Sylvain Reynard

Hříšné odstíny vášně 01. Gabrielovo Inferno

Prolog

FLORENCIE, 1283

Básník stál u mostu a sledoval přicházející ženu. Okolní svět téměř ustal v pohybu, když si povšiml těch velkých tmavých očí a elegantně zvlněných hnědých vlasů.

Nejprve ji nepoznal. Její krása brala dech, pohybovala se ladně a s jistotou. A bylo tam něco v její tváři a v siluetě postavy, co mu připomnělo dívku, do které se kdysi dávno zamiloval. Každý z nich se vydal v životě svou vlastní cestou a on pro ni stále truchlil, pro svého anděla, svou múzu, svou milovanou Beatrice. Bez ní byl jeho život osamělý a nicotný.

A nyní se jeho milovaná zjevila.

Jak se k němu se svými společnicemi blížila, sklonil hlavu a tělo v kavalírském pozdravu. Nedoufal, že by si všimla jeho přítomnosti. Byla dokonalá a nedotknutelná, hnědooký anděl oděný v oslnivé bílé róbě. On byl naproti tomu starý, nedokonalý a unavený světem.

Téměř ho minula, když jeho sklopené oči zachytily pohled na jeden z jejích střevíců – ten, který před ním právě zaváhal. Srdce mu tlouklo v zuřivém staccatu, zatímco se zatajeným dechem vyčkával. Laskavě k němu promluvila a ten tichý, něžný hlas si proklestil cestu do jeho vzpomínek. Vyděšenýma očima vyhledal ty její. Celá léta čekal na tento okamžik, dokonce o něm i snil, ale v žádném případě si nepředstavoval, že se s ní setká takovou šťastnou náhodou. A nikdy se neodvažoval ani doufat, že by byl přijat tak mile.

Vyveden z míry, zamumlal zdvořilou odpověď a dovolil si požitek z úsměvu, který mu jeho múza desetinásobně vrátila. Srdce se mu v nit-

ru nadmulo, jak se láska, kterou k ní choval, znásobila a rozhořela se v jeho hrudi jako peklo samo.

Bohužel byl jejich rozhovor příliš krátký, než prohlásila, že musí jít. Poklonil se jí, když mu mávla na rozloučenou, a pak se narovnal a pohledem provázel její vzdalující se postavu. Radost z jejich opětovného shledání byla zakalena vzrůstajícím smutkem, jak přemýšlel, jestli ji vůbec někdy ještě znovu spatří…

1. kapitola

„…Slečno Mitchellová?“

Hlas profesora Gabriela Emersona se nesl napříč učebnou až úplně dozadu, kde seděla pohledná dívka s hnědýma očima. Hlavu měla skloněnou k lavici a zuřivě si něco čmárala do sešitu. Ztracená ve svých myšlenkách, ztracená v překladu.

Deset párů očí se otočilo k její bledé tváři s dlouhými řasami a k těm štíhlým bílým prstům, pevně svírajícím pero. Pak se opět všechny pohledy stočily zpět k profesorovi, který stál naprosto bez hnutí a začínal se mračit. Jeho tvrdý výraz ostře kontrastoval s celkovou vyvážeností jeho rysů, velkýma výraznýma očima a plnými rty. Byl krásný, takovým tím drsným, mužným způsobem, ale v tuhle chvíli byl rozhořčený, což úplně ničilo příjemný pocit z jeho vzhledu.

„Ehm.“ Nenápadné odkašlání po její pravici upoutalo dívčinu pozornost. Překvapeně se podívala na ramenatého mladíka, sedícího vedle ní. Usmál se a střelil očima dopředu směrem k profesorovi.

Pomalu sledovala jeho pohled a na konci našla dvojici upřených a rozzlobených modrých očí. Hlasitě polkla.

„Očekávám odpověď na svoji otázku, slečno Mitchellová. Pokud byste se k nám laskavě připojila.“ Hlas měl stejně ledový jako pohled.

Ostatní studenti se začali na svých místech vrtět a vyměňovat si mezi sebou kradmé pohledy. Jejich výrazy jasně naznačovaly, že přemýšlejí, co ho žere. Ale neřekli nic. (Protože je všeobecně známo, že studenti neradi konfrontují své profesory. Kvůli čemukoliv, natož kvůli hrubému chování.)

Dívka nepatrně pootevřela ústa a zase je zavřela. Zírala do těch modrých očí, které ani nemrkly, a ty svoje měla otevřené dokořán jako vyplašený králík.

„Mluvíte anglicky?“ vysmíval se jí.

Studentka s havraními vlasy, sedící napravo od něj, se snažila potlačit smích a ztlumila ho do nepřesvědčivého kašle. Všechny pohledy se teď přesunuly k tomu vyděšenému zvířátku, jehož kůže nabrala sytě rudý odstín. Konečně sklopila hlavu a unikla tak profesorovu pohledu.

„Jelikož se zdá, že se slečna Mitchellová účastní paralelního semináře v jiném jazyce, možná by byl někdo další tak laskav a odpověděl mi na moji otázku?“

Kráska po jeho pravici byla jediná, kdo se nedočkavě přihlásil. Otočila se k němu a se zářivým úsměvem velmi dopodrobna odpovídala, předváděla se, šermovala rukama a citovala Danta v italštině. Když skončila, ušklíbla se dozadu na zbytek třídy a pak zvedla pohled k profesorovi a povzdechla si. Jediné, co jejímu představení chybělo, bylo válení se po podlaze a lísání se k jeho noze, aby mu ukázala svou nehynoucí štěněcí oddanost. (Ne, že by to gesto ocenil.)

Profesor se téměř nepostřehnutelně zamračil, tentokrát ne na nikoho konkrétního, otočil se k nim zády a začal psát na tabuli. Vyplašený králíček potlačoval slzy a pokračoval ve svém čmárání do sešitu. Naštěstí se nerozplakal.

O pár minut později, zatímco profesor dál a dál mlel o sporu mezi Guelfy a Ghibelliny, se na králíčkově italském slovníku objevil kus složeného papíru. Dívka ho nejdřív nezaregistrovala, ale další tiché ehm znovu přitáhlo její pozornost k dobře vypadajícímu mladíkovi vedle ní. Tentokrát se usmál skoro až dychtivě a podíval se na papír.

Všimla si ho a zamrkala. Opatrně sledovala profesora, který mezitím neustále zvýrazňoval nekonečné množství italských slov, přitáhla si vzkaz do klína a tiše ho tam rozložila.

Emerson je osel.

Nikdo si toho nevšiml, protože s výjimkou jejího souseda se na ni nikdo nedíval. Jakmile si ta slova přečetla, znovu se jí objevil ve tváři ruměnec. Tentokrát ale jen trocha růžové podél křivky jejích lícních kostí. Usmála se, ne tolik, aby ukázala zuby, dolíčky ve tvářích nebo vrásky od smíchu, ale přesto to byl úsměv.

Zvedla svůj pohled k chlapci vedle sebe a ostýchavě se na něj podívala. Obličej se mu roztáhl do širokého a přátelského úsměvu.

„Něco zábavného, slečno Mitchellová?“

Zorničky těch hnědých očí se rozšířily hrůzou. Úsměv jejího nového přítele rychle zmizel a on se otočil a pohlédl na profesora.

Teď už dobře věděla, že se mu nemůže podívat do těch chladných modrých očí. Místo toho svěsila hlavu dolů a v obavách si znovu a znovu kousala plný spodní ret.

„Byla to moje chyba, pane profesore. Jen jsem se ptal, na které straně jsme,“ snažil se ji zachránit.

„To je sotva vhodná otázka od doktoranda, Paule. Ale když už jste se ptal, začali jsme s prvním zpěvem. Věřím, že ho dokážete najít i bez pomoci slečny Mitchellové. Och, a slečno Mitchellová?“

Ocásek vyplašeného králíčka se roztřásl jako ještě nikdy předtím a ona k němu zvedla svůj pohled.

„Uvidíme se po hodině v mé kanceláři.“

2. kapitola

Po skončení semináře Julia Mitchellová spěšně zastrčila složený kus papíru, který schovávala na klíně, do italského slovníku pod heslo asino.

„Omlouvám se za to všechno. Jsem Paul Norris.“ Přátelský mladík k ní natáhl přes stůl obrovskou tlapu. Jemně mu s ní potřásla a žasla nad tím, jak je její ruka v porovnání s tou jeho malá. Rozmačkal by ji jen sevřením dlaně.

„Ahoj, Paule. Já jsem Julia. Julia Mitchellová.“

„Rád tě poznávám, Julie. Je mi líto, že se profesor choval jako hajzl. Nevím, co ho žere.“ Paul bez špetky jízlivosti označil profesora svým oblíbeným výrazem.

Mírně zrudla a otočila se zpět ke knihám.

„Jsi tu nová?“ nedal se odbýt a trochu naklonil hlavu, jako by se snažil zachytit její pohled.

„Právě jsem přestoupila. Z univerzity Saint Joseph.“

Přikývl, zřejmě mu to něco říkalo. „A jsi v magisterském programu?“

„Ano.“ Ukázala směrem k tabuli v nyní už prázdné učebně. „Asi to tak nevypadá, ale měla jsem tu studovat Danta.“

Paul hvízdl mezi zuby. „Takže jsi tady kvůli Emersonovi?“

Přikývla a on si všiml, že jí na krku začala mírně pulsovat žíla, jak se jí zrychlil tep. Vzhledem k tomu, že pro takovou reakci nedokázal najít vysvětlení, odsunul to stranou. Ale měl si na to vzpomenout později.

„Je těžké s ním pracovat, takže nemá moc studentů. Já u něj píšu dizertační práci, a pak je tu taky Christa Petersonová, kterou už jsi poznala.“

„Christa?“ podívala se na něj tázavě.

„Ta coura vepředu. Je jeho druhý doktorand, ale jejím cílem spíš je stát se budoucí paní Emersonovou. Seminář sotva začal, ale ona mu už peče sušenky, zastavuje se za ním v kanceláři a nechává mu vzkazy po telefonu. Je to k neuvěření.“

Julia znovu přikývla, ale neřekla nic.

„Zdá se, že si Christa není moc vědoma striktní politiky Torontské univerzity ohledně vztahů se studenty.“ Paul obrátil oči v sloup a byl odměněn moc hezkým úsměvem. Řekl si, že by měl Julii Mitchellovou přimět k úsměvu častěji. Ale pro tuhle chvíli to musel odložit.

„Měla bys jít. Chtěl tě po hodině vidět a bude na tebe čekat.“

Julia rychle naházela svoje věci do ošuntělého batohu od L. L. Beana, který nosila už od prvního ročníku na vysoké. „Ehm, nevím, kde má kancelář.“

„Až vyjdeš z učebny, zahni vlevo a pak ještě jednou doleva. Má tu rohovou místnost na konci chodby. Hodně štěstí, uvidíme se na příští hodině, když ne dřív.“

Vděčně se usmála a opustila posluchárnu.

Jakmile zahnula za roh, všimla si, že dveře profesorovy kanceláře jsou pootevřené. Nervózně se před nimi zastavila a přemýšlela, jestli by měla nejdřív zaklepat, nebo rovnou nakouknout dovnitř. Po chvilce uvažování se rozhodla pro první možnost. Narovnala se v ramenou, zhluboka se nadechla, zadržela dech a zvedla ruku k dřevěnému obložení dveří. A tehdy ho uslyšela.

„Promiň, že jsem nezavolal zpátky. Měl jsem seminář!“ vyštěkl nahlas rozzlobený hlas, teď až moc dobře povědomý. Nastalo krátké ticho, než pokračoval. „Protože to byla první hodina v tomhle roce, ty idiote, a protože když jsem s ní naposled mluvil, říkala, že je v pořádku!“

Julia okamžitě couvla. Znělo to, jako by telefonoval, a křičel. Nechtěla, aby řval i na ni, a tak se rozhodla utéct a s následky se vypořádat později. Jenže její uši zasáhl srdceryvný vzlyk, který se mu vydral z hrdla a kvůli kterému utéct nemohla.

„Samozřejmě, že jsem tam chtěl být! Miloval jsem ji. Jistěže jsem tam chtěl být.“ Zpoza dveří unikl další vzlyk. „Nevím, kdy se tam dostanu. Řekni jim, že přijedu. Pojedu rovnou na letiště, ale nevím, jaký let tak narychlo chytím.“

Odmlčel se. „Já vím. Řekni jim, že je mi to líto. Je mi to tak líto…“ Jeho hlas se vytratil do tichého roztřeseného pláče a Julia slyšela, jak zavěsil telefon.

Aniž by si rozmyslela, co dělá, opatrně nakoukla za dveře.

Muž něco po třicítce měl hlavu složenou v rukách s dlouhými prsty, lokty se opíral o stůl a plakal. Dívala se, jak se mu třesou široká ramena, a poslouchala, jak mu žal a trápení trhá hruď. A cítila soustrast.

Chtěla jít za ním, nabídnout mu soucit a útěchu a obejmout ho kolem krku. Chtěla ho hladit po vlasech a říct mu, že je jí to líto. Krátce si představila, jaké by to bylo, setřít mu slzy z těch pronikavých safírových očí a vidět je, jak se na ni laskavě dívají. Pomyslela na to, že by ho jemně políbila na tvář, jen aby ho ujistila o své účasti.

Ale vidět ho plakat, jako by mu mělo co nevidět puknout srdce, ji přikovalo na místě, a tak žádnou z těch věcí neudělala. Když si konečně uvědomila, kde je, rychle zmizela zpátky za dveře, poslepu vytáhla kousek papíru z batohu a napsala:

Je mi to líto.

Julia Mitchellová

Potom, aniž by úplně přesně věděla, co dělá, přidržela papír u zárubně a přivřela ho tam dveřmi od jeho kanceláře, které si tiše přitáhla k sobě a zavřela je.

??

Juliiným hlavním povahovým rysem nebyla plachost. Její nejlepší vlastností a tím, co ji charakterizovalo, byl její soucit, zvláštnost, kterou nezdědila ani po jednom z rodičů. Její otec byl slušný člověk a měl sklony být tvrdý a neústupný. Zesnulá matka nebyla v žádném případě soucitná, dokonce ani ke svému jedinému dítěti.

Tom Mitchell toho moc nenamluvil, ale byl dobře známý a obecně oblíbený. Byl správcem budov na susquehannské univerzitě a velitelem hasičů v Selinsgrove Borough v Pensylvánii. Vzhledem k tomu, že místní

hasičský sbor byl čistě dobrovolný, on i jeho dalších pět kolegů museli být za všech okolností neustále na telefonu. Chopil se své role s pýchou a velkou oddaností, což znamenalo, že byl zřídkakdy doma, dokonce ani když zrovna neměl pohotovost. V ten večer, kdy měla Julia svůj první seminář, jí volal z hasičské stanice a měl radost, že mu konečně zvedla mobil.

„Tak jak to jde, Jules?“ V jeho hlase nezazněl žádný sentiment, ale i přesto ji uklidnil a zahřál jako teplá deka.

Vzdychla. „V pohodě. První den byl… zajímavý, ale prima.“

„Chovají se k tobě ti Kanaďani dobře?“

„Ach ano. Všichni jsou velmi milí.“ To Američani jsou bastardi. No dobře, jeden Američan.

Tom si jednou nebo dvakrát odkašlal a Julia zatajila dech. Za ta léta ze zkušenosti věděla, že se jí chystá říct něco vážného. Přemýšlela, co by to mohlo být.

„Zlato, Grace Clarková dnes zemřela.“

Julia se posadila na postel a zírala do prázdna.

„Slyšela jsi, co jsem řekl?“

„Ano. Ano, slyšela.“

„Vrátila se jí rakovina. Mysleli si, že je v pořádku, ale vrátilo se to a v době, kdy to zjistili, už to měla v kostech a v játrech. Richard a děti jsou tím dost otřesení.“

Julia se kousla do rtu a potlačila vzlyk.

„Věděl jsem, že tu novinu poneseš těžce. Byla pro tebe jako matka a s Rachel jste byly na střední škole tak dobré kamarádky. Slyšela jsi o tom od ní?“

„Ehm, ne. Ne, neslyšela. Proč mi to neřekla?“

„Nejsem si jistý, kdy zjistili, že je Grace zase nemocná. Dnes jsem byl u nich, abych se s nimi setkal, a Gabriel tam ani nebyl, což je docela problém. Netuším, co zas způsobí, až dorazí. V té rodině je spousta zlé krve.“ Tom tiše zaklel.

„Pošleš jim květiny?“

„Myslím, že ano. Já se v těchhle věcech moc nevyznám, ale mohl bych požádat Deb, aby mi pomohla.“

Deb Lundyová byla Tomova přítelkyně. Julia obrátila při zmínce o ní oči v sloup, ale nechala si svoji nesouhlasnou reakci pro sebe.

„Popros ji, prosím, aby poslala něco i za mě. Grace milovala gardénie.

A nech Deb za mě napsat kondolenci.“

„Udělám to. Nepotřebuješ něco?“

„Ne, jsem v pohodě.“

„Potřebuješ nějaké peníze?“

„Ne, tati. Na živobytí mi vystačí stipendium, když budu šetřit.“

Tom se odmlčel, a dokonce ještě dřív, než otevřel ústa, věděla, co se chystá říct.

„Je mi to líto s tím Harvardem. Snad příští rok.“

Julia se narovnala v ramenou a přinutila se k úsměvu, i když to její otec nemohl vidět. „Možná. Promluvíme si později.“

„Měj se, zlato.“

Druhý den ráno šla Julia na univerzitu trochu pomaleji než obvykle a poslouchala hudbu ze svého iPodu. V hlavě si sestavovala e-mail s kondolencí a omluvou pro Rachel, za chůze v duchu vytvářela věty a upravovala je.

V Torontu vál teplý zářijový vítr a jí se to líbilo. Měla ráda blízkost jezera. Líbil se jí sluneční svit a pohoda. Oceňovala úhledné ulice bez smetí. Líbila se jí skutečnost, že je v Torontu a ne v Selinsgrove nebo ve Philadelphii – že je stovky mil daleko od něj. Jenom doufala, že to tak i zůstane.

Byla stále duchem u e-mailu pro Rachel, když vstoupila do kanceláře katedry italských studií, aby se podívala do své přihrádky na poštu. Někdo jí poklepal na loket a objevil se v jejím zorném poli.

Vytáhla si sluchátka z uší. „Paule… ahoj.“

Usmál se na ni a sjel pohledem o trochu níž. Julia byla malá, zvlášť v teniskách, a vrškem hlavy mu sotva dosahovala do půli hrudníku.

„Jak dopadla schůzka s Emersonem?“ Úsměv mu z tváře zmizel a on se na ni s obavami zadíval.

Kousla se do rtu, nervózní zvyk, se kterým by měla přestat, ale nedokázala to. Dělala to nevědomky. „Uch, já jsem tam nešla.“

Zavřel oči a zaklonil hlavu. Trochu zasténal. „To… není dobré.“

Julia se mu snažila objasnit situaci. „Dveře od jeho kanceláře byly zavřené. Myslím, že zrovna telefonoval… nejsem si jistá. Tak jsem mu nechala vzkaz.“

Paul si všiml její nervozity a způsobu, jakým se její jemně vyklenutá obočí setkala uprostřed. Bylo mu jí líto a v duchu profesora proklínal, že je tak hrubý. Vypadalo, že není těžké ji zranit, a Emerson byl lhostejný k tomu, jaký má jeho postoj vliv na studenty. Proto se Paul rozhodl, že jí pomůže.

„Jestli měl telefon, určitě nechtěl být rušen. Doufejme, že to tak bylo. Jinak bych řekl, že jsi právě vzala svůj osud do vlastních rukou.“ Narovnal se v celé své výšce a nenuceně si protáhl paže. „Dej mi vědět, jestli to bude mít nějaké následky, a já uvidím, co by se s tím dalo dělat. Když bude řvát na mě, snesu to. Nechtěl bych, aby křičel na tebe.“ Vzhledem k tomu, že to vypadá, že bys umřela strachy, Králíčku.

Julia chtěla něco říct, ale zůstala raději zticha. Pousmála se a přikývla, oceňovala to. Pak přistoupila k přihrádkám na poštu a vyndala tu svou.

Většinou reklamy. Několik inzerátů z katedry, včetně oznámení o veřejné přednášce, prezentované profesorem Gabrielem O. Emersonem, nazvané Chtíč v Dantově Pekle: Smrtelný hřích proti sobě samému. Julia si ten název přečetla několikrát, než ho byla schopná vstřebat. Ale jakmile ho pochopila, tiše si pro sebe překvapeně hvízdla.

A zopakovala to, když si všimla druhého oznámení, které se zmiňovalo, že přednáška profesora Emersona byla zrušena a přesunuta na pozdější datum. A znovu udělala hm, když objevila třetí oznámení, které prohlašovalo, že se všechny semináře, schůzky i setkání s profesorem Emersonem ruší, dokud nebude uvedeno jinak.

Pak znovu sáhla do své přihrádky pro malý útržek papíru. Rozbalila ho a četla:

Je mi to líto.

Julia Mitchellová

Pořád si pro sebe broukala, zatímco si lámala hlavu, co to má znamenat, že našla vlastní vzkaz ve své poště den poté, co ho strčila profesoru Emersonovi mezi dveře. Ale nakonec se zastavila, stejně jako její srdce, když ten papírek otočila a přečetla si následující:

Emerson je osel.

3. kapitola

Bývaly doby, kdy by se Julia v reakci na takový trapas sesula na zem, stočila se do klubíčka a možná tak zůstala navěky. Ale ve třiadvaceti letech už byla otrlejší. Takže než aby stála před poštovními přihrádkami a přemýšlela o tom, jak její krátká akademická kariéra právě mizí v plamenech a scvrkává se na hromádku popela u jejích nohou, tiše dokončila ve škole, co potřebovala, a vydala se domů.

Odsunula všechny myšlenky na svou kariéru stranou a udělala čtyři věci.

Za prvé, strčila si do kapsy nějaké peníze z krabičky pro nouzové případy, která se příhodně nalézala pod její postelí.

Za druhé, došla k nejbližšímu obchodu s lihovinami a koupila si velkou láhev velmi levné tequily.

Za třetí, vrátila se domů a napsala dlouhý a omluvný e-mail Rachel, v němž jí vyjádřila svou soustrast. Účelově se v něm zapomněla zmínit, kde bydlí a co dělá, a odeslala ho raději ze svého gmailového účtu než z univerzitní adresy.

Za čtvrté, šla nakupovat. Tahle činnost byla zamýšlena jako plačtivá a tak nějak srdcelomná pocta pro Rachel i Grace, protože obě milovaly drahé věci, a Julia byla ve skutečnosti na takové utrácení moc chudá.

Když se Julia tenkrát přistěhovala do Selinsgrove a potkala v prvním ročníku na střední škole Rachel, nemohla si dovolit nakupovat. A nemohla moc utrácet ani teď, protože bez možnosti pracovat mimo univerzitu a přilepšit si sotva ušetřila ze stipendia studentky na skromné živobytí. Jako Američanka se studentským vízem měla omezené možnosti sehnat si práci.

Zatímco pomalu procházela kolem krásných výloh na Bloor Street, přemýšlela o své staré kamarádce a o své náhradní matce. Stála před obchodem Prada a vybavovala si tu jedinou příležitost, kdy ji Rachel vzala s sebou na nákup módních značkových bot. Julia ještě ty černé lodičky Prada s jehlovými podpatky měla. Byly schované v krabici od bot vzadu v šatně. Měla je na sobě jenom jednou, v tu noc, kdy zjistila, že byla podvedena, a ačkoliv by je s chutí zničila, stejně jako zničila svoje šaty, nedokázala to. Rachel jí je koupila jako dárek na přivítanou, aniž by věděla, jestli se vlastně Julia ve skutečnosti vrací domů.

Pak stála celou věčnost před butikem Chanel a s pláčem vzpomínala na Grace. Jak vždycky, kdykoliv přišla na návštěvu, zdravila Julii úsměvem a objetím. Jak když Juliina matka za tragických okolností zemřela, jí Grace řekla, že ji miluje a byla by ráda její matkou, kdyby o to stála. Jak pro ni Grace byla vždycky lepší matkou, než kdy k Sharonině hanbě a Juliiným rozpakům byla Sharon.

A když byly všechny její slzy pryč a obchody se na noc zavřely, Julia se pomalu vrátila do svého bytu a začala se obviňovat za to, že byla tak špatná nevlastní dcera, mizerná přítelkyně a příšerný pitomec, který se neumí ani podívat, jestli je útržek papíru, na který napsal svým jménem vzkaz někomu, jehož milovaná matka právě zemřela, prázdný.

Co mu asi muselo běžet hlavou, když ten vzkaz objevil? Julia, povzbuzena panákem tequily, či dvěma nebo třemi, si dovolila položit několik jednoduchých otázek. Co si o mně musí myslet teď?

Váhala, jestli si nemá sbalit všechny věci a nasednout do autobusu společnosti Greyhound, který by ji odvezl domů do Selinsgrove, jen aby se s ním nemusela setkat. Styděla se, že jí nedošlo, že to byla Grace, o kom v ten hrozný den mluvil profesor Emerson do telefonu. Ale ji ani nenapadlo, že se jí vrátila rakovina, natož že zemřela. A Julia byla tak naštvaná, že vykročila s profesorem špatnou nohou. Jeho nepřátelství bylo šokující. Ale ještě víc ji překvapil jeho obličej, když plakal. Jediné, na co v té příšerné chvíli myslela, bylo utěšit ho, a tahle samotná myšlenka odvedla její pozornost od toho, aby uvažovala o důvodu jeho zármutku.

Jako by nebylo dost na tom, že mu právě pukalo srdce nad zprávou, že Grace zemřela, aniž by měl příležitost se s ní rozloučit nebo jí říct, že

ji miloval. Nebo že se někdo, nejspíš jeho bratr Scott, do něj bez výčitek pustil za to, že nepřijel domů. Ne, on potom, co ho zničil žal a rozplakal se jako dítě, musel zakusit ten velmi příjemný zážitek, když otevřel dveře, aby odjel na letiště, a našel její lístek s vyjádřením soustrasti. A s tím, co Paul napsal na druhou stranu.

Nádhera.

Julia byla překvapená, že ji profesor na místě nevyhodil ze svého semináře. Možná si mě pamatuje. Formulovat tuhle myšlenku pomohl Julii další panák tequily, ale dál přemýšlet nemohla, protože se svalila v bezvědomí na podlahu.

??

O dva týdny později, když si zase prohlížela schránky na katedře, se Julia nacházela v poněkud lepším stavu. Ano, bylo to, jako by čekala na jízdenku smrti bez naděje na přestup. Ne, neodešla ze školy a neodjela domů.

Byla pravda, že se často červenala jako školačka a byla příšerně stydlivá, ale byla taky tvrdohlavá. A vytrvalá. A hrozně moc chtěla studovat Danta, a pokud to znamenalo zatáhnout do toho neznámého spoluviníka, aby unikla trestu smrti, byla ochotná to udělat.

Jenom tu skutečnost nesdělila Paulovi. Zatím.

„Julianne? Můžete jít na chvilku sem?“ zavolala od svého stolu paní Jenkinsová, hezká postarší sekretářka.

Julia k ní poslušně přistoupila.

„Vy jste měla nějaký problém s profesorem Emersonem?“

„Já, uch, já… nevím.“ Zrudla a začala se bolestivě kousat zevnitř do tváře.

„Dnes ráno jsem dostala dva naléhavé e-maily, ve kterých mě žádá, abych vám s ním sjednala schůzku, jakmile se vrátí. Nikdy tohle pro profesory nedělám. Většinou dávají přednost tomu, aby si rozvrh plánovali sami. Z nějakého důvodu mě požádal, abych mu schůzku s vámi sjednala já a měla ji zaznamenanou ve vaší složce.“

Julia přikývla, vyndala si z batohu diář a snažila se nepředstavovat si, co o ní asi v těch e-mailech psal.

Paní Jenkinsová se na ni netrpělivě podívala. „Takže zítra?“ Juliin výraz pohasl. „Zítra?“

„Přijede dnes večer a chce se s vámi setkat ve své kanceláři zítra ve čtyři hodiny odpoledne. Můžete se tam dostavit? Musím mu odpovědět na e-mail, abych to potvrdila.“

Souhlasila, zaznamenala si schůzku do svého diáře a předstírala, že je ta poznámka nutná.

„Nenapsal, o co jde, ale uvedl, že je to vážné. Přemýšlím, co to může znamenat…“ hlas paní Jenkinsové se nepřítomně vytratil.

Když Julii skončil školní den, vydala se domů s pomocí se?ority Tequily balit.

??

Do příštího rána měla většinu oblečení spakovanou ve dvou velkých kufrech. Nebyla ochotná sobě (nebo tequile) přiznat porážku, proto si nesbalila úplně všechno, a přistihla se, že si v touze po rozptýlení nervózně pohrává s palci. Takže udělala jedinou věc, kterou by v takové situaci mohl udělat student se špetkou sebeúcty, který odkládá nevyhnutelné, kromě opíjení se a lámování s dalšími podobně postiženými studenty – uklidila byt.

Nezabralo to moc času. Ale když skončila, všechno bylo v naprostém pořádku, lehce provoněné citronem a úzkostlivě čisté. Julia byla na svůj úspěch opravdu pyšná a se vztyčenou hlavou popadla batoh.

Profesor Emerson mezitím rázoval po chodbách katedry a nechával za sebou bez povšimnutí jak studenty, tak kolegy z fakulty. Byl v mizerné náladě a nikdo neměl odvahu si s ním zahrávat.

V tyhle dny byl posedlý touhou něco dělat, ale jeho nedůtklivá povaha se stresem a nedostatkem spánku ještě zhoršila. Byl zřejmě proklet bohy Air Canada, protože na zpáteční cestě z Philadelphie seděl vedle otce s dvouletým dítětem. Dítě ječelo a počuralo se (a profesora Emersona taky), zatímco otec hlasitě chrápal. V pološeru letadla, když se snažil vyčistit si kalhoty od Armaniho, se profesor Emerson přiklonil k názoru, že by vláda měla mít právo laxní rodiče nuceně sterilizovat.

Julia se dostavila na svou schůzku s profesorem Emersonem přesně ve čtyři odpoledne a byla potěšená zjištěním, že má zavřené dveře. Nadšení ji ale brzy opustilo, když si uvědomila, že profesor ve své kanceláři je a vrčí tam na Paula.

Když se o deset minut později Paul objevil, i při své výšce metr devadesát viditelně otřesený, Julia střelila očima k nouzovému východu. Pět kroků a bude za lítacími dveřmi, volná a na útěku před policií kvůli neoprávněnému spuštění požárního poplachu. Zdálo se to jako lákavý nápad. Paul její pohled zachytil a zavrtěl hlavou, poslal na adresu profesora Emersona několik vybraných nadávek a pak se usmál. „Nechtěla bys se

mnou zajít někdy na kafe?“

Julia se na něj překvapeně podívala. Byla dost mimo už kvůli své schůzce, a tak aniž by o tom moc přemýšlela, souhlasila.

Usmál se a naklonil se k ní. „Bylo by jednodušší, kdybych měl tvoje číslo.“

Zrudla a rychle vytáhla kus papíru, zkontrolovala ho, aby si byla jistá, že je nepopsaný, a v rychlosti na něj načmárala svoje číslo na mobil.

Vzal si ho od ní, podíval se na něj a poplácal ji po paži. „Natři mu to, Králíčku.“

Julia neměla čas se ho zeptat, proč si myslí, že její přezdívka je nebo by měla být Králíček, protože už ji volal sice atraktivní, ale netrpělivý hlas.

„Tak pojďte, slečno Mitchellová.“

Vešla do jeho kanceláře a nejistě se zastavila hned za dveřmi.

Profesor Emerson vypadal unaveně. Pod očima měl ialové kruhy a byl velmi bledý, takže vypadal tak nějak hubenější. Jak byl zahloubaný do nějaké složky, jazykem si pomalu přejel po spodním rtu.

Julia na něj zírala, ohromená smyslností jeho úst. Po chvíli, s vynaložením obrovského úsilí, od nich odtrhla zrak a přesunula ho k jeho brýlím. Nikdy předtím je neviděla, možná je nosil, jenom když byl unavený. Ale dnes byly jeho pronikavé safírové oči částečně ukryté za brýlemi značky Prada. Černé obroučky ostře kontrastovaly s teplou hnědou barvou jeho vlasů a modří jeho duhovek, takže se brýle zdály být tím hlavním, co v jeho tváři přitahovalo pozornost. Julia si okamžitě uvědomila, že nejenže ještě nikdy předtím neviděla žádného tak atraktivního

profesora, ona nikdy ani neviděla profesora, který by byl tak pečlivě sladěný dohromady. Mohl by se klidně objevit v reklamní kampani Prada, což ještě nikdy žádný profesor neudělal.

(Je namístě poznamenat, že univerzitní profesoři obvykle nebývají obdivováni pro svůj smysl pro módu.)

Znala ho dost dobře, aby věděla, že je náladový. A že si – alespoň v poslední době – potrpí na slušnost a zdvořilost. Věděla, že by asi bylo v pořádku, kdyby se i bez jeho pozvání posadila do jednoho z těch pohodlných kožených křesel, zejména pokud si ji pamatuje. Ale vzhledem k tomu, jak ji oslovil, zůstala stát.

„Prosím, posaďte se, slečno Mitchellová.“ Hlas měl chladný a nemilosrdný, a namísto ke křeslu pokynul k nepohodlně vyhlížející kovové židli. Julia si povzdechla a přešla k tvrdé židli z IKEA, která stála před jednou z masivních vestavěných knihoven. Přála si, aby jí dovolil si sednout

jinam, ale rozhodla se, že se s ním nebude dohadovat.

„Přesuňte si židli před můj stůl. Nebudu natahovat krk, abych na vás viděl.“

Postavila se a udělala, co jí řekl, a samou nervozitou jí spadl batoh na podlahu. Trhla sebou a zrudla od hlavy až k patě, když se část drobností z jeho obsahu vysypala ven, včetně tamponu, který se odkutálel kolem stolu profesora Emersona a zastavil se pár centimetrů od jeho kožené aktovky.

Možná si ho nevšimne, dokud nebudu pryč.

Julia si celá v rozpacích dřepla a začala dávat ostatní věci zpět dovnitř. Už to skoro měla, když jí praskl popruh přes rameno a všechno, co bylo v batohu, se s hlasitým třeskem znovu vysypalo na zem. Rychle si klekla na kolena, ale její papíry, pera, iPod, mobil a zelené jablko už se rozletěly na profesorův krásný perský koberec.

Ach, bohové všech studentů a věčných kazisvětů, zabijte mě. Prosím.

„Děláte si ze mě legraci, slečno Mitchellová?“

Julia z toho sarkasmu ztuhla a pohlédla mu do tváře. To, co tam spatřila, ji málem rozplakalo.

Jak může být někdo s andělským jménem tak krutý? Jak může být tak melodický hlas tak drsný? Na chvíli se ztratila v mrazivých hlubinách

jeho očí a toužila po době, kdy na ni shlížely s laskavostí. Ale než by propadla zoufalství, zhluboka se nadechla a rozhodla se, že by udělala líp, kdyby si zvykla na to, jaký je teď. I když to je hrozné a bolestivé zklamání.

Němě zavrtěla hlavou a vrátila se k ukládání věcí do svého teď už roztrženého batohu.

„Očekávám odpověď, když vám položím otázku. Jste si jistá, že už si to zapamatujete?“ Rychle ji přelétl pohledem a pak se podíval zpět do složky ve svých rukou. „Možná nejste tak chytrá.“

„Omlouvám se, doktore Emersone.“ Zvuk jejího hlasu překvapil dokonce i ji samotnou. Byl tichý, ale pevný. Nebyla si jistá, odkud se vzala její kuráž, ale v duchu děkovala bohům všech studentů, že jí přišli na pomoc… alespoň v tomhle případě.

„Je to profesor Emerson,“ odsekl. „Doktorů je dvanáct do tuctu. Dokonce i chiropraktici a podiatři si říkají ‚doktoři‘.“

Julia se pokusila zapnout svůj roztržený batoh, dostatečně potrestaná. Naneštěstí byl zip taky rozbitý. Zadržela dech, tahala za něj a s nevyslovenými kletbami se ho snažila přimět ke spolupráci.

„Mohla byste mě přestat rozčilovat s tím směšným ohavným batohem a sednout si na židli jako normální lidská bytost?“

Viděla, že už je za hranicí zuřivosti, tak položila svou směšnou ohavnost na podlahu a tiše si sedla na nepohodlnou židli. Složila si ruce do klína, jen proto, aby si s nimi nemohla hrát, a čekala.

„Vy se vážně musíte považovat za vtipálka. Jsem si jistý, že tohle se vám taky zdálo legrační.“ Hodil po ní kusem papíru, který přistál těsně u jejích tenisek.

Sehnula se, aby ho sebrala, a zjistila, že je to fotokopie toho příšerného vzkazu, který mu tu nechala v den, kdy zemřela Grace.

„Můžu to vysvětlit. Byl to omyl. Já jsem nepsala oba…“

„Nestojím o vaše výmluvy! Žádal jsem vás, abyste se dostavila do mé kanceláře, a vy jste to neudělala, že ne?“

„Ale vy jste měl telefon. Dveře byly zavřené a…“

„Dveře nebyly zavřené!“ Hodil po ní něco, co vypadalo jako vizitka.

„Předpokládám, že tohle měl být taky vtip?“

Julia zvedla odhozenou kartičku a zalapala po dechu. Bylo to malé kondolenční přání, takové, co se posílá s květinami:

Je mi moc líto Vaší ztráty.

Prosím, přijměte mou soustrast.

S láskou, Julia Mitchellová

Podívala se na něj a zjistila, že prakticky srší vzteky. Rychle zamrkala, jak se snažila najít slova, aby se ospravedlnila.

„To není tak, jak si myslíte. Chtěla jsem říct, jak je mi to líto a…“

„Copak jste to neudělala už v tom vzkazu, který jste mi nechala?“

„Ale tohle bylo pro vaši rodinu, která…“

„Moji rodinu z toho vynechte!“ Odvrátil se od ní, zavřel oči a sundal si brýle, aby si mohl rukama protřít obličej.

Julia přešla z oblasti překvapení přímo do země ohromení. Nikdo mu to nevysvětlil. On naprosto špatně pochopil její kondolenci a nikdo to neuvedl na pravou míru. S pocitem na zvracení si začala lámat hlavu, co to znamená.

Profesor si nevšiml jejího zamyšlení a s herkulovským úsilím se uklidnil, zavřel složku a s opovržením ji odhodil na stůl. Pak na ni upřel svůj pohled.

„Vidím, že jste sem přišla v rámci stipendia studovat Danta. Jsem na téhle katedře jediný, kdo má v současné době studentské práce v této oblasti na starosti. Vzhledem k tomu, že tohle…“ ukázal mezi nimi dvěma „…nebude fungovat, musíte změnit téma své diplomové práce a najít si jiného odborného poradce. Nebo přestoupit na jinou katedru, či ještě lépe, na jinou univerzitu. Budu o svém rozhodnutí s okamžitou platností informovat vedoucího vašeho programu. Hned, když mě omluvíte.“

Otočil se v křesle ke svému notebooku a začal zběsile psát.

Julia byla ohromená. Zatímco tam seděla a tiše vstřebávala nejen jeho tirádu, ale i jeho závěr, profesor promluvil, aniž by se obtěžoval zvednout oči jejím směrem. „To je všechno, slečno Mitchellová.“

Nehádala se s ním, nemělo to smysl. Stále jako v mrákotách se vyškrábala na nohy a sebrala svůj pohoršující batoh. Přitiskla si ho poněkud nejistě k hrudi a pomalu vyšla z jeho kanceláře. Vypadala skoro jako zombie.

Když opustila budovu a přešla na druhou stranu Bloor Street, uvědomila si, že si vybrala špatný den na to, aby odešla z domova bez kabátu. Ochladilo se a začalo pršet. Tenké tričko s dlouhými rukávy jí promoklo sotva pět kroků od katedry. Nepomyslela na to, vzít si deštník, takže aby se dostala domů, musela ujít pěšky tři dlouhé bloky ve větru, chladu a dešti.

Ach, bohové špatné karmy a bouřek, smilujte se nade mnou.

Během chůze našla alespoň nějakou útěchu v tom, že ta směšná ohavnost, co byla jejím batohem, teď velmi dobře sloužila k zakrytí jejího mokrého a nejspíš i průhledného trička a bavlněné podprsenky. Sežerte si to, profesore Emersone.

Jak šla, přemýšlela o tom, co se právě odehrálo v jeho kanceláři. Připravila se na to tím, že si minulou noc pro všechny případy sbalila dva kufry. Ale upřímně věřila, že si ji bude pamatovat. Věřila, že k ní bude laskavý. Jenže nebyl.

Nenechal ji vysvětlit tu kolosální pitomost se vzkazem. Neporozuměl jejím květinám a kondolenci. A skutečně ji vyhodil z kurzu. Bylo po všem. Teď se bude muset s ostudou vrátit do Tomova malého domku v Selinsgrove… a on zjistí, že je zpátky, a vysměje se jí. Oni se jí budou smát společně. Pitomá Julia. Myslela si, že dokáže odejít ze Selinsgrove a něco ze sebe udělat. Myslela si, že může jít studovat a stát se profesorkou… Co si to chtěla nalhávat? Teď už bylo po všem, alespoň pro tenhle akademický rok.

Julia se podívala dolů na zničený a teď i promočený batoh, jako by to bylo dítě, a pevně si ho přitiskla k hrudi. Po tom, co předvedla svou naprostou neschopnost a pošetilost, už neměla ani důstojnost. A ztratit to všechno před ním, po všech těch letech, to už bylo opravdu víc, než dokázala snést.

Pomyslela na zakutálený tampon pod jeho stolem a věděla, že až se v pět odpoledne sehne pro svou aktovku, její ponížení bude dokonáno. Alespoň že tam nebude, aby se stala svědkem jeho šokované a znechu-

cené reakce. Představila si ho, jak doslova objevuje krávu, která poctila svou přítomností jeho kancelář – ležící na tom krásném perském koberci, kde hlasitě a v bolestech dávala život teleti.

Dva bloky od svého bytu měla Julia své dlouhé hnědé vlasy úplně promočené a přilepené k hlavě v nepoddajných pramenech. Tenisky jí čvachtaly při každém kroku. Déšť se po ní valil, jako by stála pod okapem. Okolo ní se řítila auta a autobusy, ale ona se ani neobtěžovala pokusit se uhnout z cesty, jak ji občas zasáhly proudy špinavé vody z rušné ulice. Stejně jako své životní zklamání to jednoduše přijala.

V tu chvíli se blížil jiný automobil a tenhle zpomalil natolik, aby ji neohodil cákancem z louže. Byl to nově vypadající černý jaguár.

Jaguár zpomalil ještě víc a nakonec zastavil. Když šla Julia kolem, viděla, jak se otevřely dveře u spolujezdce, a mužský hlas zavolal: „Nastupte.“

Zaváhala; ten řidič určitě nevolal na ni. Rozhlédla se kolem, ale byla jediná, kdo byl dost velký blázen, aby se tu procházel v průtrži mračen. Zvědavě přistoupila o krok blíž.

Dobře věděla, že by neměla nasednout do auta s někým cizím, dokonce ani v kanadském městě ne. Ale když se podívala na místo řidiče a viděla, jak jí pohled vracejí dvě pronikavé modré oči, šla pomalu k němu.

„Dostanete zápal plic a umřete. Nastupte si. Odvezu vás domů.“ Jeho tón byl teď jemnější, oheň byl pryč. Tohle byl téměř ten stejný hlas, který si pamatovala.

Takže spíš kvůli té vzpomínce než z jakéhokoliv jiného důvodu vlezla dovnitř, zabouchla za sebou dveře a v duchu se omlouvala bohům jaguárů, že zaneřádí jejich nedotčený černý kožený interiér a neposkvrněné koberečky.

Strnula, když její uši zaplnily tóny Chopinova 9. nocturna, opus číslo 2, a sama pro sebe se usmála. Vždycky měla tuhle melodii ráda.

Otočila se čelem k řidiči. „Děkuji vám, profesore Emersone.“

4. kapitola

Profesor Emerson špatně odbočil. Jeho život by se také dal popsat jako série špatných odboček, ale tohle bylo úplně náhodou. Zrovna si četl na iPhonu naštvaný e-mail od svého bratra a zároveň řídil jaguára v bouřce uprostřed dopravní špičky v centru Toronta. Následkem toho odbočil z Queen’s Parku doleva na Bloor Street, místo aby jel doprava. To znamenalo, že mířil na opačnou stranu od svého domova.

Nebyla žádná možnost, jak se na Bloor Street v době špičky otočit, a byl tak hustý provoz, že mohl jen těžko odbočit doprava a objet ji. A tehdy narazil na velmi promáčenou a uboze vyhlížející slečnu Mitchellovou, courající se po ulici jako bezdomovec, a v záchvatu provinilosti ji pozval do svého auta, které bylo jeho pýchou a radostí.

„Je mi líto, že vám ničím čalounění,“ omluvila se váhavě.

Prsty profesora Emersona sevřely volant. „Mám na to někoho, kdo to bláto vyčistí.“

Julia sklonila hlavu, jeho odpověď ji ranila. Bezvýhradně ji přirovnal k blátu, a to bylo přesně to, co si o ní teď myslel. Byla bláto pod jeho nohama.

„Kde bydlíte?“ zeptal se ve snaze zapojit ji do zdvořilé a bezpečné konverzace na dobu, kterou spolu stráví, což jak doufal, bude trvat jen krátce.

„Na Madisonské. Jen to jen támhle vpravo,“ ukázala kus před ně.

„Já vím, kde je Madisonská,“ odsekl.

Julia se přikrčila k bočnímu okénku a koutkem oka ho pozorovala. Pomalu otočila hlavu, podívala se ven a silně skousla zuby svůj spodní ret.

Profesor Emerson si zaklel pod vousy. Dokonce i pod změtí mokrých tmavých vlasů byla hezká – hnědooký anděl v džínách a teniskách. Jeho mysl se nad tím podvědomým zněním jejího popisu pozastavila. Termín hnědooký anděl mu byl zvláštně známý, ale protože nemohl přemýšlet o tom proč, odsunul tu myšlenku stranou.

„Jaké číslo popisné?“ ztišil svůj hlas natolik, že ho Julia sotva slyšela.

„Čtyřicet pět.“

Přikývl a zakrátko zajel autem před třípatrový cihlový dům, rozdělený na menší byty.

„Děkuji vám,“ zamumlala a ve vteřině se vrhla po klice, aby utekla.

„Počkejte,“ přikázal a sáhl na zadní sedadlo pro velký černý deštník. Ztuhla a ohromeně sledovala, jak profesor obchází vůz, aby jí otevřel dveře, a s otevřeným deštníkem čeká, až ona a její ohavnost vystoupí z jaguára. Pak ji doprovodil přes chodník až na schody vedoucí do jejího

domu.

„Děkuji vám,“ zopakovala a zatáhla za zip na svém batohu ve snaze ho otevřít a najít klíče.

Profesor se při pohledu na tu ohavnost snažil skrýt svou nechuť, ale neřekl nic. Díval se, jak se potýká se zipem, a pak sledoval její tvář, po které se čím dál víc rozléval ruměnec a vztek, když se jí to nedařilo. Připomněl si její výraz, který měla, když klečela na jeho perském koberci, a napadlo ho, že tenhle současný problém je pravděpodobně jeho vina.

Beze slova jí sebral batoh z rukou a strčil jí do nich teď už zavřený deštník. Trhnutím otevřel zip a přidržel jí ho rozevřený s výzvou, aby do něj sáhla a vyndala klíče.

Našla je, ale byla tak nervózní, že je upustila. Když je sbírala z podlahy, ruce se jí třásly tak strašně, že měla problém najít na kroužku ten správný klíč.

Profesor ztratil veškerou trpělivost, vytrhl jí svazek s klíči z rukou a začal je jeden po druhém zkoušet v zámku. Po úspěšném otevření dveří ji nechal vejít a pak jí je vrátil.

Vzala si od něj ten odporný batoh zpátky a potichu zamumlala poděkování.

„Doprovodím vás do vašeho bytu,“ oznámil jí a následoval ji do chodby. „Jednou mě v hale našeho domu obtěžoval bezdomovec. Člověk nikdy nemůže být dost opatrný.“

Julia se tiše pomodlila k domovním bohům a prosila je, aby jí pomohli rychle najít klíč od bytu. Tentokrát její modlitbu vyslyšeli. Když už se chystala proklouznout za dveře a zavřít mu je pevně, ale ne nevlídně před nosem, zarazila se. Pak, jako by ho znala už léta, se na něj usmála a zdvořile se zeptala, jestli by si nedal šálek čaje.

Přestože byl jejím pozváním překvapen, profesor Emerson zjistil, že aniž by měl příležitost zvážit, jestli je to dobrý nápad, nebo ne, stojí uvnitř jejího bytu. Jak se rozhlížel po stísněném a zchátralém prostoru, rychle došel k závěru, že to dobrý nápad nebyl.

„Mohu vám vzít plášť, profesore?“ vyrušil ho Juliin veselý hlas.

„A kam ho dáte?“ odfrkl si a upjatě poukázal na to, že to nevypadá, že by měla šatnu nebo alespoň věšák u dveří.

Upřela oči na podlahu a sklopila hlavu.

Profesor viděl, jak si nervózně kouše ret, a okamžitě své neurvalosti zalitoval. „Odpusťte,“ řekl a podal jí svůj kabát od Burberry, na který byl neobyčejně pyšný. „A děkuji.“

Julia ho opatrně pověsila na háček, který měla připevněný na vnitřní straně dveří, a spěšně odhodila batoh na dřevěnou podlahu. „Pojďte dál a udělejte si pohodlí. Uvařím čaj.“

Profesor Emerson přistoupil k jedné z pouhých dvou židlí v místnosti, posadil se na ni a kvůli Julii se snažil zakrýt svůj odpor. Byt byl menší než jeho koupelna pro hosty a byl vybaven úzkou postelí, přistrčenou ke zdi, karetním stolkem se dvěma židlemi, malou poličkou na knihy z IKEA a zásuvkovým prádelníkem. Všiml si i malé šatny a koupelny, ale nikde neviděl žádnou kuchyň.

Jeho oči se potulovaly po místnosti a hledaly důkazy o jakékoliv kulinářské činnosti, dokud konečně nespočinuly na mikrovlnné troubě a varné plotýnce, které byly poněkud nejistě umístěny na vršku prádelníku. Kousek vedle stála na podlaze malá lednička.

„Mám rychlovarnou konvici,“ řekla Julia rozzářeně, jako by oznamovala skutečnost, že vlastní diamant od Tifanyho.

Všiml si vody, která z dívky neustále kapala, a pak si začal všímat oblečení, ze kterého tekla, a najednou si uvědomil, co je pod tím oblečením, protože bylo chladno… a pak spěšně a poněkud chraplavě navrhl, že by měla raději přestat dělat čaj a jít se spíše usušit.

Opět sklopila hlavu, zrudla a zaběhla do koupelny a popadla ručník. O pár vteřin později se objevila s ialovou osuškou, omotanou kolem horní části těla přes mokré oblečení, a s druhým ručníkem v ruce. Přikrčila se, jako by se chystala vytírat mokré stopy, které za sebou zanechala na podlaze od dveří až do místnosti, ale profesor se postavil a zarazil ji.

„Dovolte,“ řekl. „Vy byste se teď měla převléknout, než dostanete zápal plic.“

„A umřete,“ dodala, spíš pro sebe než pro něj, jak mizela do šatny a snažila se přitom nezakopnout o dva velké kufry.

Profesor krátce zauvažoval, proč si ještě nevybalila, ale zatím tu odpověď zamítl jako nedůležitou.

Když stíral vodu z ošlapaného a poškrábaného dřeva, zamračil se. Poté, co skončil, rozhlédl se po zdech a všiml si, že byly kdysi pravděpodobně bílé, ale teď mají špinavě zašedlou barvu, jsou plné prasklin a loupou se. Zkontroloval strop a našel několik velkých skvrn od zatékající vody a v jednom rohu něco, o čem si myslel, že by mohla být začínající plíseň. Otřásl se a přemýšlel, proč pro všechno na světě žije tak krásná dívka jako slečna Mitchellová na tak otřesném místě. Ačkoliv i on musel přiznat, že tu bylo velmi čisto a docela uklizeno. Až neobvykle.

„Kolik platíte nájem?“ zeptal se a mírně se ušklíbl, jak se snažil poskládat svou sto osmdesát sedm centimetrů vysokou postavu a znovu se posadit na tu děsivou věc, která se vydávala za skládací židli.

„Osm set měsíčně včetně služeb,“ zavolala na něj těsně předtím, než vešla do koupelny.

Profesor Emerson s jistou lítostí pomyslel na kalhoty od Armaniho, kterých se po zpátečním letu z Pensylvánie zbavil. Nemohl snést představu, že by nosil něco, co bylo potřísněné močí, i přestože je nechal vyčistit, takže je prostě vyhodil. Ale peníze, které Paulina za ty kalhoty utratila, by slečně Mitchellové zaplatily nájem na celý měsíc. A ještě by zbylo.

Znovu se rozhlédl po malé, až bolestně a pateticky čisté garsonce, ze které se snažila udělat domov. A přesně tím pro ni i byla. Nad její postelí visela velká reprodukce obrazu od Henryho Holidaye Dante se setkává s Beatrice u mostu Santa Trinita. Profesor si ji představil, jak leží na polštáři a pozoruje Danta, než usne, dlouhé lesklé vlasy kaskádovitě rozprostřené okolo tváře. Usilovně se snažil odsunout tu představu stranou a přemýšlel o tom, jak je zvláštní, že oba vlastní stejnou malbu. Podíval se na ni pozorněji a s překvapením zjistil, že Julia s Beatrice vykazují pozoruhodnou podobnost – podobnost, kterou dřív nechával bez povšimnutí. Ta myšlenka se mu zakusovala do mysli jako vývrtka, ale on se jí odmítal zabývat.

Zaznamenal na olupujících se stěnách i další menší obrázky s různými italskými náměty: kresba Dómu ve Florencii, skica katedrály svatého Marka v Benátkách, černobílá fotograie kopule katedrály svatého Petra v Římě. Viděl, že parapet okna zdobí řada květináčů s bylinkami, včetně jedné větvičky ilodendronu, z níž se zjevně snažila vypěstovat plně vzrostlou odnož. Všiml si, že záclony jsou moc hezké – jemně šeříková barva ladila s přehozem na posteli a polštáři. A její knihovnička se pyšnila množstvím svazků v angličtině i v italštině. Profesor si rychle prohlédl tituly a její amatérská sbírka ho víc než jen trochu zaujala. Ale ve stručnosti, garsonka byla malá, stará, v ubohém stavu, bez kuchyně, a profesor Emerson by v ní nenechal bydlet ani psa, kdyby nějakého měl. Julia se objevila v něčem, co vypadalo jako cvičební úbor – černá mikina s kapucí a tepláky. Svázala si vlasy a stočila je do uzlu, upevněného na temeni nějakým skřipcem nebo něčím takovým. Ale povšiml si, že i v takovém neformálním oděvu byla atraktivní – velmi atraktivní

– a odvažoval by se říct, že i půvabná.

„Mám English Breakfast Tea nebo Lady Grey,“ ozvala se přes rameno, když si klekla na všechny čtyři, aby zasunula zástrčku elektrické konvice do zásuvky pod prádelníkem.

Profesor ji pozoroval, jak tam klečí, právě tak jako v jeho kanceláři, a tiše zavrtěl hlavou. Neměla v sobě žádnou aroganci ani sobeckou pýchu, což věděl, že je dobrá věc, ale vidět ji neustále na kolenou ho bolelo, i když přesně nedokázal říct proč.

„English Breakfast. Proč bydlíte zrovna tady?“

Julia v reakci na jeho ostrý tón rychle vstala. Stále zády k němu našla velkou hnědou konvici a dva překvapivě krásné porcelánové hrnečky s odpovídajícími talířky.

„Je to klidná ulice v příjemné čtvrti. Nemám auto a potřebovala jsem být schopná dojít do školy pěšky.“ Odmlčela se a na každý talířek položila malou stříbrnou lžičku. „Tohle byl jeden z těch hezčích bytů, který jsem ve své cenové kategorii viděla.“ Položila elegantní čajové šálky na stolek, aniž by se na něj podívala, a vrátila se k prádelníku.

„Proč jste se neubytovala na studentské koleji na Charles Street?“ Julia něco upustila. Profesor neviděl, co to bylo.

„Myslela jsem, že půjdu na jinou univerzitu, ale nevyšlo to. V době, kdy jsem se rozhodla jít sem, už bylo na koleji plno.“

„A kam jste chtěla jít?“

Začala se znovu a znovu ustaraně kousat do spodního rtu.

„Slečno Mitchellová?“

„Na Harvard.“

Profesor Emerson jen taktak nespadl z té nepohodlné židle.

„Na Harvard? Tak co k čertu děláte tady?“

Julia potlačila tajemný úsměv, jako by znala příčinu jeho hněvu. „Toronto je Harvard severu.“

„Nebuďte vyhýbavá, slečno Mitchellová. Na něco jsem se vás ptal.“

„Ano, profesore. A uvědomuji si, že vždycky na svoje otázky očekáváte odpověď.“ Povytáhla obočí a on uhnul pohledem. „Můj otec si nemohl dovolit mi přispívat na vzdělání a peníze, které mi nabídli z univerzity, by mi nestačily, protože životní náklady v Cambridgi jsou mnohem vyšší než v Torontu. Už takhle mám dluh tisíce dolarů, když jsem si vzala studentskou půjčku na univerzitu v Saint Joseph, a proto jsem se rozhodla, že už ho nebudu zvyšovat. To je důvod, proč jsem tady.“

Vrátila se zase do pokleku, aby vypnula konev, teď už s vařící vodou, a profesor v šoku zavrtěl hlavou.

„Tohle v té složce, co mi dala paní Jenkinsová, nebylo,“ namítl. „Měla jste mi to říct.“

Julia si ho nevšímala a začala odměřovat do konvice sypaný čaj.

Naklonil se dopředu na židli a divoce máchl rukou kolem. „Tohle je hrozné místo k životu. Není tu ani pořádná kuchyně. Co tady jíte?“

Položila na stolek konvici a malý stříbrný cedník a posadila se na druhou skládací židli. Začala si pohrávat se svýma rukama.

„Jím hodně zeleniny. Můžu si na vařiči udělat polévku a kuskus. Ten je hodně výživný.“ Hlas se jí trochu třásl, ale snažila se, aby to znělo vesele.

„Nemůžete přežívat na takových blafech – i psi dostávají lepší žrádlo!“ Julia sklopila hlavu, hluboce se začervenala a mrkáním zaháněla slzy. Profesor se na ni na chvíli zadíval a pak ji konečně spatřil. Jak zaregistroval ten zmučený výraz, který zkřivil její krásné rysy, začal si pomalu uvědomovat, že on, profesor Gabriel O. Emerson, je sebestředný bastard. Ponížil ji za to, že je chudá. Ale být chudý není žádná hanba. Taky kdysi býval, dokonce velmi chudý. Ona je chytrá, atraktivní žena, která je současně také studentka. To není žádná hanba. A on přišel do jejího domova, který se pokusila udělat co nejútulnější, protože neměla, kam jinam by šla, a řekl jí, že by se nehodil ani pro psa. Způsobil, že se cítila bezcenná a hloupá, a přitom nebyla ani jedno. Co by mu řekla Grace,

kdyby ho teď mohla slyšet?

Profesor Emerson byl osel. Teď už to věděl přinejmenším i on.

„Odpusťte mi,“ začal váhavě. „Nevím, co mě to popadlo.“ Zavřel oči a promnul si je.

„Právě jste ztratil matku.“ Juliin něžný hlas byl překvapivě shovívavý. A něco uvnitř něj secvaklo. „Neměl bych tu být.“ Spěšně vstal. „Musím jít.“

Julia ho následovala ke dveřím. Zvedla deštník a podala mu plášť. Pak tam stála se sklopenýma očima a planoucími tvářemi a čekala, až odejde. Litovala, že mu ukázala svůj domov, protože byl jasně hluboko pod jeho úrovní. A i když byla jen o pár hodin dřív na svou malou, ale čistou hobití noru pyšná, teď se cítila trapně. Nemluvě o tom, že být znovu ponížená právě před ním věci jenom zhoršovalo.

Kývl na ni, nebo něčemu jejím směrem, cosi si zamumlal pod nos a vyšel ven.

Julia se opřela zády o zavřené dveře a konečně popustila uzdu slzám.

Ťuk. Ťuk.

Věděla, kdo to je. Jednoduše nechtěla otevřít dveře.

Prosím, bohové předražených, ani-pro-psa-ne-dost-dobrých hobitích nor, ať mě nechá v klidu žít. Juliina tichá spontánní modlitba nebyla vyslyšena.

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Rychle si otřela obličej a otevřela dveře na úzkou mezeru.

Zamrkal na ni jako vánoční stromeček, zřejmě to nějak těžce nesl, když si všiml, že mezi jeho odchodem a návratem plakala.

Odkašlala si a podívala se dolů na jeho prošívané polobotky italské výroby, které mírně přešlapovaly na místě.

„Kdy jste naposled jedla steak?“

Julia se zasmála a zavrtěla hlavou. Nepamatovala si.

„No, jeden si dáte dnes večer. Mám hlad a vy se ke mně připojíte na večeři.“

Dovolila si malý, ale zlomyslný úsměv. „Jste si jistý, profesore? Myslela jsem, že tohle…“ zopakovala jeho gesto z dřívějška „…nebude fungovat.“

Mírně zrudl. „Na tom už teď nesejde. Kromě toho…“ Jeho oči zkoumaly její oblečení a možná až trochu moc dlouho prodlely na křivkách těch krásných ňader.

Julia sklopila zrak. „Měla bych se převléknout.“

„To by bylo nejlepší. Zkuste se obléct vhodně.“

Podívala se na něj s velmi ublíženým výrazem. „Možná jsem chudá, ale pár pěkných věcí mám. Žádná z nich není nestydatá, pokud máte strach, že vám udělám ostudu, když budu vypadat lacině.“

Profesor znovu zrudl a v duchu sám sebe nakopl. „Jen jsem myslel… vhodně do restaurace, kam si já musím vzít sako a kravatu.“ Odvážil se jí věnovat malý úsměv, míněný jako omluvu.

Juliiny oči zabloudily dolů od jeho knolíčků u límečku na jeho svetr a možná zůstaly viset až trochu moc dlouho na krásných vyrýsovaných prsních svalech. „Přijímám, pod jednou podmínkou.“

„Vy ale vážně nejste v situaci, abyste mohla klást podmínky.“

„Pak sbohem, profesore.“

„Počkejte.“ Strčil mezi dveře svoji drahou italskou botu a zaklínil je, aby zůstaly otevřené. A ani za mák se nestaral o to, jestli si ji odře. „Poslouchám.“

Naklonila hlavu ke straně, a než promluvila, beze slova se na něj zadívala. „Řekněte mi, proč bych s vámi po tom všem, co jste mi řekl, měla jít na večeři.“

Nechápavě se na ni podíval. Pak zrudl až ke kořínkům vlasů a začal koktat. „Já – ehm… to je, já myslím, že… mohla byste říct, že my… nebo vy…“

Julia zvedla jedno obočí a pomalu začala přivírat dveře, bota nebota.

„Počkejte.“ Jeho ruka vystřelila nahoru, aby přidržela dveře a poskytla nějakou úlevu jeho teď už citelně skřípnuté pravé noze. „Protože to, co tam Paul napsal, bylo správně. Emerson je osel. A teď už to ví.“

V tu chvíli se na něj usmála a on zjistil, že jí proti své vůli úsměv vrací. Opravdu byla strašně hezká, když se usmívala. Bude se muset postarat o to, aby se usmívala častěji, čistě z estetických důvodů.

„Počkám tu na vás.“ Aniž by jí dal šanci něco namítnout, zvedl ruku a přitáhl si dveře, až se zavřely.

Uvnitř v bytě Julia zavřela oči a zasténala.

5. kapitola

Profesor Emerson přecházel pár minut po chodbě, pak se opřel o zeď a promnul si rukama tvář. Netušil, jak se sem vlastně dostal, nebo co ho přimělo chovat se takovým způsobem, ale bylo to, jako by se válel v hromadě hnoje epických rozměrů. Ve své kanceláři se ke slečně Mitchellové choval neprofesionálně, nebezpečně se to blížilo slovnímu útoku. Pak ji vzal do auta, bez doprovodu, a vstoupil do jejího bytu. Takové chování bylo značně proti předpisům.

Kdyby to byla slečna Petersonová, kterou by svezl, nejspíš by se k němu za jízdy sklonila a rozepnula mu svými zuby poklopec na kalhotách. Profesor se při tom pomyšlení otřásl. A teď se chystal vzít slečnu Mitchellovou na večeři, dokonce na steak. Pokud tohle neporušovalo univerzitní politiku ohledně vztahů, pak nevěděl, co jiného by mohlo.

Zhluboka se nadechl a pokusil se uklidnit. Slečna Mitchellová byla Kalamity Jane, středobod potíží. Stala se obětí pozoruhodného řetězce nehod, počínaje její neschopností jít na Harvard a dalších věcí, se kterými se roztrhl pytel hned od chvíle, kdy se probudila – včetně jeho rozvážné a klidné povahy. A ačkoliv ji litoval, že bydlela v tak žalostných podmínkách, nehodlal riskovat svou kariéru tím, že by jí pomáhal. Byla by úplně v právu, kdyby šla zítra za vedoucím jeho katedry a podala na něj stížnost pro obtěžování. Nemohl dopustit, aby se to stalo.

Dvěma dlouhými kroky přešel chodbu a zvedl ruku, aby znovu zaklepal na její dveře. Chystal se jí nabídnout nějakou chabou výmluvu, která by byla lepší, než kdyby prostě zmizel. Ale zarazil se, když zevnitř uslyšel kroky.

Slečna Mitchellová otevřela dveře a zůstala stát se sklopenýma očima. Měla na sobě jednoduché, ale elegantní černé šaty s výstřihem do V, které jí splývaly ke kolenům. Profesorovy oči klouzaly po jejích křivkách dolů až k překvapivě dlouhým a velmi hezky tvarovaným nohám. A její boty… nemohla to vědět, ale profesor Emerson měl pro ženy v nádherných botách s vysokými podpatky slabost. Hlasitě polkl, když se zahleděl na ty úchvatné černé jehlové lodičky, očividně vyrobené některým ze známých návrhářů. Profesor Emerson se jich zatoužil dotknout…

„Ehm.“ Julia si mírně odkašlala a on neochotně přesunul pohled od bot k její tváři. S pobaveným výrazem na něj zírala.

Sepnula si vlasy nahoru, ale několik pramenů uniklo a jemně jí splývaly kolem obličeje. Měla na sobě trochu make-upu, její porcelánová pleť byla bledá, ale zářivá, s nádherným odstínem růžové ve tvářích. A její řasy vypadaly tmavší a delší, než si je pamatoval.

Slečna Julianne Mitchellová byla atraktivní.

Hodila si přes ramena námořnicky modrý kabát a rychle zamkla dveře od bytu. Profesor jí gestem vybídl k pohybu a mlčky ji následoval chodbou. Jakmile byli venku přede dveřmi, otevřel deštník a poněkud rozpačitě zůstal stát.

Julia se na něj zmateně podívala.

„Bylo by pro mě snazší nás oba schovat, kdybyste se chytila mé paže.“ Nabídl jí loket levé ruky, ve které držel deštník. „Pokud by vám to nevadilo,“ dodal.

Julia se do něj zavěsila a s něžným výrazem k němu vzhlédla.

Mlčky jeli dolů k přístavu, na místo, o kterém Julia slyšela, ale nikdy tam nebyla. Než profesor předal klíče od auta obsluze restaurace, požádal Julii, aby mu z přihrádky v palubní desce podala kravatu. Vyhověla mu a nad faktem, že s sebou v autě vozí úplně novou zabalenou hedvábnou kravatu, se sama pro sebe pousmála.

Jak se pohnula směrem k němu, zachytil závan její vůně a na vteřinu zavřel oči. „Vanilka,“ zamumlal.

„Prosím?“ zeptala se, protože ho dobře neslyšela.

„Nic.“

Stáhl si svetr a ona byla na okamžik odměněna pohledem na jeho hruď s několika tmavými chloupky, vykukujícími nad rozepnutými knolíčky jeho košile. Profesor Emerson byl sexy. Měl pohlednou tvář a Julia věřila, že pod oblečením je právě tak přitažlivý. Pro své vlastní dobro se velmi usilovně snažila o tom nepřemýšlet.

Ale neodradilo ji to, aby s němým obdivem a velmi zaujatě sledovala, jak si bez námahy váže kravatu bez zrcadla. Bohužel ji měl nakřivo.

„Nejde mi to… nevidím na to,“ rozčiloval se a bezvýsledně se snažil si ji srovnat.

„Mohla bych?“ nadhodila nesměle, protože se ho nechtěla dotknout bez jeho souhlasu.

„Děkuji.“

Julia mu kravatu hbitými prsty rychle urovnala a uhladila a pak lehce rukama přejela dozadu na krk, nahmatala okraj límce a ohrnula mu ho dolů, aby bylo vše v pořádku. Ve chvíli, kdy od něj odtahovala ruku, zrychleně dýchala a v obličeji byla úplně rudá.

Profesor byl vůči její reakci lhostejný, protože byl příliš zaneprázdněný přemýšlením o tom, jak podivně známé mu připadají konečky jejích prstů a proč se mu ty Paulininy nikdy tak známé nezdály. Sundal si z ramínka za svým sedadlem sako a rychle si ho oblékl. Pak s úsměvem a přikývnutím oba vystoupili z auta.

Harbour Sixty Steakhouse byla v Torontu dost známá, slavná a velmi drahá restaurace, vyhledávaná řediteli firem, politiky a dalšími vlivnými osobnostmi. Profesor Emerson tam jedl, protože jejich steak byl lepší než jakýkoliv jiný, který kdy okusil, a on se s průměrem nikdy nespokojil. Takže ho ani nenapadlo vzít slečnu Mitchellovou někam jinam.

Antonio, vrchní číšník, ho vřele pozdravil pevným stiskem ruky a přívalem italských slov.

Profesor odpověděl se stejnou vřelostí, taky italsky.

„A kdo je tahle kráska?“ Antonio políbil Julii ruku, zatímco dál brebentil velmi barvitou italštinou o jejích očích, vlasech a její pleti.

Julia zrudla, poděkovala mu a stydlivě, ale odhodlaně mu odpověděla v jeho vlastním jazyce.

Pravdou bylo, že slečna Mitchellová měla krásný hlas, ale slečna Mitchelová, která mluvila italsky, to bylo jako rajská hudba. Její otevírající se a zavírající se ústa, delikátní způsob, jakým téměř zpívala slova, její jazyk, který se čas od času objevil, aby si navlhčila rty… Profesor Emerson si musel připomenout, aby zavřel pusu, když mu spadla brada.

Antonio byl tak překvapený a potěšený její odpovědí, že ji políbil na tváře, a ne jednou, ale dvakrát, a rychle je vedl do zadní části restaurace, kde jim vyhradil podle něj nejlepší a nejromantičtější stůl pro dva. Profesor váhavě postával u své židle, když si uvědomil, o co se Antonio snaží. Už u tohohle stolu seděl dříve, ne tak dávno, ale s někým jiným. Tohle byl omyl a on to potřeboval uvést na pravou míru, ale když si odkašlal, aby nabídl vysvětlení, Antonio se Julie zeptal, jestli by si dala láhev vína z velmi speciální sklizně z toskánské vinice jeho rodiny.

Julia sice poděkovala, ale vysvětlila mu, že Il Professore by mohl dávat přednost něčemu jinému. Ten se rychle posadil, a protože ho nechtěl urazit, řekl, že bude potěšen čímkoliv, co mu nabídne. Antonio se rozzářil a spěšně odešel.

„Vzhledem k tomu, že jsme na veřejnosti, myslím, že by to bylo nejlepší, kdybyste se o mně nezmiňovala jako o profesoru Emersonovi.“

Julia se zářivě usmála a přikývla.

„Takže mě prostě oslovujte jen pane Emersone.“

Pan Emerson byl příliš zaměstnán prohlížením menu, než aby si všiml, jak Julia vytřeštila oči, než sklopila pohled ke stolu.

„Máte toskánský přízvuk,“ poznamenal nepřítomně a stále se na ni ještě nepodíval.

„Ano.“

„Jak jste k němu přišla?“

„Strávila jsem druhý ročník na studiích ve Florencii.“

„Vaše italština je poměrně pokročilá na pouhý jeden rok v zahraničí.“

„Začala jsem ji studovat už na střední škole.“

Podíval se přes malý a intimní stůl a zjistil, že se mu vyhýbá pohledem. Studovala menu, jako kdyby to byla zkouška, a kousala si u toho ret.

„Jste zvaná, slečno Mitchellová.“

Její oči vzhlédly s tázavým výrazem k jeho.

„Jste mým hostem. Objednejte si cokoliv, na co máte chuť, ale prosím, vyberte si nějaké maso.“ Cítil potřebu dát jí tuhle instrukci, protože výslovným účelem jejich večeře bylo poskytnout jí něco výživnějšího než kuskus.

„Já nevím, co si vybrat.“

„Mohl bych objednat za vás, pokud byste si to přála.“

Přikývla a zavřela menu, ale pořád se s obavami znovu a znovu kousala do rtu.

Právě v tu chvíli se vrátil Antonio a hrdě jim předvedl láhev Chianti s ručně psaným štítkem. Julia se usmála, on otevřel láhev a nalil trochu na ochutnání do její sklenice.

Pan Emerson téměř bez dechu pozoroval, jak znalecky krouží vínem ve sklenici a pak ji zvedá, aby si ho mohla prohlédnout ve světle svíček. Zvedla skleničku k nosu, zavřela oči a přičichla si. Nakonec ji přiložila ke svým plným rtům, ochutnala víno, a než ho spolkla, na chvíli ho podržela v ústech. Otevřela oči, úsměv se jí ještě víc rozšířil a poděkovala Antoniovi za jeho vzácný dar.

Antonio zářil, s přehnaným nadšením pochválil pana Emersona za výběr jeho společnice a naplnil jim oběma sklenice svým nejoblíbenějším vínem.

Mezitím se pan Emerson pokoušel pod stolem upravit, protože pohled na slečnu Mitchellovou, jak ochutnává víno, byl ta nejerotičtější věc, jaké kdy byl svědkem. Nebyla pouze přitažlivá; byla nádherná jako anděl nebo múza. A nebyla pouze nádherná; byla smyslná a hypnotická, ale také nevinná. Její krásné oči odrážely hloubku citu a zářivou čistotu, jaké si nikdy předtím nevšiml.

Musel od ní odtrhnout svůj zrak a ještě jednou se pro jistotu upravil; náhle se cítil chlípně a více než trochu zahanbeně tou reakcí, kterou v něm vyvolala. Reakcí, která bude vyžadovat později toho večera jeho pozornost. Až bude sám. A obklopen vůní vanilky.

Objednal pro ně jídlo a ujistil se, že požádal o tu největší možnou porci ilet mignon. Když začala slečna Mitchellová protestovat, odbyl

její námitky mávnutím ruky a poznamenal, že si zbytek bude moci vzít s sebou domů. Pokud by mělo být po jeho, tohle jídlo by jí vystačilo na několik následujících dní.

Uvažoval, co asi bude jíst, až budou všechny ty zbytky pryč, ale zakázal si o tom dál přemýšlet. Tohle byla jednorázová záležitost, a jenom proto, že na ni křičel a zostudil ji. Po tomhle už budou věci mezi nimi striktně profesionální. Musel ji nechat, aby příštím kalamitám čelila sama.

Co se jí týkalo, Julia byla šťastná, že je s ním. Chtěla mít příležitost si s ním pohovořit, opravdu si s ním promluvit, zeptat se ho na jeho rodinu a na pohřeb. Chtěla utišit jeho žal ze ztráty matky. Chtěla mu prozradit svá tajemství a slyšet, jak jí šeptá na oplátku ta svá. Ale s tím, jak na ni odhodlaně, ale poněkud odtažitě zíral, jí bylo jasné, že nedostane, co chce. Takže se jen usmívala, pohrávala si se stříbrnými příbory a doufala, že nebude její nervozitu a zoufalství shledávat otravnými.

„Proč jste začala na střední škole studovat italštinu?“

Julia zalapala po dechu. Vytřeštila oči a ta krásná rudá ústa zůstala němě otevřená.

Pan Emerson nad její reakcí svraštil obočí. Byla úplně nepřiměřená jeho otázce; přece se jí nezeptal na číslo podprsenky. Oči mu mimoděk sklouzly na obliny jejích ňader a vrátily se zpět. Zrudl, když mu v hlavě zázračně vytanulo číslo a velikost košíčků.

„Ehm, začala jsem se zajímat o italskou literaturu. O Danta a Beatrice.“ Hrála si na klíně se svým plátěným ubrouskem a kolem oválného obličeje jí volně viselo pár uvolněných pramenů vlasů.

Pomyslel na obrazy v jejím bytě a na její mimořádnou podobnost s Beatrice. Opět se mu ta myšlenka zavrtala do mysli a on ji znovu odsunul stranou.

„To jsou na mladou dívku pozoruhodné zájmy,“ vybídl ji a dovolil si vtisknout si do paměti její krásu.

„Měla jsem… přítele, který mě k nim přivedl.“ Znělo to, jako by ji to bolelo a opravdu rozesmutnilo.

Uvědomil si, že velmi nešetrně otevřel nějakou starou ránu, a tak se rychle odmlčel a snažil se najít bezpečnější půdu, na kterou by se pustil.

„Antonia jste velice zaujala.“

Julia vzhlédla a hezky se usmála. „Je velmi laskavý.“

„Vy s laskavostí rozkvétáte, že? Jako růže.“ Ta slova opustila jeho rty, dřív než měl čas je uvážit, a ve chvíli, kdy je vyslovil, se na něj Julia velmi vřele podívala a on propásl svou šanci na to je odvolat.

To byla poslední kapka. Profesor Emerson začal věnovat pozornost své sklenici vína; rysy měl zamračené a jeho chování citelně ochladlo. Julia tu změnu zpozorovala, ale přijala ji a žádný další pokus o rozhovor neučinila.

Během jídla strávil jasně okouzlený Antonio u jejich stolu více času, než bylo třeba, povídal si italsky s krásnou Julianne a zval ji, aby poctila jeho rodinu svou přítomností a připojila se k nim příští neděli na večeři v kanadsko-italském klubu. Laskavě jeho pozvání přijala a později dostala za odměnu tiramisu, espresso, biscotti, grappu a nakonec i malé čokoládové bonbony Baci. Pěkně jedno po druhém. Profesor Emerson těmito požitky odměněn nebyl, a tak tam jen seděl a napjatě sledoval, jak si to slečna Mitchellová užívá.

Ke konci večera jí Antonio vtiskl do rukou cosi, co vypadalo jako velký piknikový koš, a nedovolil jí ho odmítnout. Poté, co jí pomohl do kabátu, ji několikrát znovu políbil na obě tváře a pak poprosil profesora, aby ji zase brzy přivedl.

Profesor Emerson se narovnal v ramenou a upřel na Antonia kamenný pohled. „To bohužel nepůjde.“ Pak se otočil na patě, vyšel z restaurace a nechal Julii, aby se s tím těžkým košíkem sklesle vláčela za ním.

Během toho, kdy pohledem sledoval ten nesourodý odcházející pár, Antonio přemýšlel, proč si profesor přivedl takovou nádhernou bytost na tohle romantické místo, a pak jen stoicky seděl, aniž by s ní mluvil. A navíc ještě celou dobu vypadal, jako by ho něco bolelo.

Když přijeli k bytu slečny Mitchellové, profesor Emerson jí ochotně otevřel dveře a vyndal ze zadního sedadla jaguára piknikový koš. Zvědavě do něj nakoukl a posunul v něm pár věcí, aby si mohl prohlédnout jeho obsah.

„Víno, olivový olej, balsamicový ocet, biscotti, sklenice domácí omáčky Marinara od Antoniovy manželky a zbylé jídlo. Na nějaký čas budete mít báječný jídelníček.“

„Mnohokrát děkuji.“ Julia se usmála a natáhla ruku pro košík.

„Je těžký. Odnesu vám ho.“ Doprovodil ji ke vchodu do domu a počkal, než odemkla dveře. Pak jí podal jídlo.

Začala zkoumat svoje boty a tváře se jí rozhořely, když pomyslela na to, co potřebovala říct.

„Děkuji vám za pěkný večer, profesore Emersone. Bylo to od vás opravdu velkorysé…“

„Slečno Mitchellová,“ skočil jí do řeči. „Nedělejme to nepříjemnější, než už to je. Je mi líto mé… předchozí hrubosti. Moje jediná omluva je, ech, důvod spíše soukromého charakteru. Takže si podejme ruce a posuňme se dál.“

Natáhl ruku a ona ho za ni vzala. Stiskl jí dlaň a snažil se neudělat jí modřinu; a úplně ignoroval záchvěv, který mu projel žilami, když ucítil její jemnou a hebkou pokožku na své.

„Dobrou noc, slečno Mitchellová.“

„Dobrou noc, profesore Emersone.“

A s tím zmizela dovnitř budovy a zanechala profesora v trochu lepší náladě než odpoledne.

Přibližně o hodinu později seděla Julia na posteli a zírala na fotograii, kterou vždycky mívala pod polštářem. Dívala se na ni velmi dlouho a snažila se rozhodnout, jestli by ji měla zničit, nechat ji tam, kde byla vždycky, nebo ji strčit do šuplíku. Milovala ten obrázek. Byla to ta nejkrásnější fotograie, jakou kdy viděla, ale taky jí hrozně ubližovalo se na ni dívat.

Vzhlédla k překrásnému obrazu, který visel nad její postelí, a snažila se potlačit slzy. Nevěděla, co od svého Danta vlastně očekávala, ale rozhodně to nedostala. Takže s moudrostí, která přichází pouze se zkušeností se zlomeným srdcem, se rozhodla nechat ho jednou provždy jít.

Pomyslela na svou nacpanou provizorní spíž a laskavost, jakou jí prokázal Antonio. Vzpomněla si na hlasové zprávy, které jí zanechal

Paul, v nichž vyjadřoval znepokojení nad tím, že ji nechává s profesorem o samotě, a prosil ji, aby mu zavolala v kteroukoliv hodinu a řekla mu, jestli je v pořádku.

Přešla k prádelníku, otevřela horní zásuvku a zastrčila fotograii s úctou, ale rozhodností úplně dozadu, pod svůdné prádlo, které nikdy nenosila. A s myšlenkou na rozdíly mezi těmi třemi muži, pevně uloženou ve své mysli, se vrátila do postele, zavřela oči a snila o zanedbaném jabloňovém sadu.

6. kapitola

V pátek našla Julia ve své poštovní přihrádce oiciální oznámení, že profesor Emerson vyhověl její žádosti a převezme odborný dohled nad její diplomovou prací. Užasle na ten papír zírala a divila se, proč své rozhodnutí změnil, když k ní zezadu přistoupil Paul.

„Můžeme jít?“

S úsměvem ho pozdravila a strčila oznámení do jakžtakž opraveného batohu. Vyšli z budovy a vydali se pěšky dolů po Bloor Street k nejbližší kavárně Starbucks, která byla asi jeden a půl bloku daleko.

„Chci se tě zeptat na tu schůzku s Emersonem, ale ještě předtím ti musím něco říct.“ Paulův hlas zněl vážně.

Julia na něj pohlédla s výrazem, který se podobal úzkosti.

„Bez obav, Králíčku. Nebude to bolet,“ řekl a poplácal ji po paži. Paulovo srdce bylo téměř tak velké jako on, a tak byl k trápení ostatních velmi citlivý.

„Vím, co se stalo s tím naším vzkazem.“

Julia zavřela oči a zaklela. „Paule, je mi to tak líto. Chtěla jsem ti říct, že jsem to podělala a napsala mu vzkaz na papír od tebe, ale ještě jsem k tomu neměla šanci. Neřekla jsem mu, že jsi to psal ty.“

Paul jí stiskl paži, aby ji zastavil. „Vím to. Řekl jsem mu to já sám.“ S údivem se na něj podívala. „Proč bys to dělal?“

Jak zkoumal hlubiny jejích velkých hnědých očí, byl si naprosto jistý, že udělá, co bude v jeho silách, aby komukoliv zabránil jí ublížit. I kdyby ho to mělo stát jeho akademickou kariéru. I kdyby to znamenalo vytáhnout Emersona ven za budovu katedry italských studií

a nakopat ho do zadku, což si on i jeho domýšlivé pozadí rozhodně zasloužili.

„Paní Jenkinsová mi řekla, že si tě Emerson pozval na kobereček, a mně došlo, že se tě chystá seřvat. Našel jsem kopii toho našeho vzkazu v hromadě papírů, které mi nechal na stole.“ Pokrčil rameny.

„To je riziko povolání, když děláš výzkumného asistenta u naprostého vola.“

Paul mírně pobídl Julii k chůzi, ale s další konverzací počkal, dokud jí nekoupil velké vanilkové latté bez cukru. Jakmile se jako kočka uvelebila ve ialovém semišovém křesle a on se ubezpečil, že je v teple a pohodlí, se soucitným výrazem se k ní otočil.

„Je mi jasné, že to byla nehoda. Byla jsi po tom prvním semináři dost mimo. Měl jsem tě do té jeho kanceláře doprovodit. Upřímně, Julie, nikdy jsem ho neviděl chovat se takovým způsobem jako tehdy. Většinou bývá trochu arogantní a nedůtklivý, ale ještě nikdy nebyl vůči studentce tak agresivní. Bylo nepříjemné to jenom sledovat.“

Julia upíjela kávu a čekala, až bude pokračovat.

„Takže, když jsem mezi těmi ostatními blbostmi našel kopii toho lístku, bylo mi jasné, že se tě chystá seřvat na tři doby. Zjistil jsem si, na kdy s ním máš sjednanou schůzku, a domluvil jsem si s ním konzultaci před tebou. Přiznal jsem se mu, že to já napsal ten vzkaz. Dokonce jsem se mu snažil nalhat, že jsem tam zfalšoval tvůj podpis jako vtip, ale neskočil na to.“

„Tohle všechno jsi udělal kvůli mně?“

Paul se usmál a jen tak mimochodem si zase protáhl ruce. „Snažil jsem se ze sebe udělat něco jako lidský štít. Myslel jsem, že když se vyřve na mě a dostane to ze sebe, už mu pro tebe nic nezbyde.“ Zamyšleně studoval její výraz. „Ale asi to nepomohlo, co?“

Vděčně se na něj podívala. „Nikdy dřív pro mě nikdo nic takového neudělal. Vážně jsem tvým dlužníkem.“

„To nestojí za řeč. Jen jsem si přál, aby si vylil vztek na mně. Co ti řekl?“

Julia upřela všechnu svou pozornost na hrnek s kávou a tvářila se, jako by tu otázku neslyšela.

„Až tak zlé, jo?“ Paul si zamyšleně promnul bradu. „No, nejspíš to musel nechat plavat, protože na posledním semináři se k tobě choval zdvořile.“

Julia se uchechtla. „Jistě. Ale nedovolil mi odpovědět ani na jedinou svou otázku, i když jsem zvedla ruku. Byl příliš zaměstnaný tím, nechat Christu Petersonovou, aby všechno mluvení obstarala ona.“

Paul s pobavením pozoroval její náhlý záblesk rozhořčení. „Pusť ji z hlavy. Ta bude mít s Emersonem ještě dost problémů ohledně tématu své dizertace. Nelíbí se mu směr, který si zvolila. Říkal mi to.“

„To je hrozné. Ví to?“

Pokrčil rameny. „Měla by být schopná si to uvědomit. Ale kdoví? Je tak zaměřená na to, aby ho svedla, že nechává svoji práci stranou. Je to trapné.“

Julia si to uložila do paměti pro pozdější využití. Uvolněně se opřela v křesle a užívala si zbytek odpoledne s Paulem. Byl okouzlující a přemýšlivý a dodával jí pocit, že je v Torontu ráda. Kolem páté jí zakručelo v žaludku a ona si rozpačitě přitiskla ruku na břicho.

Paul se rozchechtal a usmál se na ni, aby zahnal její rozpaky. Všechno na ní bylo tak roztomilé, včetně toho, jak jí škrundalo v žaludku.

„Máš ráda thajské jídlo?“

„Ano. Chodívala jsem ve Philadelphii do jednoho skvělého podniku s…“ Zarazila se, než to jméno vyslovila nahlas. Ta restaurace byla místo, kam vždycky chodívala s ním. Mlčky přemýšlela, jestli tam teď chodí spolu, jedí u jejího stolu, smějí se nad jídelníčkem, posmívají se jí…

Paul si odkašlal, aby jemně přitáhl její pozornost zase k sobě.

„Promiň.“ Sklonila hlavu a začala se přehrabovat v batohu, ale nehledala nic konkrétního.

„Na konci ulice je skvělá thajská restaurace. Je to o pár bloků dál, takže bychom se trochu prošli. Ale jídlo je vážně dobré. Jestli nemáš jiné plány, rád bych tě pozval na večeři.“

Jeho nervozitu dokazoval pouze lehký a sotva patrný pohyb jeho pravé nohy, který Julia postřehla jenom koutkem oka přes okraj stolku. Vzhlédla do jeho hřejivých tmavých očí a krátce si pomyslela, že ve světě má laskavost mnohem větší hodnotu než vášeň, a odpověděla ano, dřív než mohla uvažovat o tom říci ne.

Usmál se, jako by mu její přijetí té nabídky způsobilo víc než jen skrytou radost, zvedl její batoh a bez námahy si ho hodil přes rameno.

„Je pro tebe moc těžký,“ řekl, upíral jí pohled do očí a pečlivě volil každé slovo. „Nech mě ti ho alespoň na chvíli nést.“

Julia se usmála na špičky svých bot a následovala ho ven.

??

Profesor Emerson šel z práce domů pěšky. Bylo to kousek, ačkoliv když bylo mizerné počasí, nebo když měl odpoledne nějaké schůzky, bral si auto. Během chůze přemýšlel o veřejné přednášce, kterou měl mít na půdě univerzity, o chtíči v Dantovi. Chtíč byl hřích, na který myslel často a s velkým potěšením. Ve skutečnosti bylo pomyšlení na chtíč a jeho nesčetná uspokojení tak vzrušující, že se profesor Emerson přistihl, jak si přitahuje kabát těsněji k tělu, aby ta lehce senzační podívaná na přední

část jeho kalhot nepřitahovala neobvyklou pozornost.

A tehdy ji spatřil. Zastavil se a zíral přes ulici na atraktivní brunetku.

Kalamity Julianne.

Až na to, že nebyla sama. Paul šel vedle ní a nesl její ohavný batoh s knihami. Vesele si povídali a smáli se a kráčeli nebezpečně blízko k sobě.

Tak my už jí nosíme knihy? Chováš se jako puberťák, Paule.

Profesor Emerson sledoval, jak se ruce toho páru otřely jedna o druhou, což vyvolalo na tváři slečny Mitchellové drobný, ale hřejivý úsměv. Z Emersonova hrdla se vydralo zavrčení a rty se mu stáhly tak, až odhalily jeho zuby.

Co bylo k čertu tohle? pomyslel si.

Profesoru Emersonovi chvíli trvalo, než se dal dohromady, a jak se opřel o výlohu butiku Louise Vuittona, zkoušel přijít na to, co se právě sakra stalo. Vždycky uvažoval rozumně. Nosil oblečení, aby zakryl nahotu, jezdil autem, jedl vidličkou a nožem a používal plátěné ubrousky. Vydělával peníze prací, která vyžadovala intelektuální schopnosti a bystrost. Ovládal svoje sexuální touhy různými civilizovanými způsoby a nikdy by si nevzal ženu proti její vůli.

A navzdory tomu – když zíral na slečnu Mitchellovou a Paula – si uvědomil, že je zvíře. Cosi primitivního. Cosi divokého. A to cosi ho nutilo chtít jít za nimi, urvat Paulovi ruce od těla a odvléct slečnu Mitchellovou pryč. Beze smyslů ji políbit, přesunout rty na její krk a označit si ji.

Co to kurva je?

To pomyšlení profesora Emersona pekelně vyděsilo. Nestačilo, že byl osel a korunovaný vůl, ještě k tomu byl primitiv, potenciální slintající neandertálec, který cítí nějaké majetnické sklony vůči mladší ženě, kterou stěží zná a která ho nenávidí. Nehledě na fakt, že je jeho studentkou. Potřeboval se vrátit domů, lehnout si a zhluboka dýchat, dokud se kurva neuklidní. Pak bude muset najít něco jiného, něco silnějšího, co by utišilo jeho nutkání. Bolestně odrhl pohled od těch dvou mladých lidí a během doby, kdy pokračoval ve své cestě domů, vytáhl iPhone

a rychle stiskl několik tlačítek.

Po třetím zazvonění se ozval ženský hlas. „Haló?“

„Ahoj, to jsem já. Můžeme se dnes večer sejít?“

??

Následující středu, když Julia vycházela po Emersonově semináři z budovy katedry, zaslechla, jak na ni volá známý hlas.

„Julie? Julie Mitchellová, jsi to ty?“

Otočila se a najednou ji někdo svíral v objetí tak pevně, až si myslela, že se udusí.

„Rachel,“ vypravila ze sebe, zatímco bojovala o přísun vzduchu. Hubená dívka s blond vlasy hlasitě vyjekla a znovu Julii objala. „Chyběla jsi mi. Nemůžu uvěřit, jak už je to dlouho! Co tady děláš?“

„Rachel, je mi to tak líto. Je mi líto toho všeho a taky tvé mámy a… všeho.“

Dvě přítelkyně v tichosti sdílely svůj smutek a dlouhou dobu držely jedna druhou.

„Je mi líto, že jsem zmeškala pohřeb. Jak je na tom tvůj táta?“ zeptala se Julia a utírala si slzy.

„Je bez ní ztracený. My všichni jsme. Má teď volno na zotavenou, snaží se vyřešit nějaké záležitosti. Já mám taky dovolenou, ale musela jsem vypadnout. Proč jsi mi neřekla, že jsi tady?“ vyčítala jí Rachel se slzami v očích.

Juliiny oči sebou nervózně trhly od kamarádky k profesoru Emersonovi, který právě vyšel z budovy a civěl na ni jako vyoraná myš.

„Nebyla jsem si jistá, jestli zůstanu. První dva týdny byly vážně, ehm, drsné.“

Rachel, která byla podle všeho velmi inteligentní, si všimla podivné a tak nějak rozporuplné energie proudící mezi svým adoptivním bratrem a kamarádkou, ale pro tuhle chvíli ji přehlédla.

„Zrovna jsem říkala Gabrielovi, že mu dneska večer uvařím. Pojď s námi domů.“

Julia vytřeštila oči tak, až měla úplně černé a kulaté zorničky a vypadala, že ji zachvátila mírná panika.

Gabriel si odkašlal. „Ach, Rachel, jsem si jistý, že slečna Mitchellová je zaneprázdněna a má jiné plány.“

Julia zachytila jeho výmluvný pohled a začala poslušně přikyvovat.

Rachel se k němu obrátila. „Slečna Mitchellová? Byla to na střední škole moje nejlepší přítelkyně a kamarádíme se dodnes. Tys o tom nevěděl?“ Rachel pohlédla svému bratrovi do očí a nezahlédla nic, dokonce ani záblesk poznání. „Zapomněla jsem, že vy dva jste se nikdy nesetkali. Bez ohledu na to, tvůj přístup je trochu přehnaný. Udělej mi laskavost a vytáhni si tu osinu ze zadku.“

Otočila se zpátky, aby spatřila Julii, jak jí zaskočil vlastní jazyk. Nebo to tak alespoň vypadalo, protože téměř zmodrala a začala kašlat.

„Mohly bychom se místo toho sejít třeba na oběd. Jsem si jistá, že profes

– tvůj bratr tě chce mít jen pro sebe.“ Julia se přinutila k úsměvu, i když si byla dobře vědoma toho, že ji Gabriel za zády své sestry vraždí pohledem. Rachel přimhouřila oči. „Je to Gabriel, Julie. Co je to s vámi dvěma?“

„Je to moje studentka. Existují určitá pravidla.“ Gabrielův tón začal být čím dál víc chladný a nepřátelský.

„Je to moje kamarádka, Gabrieli. A já říkám, vykašli se na pravidla!“ Rachel těkala pohledem mezi bratrem a svou přítelkyní a viděla, že Julia

se dívá dolů na svoje boty a Gabriel se na ně mračí. „Mohl by mi, prosím, někdo říct, co se tu děje?“

Když Julia ani Gabriel neodpověděli, Rachel si zkřížila ruce na hrudi a přimhouřila oči. Krátce zauvažovala o Juliině poznámce, že první dva týdny na univerzitě byly drsné, a došla k rychlému závěru.

„Gabrieli Owene Emersone, choval ses k Julii jako osel?“

Julia potlačila smích a Gabriel se zamračil. I přes jejich společné mlčení Rachel ta jejich reakce úplně stačila, aby jí sdělila, že je na správné stopě.

„No, na takové nesmysly nemám čas. Vy dva se teď prostě budete muset usmířit. Jsem tu jen na týden a očekávám, že s vámi oběma strávím spoustu času.“ Rachel chytila oba dva pod paží a táhla je k jaguáru.

Rachel Clarková nebyla ani trochu jako její adoptivní bratr. Byla asistentkou tiskového mluvčího starosty Philadelphie, což sice znělo důležitě, ale nebylo to tak. Ve skutečnosti většinu dní netrávila ničím jiným než listováním v místních novinách a hledáním jakékoliv zmínky o starostovi nebo kopírováním tiskových zpráv. Ve zvláště šťastných dnech jí bylo dovoleno aktualizovat starostův blog. Rachel byla štíhlá, měla krásné rysy, dlouhé rovné vlasy, pihy a šedé oči. Byla také velmi otevřená, což občas jejího mnohem staršího introvertního bratra dráždilo.

Během jízdy ke svému bytu Gabriel pevně tiskl rty k sobě, zatímco ty dvě ženské na zadním sedadle žvanily jako středoškolačky, hihňaly se u toho a vzpomínaly. Neměl chuť trávit večer ani s jednou z nich, ale jeho sestra v tuhle chvíli trpěla a on nechtěl udělat nic, co by k jejímu trápení přispělo.

Zanedlouho to ze dvou třetin šťastné trio jelo výtahem v budově Manulife, impozantním luxusním věžáku na Bloor Street. Když vystoupili v nejvyšším patře, Julia si všimla, že na chodbu vedou jenom čtvery dveře.

Páni. Tyhle byty musí být obrovské.

Poté co Julia vstoupila do jednoho z nich a následovala Gabriela přes malou halu do centrálního otevřeného obývacího prostoru, pochopila, proč bylo jeho estetické cítění v její garsonce tak dotčené. Prostorný byt se pyšnil okny vysokými od podlahy až ke stropu, na kterých dramaticky visely ledově modré hedvábné záclony a které vedly na jih k CN Tower a k jezeru Ontario. Podlahy byly z drahého tmavého tvrdého dřeva a zdobily je perské koberce, stěny byly světle šedohnědé.

Zařízení v obývacím pokoji vypadalo, jako by bylo vybráno v obchodě s drahým klasickým nábytkem, počínaje velkou čokoládově hnědou sedačkou potaženou kůží, přitlučenou hřebíčky s ozdobnou hlavičkou, dvěma odpovídajícími křesly, až po ušák z rudého sametu, který stál stranou před krbem.

Julia se dívala na to nádherné červené křeslo a stejně laděnou podnožku s nemalou závistí. Tohle by bylo ideální místo pro posezení v deštivých dnech, kde by mohla popíjet šálek čaje a číst si oblíbenou knížku. Ne, že by někdy měla tu příležitost.

Krb měl plynovou vložku a Gabriel nad jeho obložení pověsil plochou plazmovou televizi, jako by to byl obraz. Zdi a některé kusy nábytku zdobila různá umělecká díla, olejomalby a sošky. Měl tu muzeální kousky římského skla a řecké keramiky, doplněné replikami slavných soch včetně Venuše Milóské a Berniniho Apollóna a Daphne. Ve skutečnosti, pomyslela si Julia, měl až příliš soch, a všechno to byly ženské akty.

Ale nebyly tu žádné osobní fotograie. Julie považovala za dost podivné, že tu měl černobílé fotograie Paříže, Říma, Londýna, Florencie, Benátek i Oxfordu, ale žádné fotky Clarkových, dokonce ani Grace.

V další místnosti, v blízkosti velkého společenského jídelního stolu, stál ebenový příborník. Julia si s uznáním prohlížela, jak je velký a evidentně velmi drahý. Byl prázdný, kromě velké křišťálové vázy a zdobeného stříbrného podnosu, na kterém stály různé karafy obsahující jantarově zbarvené tekutiny, chladicí nádoba a staromódní křišťálové sklenice. Celou sadu doplňovaly stříbrné kleštičky na led, položené šikmo přes hromádku malých bílých čtvercových plátěných ubrousků s vyšitými iniciálami G. O. E. Julia se pro sebe zahihňala, když si představila, jak by ty ubrousky vypadaly, kdyby Gabrielovo příjmení bylo, řekněme, Davidson.

Stručně řečeno, byt profesora Emersona byl esteticky příjemný, stylově zařízený, úzkostlivě čistý, záměrně mužský a velmi, velmi chladný.

Julii napadlo, jestli si vůbec někdy do tohoto mrazivého prostoru vodí ženy, a pak se velmi usilovně snažila nepředstavovat si, co by s nimi dělal, kdyby je sem vzal. Možná že má pro tyhle účely speciální pokoj, aby neposkvrnily jeho drahocenné věci… Přejela rukou po studeném kuchyňském pultu z černé žuly a zachvěla se.

Rachel dala okamžitě předehřát troubu a umyla si ruce. „Gabrieli, proč nevezmeš Julii na velkolepou prohlídku, zatímco budu připravovat večeři?“

Julia svírala svůj batoh na hrudi, zdráhala se položit tak pohoršující věc na jeho nábytek. Gabriel jí ho vzal z rukou a odložil ho na podlahu pod stolkem. Vděčně se na něj usmála a on zjistil, že jí ten úsměv vrací. Nechtěl slečnu Mitchellovou provázet po svém bytě. A určitě se jí nechystal ukázat svou ložnici a černobílé fotograie, které zdobily její stěny. Ale byla tu Rachel, která mu připomněla jeho povinnosti (neochotně) laskavého hostitele, a on nepovažoval za vhodné, aby jí ukázal

jen pokoje pro hosty.

Takže takhle přišel k tomu, že teď stál ve své pracovně, což byla původně třetí ložnice, ale on ji instalací knihoven z tmavého dřeva, vysokých od podlahy až ke stropu, přeměnil na příjemné místo k práci. Julia zírala na všechny ty knihy – tituly nové i vzácné a většinou v tvrdé vazbě; v italštině, latině, francouzštině, angličtině a němčině. Místnost, stejně jako zbytek jeho bytu, byla úmyslně zařízena pro muže. Stejné ledově modré závěsy, stejná tmavá dřevěná podlaha se starožitným perským kobercem ve středu místnosti.

Gabriel stál za svým vyřezávaným a poměrně velkým dubovým stolem. „Líbí se vám?“ ukázal na svou knihovnu.

„Velmi,“ odpověděla Julia. „Je to nádhera.“

Natáhla se, aby pohladila samet rudého ušáku, který byl dvojčetem toho křesla, co obdivovala u krbu, ale měla pocit, že by se mu to nelíbilo. Profesor Emerson byl ten typ, kterému by vadilo, kdyby někdo manipuloval s jeho věcmi, a tak se zarazila právě včas. Nejspíš by po ní vyjel, aby mu ho neumazala svými špinavými prsty.

„To je moje oblíbené křeslo. Je docela pohodlné, kdybyste si ho chtěla vyzkoušet.“

Julia se usmála, jako by jí dal dárek, a dychtivě se do něj usadila, přitáhla si nohy pod sebe a schoulila se jako kotě.

Gabriel by mohl přísahat, že slyší, jak přede. Při pohledu na ni se usmál, na okamžik kvůli takové bezvýznamnosti uvolněný a téměř šťastný. Z náhlého rozmaru se rozhodl ukázat jí jednu ze svých nejcennějších věcí.

„Mám tu něco, co byste měla vidět.“ Mávl na ni a ona vstala a přešla k jeho stolu.

Otevřel zásuvku a vytáhl dva páry bílých bavlněných rukavic.

„Vezměte si je.“ Podal jí jeden pár, který přijala mlčky a opakovala jeho pohyby, když si je natahoval na své dlouhé prsty.

„To je jeden kousek z mého nejcennějšího vlastnictví,“ vysvětlil a vytáhl velkou dřevěnou krabici z teď už odemčené zásuvky. Položil ji na stůl a Julia se na jeden hrozný okamžik vyděsila, co by mohla najít uvnitř.

Scvrklou hlavu? Možná nějakého bývalého studenta?

Odklopil víko a vytáhl něco, co vypadalo jako kniha. Otevřel ji a teď bylo zřejmé, že je to řada tuhých papírových obálek svázaných dohromady, každá z nich nadepsaná italsky. Opatrně je prolistoval, až našel tu, kterou chtěl, a pak z ní něco vytáhl a držel to opatrně oběma rukama.

Julia při pohledu na tu věc v jeho dlaních zalapala po dechu. Gabriel se s hrdostí usmál. „Poznáváte to?“

„Samozřejmě! Ale to… to nemůže být originál?“

Tiše se zasmál. „Bohužel ne. To by bylo mimo dosah mého malého jmění. Originály se datují do patnáctého století. Tohle jsou reprodukce ze šestnáctého století.“

Držel v ruce kopii slavné ilustrace Danta a Beatrice mezi hvězdami Ráje; originál byl nakreslen perem a inkoustem a podepsán Sandrem Boticellim. Ilustrace měla asi čtyřicet na padesát centimetrů, a přestože to byl jen inkoust na pergamenu, detail byl úchvatný.

„Jak jste ji získal? Nevěděla jsem, že byly nějaké kopie.“

„Nejenže jsou to kopie, které dokonce pravděpodobně kreslil bývalý Botticelliho žák. Ale tahle sada je navíc kompletní. Botticelli připravoval k Božské komedii sto ilustrací, ale jen devadesát dva se dochovalo. Já mám úplný soubor.“

Julii vytřeštila oči, až byly úplně lesklé vzrušením. „Děláte si legraci.“ Gabriel se zasmál. „Ne, nedělám.“

„Šla jsem se podívat na originály, když byly zapůjčeny do galerie Ufizi ve Florencii. Vatikán jich má osm, tuším, a zbytek je ve vlastnictví muzea v Berlíně.“

„Přesně tak. Myslel jsem, že byste to mohla ocenit.“

„Ale nikdy jsem neviděla zbývajících osm.“

„Nikdo je neviděl. Dovolte mi vám je ukázat.“

Čas letěl, Gabriel předváděl Julii svoje poklady a ona je velmi tiše obdivovala, dokud na ně z haly nezavolal Rachelin hlas.

„Gabrieli, nabídni Julii něco k pití, mohl bys? A přestaň ji nudit těmi starožitnými krámy!“

Zvedl oči v sloup a Julia se zahihňala.

„Jak jste k nim přišel? Proč nejsou v muzeu?“ zeptala se, když sledovala, jak ukládá ilustrace do příslušných obálek.

Pevně sevřel rty k sobě. „Nejsou v muzeu, protože se jich odmítám vzdát. A nikdo neví o tom, že je mám, jen můj právník, pojišťovací agent a teď vy.“

Zatnul čelist, jako by uzavíral všechny další diskuse, a tak se Julia rozhodla, že na něj nebude tlačit.

Bylo pravděpodobné, že ty obrázky byly ukradeny z muzea a že je Gabriel koupil na černém trhu. To by vysvětlovalo jeho zdrženlivost ohledně odhalení jejich existence před světem. Julia se zachvěla, když si uvědomila, že spatřila něco, co vidělo před ní ani ne půl tuctu lidí. A byly tak úchvatné a krásné – opravdová mistrovská díla.

„Gabrieli…“ Rachel stála ve dveřích a kárala ho.

„Dobře, dobře. Co si dáte k pití, slečno Mitchellová?“ Vyšli z pracovny a on přešel do kuchyně k chladničce na nápoje.

„Gabrieli!“

„Julianne?“

Trhla sebou, když to nepovědomé oslovení opustilo jeho rty. Rachel si její podivné reakce všimla a zmizela ve skříňce, kde prohledávala bratrovy hrnce a pánve.

„Cokoli bude v pořádku, děkuji, prof – Gabrieli.“ Julia potěšeně zavřela oči nad tím, že ho byla konečně schopná oslovit jeho jménem. Pak se posadila na jednu z elegantních židlí u snídaňového baru.

Gabriel vytáhl láhev chianti a postavil ji na pult. „Nechám to tady, aby se dostalo na pokojovou teplotu,“ vysvětlil jen tak do prázdna. Omluvil se a zmizel, pravděpodobně aby se převlékl do něčeho pohodlnějšího.

„Julie,“ zasyčela Rachel a položila na jednu stranu dvojitého dřezu hromadu zeleniny. „Co se to mezi tebou a Gabrielem děje?“

„Na to se musíš zeptat jeho.“

„Mám to v plánu. Ale proč se chová tak divně? A proč jsi mu rovnou neřekla, kdo jsi?“

Julia vypadala, jako by se chystala rozplakat. „Myslela jsem, že si mě bude pamatovat. Ale nevzpomíná si.“ Hlas se jí třásl a ona se zadívala dolů do klína.

Rachel byla slovy své přítelkyně a její přílišnou emocionální reakcí zmatená a okamžitě se k ní rozběhla, aby ji sevřela v objetí. „Neboj se. Teď jsem tady a já ho srovnám. Někde pod vším tím ostatním má srdce. Vím to, jednou jsem ho viděla. Teď mi pomoz omýt nějakou zeleninu. Jehněčí už je v troubě.“

Když se Gabriel vrátil, dychtivě otevřel víno a hříšně se pro sebe usmíval. Měl se na co těšit a věděl to. Pamatoval si, jak Julianne vypadala, když ochutnávala víno, a teď se mu dostane opakování té erotické podívané z tehdejší noci. Cítil, jak v něm párkrát zaškubalo očekáváním a přál si, aby měl někde v bytě tajně umístěnou videokameru. Bylo by asi příliš nápadné, kdyby vytáhl fotoaparát a začal si pořizovat její snímky.

Nejdřív jí láhev ukázal a s uspokojením si povšiml ohromeného výrazu, který jí proběhl po tváři, když si přečetla vinětu. Přivezl si tuhle speciální sklizeň při návratu z Toskánska a trápilo by ho, kdyby se promarnilo na patře někoho, kdo ho neocení. Nalil jí trochu do sklenice a ustoupil, díval se a usilovně se snažil neusmívat.

Julia stejně jako předtím pomalu zakroužila vínem. Zkoumala ho ve světle halogenové zářivky. Zavřela oči a přivoněla si. Pak přiložila rty zralé k políbení k okraji sklenky a pomalu ochutnala, na moment podržela víno v ústech a pak ho polkla.

Gabriel si povzdechl a pozoroval ji, mezitím co víno stékalo jejím dlouhým a elegantním hrdlem dolů.

Když Julia otevřela oči, spatřila Gabriela, jak se před ní mírně kymácí, modré oči ztmavlé, dech poněkud nepravidelný a přední část jeho uhlově šedých kalhot… Hluboce se na něj zamračila. „Jste v pořádku?“

Přejel si rukou přes oči a poddal se tomu. „Ano. Omlouvám se.“ Nalil jí plnou sklenici a druhou pro sebe, začal z ní smyslně upíjet a upřeně ji přes hranu skla pozoroval.

„Nejspíš už máš hlad, Gabrieli. Vím, v jaké zvíře se měníš, když jsi hladový,“ promluvila k nim Rachel přes rameno a dál míchala na sporáku nějakou omáčku.

„Co budeme mít k tomu jehněčímu?“ Pozoroval Julii jako ostříž, když znovu zvedla sklenici ke svým svůdným rtům a dala si velký doušek.

Rachel položila na snídaňový bar plastový box. „Kuskus!“

Julia vyprskla víno a potřísnila jím Gabriela i jeho bílou košili. V šoku nad svým náhlým záchvatem kašle upustila sklenici a polila jak sebe, tak dřevěnou podlahu. Křišťálový pohár se při dopadu na zem roztříštil u nohou její barové židle.

Gabriel si začal setřásat kapky vína ze své drahé oblekové košile a zaklel. Hlasitě. Julia padla na kolena a rychle se snažila zamést skleněné střepy holýma rukama.

„Přestaňte,“ řekl tiše a díval se na ni dolů přes roh snídaňového baru. Julia však pokračovala ve své zoufalé snaze a z očí jí tekly slzy.

„Přestaňte,“ řekl hlasitěji a obešel pult.

Přendala si pár skleněných střepů do druhé ruky a snažila se sesbírat ty zbývající kousek po kousku, plazila se žalostně po podlaze jako zraněné štěně, které za sebou tahá zlomenou packu.

„Přestaňte! Proboha, ženská, dost. Pořežete se na cáry.“ Gabriel se nad ní hrozivě tyčil a jeho zlost na ni sestupovala z výšky jako boží hněv.

Vytáhl ji pod ramenem na nohy, přinutil ji vysypat sklo z rukou do mísy na pultu a pak ji odvedl halou do koupelny pro hosty.

„Posaďte se,“ nařídil.

Julia si sedla na zavřenou toaletní mísu a vydala tlumený, ale třaslavý vzlyk.

„Natáhněte ruce.“

Její dlaně byly potřísněné červeným vínem a několika malými stružkami krve. Mezi ranami se jí v dlaních třpytilo pár skleněných střepů. Gabriel několikrát zaklel, zavrtěl hlavou a otevřel lékárničku. „Vy neumíte moc poslouchat, že?“

Julia zamrkala, aby setřásla slzy, litovala, že si je nemůže setřít rukama.

„A neděláte, co se vám řekne.“ Podíval se na ni a náhle se zarazil.

Nevěděl, proč se zastavil. A pokud byste se ho později zeptali, nejspíš by pokrčil rameny a nedokázal by vám to vysvětlit.

Ale jakmile se zarazil v tom, co dělal, a spatřil to ubohé malé stvoření, které se choulilo v rohu a plakalo, cítil… něco. Něco jiného než zlost nebo vztek či vinu nebo sexuální vzrušení. Cítil k ní soucit. A lítost nad tím, že ji rozplakal.

Naklonil se a začal jí velmi něžně konečky prstů utírat slzy. Uslyšel zavrnění, které jí vyšlo z úst, jakmile se jí dotkl, a znovu si všiml, že měl z její kůže velmi povědomý pocit. A potom, co jí utřel všechny slzy, vzal do dlaní její bledou tvář, zvedl jí bradu nahoru… a rychle vycouval a začal jí čistit rány.

„Děkuji vám,“ zamumlala, když si povšimla, s jakou péčí odstraňuje sklo z jejích dlaní. Použil pinzetu a pečlivě vytahoval každý, i ten nejmenší úlomek z její kůže.

„To nestojí za řeč.“

Když bylo všechno sklo pryč, nalil jód na pár smotků vaty.

„Tohle bude pálit.“

Díval se, jak se obrnila proti jeho doteku, a mírně sebou škubl. Myšlenka, že jí ublíží, se mu vůbec nelíbila. Byla tak něžná a křehká. Trvalo celou minutu a půl, než posbíral odvahu dát jí na ty rány jód, a ona tam celou tu dobu seděla, oči vytřeštěné, kousala si ret a čekala, až to konečně udělá.

„Tak,“ řekl stroze, jakmile otřel poslední zbytky krve. „Už je to lepší.“

„Odpusťte, že jsem rozbila tu sklenici. Vím, že byla z křišťálu.“ Její tichý hlas přerušil jeho snění, zatímco vracel vybavení lékárničky zpět na svoje místo.

Mávl nad tím rukou. „Mám jich tucty. Je tu dole obchod s křišťálem.

Koupím si jinou, až ji budu potřebovat.“

„Ráda bych ji tam doplnila.“

„To si nemůžete dovolit.“ Ta slova unikla z jeho úst, aniž by si to uvědomil. S hrůzou sledoval, jak Juliin obličej nejdřív zrudl a pak prudce zbledl. A samozřejmě, že sklopila hlavu a začala se kousat zevnitř do tváře.

„Slečno Mitchellová, ani ve snu by mě nenapadlo vzít si od vás peníze.

To by porušilo všechna pravidla pohostinnosti.“

A to bychom nemohli dopustit, pomyslela si Julia.

„Ale ušpinila jsem vám i košili. Prosím, nechte mě vám ji nechat vyčistit.“

Gabriel se zadíval na svou krásnou, ale teď už samozřejmě zničenou košili a v duchu zanadával. Tuhle miloval. Paulina mu ji koupila v Londýně. A neexistovala možnost, že by z ní šly Juliiny sliny smíchané s chianti vůbec někdy odstranit.

„Taky jich mám několik,“ zalhal hladce. „A jsem si jistý, že ty skvrny půjdou dolů. Rachel mi pomůže.“

Julia si horními zuby opakovaně kousala spodní ret. Gabriel ten pohyb spatřil a udělalo se mu trochu nevolno, jako kdyby měl nějakou mořskou nemoc, ale její rty byly tak rudé a žádostivé, že od nich nemohl odtrhnout zrak. Bylo to trochu jako dívat se na autonehodu vestoje na palubě lodi.

Naklonil se a poplácal ji po hřbetu ruky. „Nehody se stávají. Není to ničí vina.“ Usmál se a byl odměněn velmi hezkým úsměvem na oplátku, když si konečně přestala kousat ten ret.

Podívejte se na ni. Trocha laskavosti, a ona rozkvete. Úplně jako růže otevírající své okvětní lístky.

„Je v pořádku?“ zeptala se Rachel, která se náhle objevila vedle nich. Gabriel rychle stáhl ruku a povzdechl si. „Ano. Ale Julianne zjevně nenávidí kuskus.“ Potutelně na ni mrkl a sledoval, jak se jí šíří ruměnec z tváří přes všechnu její porcelánovou pleť. Opravdu byla hnědooký anděl.

„To je v pořádku. Udělám místo něj rýžový pilaf.“ Rachel zmizela, Gabriel ji následoval a nechal Julii, aby si uklidnila srdce, které se jí chystalo vyskočit z hrudníku.

Zatímco Rachel uklízela zavržené obiloviny do ledničky, Gabriel odešel do své ložnice, aby si převlékl špinavou košili, a hodil ji s notnou dávkou lítosti do odpadkového koše. Pak se připojil v kuchyni ke své sestře, aby uklidil rozbitou sklenici a víno z podlahy.

„Existuje pár věcí, které ti musím o Julii říct,“ začala a mluvila k němu přes rameno.

Gabriel vyhodil skleněné střepy do koše na odpadky. „Raději bych to nerozebíral.“

„Co je to s tebou? Je to moje kamarádka, proboha!“

„A moje studentka. Neměl bych o jejím osobním životě nic vědět. Už její přátelství s tebou představuje střet zájmů, kterého jsem si nebyl vědom.“

Rachel narovnala ramena a tvrdohlavě zavrtěla hlavou, šedé oči jí ztmavly. „Víš co? Nezajímá mě to! Mám ji moc ráda a máma ji taky milovala. Takže si na to příště vzpomeň, až zase budeš v pokušení na ni křičet. Byla zničená, ty blbče. To je důvod, proč se mi celý minulý rok ani neozvala. A teď konečně vylezla ze své ulity a mohla bych dodat, že z takové, o které jsem si myslela, že ji nikdy neopustí, a ty ji tam strkáš zpátky s tou svou… arogancí a povýšeností! Takže přestaň s těmi rochesterovskými – darcyovskými – heathclifovskými domýšlivými povýšeneckými kravinami a zacházej s ní jako s pokladem, kterým ve skutečnosti je!

Nebo se sem vrátím a vrazím ti jehlu do zadku!“

Gabriel se narovnal a hodil po ní zničující pohled. „Tu ‚jehlu‘ mám chápat, jako že myslíš dámskou botu?“

Necouvla. Ani sebou necukla. Ve skutečnosti povyrostla. Skoro až hrozivě.

„Fajn, Rachel.“

„Dobrá. Nemůžu uvěřit, že jsi nepoznal její jméno, po tom, kolikrát jsem ti vyprávěla o tom, jak moc miluje Danta. Tedy, kolik milovníků Danta ze Selinsgrove znáš?“

Naklonil se k ní a políbil ji na zamračené čelo. „Musíš na mě pomalu, Rach. Snažím se nemyslet na nic spojeného se Selinsgrove, pokud jen trochu můžu.“

Její hněv po jeho slovech roztál a pevně svého bratra objala. „Já vím.“

O pár hodin a další láhev drahého chianti později se Julia zvedla k odchodu. „Díky za večeři. Měla bych jít domů.“

„Odvezeme tě,“ nabídla se Rachel a zmizela, aby si našla kabát. Gabriel se zamračil, omluvil se a vydal se za ní.

„To je v pořádku. Můžu jít pěšky. Není to daleko,“ volala Julia za sourozenci.

„Ani náhodou. Venku je tma a je mi jedno, jak bezpečné Toronto je. Kromě toho prší,“ křikla Rachel, než ji Gabriel zatáhl do ostré diskuse.

Julia zamířila ke dveřím, aby nemusela poslouchat, jak říká, že ji nechce odvézt domů. Ale sourozenci se zakrátko objevili v hale a všichni tři se vydali chodbou k výtahu. Právě když přijel, zazvonil Rachel telefon.

„To je Aaron.“ Pevně Julii objala. „Snažila jsem se ho celý den sehnat, ale měl jednání. Takže se uvidíme na obědě. Bez obav, bráško, mám tvůj náhradní klíč!“

Rachel zamířila zpět do bytu, opustila zamračeného Gabriela a rozrušenou Julii a nechala je odjet výtahem do garáží.

„Chystala jste se mi někdy říct, kdo jste?“ V jeho hlase bylo slyšet mírné obvinění.

Julia zavrtěla hlavou a stiskla ještě pevněji svůj směšný batoh.

Podíval se na něj a tehdy a tam se rozhodl, že ten batoh bude muset jít. Jestli tu ohavnou věc ještě jednou uvidí, zblázní se. A dotkl se ho Paul, což znamenalo, že je zneuctěný. Bude ho muset vyhodit.

Gabriel ji vedl ke svému parkovacímu místu a ona okamžitě zamířila k místu spolujezdce u jaguára.

Stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a zapípal range rover vedle jaguára. „Ehm, tentokrát pojedeme radši tímhle. V dešti je náhon na všechna čtyři kola lepší. Nerad beru jaguára do takového počasí, pokud nemusím.“

Julia se snažila skrýt svůj překvapený výraz nad Gabrielovými rozpaky ze svého bohatství, zvláště když jí otevřel dveře a pomohl jí dovnitř. Zatímco se usazovala na sedadle, přemýšlela, jestli cítil to spojení, které mezi nimi proběhlo, když se dotkl její paže. Ovšemže ho cítil.

„Nechala jste mě, abych ze sebe udělal pitomce.“ Zamračil se a vyjel z garáže.

To jsi zvládl úplně sám, díky. Juliina nevyslovená narážka se vznášela mezi nimi a ona krátce zapřemýšlela, jak dobrý je asi pan profesor ve čtení myšlenek.

„Choval bych se k vám jinak. Jednal bych s vámi lépe, kdybych to věděl.“

„Vážně? A našel byste si nějakého jiného studenta, kterého byste roztrhal na kusy? Pokud je to tak, jsem ráda, že váš hněv směřoval na mě. Pak jste si nemohl vzít na mušku nikoho jiného.“

Gabriel jí věnoval chladný pohled. „Tohle nic nemění. Jsem rád, že jste Rachelina přítelkyně, ale pořád jste moje studentka, což znamená, že se k sobě musíme chovat profesionálně, slečno Mitchellová. A dávejte si pozor, jak se mnou mluvíte, teď i v budoucnu.“

„Ano, profesore Emersone.“

Hledal v její tváři jakékoliv známky sarkasmu, ale žádné neviděl. Ramena měla shrbená, hlavu sklopenou. Způsobil, že jeho malá růže zvadla. Všechen rozkvět byl úplně pryč.

Tvoje malá růže? Co to k čertu je, Emersone?

„Rachel je moc ráda, že tu jste. Věděla jste, že byla zasnoubená?“ Julia zavrtěla hlavou. „Byla? Už není?“

„Aaron Webster ji požádal o ruku a ona řekla ano, ale to bylo předtím, než Grace…“ Pomalu vydechl. „Rachel se teď necítí na to, aby plánovala svatbu, takže to zrušila. To je taky důvod, proč je tady.“

„Ach ne, to je mi tak líto. Chudák Rachel.“ Povzdechla si. „A chudák Aaron. Měla jsem ho ráda.“

Gabriel se zamračil. „Jsou pořád spolu. Aaron ji samozřejmě miluje a souhlasil, že Rachel potřebuje na nějaký čas pryč. Když jsem byl doma, v domě mých rodičů bylo hodně… hádek. Přijela za mnou, aby se odtamtud dostala pryč. Což je opravdu k smíchu, protože já jsem ta černá ovce rodiny a ji všichni milují.“

Julia přikývla, jako by to pochopila.

„Mám problém ovládat svůj hněv, slečno Mitchellová. Mám výbušnou povahu a potíže s kontrolou, a když ztratím nervy, můžu být velmi destruktivní.“

Vytřeštila nad tím prohlášením oči a mírně pootevřela ústa, ale nepromluvila.

„Bylo by… nerozumné, kdybych ztratil nervy v přítomnosti někoho, jako jste vy. Mohlo by to být pro nás oba velmi zničující.“ Jeho přiznání bylo tak upřímné a tak děsivé, ta slova se do ní propalovala jako oheň.

„Hněv je jedním ze sedmi smrtelných hříchů,“ poznamenala a odvrátila se od něj, aby se podívala z okna, a snažila se potlačit pálivý pocit ve svém nitru.

Hořce se zasmál. „Je pozoruhodné, že jich mám všech sedm; neobtěžujte se počítat. Pýcha, závist, hněv, lenost, lakota, obžerství, chtíč.“

Zvedla obočí, ale neotočila se. „Tak nějak o tom pochybuji.“

„Nečekám, že tomu porozumíte. Vy jste magnet jen na nehody, slečno Mitchellová, zatímco já jsem magnet na hřích.“

Teď už se k němu obrátila. S výrazem rezignace se na ni usmál a ona mu na oplátku nabídla soucitný pohled.

„Hřích není něco, co je přitahováno k lidské bytosti, profesore. Je to přesně naopak.“

„Ne podle mých zkušeností. Vypadá to, že hřích si mě našel, i když jsem ho nehledal. A já nejsem dobrý v odolávání pokušení.“

Podíval se na ni a pak se vrátil očima na silnici.

„Vaše přátelství s Rachel vysvětluje, proč jste poslala ty gardénie.

A proč jste napsala tu kondolenci, tak jak jste to udělala.“

„Je mi Grace líto. Taky jsem ji milovala.“

Pohlédl jí do očí. Byly laskavé a otevřené, ale viděl v nich stopy smutku a nevyčíslitelné ztráty.

„Teď už si to uvědomuji,“ přiznal.

„Vy máte rádio přes satelit?“ ukázala na panel, když ho zapnul a stiskl jedno z tlačítek předvolby.

„Ano. Obvykle poslouchám některou z jazzových stanic, ale záleží na náladě.“

Julia zkusmo natáhla k rádiu prst, ale pak ruku stáhla.

Gabriel se nad její zdrženlivosti pousmál a vzpomněl si, jak zavrněla, když jí dal svolení stočit se do jeho oblíbeného křesla. Chtěl, aby zapředla znovu.

„To je v pořádku. Můžete si něco vybrat.“

Projížděla předvolby, usmívala se jeho výběru, který zahrnoval francouzskou CBC stanici a zprávy BBC, až se dostala k poslední, která byla označená jako Nine Inch Nails.

„Je tu celá stanice, věnovaná jenom jim?“ Znělo to nevěřícně.

„Ano.“ Gabriel se trochu ošil, jako kdyby odhalil trapné tajemství.

„A vám se to líbí?“

„Když mám konkrétní náladu.“ Julia stiskla tlačítko jazzové stanice.

Gabriel spíš cítil, než viděl její instinktivní reakci. Nechápal to, ale rozhodl se to nezkoumat.

Julia nenáviděla Nine Inch Nails. Pokaždé, když se ozvali v rádiu, přeladila stanici. Pokud někde hráli nějakou jejich píseň, opustila místnost nebo budovu. Zvuky jejich hudby a obzvláště hlas Trenta Rezora se jí pekelně hnusil, ačkoliv nikdy nikomu neřekla proč.

Slyšela je poprvé tehdy v klubu ještě ve Philadelphii. Tančila s ním a on se o ni protivně otíral. Nejdřív jí to nevadilo; on byl prostě vždycky takový, ale pak začala ta píseň, a jakmile zazněla ta hudba, Julii začalo být trochu špatně. Byly to zvláštní části v úvodu, pak to byl ten hlas a pak i text o zvířecím šukání a výraz v jeho tváři, když k ní on přitiskl čelo a zašeptal jí to, s pohledem upřeným přímo do její duše.

Ať byla Juliina náboženská víra a její nesmělé pokusy o modlitby k menším bohům a božstvům jakékoliv, v tu chvíli věřila, že slyšela ďáblův hlas. Sám Lucifer ji držel v náručí a šeptal jí do ucha. A ta samotná myšlenka spolu s jeho slovy ji vyděsila.

Julia se mu vykroutila a utekla na dámskou toaletu, dívala se v zrcadle na bledou a třesoucí se dívku a přemýšlela, co se to k čertu právě stalo. Nevěděla, proč s ní takhle mluvil nebo proč si vybral zrovna tenhle okamžik, aby se projevil. Nicméně, znala ho tak dobře, aby věděla, že opakování textu té písničky bylo přiznáním jeho nejhlubších a možná nejtemnějších úmyslů, a ne jen bezduché papouškování.

Ale Julia nechtěla být ošukaná jako zvíře; chtěla být milovaná. Přísahala by vzdát se sexu navždy, pokud by si myslela, že by jí to zaručilo ten druh lásky, který byl předmětem poezie a mýtů. To byl druh citu, po kte-

rém zoufale toužila, ale ve skutečnosti nevěřila, že by si ho zasloužila. Chtěla být pro někoho múzou – chtěla být uctívaná a zbožňovaná, tělem i duší. Chtěla hrát Beatrice brilantnímu a ušlechtilému Dantovi a navždy s ním přebývat v Ráji. A žít život, který by mohl směle konkurovat kráse Botticelliho ilustrací.

A to byl důvod, proč byla Julia Mitchellová ve věku třiadvaceti let ještě panna, s fotograií muže, který ji pro všechny ostatní zničil, zastrčenou vzadu v zásuvce se spodním prádlem. Celých posledních šest let spala s jeho fotkou pod polštářem. Žádný jiný člověk se jí v porovnání s ním tolik nepřiblížil; žádné pocity náklonnosti se nikdy ani nepodobaly lásce a oddanosti, které v ní vyvolal on. Celý jejich vztah byl založen na jediné noci. Noci, kterou ve vzpomínkách prožívala znovu a znovu…

7. kapitola

Julia zaparkovala svoje kolo vedle velkého bílého domu Clarkových a došla k přední verandě. Nikdy neklepala, když k nim šla

na návštěvu, a tak jen vyběhla schody a otevřela prosklené dveře. To, co našla uvnitř, ji šokovalo.

Skleněný konferenční stolek v obývacím pokoji byl rozbitý, koberec potřísněný krví. Křesla a polštáře někdo rozházel všude kolem a na pohovce uprostřed pokoje se k sobě choulili Rachel s Aaronem. Rachel vzlykala.

Julia tam stála a s hrůzou v očích zírala na tu spoušť. „Co se stalo?“

„Gabriel,“ odpověděl Aaron.

„Gabriel? Je zraněný?“

„Ten je v pořádku!“ zasmála se skoro hystericky Rachel. „Byl doma sotva dvacet čtyři hodin, a už se stačil dostat do strkanice s otcem, dvakrát rozplakat mámu a poslat Scotta do nemocnice.“

Aaron konejšivě hladil svou přítelkyni po zádech, aby ji utěšil, a ve tváři měl ponurý výraz.

Julia zalapala po dechu. „Proč?“

„Kdoví? Nikdo nemá ponětí, co se s ním děje. Začal se hádat s tátou, máma se vložila mezi ně a Gabriel do ní strčil. Scott řekl, že ho zabije, jestli se jí ještě někdy znovu dotkne. Takže mu Gabriel dal ránu a zlomil mu nos.“

Julia hleděla na skleněné střepy, které byly teď i s krví zašlapané do koberce. Asi tucet rozdrcených sušenek se válelo mezi sklem a zbytky něčeho, co vypadalo jako dvojice kávových šálků.

„A tohle?“ ukázala na ten hrůzný nepořádek.

„Gabriel srazil Scotta na ten stolek. Scott a táta jsou v nemocnici, máma je zamčená v pokoji a já jdu na noc k Websterovým.“

Rachel začala popostrkovat svého přítele k přednímu vchodu.

Julia stála strnule na místě, neschopná pohybu. „Možná bych si mohla zkusit promluvit s tvou mámou.“

„Nemůžu už v tomhle domě zůstat ani minutu. Moje rodina byla právě zničena.“ S tím Rachel i s Aaronem utekla.

Julia měla v úmyslu vyjít po schodech nahoru a najít Grace, ale zaslechla z kuchyně nějaký zvuk, a tak potichu došla do druhé části domu. Skrz otevřené zadní dveře viděla, že na verandě někdo sedí a zvedá si ke rtům láhev piva. V záblesku slábnoucího slunečního svitu v jeho hnědých vlasech ho Julia poznala. Toho z Racheliny fotografie.

Než měla čas o tom přemýšlet, nohy ji samy vynesly ze dveří a pak už jen zjistila, že sedí v dostatečné vzdálenosti od něj na lenošce, kolena přitažená k bradě. Omotala si ruce kolem holení a pozorovala ho.

Ignoroval ji.

Julia očima zkoumala jeho vzhled a doufala, že si ten obraz vypálí do paměti. Naživo vypadal mnohem líp než jen dobře. Dívala se do jeho modrých, krví podlitých očí, které byly pod hnědým obočím překvapivě krásné. Pohled jí sjel po hraně jeho výrazných lícních kostí, rovném aristokratickém nose a ostře řezané čelisti. Všimla si i lehkého stínu dvou až třídenního strniště na tváři a v jamce na bradě. Oči jí spočinuly na jeho plných rtech, a než se jí podařilo neochotně přesunout pohled na jeho modřiny, zachytila křivku a plnost toho spodního.

Gabriel měl podlitiny a krev na pravé ruce a něco ialového na levé tváři. Scottova pěst tam zanechala svůj otisk, ale kupodivu byl Gabriel ještě při vědomí.

„Jdeš trochu pozdě na představení o šesté. Skončilo před třiceti minutami.“ Hlas měl jemný a skoro stejně příjemný jako rysy. Julia si na okamžik pomyslela, jaké by to bylo, slyšet tenhle hlas vyslovit její jméno.

Zachvěla se.

„Tady je deka.“ Ukázal na velkou kostkovanou vlněnou přikrývku, která ležela zmuchlaná u jeho boku. Aniž by se na ni podíval, poplácal vedle sebe.

Julia ho ostražitě pozorovala. Spokojená, že jeho hněv už opadl, popošla k němu, sedla si na nedalekou stoličku a pořád mezi nimi udržovala zdravý odstup. Přemýšlela, jak rychle by dokázal utíkat. A jak rychle by mohla běžet ona, kdyby ji pronásledoval.

Podal jí deku.

„Děkuji,“ zamumlala a přitáhla si ji kolem ramen.

Koutkem oka zahlédla jeho postavu a všimla si, jak uvolněně poskládal svoji značnou výšku do dřevěného zahradního křesla. Černá kožená bunda mu dělala širší ramena a pod látkou těsného černého trička se viditelně rýsovaly jeho prsní svaly. Dlouhé nohy měl oblečené do dobře padnoucích černých džínů a Julia si všimla, že vypadá vyšší a těžší než na těch starých fotkách své sestry.

Chtěla něco říct. Chtěla se ho zeptat, proč se tak rozběsnil na tu nejpříjemnější rodinu, jakou kdy potkala. Ale byla moc plachá a příliš se ho bála, než aby to udělala. A tak se ho místo toho zeptala, jestli nemá otvírák na láhve.

Zamračil se na ni, a pak jeden vytáhl ze zadní kapsy kalhot a podal jí ho. Poděkovala mu a dál tam potichu seděla. Otočil se k poloprázdné bedně piv za sebou, vytáhl láhev a přidržel ji před ní.

„Dovol,“ řekl a teď už se na ni podíval a usmíval se. Vzal si zpátky otvírák, jedním plynulým pohybem jí otevřel pivo a ťukl jejich lahvemi o sebe. „Na zdraví.“

Julia si zdvořile usrkla a snažila se tou podivnou kvasnicovou chutí, která jí vnikla do úst, neudusit. Nevědomky si pro sebe něco zabručela a čekala.

„Už jsi někdy dřív ochutnala pivo?“ zazubil se Gabriel. Zavrtěla hlavou.

„Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“

Zrudla a schovala tvář za svými dlouhými hnědými vlasy.

„Co tady děláš?“ nasadil zvědavý výraz.

Julia se odmlčela a přemýšlela, jak to nejlépe podat. „Byla jsem pozvána na večeři.“ Doufala jsem, že tě konečně poznám.

Gabriel se zasmál. „Tak tu jsem, myslím, pěkně pohnojil. No, slečno Hnědoočko, připište mi to na účet.“

„Řekneš mi, co se stalo?“ Stále mluvila tiše a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Řekneš mi, proč jsi ještě neutekla?“ Jeho modré oči našly ty její a on se na ni ostře zadíval.

Znovu sklopila hlavu v naději, že by její akt podřízenosti mohl zchladit nové vzplanutí jeho hněvu. Sedět tu s Gabrielem po tom, co se stalo, bylo hloupé. Byl opilý a nebyl tu nikdo, kdo by ji zachránil, kdyby začal být agresivní. Tohle byla její šance odejít.

Nicméně Gabrielova paže se z nevysvětlitelných důvodů natáhla, aby smazala tu vzdálenost mezi nimi. Odhrnul jí vlasy za ramena a prsty velmi pomalu projížděl skrz jejich vlny, než je odtáhl. Z toho doteku do něj plynulo jakési spojení. Julia ten pocit vstřebávala, znovu tiše zavrněla a úplně zapomněla, na co se ptal.

„Voníš po vanilce,“ poznamenal a přesunul svoje tělo tak, aby se na ni mohl pořádně podívat.

„To je můj šampon.“

Dopil pivo a otevřel si další, dlouze se napil z láhve a pak se k ní znovu obrátil.

„Takhle to vůbec být nemělo.“

„Mají tě rádi, víš. Všichni o tobě pořád mluví.“

„Marnotratný syn. Nebo možná démon. Démon Gabriel.“ Hořce se zasmál a téměř jedním lokem dopil pivo. A otevřel si další.

„Byli tak šťastní, že se vracíš domů. Právě proto mě tvoje matka pozvala na večeři.“

„Ona není moje matka. A možná tě Grace pozvala, protože věděla, že potřebuju hnědookého anděla, aby na mě dohlédl.“

Gabriel se k ní naklonil blíž, tak aby mohl vzít do dlaně její tvář. Julia se prudce nadechla, jak ji ten dotek překvapil. Jeho velké modré oči na ni zíraly v alkoholovém opojení. Bříškem palce přejel přes její ruměnec a zaváhal, skoro jako by vstřebával horkost z její kůže. Když odtáhl ruku, Julia nad tou ztrátou málem vykřikla.

Položil láhev na podlahu verandy a rychle vstal. „Zapadá slunce.

Chtěla by ses projít?“

Kousla se do rtu. Věděla, že by neměla. Ale tohle byl Gabriel z fotograie a možná její jediná a poslední šance, jak ho vidět a strávit čas v jeho společnosti. Po tom, co se dříve toho dne stalo, pochybovala, že by se ještě někdy vrátil zpátky domů. Alespoň ne po dlouhou, velmi dlouhou dobu.

Odložila přikrývku na stranu a vstala.

„Vezmi tu deku,“ řekl, a když ji sebrala a dala si ji pod paži, vzal její drobnou ruku do své.

Zalapala po dechu. V konečcích prstů ucítila brnění, které se pomalu šířilo její paží, zasáhlo rameno, zabrousilo do srdce a přimělo ho, aby se rozbušilo mnohem rychleji.

Sklonil hlavu blíž k ní. „Už jsi někdy dřív držela chlapce za ruku?“ Zavrtěla hlavou a on se tiše zasmál. „Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“

Pomalu kráčeli do lesa a rychle mizeli z dohledu domu Clarkových. Julii se líbil způsob, jakým její ruka pasovala do té jeho a jak jeho dlouhé prsty obtáčely hřbety těch jejích. Držel ji jemně, ale pevně, čas od času ji stiskl, skoro jako by se ji snažil svou přítomností uklidnit. Julia si začínala myslet, že tohle je přesně ten způsob, jak se držet za ruce s někým, s kým k sobě něco cítíte. Ne že by měla nějakou zkušenost.

Byla v těchto lesích jen jednou nebo dvakrát a pokaždé jen s Rachel. Bylo jí jasné, že kdyby se něco zvrtlo, nejspíš by se ve snaze najít cestu domů ztratila. Odsunula takové myšlenky do pozadí své mysli a zaměřila pozornost výhradně na to, jaký je to pocit, držet hřejivou, silnou ruku toho tajemného Gabriela.

„Trávil jsem tu hodně času. Je to tu velmi klidné. Tamhle vepředu je starý jabloňový sad. Ukázala ti ho Rachel?“

Julia zavrtěla hlavou.

Gabriel na ni pohlédl s něčím, co vypadalo jako vážný výraz. „Jsi strašně potichu. Můžeš se mnou mluvit. Slibuji, že tě nekousnu.“ Oslnil ji jedním ze svých okouzlujících úsměvů, tím, který Julia znala z Racheliných fotograií.

„Proč ses vrátil domů?“

Nevšímal si Juliiny otázky a pokračoval v chůzi, ale cítila, že začal svírat její ruku pevněji. Taky ho co nejvíc stiskla, na znamení, že se nebojí. I když se bála.

„Nechtěl jsem se vrátit, ne takhle. Něco jsem ztratil a byl jsem týdny opilý.“

Gabrielova upřímnost ji překvapila.

„Ale pokud jsi něco ztratil, možná bys to mohl zkusit zase najít.“ Přimhouřil oči. „To, co jsem ztratil, je ztracené navždy.“

Přidal do kroku a Julia musela zrychlit tempo, aby mu stačila.

„Přijel jsem domů pro peníze, až takhle zoufalý a naprosto v prdeli jsem.“ Gabrielův hlas zjihl a Julia ucítila, jak se otřásl. „Byl jsem v prdeli, ještě než jsem zničil všechno a všechny. Ještě než jsi vůbec přišla.“

„Je mi to tak líto.“

Pokrčil rameny a zatáhl ji doleva. „Už jsme skoro tam.“

Průsekem mezi stromy vstoupili na malou mýtinu zarostlou kobercem husté trávy. Po zeleném prostranství byly roztroušené luční květiny, plevel a staré tlející pařezy. Vzduch byl tichý a vibroval klidem. A na okraji toho otevřeného prostoru stálo několik unaveně vypadajících a opotřebovaných starých jabloní.

„To je ono,“ rozmáchl se širokým gestem. „Tohle je Ráj.“

Dovedl Julii k velkému kameni, který z nevysvětlitelných důvodů ležel na okraji mýtiny, a zvedl ji v pase, tak aby se mohla posadit nahoru. Pak si vylezl vedle ní. Julia se zachvěla. Skála už byla ve stínu zapadajícího slunce chladná a studila ji skrz tenké džíny.

Gabriel vyvlékl ramena z bundy a přehodil ji přes její záda. „Dostaneš zápal plic a umřeš,“ řekl nepřítomně, položil kolem ní svou ruku a přitáhl si ji blíž. Tělesné teplo, které sálalo z jeho holých paží a skrz tričko, ji okamžitě zahřálo.

Zhluboka se nadechla a spokojeně si povzdechla; žasla nad tím, jak dobře se vešla do ohbí jeho paže. Jako by pro něj byla stvořená.

„Ty jsi Beatrice.“

„Beatrice?“

„Dantova Beatrice.“

Julia zrudla. „Nevím, kdo to je.“

Gabriel se uchechtl, jeho teplý dech jí ovanul tvář, jak jí přitiskl svůj nos k uchu. „Oni ti to neřekli? Neřekli ti, že ten marnotratný syn píše knihu o Dantovi a Beatrice?“

Když Julia neodpověděla, otřel se rty o její temeno a letmo ji políbil do vlasů. „Dante byl básník. Beatrice byla jeho múzou. Potkal ji, když byla velmi mladá, a miloval ji na dálku po celý svůj život. Beatrice byla jeho průvodkyní v Ráji.“

Julia měla zavřené oči, poslouchala jeho hlas a vdechovala vůni, která patřila jeho kůži. Byl cítit pižmem, potem a pivem, ale Julia ta rozptýlení ignorovala a soustředila se na vůni, která byla jen Gabrielova. Cosi velmi mužného a potenciálně nebezpečného.

„Existuje obraz umělce jménem Holiday. Vypadáš jako jeho Beatrice.“ Gabriel sáhl dolů, zvedl ke rtům její bledé prsty a uctivě ji políbil na kůži.

„Tvoje rodina tě miluje. Měl bys to s nimi urovnat.“ Juliina slova ji samotnou překvapila, ale on si ji jen přitáhl blíž k sobě.

„Oni nejsou má rodina. Ne doopravdy. A stejně už je příliš pozdě, Beatrice.“

Julia sebou při tom oslovení trhla a uvědomila si, že ho pivo deinitivně dostalo. Ale hlavou, kterou mu spočívala na rameni, neuhnula. Krátce nato ji začal hladit po paži ve snaze přitáhnout její pozornost.

„Tys nevečeřela.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne.“

„Mohu tě nakrmit?“

Ačkoliv byla smutná, že to musí udělat, zvedla hlavu z jeho ramene. Usmál se na ni a přešel k jedné z pozůstalých jabloní. Prohlížel ovoce visící ve větvích a vybral to největší a nejzralejší červené jablko a pak utrhl ještě jedno menší. To malé si dal do kapsy a vrátil se k ní zpátky.

„Beatrice.“ Usmál se a podával jí jablko.

Julia se na něj v transu dívala, jako kdyby to byl poklad.

Gabriel se zasmál a natáhl ruku, nabídl jí ovoce na natažené dlani, jako když dítě podává kostku cukru poníkovi. Julia si ho vzala, okamžitě ho zvedla ke rtům a ukousla si pořádný kus.

Pozoroval ji, jak žvýká, sledoval ji, jak polyká. Pak v tichém zadostiučinění zaujal bývalou pozici s paží pevně kolem jejího pasu. Přitáhl si jemně její hlavu na rameno a začal jíst svoje menší jablko, které měl schované v kapse.

Nehnutě seděli, slunce zapadalo a těsně předtím, než sad zahalila tma, vzal Gabriel zpod Juliiny paže deku a rozložil ji do trávy jako lůžko.

„Pojď, Beatrice.“ Natáhl k ní ruku.

Julia věděla, že by bylo velmi bláznivé ji přijmout a posadit se s ním na deku. Ale bylo jí to jedno. Byla do něj zamilovaná od první chvíle, kdy jí Rachel ukázala jeho fotograii a Julia ji ukradla. Teď, když byl tady, skutečný a opravdový, živý a dýchající, z masa a kostí, jediné, co mohla, bylo tu ruku přijmout.

„Už jsi někdy ležela vedle chlapce a dívala se na hvězdy?“ Stáhl ji dolů na deku, a jak leželi na zádech, pozoroval ji.

„Ne.“

Gabriel si propletl prsty s jejími a položil si jejich spojené ruce nahoru na srdce. Cítila, jak mu pod jejím dotekem pomalu tluče, a nacházela v jeho ustáleném rytmu útěchu.

„Jsi krásná, Beatrice. Jako hnědooký anděl.“

Julia otočila hlavu, aby se na něj mohla podívat, a usmála se. „Já myslím, že ty jsi krásný.“ Plaše mu začala přejíždět konečky prstů po čelisti a žasla nad tím, jaký pocit v ní vyvolává strniště pod její rukou.

Usmál se jejímu doteku a zavřel oči. Dlouho jemně zkoumala jeho rysy, dokud ji nezačala bolet paže.

Otevřel oči. „Děkuji.“

Julia se usmála a stiskla mu ruku, cítila, jak mu srdce jejím pohybem poskočilo.

„Už jsi někdy políbila chlapce?“

Hluboce se začervenala a zavrtěla hlavou.

„Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“ Gabriel se vzepřel na boku a naklonil se. Jeho oči jemně zářily, když se na ni dolů usmíval.

Julii se podařilo zavřít víčka, než jeho dokonalá ústa našla její. Vznášela se.

Gabrielovy rty byly teplé a příjemné a rozprostřel je nad jejími ústy opatrně, jako by se bál, že by jí mohl ublížit. Julia nevěděla, jak se líbat, a pořád byla ještě trochu ostražitá, a tak držela ústa zavřená. Gabriel zvedl ruku, aby vzal do dlaně její tvář, hladil ji palcem po kůži a něžně pohyboval rty na jejích.

Ten polibek nebyl takový, jaký čekala.

Očekávala, že bude neopatrný nebo trochu drsný. Čekala, že jeho polibek bude zoufalý a naléhavý a možná i to, že konečky jeho prstů budou přejíždět po její kůži a dolů po těle na místa, kde nebyla připravená nechat ho se dotýkat. Ale on držel své ruce tam, kde byly. Jednou ji hladil po kříži a druhou po tváři. Jeho polibek byl něžný a sladký – takový, jaký si představovala, že dá milenec své milované po dlouhé nepřítomnosti.

Gabriel Julii líbal, jako by ji znal, jako by k němu patřila. Jeho polibek byl vášnivý a plný emocí, jako kdyby každé vlákno jeho bytí roztálo a rozšířilo se do jeho rtů jenom proto, aby jí je mohl dát. Při tom pomyšlení jí srdce v hrudi udělalo přemet. Nikdy se neodvažovala doufat v takový první polibek. Když tlak jeho rtů polevil, cítila, jako by jí vytryskly slzy, a věděla, že už ji nikdy nikdo takhle líbat nebude. Zničil ji pro kohokoliv jiného. Navždycky.

Gabriel ji pustil, zhluboka si povzdechl a přitiskl jí své rty jemně na čelo.

„Otevři oči.“

Julia se podívala nahoru do páru modrých duhovek, které byly překvapivě jasné a velmi emotivní, ale ona ty emoce nedokázala rozluštit. Usmál se, znovu jí přitiskl rty na čelo, pak se přetočil na záda a zadíval se na hvězdy.

„Na co myslíš?“ Posunula se tak, aby byla stočená do klubíčka u jeho boku, blízko, ale aby se ho tělem nedotýkala.

„Přemýšlel jsem o tom, jak jsem na tebe čekal. Čekal jsem a čekal, ale tys nikdy nepřišla.“ Smutně se na ni usmál.

„Je mi to líto, Gabrieli.“

„Teď jsi tady. Apparuit iam beatitudo vestra.“

„Já nevím, co to znamená.“ Znělo to stydlivě.

„To znamená, že nyní se tvoje milovaná zjeví. Ale ve skutečnosti by to mělo být nyní se moje milovaná zjeví. Teď, když jsi tady.“ Přitáhl si ji blíž, provlékl jí ruku pod krkem a dolů kolem pasu, kde ji rozevřel a roztáhl prsty na jejím kříži. „Po zbytek svého života budu snít o tom, jak tvůj hlas vydechuje moje jméno.“

Julia se pro sebe usmála do tmy.

„Už jsi někdy dřív usnula v chlapcově náručí, Beatrice?“ Zavrtěla hlavou.

„Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“ Posunul ji tak, aby mu její hlava spočinula na hrudi u srdce a její drobné tělo se dokonale vytvarovalo podél jeho boku. „Jako Adamovo žebro,“ vydechl jí do vlasů.

„Musíš odejít?“ zašeptala a přejížděla mu váhavě všemi směry rukama po hrudi.

„Ano, ale ne dnes večer.“

„Vrátíš se?“ Její hlas zněl téměř jako zakňučení.

Gabriel si zhluboka povzdechl. „Zítra budu vyhozen z Ráje, Beatrice.

Naší jedinou nadějí je, že si mě později najdeš. Hledej mě v Pekle.“

Jemně ji převrátil na záda, položil ruce po obou stranách jejích boků a vznesl se nad ni – oči dokořán –, toužebně a upřeně hleděl do její duše.

A pak snesl své rty k jejím…

8. kapitola

Ve čtvrtek ráno seděla Rachel u Gabrielova snídaňového baru, popíjela latté a hloubala nad francouzským vydáním Vogue. Nebyla to její obvyklá četba. Rachelin noční stolek ve Philadelphii byl pokrytý knihami o politice, veřejných vztazích, ekonomii a sociologii. To všechno v naději, že se jí jednoho dne někdo z jejích nadřízených zeptá na její vlastní názor, místo toho, aby ji jako dosud žádali o okopírování slov někoho jiného. Teď, když měla dovolenou, což opravdu měla, zbyl jí čas i na čtení něčeho mimo hranice politiky pana starosty.

Dnes ráno se cítila lépe. Mnohem lépe. Její rozhovor s Aaronem minulý večer dopadl dobře. Ačkoliv byl pořád zklamaný, že je svatba zrušená, i přesto jí neustále opakoval, že má radši ji než svatbu.

„Nemusíme se brát zrovna teď. Můžeme svatbu odložit, dokud nepřestaneš truchlit. Ale pořád tě chci, Rachel. Vždycky jsem tě chtěl. Jako svoji ženu, jako svoji lásku… Právě teď přijmu cokoliv, co mi dáš, protože tě miluji. Vrať se ke mně.“

Aaronova slova se propálila skrz závoj deprese a smutku, který zahaloval Rachelinu mysl. A najednou bylo všechno jasné. Myslela si, že utíká před Scottem a svým otcem a duchem své matky. Ale možná že utíkala i před Aaronem, a slyšet jeho hlas říkat ta slova… jako by pro ni bylo možné ho opustit. Jako kdyby vůbec mohla uvažovat o tom, že by od něj odešla pryč.

Jeho prohlášení jí téměř zlomilo srdce a způsobilo, že si uvědomila, jak moc chtěla být ve skutečnosti jeho ženou. A jak pevně je rozhodnuta dát se co nejdřív dohromady, aby ho nenechala moc dlouho čekat na to

být jejím manželem. Život je příliš krátký, než aby byli nešťastní. Tolik ji její matka naučila.

Gabriel vstoupil do kuchyně s brýlemi na nose, políbil ji na temeno hlavy a posunul před ni svazek bankovek. Podezřívavě se na tu hotovost podívala, rozhrnula ji a vytřeštila oči.

„Na co to je?“

Odkašlal si a posadil se vedle ní. „Nejdete s Julianne nakupovat?“ Zvedla oči v sloup. „Je to Julia, Gabrieli. A ne, nejdeme. Celý den pracuje na jakémsi projektu s nějakým klukem jménem Paul. A pak s ním jde na večeři.“

Prznitel andělů, pomyslel si Gabriel. Ta nadávka mu naskočila v mysli, nezvaná a necenzurovaná, a on se napjal a v hrudi mu tiše zahřmělo.

Rachel posunula peníze zpět k němu a vrátila se k časopisu. Znovu před ni ten svazek bankovek položil. „Vezmi si to.“

„Proč?“

„Kup něco pro svou kamarádku.“

Rachel přimhouřila oči. „Proč? Je to spousta peněz.“

„Já vím,“ řekl tiše.

„Pět set dolarů. Je mi jasné, že máš peníze nazbyt, ale prokristapána, Gabrieli, to je trochu moc.“

„Viděla jsi její byt?“

„Ne. Ty ano?“

Zavrtěl se na barové židli. „Jen na chvilku. Zastihl ji déšť a já jsem ji odvezl domů a…“

„A?“ Rachel mu přehodila paži přes rameno a se škádlivým úsměvem se k němu naklonila. „Vysyp to.“

Gabriel jí odstrčil ruku pryč a zamračil se. „Nic takového to nebylo. Ale krátce jsem to místo viděl, když jsem ji vysazoval, a je příšerné. Nemá ani kuchyň, proboha.“

„Žádná kuchyň? Jak to, kčertu?“

„Ta dívka je chudá jako kostelní myš. Nemluvě o skutečnosti, že se tahá s tou odpornou náhražkou školního batohu. Utrať všechny ty peníze a kup jí slušnou brašnu, je mi to jedno. Ale něco udělej. Protože jestli ten batoh uvidím ještě jednou, jsem připravený ho spálit.“

Gabriel si projel rukama kaštanově hnědé vlasy, nakonec je tam nechal a shrbil své vysoké tělo nad snídaňovým barem. Se silou vnímání, jaká byla vlastní jenom jeho sestře, ho Rachel bedlivě pozorovala. Gabriel se zdál být ideální pokerový hráč: netečný, chladný a bez emocí. Och, tak velice chladný. Ne přívětivě chladný jako podzimní vánek nebo voda v potoce, ale chladný. Studený jako kámen na kůži ve stínu zapadajícího slunce. Rachel věřila, že ten chlad je jeho nejhorší charakterová vada – jeho schopnost říkat a dělat věci bez ohledu na pocity druhých, včetně jeho rodiny.

Ale i přes své nedostatky byl Gabriel její oblíbenec. A jako nejmladší z rodiny, o téměř deset let, byla i ona Gabrielův miláček. Nikdy s ní nebojoval tak jako se Scottem nebo jejich otcem. Ji vždy pouze a jedině chránil – a dokonce miloval. Ani s jeho nejhorším já neexistovala žádná možnost, že by Gabriel Rachel záměrně ublížil. Zraňoval ji jen tím, že ho musela sledovat, jak ubližuje ostatním. A zvláště sobě.

Věděla, že při bližším zkoumání by Gabriel byl mizerný hráč pokeru. Měl ve tváři příliš mnoho náznaků, příliš mnoho způsobů, jakými odhaloval svůj vnitřní zmatek. Když byl moc blízko tomu, aby ztratil nervy, zavíral oči. Když ho něco frustrovalo, promnul si tvář. Když byl zoufalý nebo měl strach, přecházel sem a tam. Rachel ho pozorovala, jak začíná rázovat po kuchyni, a uvažovala, čeho se bojí.

„Proč máš o ni takovou starost? Nechoval ses nijak přátelsky, když tu byla na večeři. Ani jí nechceš říkat Julia.“

„Je to moje studentka. Musím být profesionální.“

„Profesionálně protivný?“ Gabriel se zastavil a zamračil se.

„Fajn. Vezmu si pro Julii ty peníze a koupím jí brašnu. Ale radši bych jí koupila boty.“

Gabriel se posadil zpět na svou barovou židli. „Boty?“

„Ano. Co kdybychom jí koupili něco na sebe? Má ráda hezké věci, jen si je prostě nemůže dovolit. A je roztomilá, nemyslíš?“

Gabrielovi zaškubalo pod šedými vlněnými kalhotami. Přitiskl stehna blíž k sobě, aby tu znepokojující skutečnost před sestrou skryl.

„Utrať ty peníze za cokoliv, co se ti bude líbit, ale ten batoh vyměnit musíš.“

„Dobře! Koupím jí něco báječného. Ale budu pravděpodobně potřebovat víc peněz… a pak bychom ji mohli někam vzít, na nějaké zvláštní místo, aby mohla ty nové šaty předvést.“ Rachel na svého staršího bratra významně mrkla.

Bez odporu nebo smlouvání vytáhl z peněženky pracovní vizitku, vzal své plnicí pero Montblanc a pomalu odšrouboval víčko.

„Lidi ještě pořád používají tahle pera, nebo to dělají jenom středověcí historikové?“ naklonila se k němu zvědavě. „Překvapuje mě, že nepoužíváš brk.“

Gabriel se zamračil. „To je Meisterstück 149,“ řekl, jako by to mělo něco znamenat. Rachel zvedla oči v sloup, zatímco on svým třpytícím se osmnáctikarátovým zlatým hrotem napsal na zadní stranu vizitky krátký vzkaz jistým, ale staromódním rukopisem. Její bratr byl za hranicemi náročnosti.

„Tady,“ posunul k ní vizitku přes pult. „Mám účet v Holt Renfrew. Ukaž tohle recepčnímu a on tě nasměruje k Hilary, mé osobní prodavačce. Připíše všechno na můj účet. Nemusíš úplně zešílet, Rachel, a můžeš si koupit i něco pro sebe. Všechno nejlepší k narozeninám šest měsíců předem.“

Naklonila se a vtiskla mu na tvář malý polibek. „Děkuju ti. Co je to Holt Renfrew?“

„Kanadský Saks na Páté avenue – mají všechno. Ale musíš vyměnit ten batoh. To je jediné, na čem mi záleží. Zbytek jsou jen… bezvýznamné detaily.“ Jeho hlas zněl najednou příkře.

„Dobře. Ale chci, abys mi vysvětlil, proč jsi tím batohem od L. L. Beana tak rozrušený. Všechny jsme na střední takové měly. Já taky, pro Kristovy rány. Než jsem vyrostla a objevila Longchampa.“

„Nevím.“ Gabriel si sundal brýle a začal si mnout oči.

„Hmmm. Mám do svého nákupního seznamu přidat i spodní prádlo?

Líbí se ti – jako ona sama?“ ušklíbla se Rachel otravně.

Odfrkl si. „Kolik nám je, Rachel? Nezapomeň, že je to moje studentka. To není o romantice – je to o pokání.“

„Pokání?“

„Pokání. Za hřích. Můj hřích.“

Teď si odfrkla zase Rachel. „Ty jsi vážně jak ze středověku. Jaký hřích jsi spáchal na Julii? Kromě toho, že ses choval jako osel! Vždyť ji ani neznáš…“

Nasadil si brýle zpátky na nos a nepohodlně se zavrtěl na židli. Škubalo v něm už jen při pomyšlení na hřích a slečnu Mitchellovou. Zároveň. Ve stejné místnosti. S ním. A už s ničím jiným… možná vyjma páru lodiček na jehlovém podpatku… kterých by se konečně mohl dotknout…

„Gabrieli? Já čekám.“

„Nepotřebuji se ti vyznávat ze svých hříchů, Rachel. Jen je chci odčinit.“ Vytrhl jí časopis z ruky.

Zaskřípala zuby. „Jak dobře umíš francouzsky? A vyznáš se v dámské módě?“

Gabriel se podíval dolů a zjistil, že časopis je otevřený na fotograii vyretušované modelky ve vyzývavé póze s roztaženýma nohama v trés petite bílých bikinách. Vytřeštil oči.

Rachel podrážděně zkřížila ruce na prsou a zamračila se na něj. „Neštěkej na mě. Já nejsem jedna z tvých studentek a nenechám si ty tvoje sračky líbit.“

Povzdechl si, znovu si začal mnout oči, a aby to mohl udělat, na chvilku si posunul brýle na čelo.

„Omlouvám se,“ zamumlal, vrátil jí časopis, ale ne dřív než modelce věnoval ještě jeden vážný pohled, čistě z výzkumných účelů, bien s?r.

„Proč jsi tak strašně upjatý? Máš problémy s děvčaty? Máš právě teď vůbec nějakou holku? Kdy jsi naposled nějakou měl? A mimochodem, co je to za fotky ve tvé…“

Rychle ji přerušil. „O tomhle s tebou nehodlám konverzovat. Já se taky neptám, s kým šukáš ty.“

Rachel spolkla rozzlobenou odpověď a velmi zhluboka se nadechla. „Odpustím ti tuhle poznámku, dokonce i přesto, že byla hloupá a necitlivá. Když už jsi na kolenou a kaješ se, zahrň do toho i hřích závisti, ano?

Ty víš, že jsem vždycky byla jenom s Aaronem. A myslím, že je ti jasné, že to, co spolu my dva děláme, sahá vysoko nad rámec toho, co jsi řekl. Co je to s tebou?“

Gabriel zamumlal omluvu a vyhnul se jejímu pohledu. Ale ten jeho výstřel naslepo dokázal, o co se snažil, a to odvrátit její pozornost od jedné z otázek. Takže výčitky svědomí necítil. Skutečně ne.

Rachel si ve snaze uklidnit se chvíli tiše pohrávala s vizitkou svého bratra.

„Pokud se ti Julia nelíbí, pak ti jí musí být líto. Proč? Je to jen proto, že je chudá?“

„Já nevím,“ povzdechl si a zavrtěl hlavou.

„Julia v lidech vyvolává jejich ochranitelskou stránku. Celý život byla tak trochu nešťastná a ztracená. Ačkoliv nenech se zmýlit, vždycky byla odolná a houževnatá jako skála. Přežila matku alkoholičku a přítele, který…“

Gabrielovy modré oči se k ní se zájmem obrátily. „Který?“ naléhal.

„Říkal jsi, že o jejím osobním životě nechceš nic vědět. Je to škoda, vážně. Protože kdybyste vy dva nemuseli mít mezi sebou profesionální vztah, mohl bys ji mít rád. Mohli byste být přátelé.“

Usmála se na něj, zkoušela, kam až může zajít, ale Gabriel upíral oči na barový pult a začal si nepřítomně mnout bradu.

Rachel bubnovala prsty o žulovou desku. „Chceš, abych jí řekla, že ta taška a boty jsou od tebe?“

„Samozřejmě že ne! Mohl bych za to dostat padáka. Někdo dojde ke špatnému závěru a předvolají mě před kárnou komisi.“

„Myslela jsem, že tě nemůžou vyhodit.“

„Na tom nezáleží,“ zamumlal.

„Takže chceš utratit za Julii všechny tyhle peníze a nezáleží ti na tom, jestli se dozví, že jsou ty dárky od tebe? To je trochu jako Cyrano z Bergeraku, nemyslíš? Mám dojem, že jsi ve francouzštině lepší, než jsem myslela.“

Vstal, účinně ji ignoroval a přešel k velkému kávovaru na jednom z pultů. Začal s poněkud pracným procesem přípravy dokonalého espressa a ke své otravné sestře byl otočen zády.

Vzdychla. „Dobře. Chceš pro Julii udělat něco hezkého. Můžeš to nazývat pokání, pokud chceš, ale možná je to prostě jen laskavost. A je to dvojnásob milé, protože to chceš udělat tajně a nezahanbovat ji tím, aby si myslela, že ti něco dluží. Jsem ohromená. Tak nějak.“

„Chci, aby rozkvetla,“ vydechl tiše Gabriel.

Rachel zavrhla jeho přiznání jako nesrozumitelné mumlání, protože nemohla uvěřit, že by vážně řekl to, co slyšela. Bylo to příliš bizarní.

„Nemyslíš, že bys měl s Julií zacházet jako s dospělou a říct jí, že ty dárky jsou od tebe? Nechat ji udělat vlastní rozhodnutí, jestli by je měla přijmout, nebo ne?“

„Nechtěla by je přijmout, kdyby věděla, že jsou ode mne. Nenávidí mě.“ Rachel se zasmála. „Julia není ten typ dívky, který lidi nenávidí.

Na to je příliš shovívavá. Ačkoliv jestli tě nenávidí, pravděpodobně si to zasloužíš. Ale máš pravdu – nepřijímá milodary. Nikdy by mi nedovolila jí něco koupit, vyjma velmi zvláštních příležitostí.“

„Tak jí řekni, že jsou to opožděné vánoční dárky od tebe. Nebo jí řekni, že je to od Grace.“ Sourozenci si vyměnili výmluvný pohled.

Racheliny oči se naplnily slzami. „Máma byla jediná osoba, od které by Julia takový dárek přijala, protože na ni myslela jako na svou matku.“

V tu chvíli byl Gabriel po jejím boku, zabalil ji do svých paží a snažil se ji utěšit, jak nejlépe uměl.

Ve svém srdci přesně věděl, co dělá, když nutí svou sestru koupit slečně Mitchellové nějaké pěkné, dívčí věci. Energicky si dláždil cestu do pekel – kupoval si shovívavost a prominutí hříchů. Nikdy předtím na ženu takhle nereagoval. Ale ne, Gabriel si nechtěl připustit tenhle směr myšlenek. Nemělo by to žádný smysl, vůbec žádný důvod.

Věděl, že žije v pekle. Přijal to. Zřídkakdy si stěžoval. Ale aby řekl pravdu, zoufale toužil uniknout. Naneštěstí neměl žádného Vergilia a žádnou Beatrice, kteří by mu přišli na pomoc. Jeho modlitby zůstávaly bez odpovědi a jeho plány na nápravu byly vždycky tím či oním zmařeny. Obvykle ženou s dlouhými blond vlasy a deseticentimetrovými podpatky na nohou, škrábající ho dlouhými nehty do zad a křičící znovu a znovu jeho jméno.

Vzhledem k současnému stavu jeho věcí to nejlepší, co může udělat, aby se napravil, je vzít ty starcovy krvavé peníze a vyházet je za hnědookého anděla. Anděla, který si nemohl dovolit byt s kuchyní a který by mohl trochu rozkvést, kdyby mu jeho nejlepší kamarádka dala pěkné nové šaty a nový pár bot.

Gabriel chtěl udělat víc než jí koupit novou brašnu. I když, nikdy by opravdu nepřiznal, co by skutečně chtěl; totiž vyvolat Julianne úsměv na tváři.

Zatímco se sourozenci bavili o pokání, odpuštění a směšné ohavnosti školních batohů, Paul čekal na Julii přímo před vchodem do Robartsovy knihovny, největší v kampusu Torontské univerzity. Ačkoliv se Julia mohla o tom jen dohadovat, v tom krátkém čase, co ji znal, se do ní Paul až po uši zamiloval.

Byl zvyklý mít spoustu přátel, mnoho z nich byly ženy. A scházel se jak s dobře situovanými dívkami, tak s těmi, co měly potíže. Jeho poslední vztah tak nějak skončil sám od sebe. Allison chtěla zůstat ve Vermontu a být učitelkou. On se chtěl přestěhovat do Toronta a studovat, aby se stal profesorem. Po dvou letech vztahu na dálku už v tom nemělo cenu pokračovat. Ale nebyla v tom zloba – žádné propichování pneumatik nebo pálení fotograií. Stále byli přátelé a Paul byl na ten fakt pyšný.

Ale od té doby, co se Paul se setkal s Králíčkem, si začal uvědomovat, jak velice by mohl být vztah s někým, s kým sdílí stejné zájmy a společné profesní cíle, vzrušující a velmi naplňující.

Paul byl staromódní. Věřil, že by se měl ženám dvořit a dávat si načas. A proto byl dokonale spokojený, že si s tím překrásným a stydlivým Králíčkem vybuduje zatím jen přátelský vztah, dokud ji nepozná natolik dobře, aby jí vyjádřil své city. A dokud si nebude jistý tím, jak se na něj dívá ona. Byl odhodlaný trávit s ní čas a zacházet s ní správně a věnovat jí tolik pozornosti, že kdyby se do té doby objevil někdo jiný a snažil se před něj vecpat, mohl by jí být už natolik blízký, aby tomu individuu mohl říct zařaď kurva zpátečku.

Julii bylo líto, že přijde o nakupování s Rachel, ale už slíbila Paulovi, že s ním stráví celý den v knihovně. Musela začít pracovat na návrhu své diplomové práce, teď když profesor Emerson souhlasil, že bude její odborný poradce. Cítila víc než silnou motivaci pracovat v jeho hodinách dobře a oslnit ho svým tématem, ačkoliv na základě jeho předchozího chování věděla, že se jí pravděpodobně ani jedno nepodaří.

„Ahoj.“ Paul ji vřele pozdravil, okamžitě jí stáhl těžký batoh z ramene a hodil si ho na své. Sotva na něm jeho váhu cítil.

Julia se na něj usmála, na chvilku se jí od té tíhy ulevilo. „Díky, že jsi souhlasil, že mi tu budeš dělat průvodce. Posledně, když jsem tu byla, jsem se úplně ztratila. Skončila jsem ve čtvrtém patře v nějaké neznámé části, která byla celá zasvěcená mapám,“ otřásla se.

Paul se zasmál. „Je to obrovská knihovna. Ukážu ti Dantovy sbírky v devátém podlaží a vezmu tě do své studovny.“

Přidržel jí otevřené dveře, Julia jimi prošla a cítila se úplně jako princezna. Paul měl vytříbené chování a nepoužíval ho jako zbraň. Julia uvažovala, jak někteří lidé, kteří-by-neměli-být-jmenováni, využívají svého chování, aby zastrašovali a ovládali ostatní, zatímco jiní, jako Paul, ho využívají, aby ostatním vzdali čest a dovolili jim cítit se jako někdo významný. Opravdu velmi významný.

„Ty tu máš studovnu?“ zeptala se, když mávli svými studentskými průkazy směrem k hlídačům, kteří seděli u výtahů.

„Tak nějak.“ Přidržel jí i dveře od výtahu a čekal, až nastoupí, než se k ní připojil. „Můj studentský kutloch je hned vedle Dantovy sekce.“

„Můžu si o něj taky požádat?“

Paul se zašklebil. „Jsou jako zlato. Je téměř nemožné nějaký dostat, zvláště pro magisterského studenta.“

Viděl v jejích očích tu otázku a spěšně dodal: „Myslím, že magisterští studenti jsou stejně důležití jako doktorandi. Ale prostě tu nikde není dost studoven. A tahle ani není moje – je Emersonova.“

Kdyby Paul nenechal Julii zmáčknout příslušný knolík na přístrojové desce výtahu, viděl by, jak jí lehce zezelenala pleť, a slyšel by její ostrý nádech. Tu šanci ale neměl.

Poté co dorazili do devátého patra, trpělivě ji provedl Dantovými sbírkami a ukázal jí primární i sekundární prameny. A s potěšením sledoval, jak láskyplně přejíždí rukou po hřbetech knih, jako by zdravila staré přátele.

„Julie, nevadilo by ti, kdybych se tě zeptal na něco osobního?“

Stála nehnutě a ohmatávala kvartový svazek v rozedrané kožené vazbě. Zhluboka vdechla jeho vůni, aby se udržela v klidu, a přikývla.

„Emerson mě požádal, abych vyzvedl tvou složku od paní Jenkinsové, a…“

Otočila k němu hlavu, oči bez mrknutí vytřeštěné. Ach ne, pomyslela si. Zvedl ruce, aby ji uklidnil. „Nečetl jsem to. Neboj se,“ zasmál se tiše.

„V těch složkách stejně není nic moc osobního. Očividně z ní chtěl odstranit něco, co tam dal. Ale co mě překvapilo, bylo to, co udělal potom.“

Julia nadzvedla obočí a čekala, až to z něho vypadne.

„Telefonoval Gregu Matthewsovi, vedoucímu katedry románských jazyků a literatury na Harvardu.“

Pomalu zamrkala, zatímco přemýšlela o tom, co řekl. „Jak to víš?“

„Uvízl jsem tam s nějakým kopírováním a slyšel jsem Emersona, jak s ním mluvil. Ptal se ho na tebe.“

„Proč by to dělal?“

„To je to, na co jsem se tě chtěl zeptat. Chtěl vědět, proč nejsou natolik velkorysí, aby inancovali své magisterské studenty. Je absolventem jejich katedry, víš? Matthews tam byl profesorem, když končil doktorát.“ Do prdele. On si mě prověřoval? No jistě. Nechtěl uvěřit, že já jsem se vážně dostala na Harvard, stejně jako on. Julia zavřela oči a prsty sevřela

knihovnu, aby získala oporu.

„Neslyšel jsem nic, co říkal Matthews. Ale rozuměl jsem Emersonovi.“

Stále držela oči zavřené a čekala, až na ni dopadne poslední rána. Jen doufala, že to Paul udělá rychle a že ji to nebude moc bolet.

„Nevěděl jsem, že ses dostala na Harvard, Julie. To je fakt úžasné. Emerson se ptal, jestli jsi opravdu byla přijatá do jejich programu a jak vysoko jsi skončila v přijímacím žebříčku.“

„Ovšem,“ zamumlala. „Jsem z malého města v Pensylvánii. Šla jsem na jezuitskou univerzitu s pouhými sedmi tisíci studenty. Jak bych se mohla dostat na Harvard?“

Paul se zamračil. Chudák Králíček. Ten zvrácený zmrd jí opravdu ublížil. Vážně bych mu měl nakopat prdel. A pak na něm ještě trochu zapracovat…

„Co je špatného na katolických školách? Udělal jsem bakaláře na Saint Mike ve Vermontu a dostalo se mi tam výborného vzdělání. Mají odborníka na Danta na katedře anglistiky a odborníka na Florencii na katedře dějin.“ Julia přikývla, jako kdyby ho slyšela. Ve skutečnosti ho ovšem nepo-slouchala.

„Poslyš, ještě jsi to neslyšela celé. Pointa je, že se ho Matthews snažil přesvědčit, aby tě poslal zpátky, až budeš dělat doktorát. Říkal, že jsi byla hodnocena velmi vysoko. To je vážně dobré, pokud se tam rozhodneš dostat. Hlásil jsem se na tu katedru a rezolutně mě odmítli.“ Trochu nesměle se usmál, nevěděl, jak bude na tu informaci reagovat. „Takže pokud to není moc osobní, proč jsi nešla na Harvard?“

„Nechtěla jsem jít sem,“ zašeptala tichým a provinilým hlasem. „Věděla jsem, že je tu on. Ale neměla jsem na vybranou. Už jsem dlužila tisíce dolarů za studium na univerzitě Saint Joseph… prostě jsem si nemohla dovolit jít na Harvard. Doufala jsem, že tu rychle dokončím magisterské studium a na Harvard půjdu příští rok. Kdybych získala větší stipendium, nemusela bych si na doktorát půjčovat peníze.“

Paul konejšivě přikývl, a když od něj Julia odvrátila pozornost a otočila se, aby si pozorněji prohlédla knihy, pozoroval ji, zcela lhostejný k těm malým střípkům informací, které mu nevědomky odhalila. Střípkům, které říkaly mnohem víc, než jen proč nešla na Harvard.

Zatímco ji sledoval, jak otvírá a zavírá zaprášené svazky, oči se jí nad nimi lesknou nadšením a na krásných rtech jí pohrává úsměv, uvědomil si, že přezdívka Králíček k ní sedí ještě mnohem líp, než si původně myslel. Ano, vypadala hodně jako vyplašený králík, kterého by mohl najít na louce nebo nějakém podobném místě. Ale taky byla úplně jako Králíček Sameťáček.

Paul by ta slova nikdy nevyslovil nahlas, a kdybyste se ho zeptali, jestli tu knihu zná, byl by vám lhal přímo do očí. Ale Allison ji milovala a hned v začátcích jejich vztahu po něm chtěla, aby si ji přečetl a mohl jí tak správně porozumět. A Paul, více než devadesátikilový farmářský synek z Vermontu, tu zatracenou věc tajně četl, protože ji miloval.

A nepřiznal by ani to, že ten příběh miloval taky.

Při pohledu na Králíčka měl pocit, že zoufale čeká na to, až oživne. A dokonce i na to, až bude milována. A to čekání si na ní vybralo svou daň. Ne na jejím vzhledu, který byl velmi atraktivní (i když Paul by řekl, že je zcela zjevně moc hubená a bledá a že něco jako spousta vermontského mléka a mléčných výrobků by to mohla zlepšit), ale na její duši, o které si myslel, že je krásná, ale smutná.

Paul si nebyl ani jistý, že na duši věří, dokud ji nepotkal. A teď, když se znali, musel uvěřit. Osobně doufal, že by se jednoho dne mohla stát tím, čím toužila být. Že ji někdo bude milovat a ona se promění z vystrašeného králíka v něco jiného. V něco odvážnějšího. V něco šťastného.

Paul se nechtěl pustit do přílišného fantazírování, a tak se rychle rozhodl, že potřebuje Králíčka rozptýlit od jejích smutků, a znovu se na ni usmál. Pak ji odvedl ke dveřím, na kterých byl mosazný štítek s nápisem provedeným velmi elegantní kurzivou: Profesor Gabriel O. Emerson, katedra italských studií.

Julia si se zájmem všimla, že žádné z ostatních dveří na sobě mosazné vizitky nemají. Také si všimla, že Paul má pod tou jmenovkou na lístku z kartotéky napsané i své vlastní jméno. Představila si, jak profesor Emerson prochází kolem a schválně kartičku strhává pryč. Pak si povšimla Paulova celého jména: Paul V. Norris, MA.

„Co znamená to V?“ připíchla prst na podomácku udělanou jmenovku.

Paul vypadal nesvůj. „Nerad říkám svoje prostřední jméno.“

„Taky to svoje nepoužívám. A rozumím, jestli mi ho nechceš říct,“ usmála se a s očekáváním obrátila pohled na zamčené dveře.

„Budeš se smát.“

„O tom pochybuji. Moje příjmení je Mitchellová. Není to nic, na co bych mohla být hrdá.“

„Já myslím, že je hezké.“ Julia zrudla, ale jen mírně.

Paul si povzdechl. „Slibuješ, že to nikomu neřekneš?“

„Samozřejmě. A řeknu ti svoje prostřední jméno: je to Helen.“

„To je taky krásné.“ Zhluboka se nadechl a zavřel oči. Pak čekal. Když už nedokázal dál zadržovat dech a jeho plíce se dožadovaly kyslíku, rychle vydechl. „Vergilius.“

Nevěřícně zírala. „Vergilius?“

„Ano.“ Otevřel oči a chvíli se na ni zkoumavě díval, bál se, že se mu bude vysmívat.

„Ty studuješ, aby ses stal odborníkem na Danta, a tvoje prostřední jméno je Vergilius? Děláš si srandu?“

„Je to rodinné jméno. Můj pradědeček se taky jmenoval Vergilius… Nikdy Danta nečetl, věř mi. Měl v Essexu ve Vermontu mléčnou farmu.“

Julia se obdivně usmála. „Myslím, že Vergilius je krásné jméno. A je to velká čest, být pojmenován po vznešeném básníkovi.“

„Stejně jako je velká čest být pojmenována po Heleně Trojské, Julie Heleno. Taky velmi příhodné.“ Pohled mu zjihl a on se na ni obdivně zadíval.

Rozpačitě odvrátila zrak.

Paul si odkašlal, aby zmírnil to náhlé napětí mezi nimi. „Emerson nikdy tuhle studovnu nepoužívá – kromě toho, že mi tu nechává věci. Ale je jeho a platí za ni.“

„Ony nejsou zadarmo?“

Paul zavrtěl hlavou a odemkl dveře. „Ne. Ale rozhodně za to stojí, protože jsou klimatizované a vytápěné, je tu bezplatné bezdrátové připojení na internet a můžeš si tu nechat uložené knížky bez toho, aby sis je zapsala u výpůjčního pultu. Takže pokud je tu něco, co budeš potřebovat, i kdyby to byl jenom materiál k nahlédnutí, který se vypůjčit nedá

– můžeš si ho nechat tady.“

Julia se podívala na malý, ale útulný prostor, jako kdyby to byla Země zaslíbená; vykulené oči se jí potulovaly přes velkou vestavěnou pracovní plochu, pohodlné židle a knihovny od země až po strop. Malé okno nabízelo krásný výhled na panorama centra a CN Tower. Přemýšlela, kolik by mohlo stát bydlet ve studovně místo v té její ani-pro-psa-ne-dost-

-dobré hobití noře.

„V podstatě,“ řekl Paul a odklidil nějaké papíry z jedné z polic, „ti nechám tuhle poličku. A můžeš si vzít můj druhý klíč.“

Začal hrabat kolem a vytáhl náhradní klíč, přičemž na kus papíru napsal nějaké číslo. „Tohle je číslo dveří, pro případ, že bys měla potíže je znovu najít, a tady je klíč.“

Julia stála a zírala. „To nemůžu. On mě nesnáší a nebude se mu to líbit.“

„Vyser se na něj.“ Překvapeně vytřeštila oči.

„Omlouvám se. Obvykle nenadávám – ne tak moc. Alespoň ne před holkama. Teda, před ženami.“

Přikývla, ale to nebylo přesně to, proč byla překvapená.

„Emerson tu nikdy nebývá. Můžeš si tu nechávat knihy a on si bude myslet, že jsou moje. Pokud nechceš, aby tě tu chytil, nemusíš tu pracovat. Prostě sem přijď, když tu budu – jsem tu často. Takže když tě tu pak uvidí, bude si myslet, že pracujeme společně. Nebo tak něco.“

Rozpačitě se usmál. Opravdu chtěl, aby měla klíč – chtěl vědět, že se tu kdykoliv může stavit. Vidět její věci na své polici… studovat a pracovat vedle ní.

Ale Julia ten klíč nechtěla.

„Prosím.“ Vzal její bledou dlaň a jemně jí rozevřel prsty. Cítil, jak zaváhala, a tak jí přejel palcem po hřbetu ruky, jen aby ji uklidnil. Vtiskl jí klíč i papír do dlaně a opět ji zavřel, přičemž věnoval velkou pozornost tomu, aby ji nestiskl moc silně a neudělal jí modřinu. Věděl, že Emerson už jí modřin nadělal dost.

„Skutečnost není to, co jsi; je to něco, co se prostě stalo. A právě teď potřebuješ, aby se ti přihodilo něco dobrého.“

Julia sebou při jeho slovech trhla, protože nemohl tušit, jak pravdivá byla.

On cituje z…? To není možné.

Podívala se mu do očí. Byly vřelé a přátelské. Neviděla v nich žádnou vypočítavost nebo hrubost. Neviděla v nich ani žádná skrytá tajemství nebo krutost. Možná se mu opravdu líbila. Anebo ji prostě litoval. Ať už bylo jeho tajuplnou motivací cokoliv, v tom okamžiku se Julia rozhodla věřit, že vesmír není tak úplně temný a nepřináší jenom zklamání a že v něm jsou ještě stopy dobra a ctnosti. A proto se sklopenou hlavou klíč přijala.

„Neplač, Králíčku.“

Paul natáhl ruku, aby setřel slzu, která jí ještě nestekla po tváři. Ale pak si to rozmyslel a spustil ji zase zpět ke svému boku.

Julia se odvrátila, zahanbená tím náhlým a intenzivním přívalem emocí, který ji přepadl, po tom, co jí věnoval klíč a citoval její milovanou dětskou knížku. Jak zoufale hledala cokoliv, co by ji rozptýlilo, do očí jí padlo cédéčko, které osaměle leželo na jednom z regálů. Zvedla ho. Mozartovo Requiem.

„Máš rád Mozarta?“ zeptala se a otočila obal v ruce.

Paul odvrátil oči.

Překvapilo ji to. Pohnula se, jako by chtěla vrátit krabičku zpět, měla obavy, že ho uvedla do rozpaků tím, že se dotkla jeho osobních věcí, ale on ji zarazil.

„To je v pořádku, můžeš si to prohlédnout. Ale není moje. Je Emersona.“

A Julia znovu ucítila po celém těle chlad a trochu se jí zvedl žaludek. Paul tentokrát její reakci viděl a snažil se to rychle zamluvit. „Nikomu to neříkej, ale ukradl jsem ho.“ Nadzvedla obočí.

„Já vím – je to hrozné. Ale když jsem katalogizoval část jeho osobní knihovny, přehrával si ve své kanceláři z té zatracené věci jednu skladbu pořád a pořád dokola. Lacrimosa, lacrimosa, lacri-kurva-mosa. Už jsem to nemohl vydržet! Je to tak zatraceně depresivní. Tak jsem mu ho ukradl z jeho kanceláře a schoval to sem. Problém vyřešen.“

Julia se rozesmála. Zavřela oči a prostě se rozesmála. S úlevou se její reakci pousmál.

„To jsi neodvedl moc dobrou práci. Našla jsem ho za kolik, třicet sekund?“ Zahihňala se a pokusila se mu cédéčko podat.

Opatrně jí odhrnul dlouhé vlasy za rameno, aby měl ničím nerušený výhled do její tváře. „Tak proč ho místo toho neschováš u sebe?“

Instinktivně ztuhla a o krok couvla.

Paul sledoval, jak klopí hlavu a zuby svírá svůj dolní ret. Přemýšlel, co vlastně udělal… neměl se jí snad dotýkat? Bála se, že by Emerson mohl zjistit, že má jeho disk?

„Julie?“ Jeho hlas byl tichý a on se ani neodvážil pohnout se směrem k ní. „Omlouvám se. Udělal jsem něco špatně?“

„Ne. To nic není.“ Nervózně se na něj podívala a položila krabičku na polici. „Mám ráda Mozartovo Requiem a Lacrimosa je moje nejoblíbenější část. Nevěděla jsem, že se mu taky líbí. Jsem prostě… ehm… překvapená.“

„Půjč si ho,“ vložil jí ho zpět do ruky. „Jestli se Emerson zeptá, řeknu mu, že ho mám já. Ale když si ho půjčíš, můžeš si ho alespoň nahrát do iPodu a vrátit mi ho v pondělí zpátky.“

Julia se zadívala na krabičku. „Já nevím…“

„Měl jsem ho celý týden a on ho nehledal. Možná dostal náladu na něco jiného. Začal ho poslouchat potom, co se vrátil domů z Philadelphie. Nejsem si jistý, proč…“

Julia rychle zastrčila cédéčko do svého otrhaného batohu. „Díky.“ Usmál se. „Pro tebe cokoliv, Julie.“

Chtěl ji chytit za ruku. Nebo ji alespoň na chvilku obejmout. Ale byla plachá, což věděl, a tak si od ní držel dostatečný odstup, když ji vedl zpět na chodbu, aby pokračovali v prohlídce knihovny.

„Ech, tenhle víkend je torontský ilmový festival. Mám pár lístků na nějaké sobotní ilmy, nechtěla by ses ke mně připojit?“ Snažil se, aby to znělo nenuceně, a nasměroval ji k výtahům.

„Jaké ilmy?“

„Jeden je francouzský a druhý německý. Dávám přednost evropským ilmům.“ Bez nadšení se usmál. „Mohl bych ty lístky vyměnit za něco víc tuzemského…“

Julia zavrtěla hlavou. „Taky se mi líbí evropské ilmy. Pokud tedy mají titulky. Moje znalosti francouzštiny jsou téměř nulové a v němčině umím jenom klít.“

Paul stiskl tlačítko u výtahu, otočil se a upřel na ni velmi dlouhý a velmi zkoumavý pohled. Pak se uličnicky ušklíbl. „Umíš nadávat německy? Jak jsi k tomu přišla?“

„Na Saint Josephu jsem bydlela na mezinárodní koleji. Jedna z výměnných studentek byla z Frankfurtu a hrozně ráda klela – opravdu hodně. Do konce semestru jsme v němčině nadávali úplně všichni. Byla to tak trochu kolejní záležitost.“ Nabrala světlerůžový odstín a nervózně přešlápla.

Julia si uvědomovala, že je doktorand, což znamenalo, že už má se vší pravděpodobností jazykové kurzy francouzštiny a němčiny za sebou. Nebylo pochyb, že by si mohl z jejích začátečnických jazykových dovedností dělat legraci, tak jako to po semináři dělávala Christa. Čekala sarkastickou poznámku nebo pohrdavé mávnutí ruky.

Ale on se jen usmál a přidržel jí otevřené dveře výtahu. „Moje němčina je strašná. Možná bys mě mohla naučit v ní klít – to by bylo zlepšení.“

Julia se k němu otočila a tentokrát se usmála pěkně zeširoka. „Možná.

A v sobotu s tebou půjdu do kina ráda. Díky za pozvání.“

„Žádný problém.“

Byl spokojený sám se sebou. Půvabná Julia s ním půjde na ilmový festival a potom by mohli jít na večeři. Měl by ji zavést do své oblíbené indické restaurace. Nebo by to snad mohl udělat už dnes večer a po tom dvojitém představení ji vzít do Čínské čtvrti. A pak by ji mohl vzít ke Gregovi na domácí zmrzlinu… a pozvat ji, aby ho příští víkend doprovodila do Umělecké galerie Ontario podívat se na architektonickou výstavu Franka Gehryho.

Jak pokračovali v prohlídce, Paul se ve svém srdci rozhodl, že bude trpělivý. Velmi, velmi trpělivý. A opatrný, kdykoliv zkusmo natáhne ruku, aby jí nabídl mrkev nebo ji jemně pohladil po sametových ouškách. Protože mu bylo jasné, že jinak by Králíčka vyděsil k útěku a už by neměl možnost pomoci jí ožít.

??

Druhý den ráno seděla Julia na své úzké posteli se starým notebookem na klíně, pracovala na návrhu diplomové práce a poslouchala Mozarta. Výběr hudby profesora Emersona ji překvapil. Jak mohl přejít od poslechu Nine Inch Nails k tomuhle? Poslouchal to jenom kvůli Grace? Nebo tu byl ještě jiný důvod, proč se mučil opakováním té samé depresivní skladby znovu a znovu?

Julia zavřela oči a soustředila se na slova skladby Lacrimosa, zpívané v latině hlasitě a neodbytně mnohohlasým sborem …

Slzavým dnem bude, Pane, o němž viník k Soudu vstane z hrobového svého lože!

Tohoto pak šetři, Bože!

Milý Pane Ježíši, dej jim odpočinutí!

Amen.

Co to s Gabrielem je, že tohle poslouchá pořád dokola? A co to vypovídá o mně, že si nemůžu pomoct a cítím se mu nablízku, když to poslouchám? Jediné, co jsem udělala, bylo, že jsem jeho fotograii nahradila jeho cédéčkem – jenom s ním nespím pod polštářem.

Jsem jako zraněné štěně.

Julia zavrtěla hlavou a snažila se soustředit na návrh své práce. Od zvuku uplakané klasiky ale přesunula svou pozornost k myšlenkám na Paula a činnosti předešlého dne.

Byl jí velmi užitečný. Kromě toho, že jí dal klíč k profesorově studovně, jí také nabídl radu, jak nejlépe strukturovat návrh své práce, a mnohokrát ji rozesmál – víckrát, než se zasmála za velmi, velmi dlouhou dobu. Byl to gentleman; otvíral jí dveře a nosil její ošklivý těžký batoh. Byl galantní a Julia si nemohla pomoct, ale líbil se jí. Bylo pěkné mít kolem sebe někoho, kdo byl jak hezký, tak milý – což byla obvykle přehlížená a často vzácná kombinace. Byla vděčná za jeho vedení, jak jen mohla. Protože opravdu, kdo lepší než Vergilius, který provázel Danta Peklem, by ji mohl provést návrhem její diplomové práce?

Chtěla, aby její téma udělalo na profesora Emersona dojem, aby ho přimělo uvědomit si, že je schopná a dostatečně inteligentní studentka. Po tom všem už ale věděla, že s ní nejspíš v obou bodech nebude souhlasit, bez ohledu na to, co o ní řekl profesor Greg Matthews z Harvardu. A lhala by, kdyby tvrdila, že se nesnažila myšlenkami Emersona přimět, aby si na ni vzpomněl.

Uvažovala, co je horší – to, že na ni Gabriel zapomněl? Nebo že se Gabriel stal profesorem Emersonem? Julia byla znechucená druhou stránkou tohoto rozpolceného světa, a proto nad ní odmítla přemýšlet – alespoň ne moc. Byla by mnohem radši, kdyby na ni Gabriel zapomněl, ale zůstal tím milým a něžným mužem, který ji líbal ve starém sadu, než aby se stal profesorem Emersonem se všemi jeho neřestmi, a stále si ji pamatoval.

Téma Juliiny práce bylo jednoduché. Měla zájem o srovnání dvorské lásky, objevující se v cudném vztahu mezi Dantem a Beatrice, a vášnivým chtíčem, projevovaným v cizoložném vztahu Paola a Francescy, dvou charakterů, které Dante umístil do kruhu chlípnosti v Pekle. Julia

chtěla psát o přednostech a záporech počestnosti, o tématu, se kterým ji pojil více než jen pomíjivý zájem, a srovnat ji s nevyslovenou erotikou v Božské komedii.

Jak pracovala na svém návrhu, zjistila, že těká pohledem mezi Holidayovou malbou, která visela nad postelí, a pohlednicí s vyobrazením Rodinovy sochy Polibek. Rodin ztvárnil Paola a Francescu takovým způsobem, že se jejich rty nedotýkaly; ale bez ohledu na to byla socha smyslná a erotická. Když Julia navštívila Rodinovo muzeum v Paříži, nekoupila si její repliku, protože zjistila, že je až příliš vzrušující. A příliš srdcervoucí.

Rozhodla se pro pohlednici a přilepila si ji na zeď.

Navíc mimo její znalosti francouzských boulangerie a fromagerie znala z toho jazyka dost, aby si uvědomovala, že název Rodinovy sochy, francouzsky Le Baiser, je vlastně dvojsmysl. Protože baiser mohlo ve francouzštině znamenat jak nevinnost polibku, tak zvířecí šukání. Někdo by mohl říct le baiser a odkazovat na polibek, ale kdyby řekl baise–moi, žadonil by, aby ho ošukali. Obojí – nevinnost i žadonění – bylo zakleté v objetí těch dvou milenců, jejichž rty se nikdy nedotkly: společně zkamenělí, ale pro celou věčnost rozdělení. Julia je toužila z toho zmrzlého objetí osvobodit a tajně doufala, že by jí to mohla její práce nějak umožnit.

V průběhu let se Julia čas od času oddávala myšlenkám na starý sad za domem Clarkových. Znovu prožívala svůj první polibek s Gabrielem a něco z toho, co přišlo potom, ale většinou se to odehrávalo jen v jejích snech. Málokdy, pokud vůbec někdy, myslela na následující ráno, na své slzy a hysterii. Byla to příliš bolestivá vzpomínka. Byla to vzpomínka na zradu, která ji následně navštěvovala jen v jejích nočních můrách… a naneštěstí pro ni se to stávalo příliš často. To byl důvod, proč ho nikdy nevyhledala.

Právě v té chvíli jí zazvonil mobil a přerušil její domácí práci.

„Ahoj, Julie. Máš na dnešní večer nějaké plány?“ Byla to Rachel. Julia zaslechla Gabriela, jak v pozadí nevrle něco mumlá.

Okamžitě zmáčkla na počítači tlačítko, aby ztlumila zvuk, a on tak neslyšel skrz telefon Mozarta. Se zatajeným dechem čekala, jestli už se tak nestalo…

„Julie? Jsi tam ještě?“

„Ano, jsem tady.“

Ze zvuků Gabrielova hlasu nedokázala Julia říct, jestli je rozzlobený, nebo si prostě jenom stěžuje. Ne, že by ji jedno nebo druhé překvapilo.

„Co se děje? Jsi v pořádku?“

„Ano, jsem v pořádku. Ehm, nemám žádné plány. Dneska ne.“ Julia se kousla do rtu, jak ji zalila vlna úlevy. Neslyšel tu hudbu. Nebo to tak alespoň vypadalo.

„Dobrá. Chci jít do klubu.“

„Ale no tak. Víš, že ta místa nesnáším. Neumím tancovat a vždycky je tam příliš velký hluk.“

Rachel se srdečně zasmála. „Legrační, že to říkáš. Gabriel vždycky říká to samé. Kromě té části s tancem. On si myslí, že tancovat umí – jenom to prostě odmítá dělat.“

Julia se posadila na posteli velmi zpříma. „Gabriel by šel s námi?“

„Musím za dva dny letět domů. Takže mě bere na nějaké pěkné místo na večeři a pak chci jít do klubu. Není z toho moc nadšený, ale neřekl ne. Myslela jsem, že by mohlo být prima, kdyby ses k nám na večeři přidala. Tak co ty na to?“

Julia zavřela oči. „Ráda bych, Rachel. Ale nemám co na sebe. Je mi líto.“

Rachel se zachichotala. „Vezmi si třeba malé černé. Něco jednoduchého. Jsem si jistá, že máš něco, co se bude hodit.“

V tu chvíli zazvonil zvonek u dveří a přerušil jejich hovor.

„Vydrž, Rachel, někdo je za dveřmi.“ Julia vyšla na chodbu a všimla si poslíčka, který postával před vchodem do budovy.

Otevřela dveře. „Ano?“

„Zásilka pro Julii Mitchellovou. To jste vy?“

Přikývla a podepsala přijetí něčeho, co se ukázalo být jako veliká obdélníková krabice.

„Díky,“ zamumlala, strčila si balík pod paži a přesunula si mobilní telefon k uchu. „Rachel, jsi tam ještě?“

Rachel zněla, jako by se smála. „Ano. Co to bylo?“

„Nějaká zásilka. Pro mě.“

„No a co to je?“

„Já nevím. Je to velká krabice.“

„Otevři to.“

Julia za sebou zamkla dveře od bytu a položila krabici na postel. Přidržela si telefon ramenem, aby mohla stále mluvit, zatímco otvírala balík.

„Krabice a je na ní štítek – Holt Renfrew. Nevím, proč by mi někdo posílal dárek… Rachel, tos neudělala!“

Julia v telefonu zaslechla její zvonivý smích.

Nadzvedla víko a našla krásné ialové koktejlové šaty na jedno rameno s překříženým dekoltem. Julia neznala jméno na visačce, Badgley Mischka, ale byly to pravděpodobně jedny z nejženštějších šatů, jaké kdy viděla.

Hned vedle šatů objevila v další krabici černé lakové lodičky Christian Louboutin. Nevěřícně se zadívala na červené podešve a velmi vysoké podpatky. Boty měly na špičkách pěkné sametové mašle a Julii bylo jasné, že stály pravděpodobně víc, než bylo její měsíční nájemné. V rohu, skoro jako omylem, byla zastrčená malá korálková kabelka.

Julia se najednou cítila jako Popelka.

„Líbí se ti ty věci? Prodavačka to dala celé dohromady. Jen jsem ji požádala, aby vybrala ialové šaty.“ Julia v telefonu slyšela Rachelino váhání.

„Je to krásné, Rachel. Všechno. Počkej, jak jsi věděla mou velikost?“

„Nevěděla. Ale připadala jsi mi stejná, jako když jsi byla na střední škole, musela jsem to odhadnout podle toho. Takže si ty šaty teď musíš vyzkoušet a uvidíme, jestli ti padnou.“

„Ale tohle je moc. Ty boty samy o sobě… Já prostě nemůžu…“

„Julie, prosím. Jsem tak ráda, že jsme opět přítelkyně. Vyjma toho, kdy jsem do tebe vrazila, a toho, že jsem se znovu sblížila s Gabrielem, se mi od chvíle, kdy máma onemocněla, nic dobrého nepřihodilo. Prosím, neber mi teď taky tohle.“

Rachel opravdu ví, jak někoho citově vydírat.

Julia se pomalu nadechla. „Já nevím…“

„To nejsou moje peníze. Jsou to rodinné peníze. Od té doby, co máma umřela…“ Rachelin hlas se vytratil, doufala, že si její kamarádka vyvodí svůj vlastní (chybný) závěr.

A to bylo přesně to, co Julia udělala. „Tvoje máma by chtěla, abys její peníze utratila pro sebe.“

„Ona chtěla, aby každý, koho milovala, byl šťastný, a to včetně tebe. A neměla moc příležitostí, jak tě rozmazlovat po tom… po tom, co se stalo. Jsem si jistá, že ví, že spolu znovu mluvíme, a usmívá se na nás dolů. Udělej ji šťastnou, Julie, kvůli mně.“

Julia cítila, jak ji vzadu v očích bodají slzy. A Rachel se cítila provinile, že s ní tak manipuluje. Gabriel necítil ani slzy, ani vinu a přál si, aby si ty dvě dívky už konečně věci ujasnily, aby mohl použít svůj vlastní zatracený telefon a zavolat si.

„Mohla bych alespoň část zaplatit? Mohla bych zaplatit ty boty – časem?“

Gabriel musel Julii zaslechnout, protože slyšela, jak v pozadí nadává a hlasitě protestuje. Mumlal něco o myši a kostelu. Ať už to znamenalo cokoliv.

„Gabrieli! Nech mě to vyřídit,“ okřikla ho Rachel.

Julia slyšela útržky hádky, ke které se mezi těmi dvěma schylovalo.

„Jestli je to to, co chceš, pak v pořádku. (Gabrieli, přestaň s tím.) Ale je to naše poslední společná noc venku a já chci, abys šla s námi. Tak si to obleč a připoj se k nám a na penězích se dohodneme později. Mnohem později. Jako až budu zase ve Philadelphii. A budu žít jenom na podpoře.“

Julia si zhluboka povzdechla, tiše poděkovala a v duchu vyslala modlitbu ke Grace, která na ni vždycky byla tak hodná. „Díky, Rachel. Jsem ti dlužná. Zase.“

Rachel vyjekla. „Gabrieli! Julia jde taky!“

Julia si podržela telefon dál od ucha, aby neslyšela, jak její přítelkyně ječí.

„Buď přichystaná kolem deváté – vyzvedneme tě u tebe. Gabriel říká, že ví, jak se tam dostat.“

„To je celkem pozdě, jsi si jistá?“

„Prosím! Gabriel vybíral klub a říká, že ani nemají dřív než v devět otevřeno. I tak tam budeme brzy. Prostě si dej načas a připrav se, večer se uvidíme. Budeš vypadat úžasně!“

A s tím Julia ukončila hovor a začala obdivovat své krásné nové šaty. Rachel sdílela matčina velkorysého a dobročinného ducha. Bylo tak špatné, že se část toho ducha nepřenesla i na Gabriela…

Přemýšlela, jak bude vůbec schopná v těch nebezpečných a sexy botách tančit. Uvažovala o vzrušující a lehce děsivé vyhlídce, že by tancovala s jistým profesorem.

Ale Rachel říkala, že netancuje.

V záchvatu inspirace přešla Julia ke svému prádelníku a opatrně otevřela zásuvku se spodním prádlem. Aniž by se podívala na fotograii, která byla schovaná vzadu, rychle vytáhla malý a sexy kousek látky, který by se dal s trochou dobré vůle nazvat spodním prádlem, jedině kdyby se vzalo v úvahu, že by se cokoliv, co se nosí pod šaty, dalo počítat jako spodní prádlo.

Julia ho nechala položený ve své dlani (proto, jak malý byl) a meditovala nad ním, jako kdyby to byl obrázek Buddhy. A v jediném momentu se rozhodla, že si ho oblékne a bude doufat, že jí to jako talisman nebo kouzlo dodá odvahu a víru v to, co musí udělat. Co chce udělat. A to je připomenout Dantovi, kolik toho ztratil, když ji opustil.

Pro Beatrice už nikdy víc lacrimosa.

9. kapitola

Lobby byl luxusní hotelový martini bar na Bloor Street. Gabriel, věrný Dantovu stylu, se o klubu vždycky zmiňoval jako o Vestibulu, protože se klamal přirovnáváním jeho návštěvníků ke ctnostným pohanům, kteří trávili věčnost v Dantově vizi Předpeklí. Nicméně ve skutečnosti měl Lobby a jeho příznivci daleko víc společného s různými kruhy Pekla.

Gabriel tam nechtěl Julianne vzít, vlastně tam netoužil vzít ani samotnou Rachel, protože Lobby byl jeho lovecký revír, místo, kam vždycky chodil, aby utišil různé druhy svého hladu. Příliš mnoho lidí ho tam znalo nebo o něm vědělo a on se bál toho, co by mohli říct – nebo co by mohlo nečekaně zaznít z krvavě rudých rtů.

Ale v Lobby se cítil pohodlně, byl si jistý, že tu může kontrolovat své okolí. Ani v Pekle neexistovala možnost, že by vzal Rachel a Julianne někam, kde by neměl věci pod kontrolou. Pro tuhle jedinou noc bude Beowulfem místo Danta, válečníkem místo básníka. Ponese v ruce svůj tasený meč a zabije Grendela a všechny jeho příbuzné, pokud se jenom podívají směrem k jeho vzácným svěřenkyním. Ačkoliv v tom viděl tu naprostou přetvářku, překousl to, aby udělal Rachel radost.

Když ho Rachel a Julia poslušně následovaly ven z taxíku a ke dveřím do klubu, spatřily dlouhou frontu lidí, kteří čekali, až je pustí dovnitř. Gabriel řadou pohrdl a přistoupil rovnou k vyhazovači, velkému holohlavému Afrokanaďanovi, který měl v uších diamantové náušnice. Potřásl Gabrielovi rukou a formálně ho pozdravil. „Pane Emersone.“

„Ethane, rád bych vám představil svou sestru Rachel a její přítelkyni, Julianne.“ Gabriel gestem ukázal na dvě mladé ženy a Ethan se usmál, kývl a ustoupil stranou, aby mohli vejít.

„Co to mělo znamenat?“ zašeptala Julia Rachel, když vstoupili do moderního a vkusného prostoru, zařízeného v odstínech černé a bílé.

„Gabriel je očividně na VIP seznamu. Neptej se.“ Rachel nakrčila nos.

Gabriel je vedl do zadní části klubu, kterou pro ně rezervoval. Byl to exkluzivní prostor, známý jako Bílý salonek, nápaditě pojmenovaný podle jednobarevného interiéru. Obě kamarádky se posadily na nízkou bílou sedačku, obloženou pohodlnými polštáři potaženými hermelínem. Z jejich místa bylo vidět na taneční parket, který byl umístěn uprostřed a kam také ústily vstupy z dalších soukromých salonků. V tuhle chvíli nikdo netančil.

Rachel věnovala své chráněnce obdivný pohled. „Julia vypadá krásně, že, Gabrieli? Vážně nádherně.“

Julia zrudla neobvyklým odstínem červené a začala si pohrávat s lemem šatů. „Rachel, prosím,“ zašeptala.

„Co? Není krásná?“ Rachel se zamračila na bratra, který po ní střelil varovným pohledem.

„Obě vypadáte dobře,“ odpověděl a nic nepřiznal. Přesunul si nohy ze strany na stranu a vypadal u toho, jako kdyby ho něco bolelo.

Julia nepatrně zavrtěla hlavou, polohlasně zaklela a přemýšlela, proč jí tak záleží na jeho názorech a proč je pro něj tak těžké být milý. Rachel vedle ní jen pokrčila rameny. Byly to Gabrielovy peníze. A jestli jemu bylo jedno, že vyhodil víc než dva tisíce dolarů na to, aby Julia vypadala dobře, kdo byla, aby něco namítala? Nicméně jeho očividný nedostatek nadšení svědčil o její neschopnosti vyvolat u něj nějakou reakci. Takže to vzala jako výzvu.

„Hele, Julie…“ začala a ujistila se, že Gabriel poslouchá. Kradmo ho sledovala svýma šedýma očima. „Jaké bylo rande s Paulem?“

Juliina tvář měla pořád stejný odstín rudé. „Bylo to opravdu fajn. Je to skutečný gentleman. Má velmi starosvětské způsoby.“

Odolala nutkání otočit se ke Gabrielovi, aby se podívala, jestli poslouchá. Nemusela se obtěžovat. Rachel to zvládla bez problémů za obě dvě.

„A vzal tě na večeři?“

„Ano. Do Nataraj, své oblíbené indické restaurace. A zítra mě bere na dvě představení v rámci ilmového festivalu a pak do Čínské čtvrti.“

„Je roztomilý?“

Julia se ošila. „Pokud bys nazvala ragbyového hráče roztomilým. Ale je hezký a milý. Chová se ke mně jako k princezně.“

„Prznitel andělů.“

Rachel i Julia se obrátily ke Gabrielovi, nebyly si tak docela jisté, že slyšely to, co slyšely. Julia nadzvedla obočí, zamračila se a odvrátila od něj pohled.

Rachel se otočila na sedačce za sebe, aby si v zrcadle visícím na stěně zkontrolovala make-up, spokojená, že u svého bratra vyvolala reakci srovnatelnou s jeho posledním výstupem. Zrovna si přetírala rty růžovou rtěnkou Chanel, když se náhle zarazila a zůstala zírat na někoho, kdo kráčel jejich směrem.

„Gabrieli, ta ženská tě doslova svléká pohledem! Co to k čertu je?“

Jako by v odpověď na Rachelino zvolání k nim okamžitě přistoupila servírka s odbarvenými blond vlasy.

„Pane Emersone! To je skvělé, že vás opět vidím.“ Sklonila se, vystavila vršek svého štědře obdařeného výstřihu a položila mu dokonale pěstěnou ruku na rameno; její korálově červené nehty se v tlumeném osvětlení třpytily.

Julia se pro sebe zamračila a uvažovala, jestli má ta servírka v plánu Gabrielovi těmi nehty něco udělat, nebo jimi jen tak mává, aby ostatní zastrašila a odehnala pryč.

Žena na ně kývla. „Jmenuji se Alicia a dnes vás budu obsluhovat.“

„Otevřete mi účet, prosím. Drinky pro nás tři jdou na mě a samozřejmě po jednom i pro Ethana a pro vás.“ Gabriel uvolnil rameno zpod její dlaně a vložil jí do ruky složenou bankovku.

Pousmála se a sevřela ji v hrsti.

„Dámy?“ zeptala se a s očima upřenýma na Gabriela se provokativně usmála a špičkou jazyka přejela po svých korálových rtech.

„Cosmo pro mě,“ řekla Rachel. Julia ztuhla.

„Co by sis dala?“ šťouchla do ní její kamarádka.

„Já… nevím,“ koktala Julia a přemýšlela, co by si objednala, aby se nemusela stydět. Na takovém místě, jako je Lobby, si nemohla poručit prostě pivo, nebo do sebe začít házet panáky tequily, což byl její obvyklý výběr.

„Tak dvě Cosma.“ Rachel se otočila zpátky ke své přítelkyni. „Budeš ho milovat – je skvělý.“

„Dvojitou pětadvacetiletou Laphroaig, neředěnou, prosím. A požádejte barmana o malou skleničku pramenité vody, neperlivé,“ přikázal Gabriel, aniž by se servírce podíval do očí.

Číšnice odešla a Rachel se začala smát. „Bráško, jenom ty si můžeš objednat drink, aby to znělo nadutě.“

Julia se zahihňala, i kdyby jen proto, že se jí líbil pohled na Gabriela, podrážděného sestřiným popisem.

„Co je to Laphroaig?“ zeptala se.

„Skotská single malt whisky.“

„A pramenitá voda?“

„Jen kapka nebo dvě na otevření chuti. Nechám vás to ochutnat, až ji přinesou.“ Odvážil se poslat jejím směrem malý úsměv a ona se odvrátila a zadívala se dolů na své krásné boty.

Sledoval její pohled a zjistil, že je jejími nádhernými vysokými podpatky uchvácený. Rachel neměla ani představu, jak úspěšný její nákup byl. Stálo za každý cent vidět půvabné nohy slečny Mitchellové, vyklenuté a prodloužené těmi dokonalými botami. Nepohodlně se zavrtěl v křesle a doufal, že by ten pohyb mohl jeho narůstající vzrušení z pasti, ve které se právě nacházel, uvolnit.

Nestalo se tak.

„Myslím, že tu můžeš počkat na naše pití, Gabrieli. Julia a já si půjdeme zatancovat.“

Než mohla Julia protestovat, Rachel ji vytáhla na taneční parket, pokynula dýdžejovi, aby zesílil hudbu, a s nadšením začala tančit.

Julii bylo naproti tomu nepříjemně. Viděla, že se Gabriel přesunul tak, aby na ni mohl zírat. Opřel se o lavici a pozoroval ji, oči bez mrknutí upřené. Přemýšlela, jestli si všiml, že na sobě nemá pod šaty normální kalhotky.

Je to něco, čeho by si muži všimli? Lemu od kalhotek?

Nebyla schopná od něj odvrátit pohled a jeho oči ji loudavě přejížděly od hlavy až k patě; a déle, než bylo nutné, prodlévaly na jejích ladných nahých nohách a podpatcích s červenou podešví.

„Nemůžu v těchhle botách tancovat,“ postěžovala si Julia kamarádce do ucha.

„Blbost. Stačí jen hýbat tělem a nechat nohy odpočívat. A mimochodem, vypadáš skvěle. Můj bratr je idiot.“

Julia se obrátila ke svému profesorovi zády a začala tančit, zavřela oči a nechala hudbu, aby ji vedla. Byl to pozoruhodný pocit. Jakmile na něj a jeho pronikavé modré oči zapomněla, byla schopná se celkem i bavit. Nepatrně.

Zajímalo by mě, jestli může přes ty šaty vidět obrysy těch tang. Strašně se zařezávají. Doufám, že to vidí. Doufám, že ho to mučí. Užijte si ten pohled, profesore, protože to je všechno, co kdy uvidíte.

Když píseň skončila, Rachel s úsměvem přistoupila k dýdžejovi a zeptala se, co má v plánu hrát dál. Ať už řekl cokoliv, muselo ji to potěšit, protože vystřelila pěstí do vzduchu ve velmi neženském gestu a téměř zaječela.

„Úžasné!“ vykřikla, přeběhla parket, aby se vrátila k Julii, popadla ji za ruce a zatočila se s ní dokola.

Teď, když Julia a Rachel tančily (a očividně se bavily), několik lidí z různých přilehlých salonků se k nim rozhodlo připojit, včetně velmi hezkého světlovlasého muže.

„Ahoj,“ pozdravil, zamířil k Julii a pohyboval se v rytmu s hudbou.

„Ahoj,“ vypravila ze sebe a cítila se tak nějak vystavená.

Přemýšlela o té staré paralele, kdy ženy spojují tanec se sexem. Tento muž, ať už to byl kdokoli, by byl zcela jistě skvělý v tom druhém, protože bezpochyby naprosto heterosexuálně exceloval v tom prvním. Vlastně byl úchvatný.

„Ještě jsem tě tu nikdy neviděl,“ usmál se.

Julia si všimla, že má velmi bílé zuby a oči jasně modré, tak modré jako chrpy. Ani mu neodpověděla, protože se soustředila na tu překvapivou barvu.

„Jsem Brad. Jak se jmenuješ?“ Naklonil se dopředu, jeho ucho se skoro otřelo o její rty, aby slyšel v dunící hudbě její odpověď.

Trochu zamrkala nad jeho blízkostí. „Julia.“

„Těší mě, že tě poznávám, Julie. Máš krásné jméno.“

Dala najevo, že ho slyšela, a poslala Rachel zoufalý pohled. Doufala, že ji kamarádka přijde zachránit. Ale Rachel byla příliš zaneprázdněná tancováním a navíc měla zavřené oči, protože očividně tuhle konkrétní písničku milovala.

„Můžu ti koupit drink? Já a moji přátelé máme stůl vepředu.“ Neurčitě kamsi ukázal, ale Julia se tím směrem ani nepodívala.

„Díky, ale já jsem tu s kamarádkou.“

Usmál se, ale neodradilo ho to a přistoupil ještě blíž. „Vezmi kamarádku s sebou. Máš ty nejkrásnější oči. Nemohl bych sám se sebou žít, kdybych tě nechal jít a neřekl si o tvé telefonní číslo.“

„Ehm… já nevím…“

„Dovol mi dát ti alespoň svoje.“

Julia střelila očima směrem k Rachel, což bylo špatné rozhodnutí, protože si kvůli tomu nevšimla, že se Brad pohnul směrem k ní. Skončila tak, že mu šlápla přímo na nohu, což ho přimělo uskočit bolestí a vrazit do ní, až ztratila rovnováhu.

Zachytil ji dřív, než upadla na zem, a přidržel si ji těsně u sebe, dokud nenašla pevnou půdu pod nohama. Musela přiznat, že na někoho, kdo nosí oblek, má svalnatou hruď a překvapivě silné paže.

„Pomalu, krásko. Omlouvám se, že jsem tě takhle sejmul. Jsi v pořádku?“ Nechal levou ruku na jejím rameni a pohnul pravou, aby jí odhrnul vlasy z očí. Shlédl na ni dolů a usmál se.

„Jsem v pořádku. Díky, že jsi mě nenechal spadnout.“

„Byl bych blázen, kdybych nechal, Julie.“

Koutkem oka si všimla, že jeho úsměv není nijak divný. Vlastně byl pěkný. Oblek jí prozrazoval, že přišel do klubu po práci a že pravděpodobně pracuje v centru města pro nějakou velkou společnost – někde, kde se po mladých mužích vyžaduje nosit oblek a kravatu. A perfektně nablýskané černé boty.

Je sebejistý, pomyslela si, ale ne arogantní. A za jeho slovy, i když pečlivě volenými, se nezdála být vypočítavost. Možná to byl ten typ člověka, se kterým by si dokázala představit, že bude chvíli randit, ale pochybo-

vala, že by měli mnoho společného. Tanec celkem jistě nebylo něco, co by si v blízké budoucnosti chtěla zopakovat. Ačkoliv tančit s ním…

Byla příliš plachá, než aby dál prodlužovala konverzaci. Otevřela ústa a chtěla se mu omluvit, ale vtom ji najednou někdo popadl za druhou paži a účinně tělem odstavil Brada z cesty. Cosi vyslalo po povrchu její kůže vlnu brnění a ona okamžitě věděla, čí dlouhé a studené prsty jsou omotané kolem jejího nadloktí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Gabriel, který se díval a mluvil jen na Julii. Jeho klidný a znepokojený tón zcela popíral nevysvětlitelnou zlost v jeho očích.

Ten hněv ji zmátl, takže neodpověděla. Vypadala vyjeveně, čehož si Brad okamžitě všiml.

„Ten kretén ti ubližuje?“ zeptal se, narovnal ramena a zamračil se na Gabriela. Udělal pohyb dopředu a vypadal poněkud hrozivě.

Julia v odpověď zavrtěla hlavou, pořád poněkud v šoku.

„Je tu se mnou,“ zavrčel Gabriel a ani se neobtěžoval otočit hlavu Bradovým směrem.

Ten trochu ustoupil, protože Gabrielův hlas zněl velmi zuřivě.

„Jdeme,“ přikázal a táhl ji pryč z tanečního parketu směrem k jejich místům.

Julia věnovala Bradovi omluvný pohled přes rameno a dobrovolně odešla.

Gabriel jí podal drink a snažil se popadnout dech. Byl překvapený sám sebou a svou dychtivostí jít Julii zachraňovat, dřív než vůbec zvážil důsledky.

Zatímco srkala Cosmopolitan a snažila se zpracovat, co se právě stalo, Gabriel se k ní otočil a sevřel svou už nyní napůl prázdnou sklenici.

„Měla byste být opatrnější. Tahle místa mohou být pro dívky, jako jste vy, velmi nebezpečná, a vy, moje drahá, jste kalamita, která čeká jenom na spadnutí.“

Zaťala zuby. „Byla jsem v pořádku. A on byl velmi milý!“

„Sahal na vás.“

„No a co? Tančili jsme a on mě zachránil před pádem na podlahu, když jsem zakopla! Neslyšela jsem, že byste mě požádal o tanec vy.“

Gabriel se opřel o lavici a pozoroval ji s pomalu rostoucím úsměvem.

„To by trochu znemožnilo účel se dívat, nemyslíte?“

Pohodila vlasy a odvrátila se od safíru jeho očí, rozzářeného skotskou. Viděla, jak se Brad z tanečního parketu snaží zachytit její pohled, a snažila se naznačit tělem, že ona a Gabriel k sobě nepatří. Bradovy oči rozjasnil záblesk pochopení, a než zmizel, přikývl.

„Slíbil jsem vám ochutnávku.“ Gabriel se přisunul blíž k Julii a přidržel jí sklenici u rtů.

„Ne.“ Ohrnula nos a odvrátila se stranou.

„Trvám na tom.“ Jeho hlas zazněl tentokrát silněji.

Julia si povzdechla a pokusila se vzít mu sklenici z ruky, ale on ji držel pevně.

„Dovolte mi, abych vám dal ochutnat sám,“ zašeptal náhle chraplavým tónem.

Znělo to jako sex. Nebo alespoň jak si Julia představovala, že by sex mohl znít, kdyby seděl na bílé sedačce se zářícíma modrýma očima a arogantně zatnutou čelistí a snažil se jí přitisknout svoji studenou sklenici ke rtům.

Ach můj Bože, Gabrieli. Ach můj Bože, Gabrieli. Ach můj Bože, Gabrieli. Ach můj… Bože… Gabrieli.

„Můžu se napít sama,“ vydechla nejistě.

„Samozřejmě že můžete. Ale proč byste měla, když jsem tady, abych to pro vás udělal?“ opáčil s takovým úsměvem, až ukázal své dokonalé zuby. Julia nechtěla jeho drahocennou skotskou nedopatřením upustit,

a tak mu dovolila, aby jí přiložil svůj drink ke křivce spodního rtu, což udělal pomalu a smyslně. Zavřela oči a na chvilku se soustředila na pocit studeného, hladkého skla na svém těle. Jemně naklonil sklenici, dokud ta tekutina vonící po kouři nepronikla jejími pootevřenými rty a nevtekla jí do otevřených a čekajících úst.

Byla překvapená, že si k ní tolik dovolil, že byl tak smyslný. Ale ještě víc ji překvapilo, když jí skotská v ústech zažehla oheň a spálila ji. Rychle polkla.

„To je odporné!“ vyprskla. „Chutná to jako táborák!“

Odsunul se dozadu a zkoumal její tvář. Teď byla rudá a vzrušená.

„To je rašelina. Je to osvojená chuť. Chuť, kterou si možná jednou budete chtít osvojit, jakmile ji několikrát zkusíte.“ Samolibě se na ni ušklíbl a zvedl jeden koutek úst v polovičním úsměvu.

Zavrtěla hlavou a rozkašlala se. „O tom pochybuji. A mimochodem, jsem velká holka a dokážu se o sebe postarat sama. Takže pokud nežádám o pomoc, prosím, nechte mě být.“

„Nesmysl,“ ukázal neurčitě na taneční parket. „Grendel a jeho příbuzní by vás pozřeli zaživa, kdyby dostali byť jen nepatrnou šanci, a neobtěžujte se se mnou hádat.“

„No dovolte! Kdo si myslíte, že jste?“

„Někdo, kdo rozpozná naivitu a nevinnost, když se s nimi setká. Teď pomalu upíjejte svůj drink jako hodná holčička a přestaňte se chovat, jako byste na místo, jako je tohle, patřila.“ Gabriel na ni temně pohlédl a jedním douškem dopil svou skotskou. „Kalamity Julianne.“

„Co to mělo znamenat, ‚naivitu a nevinnost‘? Co se to přesně snažíte říct, Gabrieli?“

„Mám vám to snad vyhláskovat?“

Ušklíbl se, ztišil hlas do šepotu a naklonil se k ní. Když se jeho teplý dech snesl k jejímu odhalenému krku, Julii se nedobrovolně protočily panenky.

„Červenáte se jako puberťačka, Julianne. A vaši nevinnost dokážu i cítit. Je víc než zřejmé, že jste ještě panna. Takže přestaňte předstírat, že jste něco jiného.“

„Vy! Vy –!“ Julia od něj ucukla a snažila se najít v angličtině dost silné slovo. Naneštěstí sklouzla do italštiny. „Stronzo!“

Gabriel vypadal nejprve vztekle, ale pak se jeho tvář uvolnila a on se rozesmál – takovým tím smíchem, při němž člověk zvrátí hlavu dozadu, zavře oči a popadá se za břicho.

Julia zuřila. Doslova to v ní vřelo. Seděla tam, velice rychle upíjela svoje Cosmo a přemýšlela, jak to, že za tak krátkou dobu od jejich opětovného shledání poznal Gabriel pravdu. Rachel jistě ne… Zavrtěla hlavou. Rachel by to neudělala. Tyhle informace byly osobní a ona by je otevřeně neřekla nikomu jinému než Aaronovi. A Aaron byl moc velký gentleman, než aby vůbec někdy něco takového opakoval.

Zatímco se Gabriel šklebil, Julia litovala skutečnosti, že zničil její příležitost seznámit se s někým, kdo vypadal mile. Julia by pravděpodobně svoje číslo Bradovi nedala, protože ona takové věci nedělala, ale chtěla, aby to bylo její rozhodnutí, a ne jejího profesora. Byl to vážně hajzl. A bylo načase to změnit.

O několik minut později přišla jejich chemicky odbarvená servírka a podala Julii malou zlatou krabičku. „To je pro vás.“

„Je mi líto, to musí být nějaký omyl. Tohle jsem si neobjednala.“

„Samozřejmě že ne, drahá. Poslal to jeden z mužů od stolu bankéřů. A mám vám vyřídit, že pokud to pošlete zpátky, zlomíte mu srdce.“ Svůdně se usmála na Gabriela. „Smím vám donést čerstvý drink, pane Emersone?“

„Myslím, že jsme tu čerství ažaž, děkuji.“ Držel oči upřené na Julii a díval se, jak obrací v ruce malou krabičku. Uvnitř našla vizitku a jednu pralinku, zabalenou ve zlaté fólii. Na vizitce stálo:

Brad Curtis, MBA Viceprezident kapitálových trhů

Banka Montreal

55 Bloor Street West, páté podlaží Toronto, Ontario

Tel. 416-555-2525

Otočila ji a přečetla si slova, která byla napsaná velmi jistou rukou:

Julie,

omlouvám se, že jsme vykročili špatnou nohou. Čokoláda mi připomíná tvoje krásné oči,

Prosím, zavolej mi: 416-555-1491

Brad

Julia obrátila vizitku zpátky a přes oválný obličej jí přeběhl úsměv. Vtipkoval. Nemyslel si, že by její extrémní nešikovnost byla důvodem, proč ji zavrhnout. A nenazýval ji pannou, jako by to byla nadávka. Obdivoval její oči a myslel si, že je atraktivní.

Opatrně rozbalila pralinku a vložila si ji do úst. Nebe. Jak věděl, že miluje drahou čokoládu? To musí být osud. Zavřela oči a vychutnávala si tu intenzivní a temnou chuť. Olízla si rty, aby se ujistila, že nic nepřijde nazmar. Z úst jí uniklo nevědomé zasténání.

Proč jsem nemohla potkat někoho, jako je on, když jsem byla v prvním ročníku na Saint Joseph?

Mezitím si Gabriel kousal klouby pravé ruky jako trýzněné zvíře. Pohled na slečnu Mitchellovou, užívající si malé radosti života, byl zase znovu jednou z nejerotičtějších věcí, jaké kdy byl svědkem. Způsob, jakým se jí při pohledu na pralinku rozšířily oči, ruměnec, který zbarvil její krásné tváře v očekávání, že ji ochutná, způsob, jakým sténala s napůl otevřenými ústy, a to, jak si jazykem olízla zbytky kakaa, které zůstaly na jejích rubínových rtech… to bylo vážně příliš.

Takže to samozřejmě musel zničit.

„Nesnědla jste to právě, nebo ano?“

Julia prudce otočila hlavu. Zapomněla, že tam Gabriel je, byla ponořená do svého vlastního, čokoládou vyvolaného oparu pseudoorgasmické extáze.

„Byla výborná.“

„Mohl vás zdrogovat. Vy nevíte, že si malé holky nemají brát bonbony od cizích lidí?“

„Předpokládám, že přijmout jablka je v pořádku, Gabrieli?“ Přimhouřil oči nad jejím non sequitur. Něco mu unikalo.

„A nejsem malá holka,“ řekla rozzlobeně.

„Tak se tak přestaňte chovat. Nenecháte si to, že ne?“ Ukázal na krabičku, která teď vykukovala z Juliiny malé kabelky.

„Proč ne? Vypadal, že je milý.“

„Tak tohle vy děláte? Balíte muže v baru?“

Její obočí se spojilo dohromady a spodní ret se jí začal chvět. „Já jsem ho nesbalila! A nejsem si jistá, že byste vy nikdy dřív ženu v baru nesbalil

– a nevzal ji s sebou domů, což, jak mohu dodat, jsem já nikdy neudělala. Ne že by to byla alespoň trochu vaše věc, profesore.“

Gabrielova tvář mohutně zrudla. Nemohl jí odporovat; nedokázal by být takový pokrytec. Ale něco na tom, co se právě přihodilo mezi sleč-

nou Mitchellovou a Grendelem – blonďatým bankéřem –, mu opravdu vadilo, i když nevěděl proč. Rychle mávl na servírku, aby si objednal další skotskou.

Julia si pro sebe poručila další Cosmopolitan. Navzdory ovocné chuti byl silný a Julia si přála, aby jí pomohl zapomenout na toho krutého, ale podmanivého muže, který seděl tak bolestně blízko ní a kterého nikdy nemohla mít.

Když se vrátila Rachel a zhroutila se vyčerpáním na sedačku, Julia vstala a omluvila se. Vešla do zadní chodby a hledala dámskou toaletu. Gabrielova arogance a blahosklonnost ji opravdu rozzuřily. Nechtěl ji, ale nechtěl ani, aby ji měl někdo jiný. Co měl za problém?

Byla na Gabriela tak soustředěná, že neviděla muže stojícího na chodbě. Naběhla přímo do něj, klopýtla dozadu a nebezpečně zavrávorala směrem k podlaze. Naštěstí ji zachytil.

„Děkuji vám,“ zamumlala a vzhlédla do pobavené tváře vyhazovače Ethana.

„Žádný problém.“ Okamžitě ji pustil.

„Hledala jsem ‚dámy‘.“

„Na druhou stranu,“ ukázal svým mobilním telefonem. Vrátil se k textové zprávě, kterou psal, než do něj vrazila, a zaklel. „Zatraceně.“

„Vyrušila jsem vás při něčem?“

Ethan zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom mám… potíže se zprávou.“ Julia se soucitně usmála. „To je mi líto.“

„To mně taky.“ Zkoumavě se na ni zadíval. „Jsem ohromený. Emerson obvykle nepřichází s dámou.“

„Proč ne?“

Ethan si odfrkl. „To myslíte vážně? Podívejte se kolem sebe. Kolik párů si myslíte, že přišlo spolu?“

„Ach,“ řekla. „Bývá tu často?“

Ethan se na ni pozorně podíval a přemýšlel, kolik jí toho má odhalit.

„Pravděpodobně byste se měla zeptat jeho.“ Vypadala, že se jí udělalo špatně.

Když spatřil její výraz, snažil se ji utěšit. „Hej, dnes večer je tu s vámi.

To něco naznačuje, ne?“

Zadívala se na své ruce a pohrávala si s prsty. „Ehm, on tu ve skutečnosti není se mnou. Jsem jen kamarádka jeho sestry.“

Vypadala tak smutně, s těma velkýma hnědýma očima a třesoucím se spodním rtem, že se Ethan snažil vymyslet něco, čím by ji rozptýlil.

„Julianne, neumíte náhodou italsky, že ne?“

Usmála se. „Ehm, vlastně je to Julia. A ano, umím. Studuji italštinu na univerzitě.“

Ethanův výraz se okamžitě rozjasnil. „Mohla byste mi pomoct napsat něco mé přítelkyni? Je Italka. Rád bych na ni zapůsobil.“

„Gabrielova italština je lepší než moje. Měl byste požádat jeho.“

Ethan po ní střelil pohledem. „Děláte si legraci? Nechci ho nikde poblíž své dámy. Vidím, jak na něj ženy reagují tady. Všechny po něm jedou.“

Julii se znovu udělalo zle, ale odsunula odpor stranou. „Jistě, přeložím vám, co budete chtít.“

Ethan jí podal svůj telefon a ona začala vyťukávat jeho slova v italštině. Trochu se zasmála nad některými z intimněji znějících vět, ale vcelku byla ohromená, že Ethanovi, se vší jeho houževnatostí a ostrými hranami, záleží na přítelkyni dost na to, aby jí řekl, jak moc ji miluje, a ujistil ji, že drží ženy z Lobby na uzdě. Zrovna končila se zprávou, když k nim zezadu někdo přistoupil.

„Ehm.“

Julia vzhlédla do důvěrně známého páru rozzlobených modrých očí.

„Pane Emersone,“ řekl Ethan.

„Ethane,“ zavrčel Gabriel.

Julia si nebyla jistá, že jí dobře slouží uši. Znělo to, jako by Gabriel hluboko v hrudi vrčel jako zvíře, což ale nebylo možné.

Stiskla na telefonu tlačítko odeslat a podala ho zpátky Ethanovi.

„Tady to máte. Teď je to všechno.“

„Díky, Julie. Pošlu vám drink.“ Ethan kývl na Gabriela a zmizel za rohem.

Julia se vydala k toaletě.

„Kam si myslíte, že jdete?“ následoval ji Gabriel.

„Na dámy. Co je to s vámi?“

Vystřelil svou ruku směrem k ní, popadl ji za zápěstí a přejel bříškem palce přes žíly, které jí tepaly pod bledou kůží. Zalapala po dechu.

Táhl ji za sebou, dokud nebyli schovaní v dlouhé tmavé chodbě. Tam ji přitiskl ke zdi. Dál ji hladil po zápěstí, opájel se pocitem z jejího tepu, který se mu pod prsty zrychloval, a druhou rukou se opřel o stěnu vedle jejího ramene. Byla v pasti.

Gabriel si dopřál chvilku, aby se nadechl její vanilkové vůně, a olízl si rty, ale jeho oči měly ke štěstí daleko. „Proč jste mu dala své číslo? Žije s přítelkyní, abyste věděla. A teď vám kupuje pití a říká vám Julie?“

„To je moje jméno, profesore! Jste jediný, kdo ho nepoužívá. A v tuhle chvíli, i kdybyste ho používat chtěl, nedovolila bych vám to. Myslím, že byste mne měl oslovovat slečno Mitchellová, jednou provždy. A nedala jsem mu svoje číslo.“

„Zadala jste mu svoje číslo do telefonu. Opravdu si ráda začínáte s několika muži najednou?“

Julia zavrtěla hlavou, příliš vzteklá na to, aby reagovala, a snažila se proklouznout pod jeho loktem, ale chytil ji kolem pasu.

„Zatančete si se mnou.“

Uchechtla se. „Ani omylem, kčertu.“

„Nebuďte tak vzpurná.“

„S vámi teprve začínám být vzpurná, profesore.“

„Dejte si pozor.“ Najednou zněl zlověstně.

Julia na chvilku ztuhla, protože chlad jeho hlasu jí přejížděl nahoru a dolů po páteři. „Proč mi prostě nevrazíte nůž do srdce, abychom to měli za sebou?“ zašeptala a podívala se mu přímo do očí. „Nezranil jste mě už dost?“

Gabriel ji okamžitě pustil a zapotácel se zpět. „Julianne.“ Její jméno mu sjelo po jazyku jako něco mezi výčitkou a otázkou. Svraštil obočí a vypadal velmi rozrušeně. Ne rozzlobeně, ale znepokojeně. Ublíženě, možná.

„To jsem tak hrozný?“ zeptal se tichým hlasem, vlastně skoro spíš šeptem.

Julia zavrtěla hlavou a ramena jí poklesla.

„Neměl jsem v úmyslu vám ublížit. Nic takového.“ Podíval se dolů na její úmyslně submisivní pozici a jeho oči rychle vyhledaly její ústa. Spatřil, jak se jí chvěje lehce ohrnutý spodní ret. Oči jí úzkostlivě těkaly kolem.

Ona má strach, ty kreténe. Pusť ji!

„Předtím jste se zmínila, že jsem vás nepožádal o tanec. No, tak teď vás žádám.“ Výrazně zjemnil svůj hlas. „Julianne, prokážete mi tu čest a zatančíte si se mnou? Prosím?“

Blýskl po ní vítězným úsměvem a trochu naklonil hlavu… jeho osobitý svůdný tah. Ale nemělo to účinek, jaký zamýšlel, protože Julia nezvedla hlavu. Natáhl ruku, aby prsty jemně pohladil její zápěstí, jako by se snažil omluvit její kůži. (Ne že by její kůže jeho omluvu přijala.)

Julia si instinktivně sevřela krk, náhle měla pocit, že se jí z jeho emocionálního rozmaru fyzicky zablokoval. Gabriel se díval na tu ruku, která se chvěla na jejím mléčně bílém hrdle, a znovu uviděl ty modré žilky, tepající s každým úderem jejího srdce.

Jako kolibřík, pomyslel si. Tak drobná. Tak křehká. Buď opatrný…

Hlasitě polkla a horlivě pátrala, kudy se odsud dostat pryč.

„Prosím,“ zopakoval a oči mu ve tmě zářily.

„Neumím tancovat.“

„Právě jste tančila.“

„Ne pomalý tanec. Budu vám šlapat na nohy a nejspíš vás těmihle podpatky zraním. Nebo zakopnu a skončím na podlaze a vy budete mít ostudu. Už tak se na mě zlobíte…“ Její spodní ret se začal třást ještě víc.

Přistoupil o krok blíž a ona se přitiskla ke zdi pevněji, skoro jako by skrz ni zkoušela zmizet, aby mu unikla. Vzal ji za ruku a vznešeně ji zvedl ke rtům. Pak se s rozhodným úsměvem ve tváři pohnul dopředu, sklonil se dolů a přiblížil ústa k jejímu uchu. Julii začala z té blízkosti a závanu jeho dechu na svém těle brnět kůže.

„Julianne, jak bych se mohl zlobit na někoho tak sladkého? Slibuji, že nebudu rozčilený ani ponížený. Budeš se mnou moci tančit.“ Jeho šepot byl povzbuzující a něžný, svůdný a protkaný sexem, vonící po skotské a mátě. „Pojď.“

Vzal její ruku do své a to už známé zajiskření jí opět projelo kůží. Zatímco čekal, až zareaguje, i on to svým dotekem cítil a přemýšlel o tom, jak podivně na něj reagovala. Vypadalo to, jako by jeho šarm skutečně fungoval, třebaže se ještě před chvílí třásla.

„Prosím, pane profesore,“ vydechla, oči upřené na přední část jeho košile. Odmítala se mu podívat do očí.

„Myslel jsem, že pro dnešní večer máme být Gabriel a Julianne.“

„Vy se mnou ve skutečnosti nechcete tančit. To z vás mluví jen skotská.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru a musel spolknout drsné odseknutí. Testovala jeho sebeovládání, skoro jako kdyby věděla, které tlačítko zmáčknout a kdy.

„Jeden pomalý tanec. To je vše, o co žádám.“

„Proč byste chtěl tancovat s pannou?“ zašeptala, náhle fascinovaná mašlemi na svých botách.

Strnul. „Ne jen tak s nějakou pannou, ale s vámi, Julianne. Myslel jsem, že byste si mohla chtít zatancovat s někým, kdo vás na tanečním parketu nebude obtěžovat a dovolovat si na vás přímo v klubu plném sexuálně agresivních mužů.“

Vypadala, že o tom pochybuje, ale neřekla nic.

„Snažím se udržet vlky za plotem,“ pronesl tichým hlasem.

Lev místo vlků, pomyslela si. Jak příhodné.

Nevtipkoval; díval se na ni s vážným výrazem, svoje pronikavé modré oči upřené do jejích.

„Jeden tanec se mnou a všem jim bude jasné, že vás mají nechat na pokoji. Mělo by to být oproti současnému stavu věcí zlepšení.“ Pousmál se. „Jestli budu mít velké štěstí, nikdo vás po zbytek večera nebude obtěžovat a já nebudu muset svou svěřenku hlídat tak přísně.“

Nad tím oslovením se naježila, ale ustoupila, když si uvědomila, že byl v téhle jeho životní fázi zvyklý se takhle chovat – vždycky.

Ačkoliv takhle to pokaždé nebývalo, že, Gabrieli?

„Na co budeme tancovat?“ Rukou položenou na dolní části jejích zad ji přiměl, aby se vrátili do salonku. „Nechám zahrát cokoliv, co byste chtěla. Co třeba Nine Inch Nails? Možná Closer?“

Usmál se, aby ukázal, že si dělal jen legraci. Ale Julia se na jeho tvář nedívala, zírala na podlahu, aby nezakopla a neuvedla do rozpaků ani sebe, ani profesora. Nicméně jakmile název té písničky opustil jeho rty, ztuhla.

Málem jí naběhl do zad, jak náhle se zastavila. Špičkami prstů cítil výrazný chlad jejího těla a okamžitě prudce zalitoval, že kdy tu píseň zmínil. Přesunul se, aby jí viděl do tváře, a to, co spatřil, ho hluboce zasáhlo.

„Julianne, podívejte se na mě.“ Vynechal jí dech.

„Prosím,“ dodal.

Poslušně zvedla své velké hnědé oči k jeho a podívala se na něj skrz své dlouhé řasy. Viděl v její tváři strach a výrazný neklid a něco uvnitř něj se sevřelo.

„To byl vtip. A ubohý. Odpusťte mi. Nikdy bych pro tanec s vámi tuhle píseň neobjednal. Byla by to ta nejhorší forma rouhání, vystavit někoho, jako jste vy, slovům, jež v ní jsou.“

Julia zamžikala řasami, celá zmatená.

„Vím, že jsem byl dnes večer trochu – stronzo. Ale vyberu něco pěkného. Slibuji.“

Nechtěl ji pustit, protože by mohla strachy utéct, a tak ji Gabriel vzal s sebou k mixážnímu pultu, podstrčil dýdžejovi bankovku a pošeptal mu své přání. Ten přikývl a usmál se, zasalutoval Julii a pak začal hledat žádanou píseň.

Gabriel ji doprovodil na taneční parket a přitáhl si ji blíž k sobě – ale ne příliš. Všiml si, že se jí ruce, mnohem menší než jeho, začaly potit. Nenapadlo ho, že by to mohla být ta píseň, o které se zmínil, kvůli které takhle reagovala. Ne, jeho jedinou myšlenkou bylo, že k němu cítí naprostý odpor, a on tu situaci ještě zhoršil tím, že ji urážel a byl k ní panovačný, přestože jediné, co chtěl, bylo chránit ji před vlky, kteří se sbíhali okolo, aby jí čenichali pod sukní.

Proč se kčertu starám? Není dítě. Ani se nepřátelíme.

Cítil, jak se zachvěla, a znovu zalitoval, že k ní byl tak krutý. Byla křehká a drobná a zcela evidentně velmi citlivá. Neměl se zmiňovat o faktu, že si všiml, že je panna. Bylo to neomalené. Grace by byla jeho nedostatkem taktu zděšená a byla by v právu.

Možná by to s krásnou Julianne mohl dát do pořádku, kdyby si s ní mile zatančil a ukázal jí, že se po tom všem dokáže chovat taky jako gentleman. Gabriel jí položil ruku na kříž a trochu k ní přitiskl dlaň. Okamžitě ucítil, jak se jí zrychlil dech.

„Klid,“ zašeptal a rty se mu náhodně otřely o její kůži.

Přitáhl jejich těla těsně k sobě, aby se ujistil, že na své hrudi ucítí tu jeho. Síla a tvrdost se setkaly s jemností a něžností, jak se přes své oblečení otřeli jeden o druhého. Gabriel se teď choval, jak nejlíp uměl.

Julia písničku, kterou si poručil, neznala. Zpěvačka zpívala španělsky a slova jí byla neznámá, i když rozpoznala větu besame mucho a věděla, že se to překládá jako líbej mě hodně. Aranžmá bylo v pomalém rytmu latinského jazzu a oni do něj lehce vklouzli. Gabriel se pohyboval napříč parketem jako taneční mistr. Skutečnost, že si vybral takovou zjevně romantickou píseň, vyvolala na její tváři ruměnec.

Líbala jsem tě hodně, Gabrieli, jednoho slavného večera. Ale ty si to nepamatuješ. Zajímalo by mě, jestli by sis vzpomněl, kdybych tě políbila…

Cítila, jak se jeho malíček přes šaty dotýká vršku jejích sotva dostatečných kalhotek, a přemítala, jestli ví, co se pod ním skrývá. Pomyšlení, že možná ano, způsobilo, že jí kůže vybuchla žárem. Odhodlaně držela oči upřené na knolíky jeho košile.

„Bylo by lepší, kdybyste se mi dívala do očí. Bylo by pro vás jednodušší následovat mé vedení.“

Zjistila, že se na ni dolů usmívá, širokým a opravdovým úsměvem, který neviděla už roky. Srdce se jí zachvělo a ona se na něj usmála; a jen na okamžik spustila své štíty (ale nikoliv své neobyčejné kalhotky).

Gabrielův úsměv zmizel. „Vaše tvář je mi povědomá. Jste si jistá, že nás Rachel nikdy během některé z mých návštěv doma nepředstavila?“

Juliiny oči se rozzářily něčím jako nadějí. „Nepředstavila nás, ne, ale my…“

„Přísahal bych, že jsem vás už někdy dřív potkal.“ Zmateně nakrčil čelo.

„Gabrieli?“ naléhala a snažila se mu očima odhalit pravdu.

Pomalu vydechl a zavrtěl hlavou. „Ne, myslím, že ne. Ale připomínáte mi Beatrice z Holidayovy malby. Není to zvláštní, že ji vlastníte?“

Kdyby Gabriel věděl, na co se zaměřit, nebo kdyby v ní uměl lépe číst, všiml by si, že vypadá, jako by se jí udělalo trochu špatně, a jakákoliv naděje jí z tváře zmizela.

Nepřítomně se kousla do rtu. „To – jeden přítel mi řekl o tom obraze.

Proto jsem si ho koupila.“

„Váš přítel má dobrý vkus.“

Něco v její odpovědi se mu nelíbilo, ale odsunul svoji nelibost jako důsledek toho, že je v jeho náručí tak napjatá. Povzdechl si a přitáhl si ji tak, že se dotýkali čely, a jeho horký dech jí ovanul tvář. Byl cítit skotskou Laphroaig a něčím výrazně gabrielovským a potenciálně nebezpečným.

„Julianne, přísahám, že nekoušu. Nemusíte být tak nervózní.“

Ztuhla, i když věděla, že se ji snaží uvolnit. Jenže on ji už nesčetněkrát rozrušil a ona tím byla unavená. Nebyla nějaká loutka na provázku, se kterou by si mohl pohrávat pro svoje vlastní nestálé potěšení. Jen proto, že jí nějaký světlovlasý bankéř poslal pralinku. Vypadalo to, že ten tanec je pro něj prostě jen příležitost, jak dát najevo svoji nadřazenost.

„Nemyslím si, že by tohle bylo moc profesionální,“ začala s náhle planoucíma očima.

Úsměv mu sklouzl z tváře a on po ní střelil očima. „Ne, to není, slečno Mitchellová. S vámi nejsem vůbec profesionální. Předpokládám, že pro mě není omluva, že jsem chtěl tančit s tou nejkrásnější dívkou z klubu?“

Její krásná rudá ústa se pootevřela a pak sledoval, jak opět pevně sevřela rty.

„Nevěřím vám.“

„Co, že jste jednoduše ta nejkrásnější žena tady? Se vší povinnou úctou k mé sestře? Nebo to, že já, bezcitný bastard, bych mohl chtít tancovat s vámi na něco tak líbezného?“

„Nedělejte si ze mě legraci,“ odsekla.

„Nedělám, Julianne.“

Rozprostřel ruku přes dolní část její páteře a ona zalapala po dechu nad tím, co to vyvolalo v jejím nitru. Věděl to, samozřejmě, a její reakci očekával. Co nevěděl, bylo, že když se jí tam dotýkal kdysi, byl prvním mužem, který to vůbec kdy udělal. A její kůže se nikdy z jeho nepřítomnosti zcela nevzpamatovala.

S nemalým pobavením sledoval její následné podráždění. „Když se na mě nemračíte a vaše oči jsou velké a něžné, jste velmi hezká. Vždycky jste atraktivní, ale v těchhle chvílích vypadáte jako anděl. Skoro jako byste byla… vypadáte jako…“

Přes tvář mu přeběhl náhlý záblesk poznání a Julia se zastavila v tanci. Stiskla mu ruku a dívala se vzhůru do jeho očí, přála si, aby si vzpomněl. „Co, Gabrieli? Vypadám snad jako někdo?“

Výraz v jeho tváři zmizel tak rychle, jako se objevil, a on zavrtěl hlavou a shovívavě se na ni usmál. „Jen prchavá fantazie. Žádný strach, slečno Mitchellová, tanec je skoro u konce. Pak budete mít ode mě pokoj.“

„Jen si přeji, abych opravdu měla,“ zamumlala.

„Co jste to řekla?“ Znovu sklonil čelo k jejímu.

Bez přemýšlení, jak intimní by jeho čin mohl být, pustil její ruku, pomalu jí odhrnul stranou pramen vlasů a hřbety prstů nechal položené na kůži jejího krku mnohem déle, než bylo nutné.

„Jste nádherná,“ zašeptal.

„Cítím se jako Popelka. Rachel mi koupila šaty i boty.“ Julia rychle změnila téma.

Odtáhl ruku. „Opravdu se cítíte jako Popelka?“ Přikývla.

„Stačí tak málo, aby vás člověk udělal šťastnou,“ řekl spíš pro sebe než pro ni. „Vaše šaty jsou krásné. Rachel musí znát vaši oblíbenou barvu.“

„Jak víte, že ialová je moje oblíbená barva?“

„Celý váš byt je vyzdobený ialovou.“

Ušklíbla se, když si vzpomněla na jeho jedinou návštěvu ve své hobití noře.

Chtěl, aby se dívala na něj – jenom na něj. „Vaše boty jsou nádherné.“ Jeho oči se potulovaly od vršku její hlavy v úrovni jeho brady až dolů k nohám.

Pokrčila rameny. „Bojím se, že v nich upadnu.“

„Nenechám vás.“

„Rachel je velmi štědrá.“

„To je. Stejně jako byla Grace.“ Julia přikývla.

„Ale já ne.“ Jeho poznámka vyzněla skoro jako otázka a jeho oči hledaly její.

„To jsem nikdy neřekla. Ve skutečnosti si myslím, že umíte být velmi velkorysý, když chcete.“

„Když chci?“

„Ano. Měla jsem hlad a vy jste mi dal najíst.“ Dvakrát, pomyslela si.

„Vy jste měla hlad?“ Gabrielův hlas byl najednou hrubší, zděšený, a on okamžitě ustal v tanci. „Vy jste hladověla?“ Jeho oči se zatvrdily do dvou ledově modrých drahokamů a hlas mu ochladl na teplotu vody tekoucí přes ledovec.

„Nestrádám hladem, profesore, měla jsem jen trochu hlad – na steak. A jablka.“ Stydlivě k němu vzhlédla, s nadějí, že ukonejší jeho náhle projevený temperament.

Gabriel byl příliš rozrušený, než aby si všiml její poznámky o jablkách. Žaludek měl až v krku, když pomyslel na realitu chudoby studentů

– realitu, se kterou byl až příliš dobře obeznámen – a na chudobu a hlad slečny Mitchellové. Žádný div, že je tak bledá a tak hubená.

„Řekněte mi pravdu. Máte dost peněz na živobytí, nebo ne? Mohu v pondělí zajít za vedoucím katedry a nechat ho zvýšit vaše stipendium, jestli mi řeknete, že to potřebujete. Dám vám teď večer svou kreditní kartu, pro rány boží. Nemůžu vás nechat hladovět. Nemůžu.“

Julia byla na okamžik zticha, protože jeho reakce ji uvedla v úžas.

„Jsem v pořádku, pane profesore. Mám dost peněz, když utrácím opatrně. V mém bytě je vaření problematické, ale přísahám, že nehladovím.“

Gabriel začal pomalu znovu tančit a jemně ji vedl po parketu.

Pohlédl na její krásné boty. „Prodáte je, abyste si koupila jídlo? Nebo zaplatila nájem?“

„Samozřejmě, že ne! Svým způsobem jsou od Grace. Nikdy, nikdy bych se s nimi nerozloučila. Bez ohledu na cokoli.“

„Slíbíte mi, že pokud budete někdy zoufale potřebovat peníze, přijdete za mnou? Kvůli Grace?“

Julia odvrátila oči a rozhodla se mlčet.

Povzdechl si a ztišil hlas. „Já vím, že si nezasloužím vaši důvěru, ale ptám se vás ve vší úctě. Slíbíte mi to?“

Zhluboka se nadechla a zadržela dech. „Je to pro vás tak důležité?“

„Nesmírně. Ano.“

Hlasitě si povzdechla. „Pak ano, slibuji.“

„Děkuji vám,“ vydechl úlevou.

„Rachel a Grace na mě byly vždycky hodné, zejména potom, co mi zemřela matka.“

„Kdy se to stalo?“

„Když jsem byla v maturitním ročníku na střední škole. Žila jsem už u táty v Selinsgrove. Ona bydlela v Saint Louis.“

„To je mi líto.“

„Děkuji vám.“ Pohnula rty, jako by se chystala říct něco dalšího, ale zarazila se.

„To je v pořádku,“ zašeptal. „Můžete to říct.“ Povzbudivě se jí zadíval do očí a Julia na okamžik zapomněla, co vlastně chtěla. Ale vzpamatovala se.

„Ehm, jen jsem chtěla říct, že pokud budete někdy potřebovat někoho, s kým byste si promluvil – o Grace, víte. Rachel se vrací zpátky do Philadelphie, ale já budu tady, ehm, očividně. Ne že by to bylo moc profesionální, ale budu tady. Ehm. Jo, tak tohle.“

Vyhnula se jeho pohledu a on ucítil, jak se jí napjalo celé tělo, jako by se snažila obrnit proti něčemu ošklivému, co se má stát.

Co jsem to udělal téhle ubohé dívce? Ona je vyděšená, že na ni vyletím, nebo co.

Gabriel věděl, že si její ostražitost zaslouží, a tak se rozhodl, že ji zahrne laskavostí… alespoň dokud píseň neskončí a oni se znovu nechopí svých profesionálních rolí. Pak si bude zase držet odstup, ale bude jemný.

„Julianne, podívejte se na mě. Víte, já nemám žádné výhrady vůči lidem, kteří se mi dívají do očí.“

Váhavě se na něj zadívala.

„Je to velmi milá nabídka. Děkuji. Nerad o některých věcech mluvím, ale budu na vás myslet.“ Znovu se na ni usmál a tentokrát mu úsměv vydržel. „Vy projevujete jak milosrdenství, tak i laskavost, dvě z nejdůležitějších nebeských ctností. Ve skutečnosti jsem si jistý, že jich máte všech sedm.“

Zvláště cudnost, pomyslel si sám pro sebe nezávisle na sobě každý z nich. A on si myslí, že cudnost je něco k smíchu, uvažovala Julia.

„Vážně jsem ještě nikdy takhle netančila,“ řekla smutně.

„Pak jsem rád, že jsem váš první.“ Vřele jí stiskl ruku. Julia strnula.

„Julianne? Co se děje?“

Oči se jí zakalily a její kůže byla najednou strašně chladná. Gabriel sledoval, jak ta prudká červeň, kterou měla zalité tváře sotva o pouhé dvě minuty dříve, úplně zmizela a její pleť je najednou průsvitně bílá, jako rýžový papír. Ani se na něj nepodívala, a když natáhl ruku na její kříž, bylo to, jako by to ani necítila.

Když se Julia probrala z transu nebo šoku, nebo co to vlastně bylo, snažil se ji přimět, aby si s ním promluvila, ale ona byla příliš otřesená, než aby to udělala. Neměl tušení, co se stalo, tak zamával na Rachel a požádal ji, aby vzala Julii na dámy. Pak šel k baru, objednal si dvojitou whisky, a než se vrátily, rychle ji do sebe hodil.

Gabriel udělal zásadní rozhodnutí a usoudil, že je čas, aby šli domů. Slečna Mitchellová se jasně necítila dobře a Vestibul nebylo ani za normálních okolností místo pro ni. Věděl, že v určitém okamžiku tu ve večerních hodinách začnou být muži opilí a vlezlí a ženy se dostanou do nálady a budou nadržené. Nechtěl, aby jeho malá sestřička a krásná, panenská slečna Mitchellová byly vystaveny takovému druhu chování. Takže zaplatil účet a požádal Ethana, aby jim zavolal dvě taxi, s jasným úmyslem, že řidiči taxíku slečny Mitchellové zaplatí a přikáže mu, aby u jejího bydliště počkal, dokud neuvidí, že se bezpečně dostala domů.

Ale ke Gabrielově smůle měla Rachel vlastní plány.

„Dobrou noc, Julie! Sejdeme se u tebe doma, Gabrieli. Díky, že ji osobně doprovodíš domů!“ Rachel se vrhla do jednoho z taxíků, zabouchla za sebou dveře a podala řidiči dvacet dolarů, takže mohl odjet dřív, než stačil Gabriel udělat jediný krok.

Ten byl teď opět naštvaný, ale z úplně jiného důvodu, protože bylo zřejmé, o co se jeho sestra snažila. Nicméně bylo méně pravděpodobné, že by se dostala do nějakých potíží v hale budovy Manulife s bezpeč-

nostní službou než slečna Mitchellová na Madison Avenue. Takže její úsudek nemohl zpochybňovat.

Gabriel pomohl Julii do taxíku a nastoupil za ní. Když zastavili před jejím domem, odmávl její peníze stranou a přikázal řidiči, aby na něj počkal. Doprovodil Julii ke dveřím jejího domu a zůstal stát v měkkém světle před vchodem, zatímco ona se snažila najít klíče.

Upustila je, samozřejmě, protože byla z toho, co se stalo v klubu, ještě roztřesená. Gabriel klíče zvedl a zkoušel je v zámku, dokud úspěšně neodemkl. Vrátil jí kroužek s klíči a přejel jí prstem po hřbetu ruky. Pak stál a shlížel na ni dolů s podivným výrazem ve tváři.

Julia se prudce nadechla a začala mluvit k jeho černým špičatým botám (které byly trochu moc módní, dokonce i na Gabriela), protože by nedokázala říct, co potřebovala, a dívat se mu přitom do těch jeho krásných, ale chladných očí.

„Profesore Emersone, chci vám poděkovat, že jste mi galantně otvíral dveře a že jste mě vyzval k tanci. Jsem si jistá, že muset se takhle chovat ke studentce bylo ponižující. Je mi jasné, že jste mě toleroval jen proto, že tu byla Rachel, a že až odjede, všechno se zase vrátí k normálu. A já slibuji, že nic neřeknu – nikomu. Umím udržet tajemství, jsem v tom dobrá.

Chystám se požádat o jiného odborného poradce své práce. Vím, že si myslíte, že nejsem moc bystrá, a že jste změnil názor jenom proto, že jste mě začal litovat kvůli mému bytu. Z toho, co jste dnes řekl, je jasné, že si myslíte, že jsem pod vaší úrovní, a že je pro vás bolestné bavit se s hloupou malou pannou. Na shledanou.“

S těžkým srdcem se Julia obrátila, aby vešla do budovy. Gabriel se pohnul, aby jí zablokoval cestu.

„Už jste skončila?“ Jeho hlas zněl velmi trpce.

S vytřeštěnýma očima a celá roztřesená se setkala s jeho pohledem.

„Vy jste pronesla svou řeč; věřím, že mohu zdvořile žádat, aby mi byla dána příležitost na vaše připomínky reagovat. Takže pokud dovolíte…“ Uhnul ode dveří, stál tam a shlížel na ni dolů s výrazem špatně skrývané zuřivosti.

„Otvíral jsem vám dveře, protože takhle by se měl člověk chovat k dámě, a vy, koneckonců, dáma jste, slečno Mitchellová. Ne vždy jsem se choval jako gentleman, ale Grace se mě snažila vychovat co nejlépe.

Pokud jde o Rachel, je to milá dívka, ale sentimentální. Nechala by mě pod vaším oknem zpívat sonety jako puberťáka. Takže pojďme z toho moji sestru vynechat, co vy na to?

A co se týče vás, pokud vás Grace přijala do rodiny, jako přijala mě, říká mi to, že ve vás viděla něco velmi zvláštního. Měla způsob, jak lidi uzdravovat svou láskou. Naneštěstí ve vašem případě, stejně jako v mém, přišla pravděpodobně trochu moc pozdě.“

Julia po tomhle posledním prohlášení zvedla obočí a tiše přemýšlela, co tím myslí, ale neměla odvahu se ho zeptat.

„Žádal jsem vás o tanec, protože jsem chtěl vaši společnost. Vaše mysl je dobrá a vaše osobnost je okouzlující. Jestli chcete jiného poradce, je to vaše právo. Ale upřímně řečeno, jsem zklamaný. Nikdy jsem si o vás nemyslel, že byste to vzdala.

Pokud si myslíte, že to pro vás dělám z lítosti, pak mě moc dobře neznáte. Jsem sobecký a sebestředný bastard, který si obav jiných lidí sotva povšimne. Kčertu s vaším malým proslovem, kčertu s vaším nízkým sebevědomím a kčertu s programem.“ Frustrovaně si odfrkl a usilovně se snažil nezvednout hlas. „Vaše panenství není něco, za co byste se měla stydět, a zcela jistě to není moje věc. Jen jsem chtěl, abyste se usmála a…“

Gabrielův hlas se vytratil, jeho ruka našla Juliinu bradu. Jemně jí zvedl obličej a jejich oči se setkaly.

Přistihl se, jak se k ní naklání, jeho tvář se blížila k té její, rty jen centimetry od sebe. Tak blízko, že mohla cítit na tváři jeho horký dech.

Skotská a máta…

Oba se zhluboka nadechli, oba vpíjeli vůni toho druhého. Zavřela oči a jazykem si rychle olízla spodní ret, aby ho navlhčila. Čekala.

„Facilis descensus Averni,“ zašeptal a jeho zlověstná a mystická slova zasáhla samotnou její duši. „Cesta do pekel je snadná.“

Gabriel se strnule napřímil, pustil její bradu, došel k taxíku a zabouchl za sebou dveře.

Julia otevřela oči a viděla, jak odjíždí. Opřela se o zeď, aby získala rovnováhu, protože její nohy se změnily v želé.

10. kapitola

Julia byla v Lobby chvílemi přesvědčená, že si na ni Gabriel vzpomíná. Ale byly to jen letmé a prchavé okamžiky a rozplynuly se stejně jako pavučiny odváté větrem. A protože byla Julia upřímná

mladá žena, začala pochybovat sama o sobě.

Možná bylo její první setkání s Gabrielem jen pouhým snem. Možná že se zamilovala do jeho fotograie a události, které se staly po tom, co Rachel s Aaronem utekli z domu, si jen představovala. Možná že v sadu usnula sama, jako smutný adresát iluze zoufalé a osamělé mladé dívky z rozbitého domova, která se nikdy předtím necítila být milována.

Možné to bylo.

Když všichni na celém světě věří v jednu věc a vy jste jediní, kdo věří něčemu jinému, je velmi lákavé se přizpůsobit. Jediné, co musela Julia udělat, bylo zapomenout, popřít to, zadusit to v sobě. Pak by mohla být prostě jako všichni ostatní.

Ale Julia byla silnější. Ne, nebyla připravená na to, aby na Gabriela veřejně zaútočila za to, že odhalil její panenství, protože by to jen přitáhlo příliš velkou pozornost k faktu, že se za to částečně stydí. A ne, nechtěla ho nutit, aby si vzpomněl na ni nebo na tu noc, kterou společně sdíleli, protože Julia měla opravdu čisté srdce a nerada kohokoliv k čemukoliv nutila. Jak pozorovala zmatek v Gabrielově tváři, když spolu tancovali, uvědomila si, že mu jeho mysl nedovolí si vzpomenout. A proto se stáhla. Měla obavy, co by mu takové náhlé a tvrdé prozření mohlo udělat, a bála se, že by se jeho mysl mohla roztříštit, stejně jako Gracein skleněný konferenční stolek. Tak se rozhodla nedělat nic.

Julia byla dobrý člověk. A dobrota někdy neříká všechno, co ví. Někdy čeká na vhodnou chvíli a dělá to nejlepší, co může, jen s tím, co má. Profesor Emerson nebyl ten muž, do kterého se v sadu zamilovala.

Ve skutečnosti došla Julia k závěru, že je s profesorem něco vážně špatně. Nebyl prostě jenom ponurý nebo v depresi, ale byl duševně narušený. A bála se, že má sklony k alkoholismu, které tak dobře znala, protože žila s matkou-alkoholičkou. Ale protože byla ta hodná, nechtěla ho zlomit stejným způsobem, jakým byla zlomená ona. Tím, že ho bude nutit, aby spatřil něco, co vidět nechce.

Kdyby alespoň jedinkrát naznačil, že ji chce, udělala by pro Gabriela, toho muže, se kterým strávila noc v lesích, cokoliv. Sestoupila by do bran pekelných a přivlekla by ho zpátky. Byla by Samem jeho Frodovi a následovala by ho do útrob Hory osudu.

Ale on nebyl její Gabriel. Její Gabriel byl mrtvý. Pryč. Zanechal po sobě pouze své pozůstatky v těle drsného a trýzněného dvojníka. Gabriel už jednou Julii téměř zlomil srdce. Byla rozhodnutá nenechat ho, aby to udělal i podruhé.

Než Rachel odjela z Toronta, aby se vrátila k Aaronovi a dystopii, ve kterou se proměnila její rodina, trvala na tom, že chce vidět Juliinu garsonku. Julia ji několik dní odbývala a sám Gabriel sestru od toho, aby se tam objevila jen tak bez ohlášení, odrazoval. Věděl, že jakmile by spatřila to místo, kde žije její přítelkyně, osobně by Julii sbalila a přinutila ji přestěhovat se do něčeho lepšího, nejlépe do Gabrielova pokoje pro hosty.

(Gabrielovu reakci na takový návrh si můžeme jen představovat, ale nejspíš by se to dost blížilo k v žádném zkurveném případě.)

Takže až v neděli odpoledne zaklepala Rachel na Juliiny dveře, aby si s ní vypila čaj a dala jí sbohem, než ji Gabriel odveze na letiště.

Julia byla nervózní. Její základní vlastností byla statečnost, podobala se nějaké tvrdohlavé středověké světici, a tak si různá nepohodlí nebo ústrky sotva připouštěla. Následkem čehož si nemyslela, když podepisovala smlouvu o pronájmu, že je její hobití nora vážně tak špatná. Byla bezpečná, byla čistá a mohla si ji dovolit. Ale věřit tomu a ukázat svůj byt Rachel, to byly dvě odlišné věci.

„Musím tě varovat, je to tu malé. Ale vzpomeň si na to, že žiju ze studentského stipendia, a to je pevně dané. Nemůžu si tady sehnat práci, protože nemám pracovní povolení. A nemůžu si dovolit bydlet tam, kde Gabriel, nebo někde, kde je to alespoň z poloviny tak hezké,“ vysvětlovala Julia, když prováděla svoji kamarádku po bytě. Rachel přikývla a položila na postel velkou čtvercovou krabici.

Gabriel jí popsal, jak malý ten byt je. Varoval ji, aby neudělala scénu, protože pořád tajně litoval toho, jak strašně se během své první a jediné návštěvy Juliina bytu choval.

Ale přesto nic, co její bratr nebo její přítelkyně řekli, Rachel tak docela nepřipravilo na to, co uviděla za Juliinými zavřenými dveřmi. Ten prostor byl malý, starý a všechno v něm bylo levné nebo z druhé ruky, vyjma jednoduchých záclon, ložního prádla a toho, co si Julia přivezla s sebou z domova. Ke své cti si Rachel byt nejdříve prošla, což zabralo asi pět kroků, podívala se do šatny, prohlédla si koupelnu, zůstala stát v kuchyňské

‚části‘ a zadívala se na ubohou malou varnou plotýnku a starou zchátralou mikrovlnnou troubu. Pak si přikryla obličej dlaněmi a propukla v pláč.

Julia stála na místě jak vrostlá do země a dost dobře nevěděla, co má dělat. Rachel byla rozrušená tím, jak ošklivé to tu je, to jí bylo jasné, ale Julia se snažila svůj byt zkrášlit a použila k tomu svoje oblíbené odstíny ialové. Mohla ocenit alespoň tohle.

Rachel přišla k sobě jen o několik okamžiků později, utřela si slzy a zahihňala se.

„Omlouvám se. To dělají hormony a nedostatek spánku; a jsem ještě citlivá kvůli mámě. Pak je tu všechno to ohledně mého táty a Aarona a svatby. Och, Julie, prostě bych si přála vzít tě s sebou domů, abys mohla žít s námi ve Philadelphii. Máme tolik místa. A naše kuchyň je větší než celý tvůj byt!“

Julia kamarádku pevně objímala, dokud se neusmála.

„Gabriel říkal, že jsi mistryně v přípravě čaje. Byl ohromený tím, jak jsi ho podávala. A ty víš, že na něj nikdy nic dojem neudělá. Takže se tu uvelebím na tvé krásné lila posteli a naučím se, jak ho děláš.“ Rachel se posadila na Juliinu přikrývku, položila si tu velkou krabici na klín a snažila se být kvůli své kamarádce veselá.

Julia byla překvapená, že si Gabriel ten čaj vůbec pamatoval, vzhledem k tomu, že byl během své návštěvy příliš zaneprázdněn kritizováním jejích stravovacích návyků. Ale odsunula tu myšlenku stranou a soustředila svou pozornost na to, aby se Rachel cítila jako doma a zapomněla na svá trápení. Netrvalo dlouho a obě seděly na její posteli, v rukou držely porcelánové hrníčky s čajem a zobaly čokoládové pralinky, které Julia koupila za část svého nouzového fondu jako slavnostní pohoštění.

Rachel objížděla prstem okraj svého šálku. „Je tu něco, co ti musím o Gabrielovi říct.“

„Nechci to slyšet.“

Rachel se na Julii podívala a zamračila se. „Proč ne?“

„Protože je to můj profesor. Bude to… bezpečnější, když budeme předstírat, že jeden druhého neznáme. Věř mi.“

Rachel zavrtěla hlavou. „Řekl mi něco podobného, víš. Ale musím ti říct totéž, co jsem řekla jemu, je mi to jedno. On je můj bratr a já ho miluju. A je tu pár věcí, které bys měla vědět.“

Julia si souhlasně povzdechla.

„Zabil by mě, kdyby věděl, že jsem ti to řekla, ale myslím, že pak bude pro tebe jeho postoj srozumitelnější. Vyprávěla ti někdy moje máma, jak se dostala k jeho adopci?“

„Mluvila o tom, jak je na něj hrdá a jak dobře si vede na Princetonu a na Oxfordu. Nikdy mi nevyprávěla o jeho dětství.“

„Máma ho našla, když mu bylo devět let. Toulal se kolem nemocnice v Sunbury. Cestoval se svou bláznivou a na alkoholu závislou matkou a ona onemocněla. Skončili v Sunbury a jeho máma tam umřela, myslím, že na zápal plic. Každopádně, moje máma Gabriela našla, a on neměl v kapse jediný dolar. Nemohl si koupit ani pití v automatu. Když našla příbuzné jeho matky a ti jí řekli, aby si ho nechala, byla strašně naštvaná. Gabriel věděl, že ho jeho rodina nechce. A přes to všechno, co udělali moji rodiče, myslím, že se necítil doma ani s námi. Nikdy se nestal Clarkem.“

Julia pomyslela na Gabriela jako na vystrašeného a hladového malého kluka a bojovala se slzami. Představila si ty velké modré oči v jeho

bledé andělské tváři. Čupřinu jeho střapatých nepoddajných hnědých vlasů. Špinavé šaty a bláznivou matku. Julia věděla, jaké to je, mít matku alkoholičku. Věděla, jaké to je, uplakat se v noci ke spánku a přát si někoho, kohokoliv, kdo by vás miloval. Ona a Gabriel měli společného mnohem víc, než si chtěla přiznat. Mnohem, mnohem víc.

„Je mi to líto, Rachel. Nevěděla jsem to.“

„Neomlouvám jeho hrubost. Jenom ti říkám, kým je. Věděla jsi, že po té jeho hrozné rvačce se Scottem máma každou noc zapalovala svíčku a stavěla ji do jednoho z oken? Myslela, že kdyby se Gabriel náhodou ocitl v Selinsgrove a spatřil ji, věděl by, že na něj čeká, že ho miluje, a vyšel by nahoru po schodech a šel by dovnitř.“

Julia zavrtěla hlavou. Nevěděla o tom, ale věřila tomu. Tohle byla celá Grace – milosrdenství bez hranic.

„On předstírá, že je v pořádku, ale je zlomený. A hluboko uvnitř nenávidí sám sebe. Řekla jsem mu, aby se k tobě choval hezky, takže si myslím, že se jeho chování zlepší. Dej mi vědět, kdyby ne, a já si to s ním vyřídím.“

Julia si odfrkla. „Většinou mě ignoruje. Jsem obyčejná studentka a on mě na to nikdy nenechá zapomenout.“

„Tomu se mi těžko věří. Dost pochybuji, že by se tak intenzivně díval po ‚obyčejné‘ studentce.“

Julia se zaměstnávala svou čokoládou. „On se na mě dívá?“ Usilovně se snažila, aby to znělo uvolněně, ale její hlas zněl nepřirozeně, a dokonce se i třásl.

„Zírá na tebe celou dobu. Ty sis nevšimla? Přistihla jsem ho, jak tě pozoruje, tehdy večer při večeři, a když jsme byli v klubu, tak taky. Pokaždé, když ses napila, vážně. A když jsem na něj mrkla, zamračil se.“ Rachel se zamyšleně podívala na svou kamarádku. „Vidím vás dva pohromadě a mám pocit, že mi něco uniká… Věděl, že se chystám tenhle týden na nákupy, a nejenomže mě v tom podporoval, on mi dal peníze.“

„Ano? To je hezké. Na to přece starší bratři jsou. Co sis koupila?“

„Ty peníze byly pro tebe, ne pro mě.“

Julia se zamračila, otočila se na posteli a zkřížila si nohy, aby byla ke své přítelkyni čelem. „Proč by to kčertu dělal?“

„To mi řekni ty,“ naklonila Rachel hlavu na stranu.

„To nevím. Byl ke mně hrubý od chvíle, co jsem tady.“

„No, prostě mi dal nějaké peníze a řekl mi, abych ti koupila dárek. Byl velmi konkrétní. A tady to je.“ Rachel položila krabici Julii na klín.

„Já to nechci.“ Snažila se ji vrátit, ale Rachel odmítla.

„Alespoň to otevři a podívej se, co to je.“

Julia zavrtěla hlavou, ale Rachel na tom trvala. Takže tu krabici otevřela. Uvnitř našla velmi pěknou čokoládově hnědou italskou koženou brašnu přes rameno. Zvedla ji za popruh a zadívala se na ni. Visačka hlásala Fendi.

Zatraceně, pomyslela si Julia.

„Tak co? Co myslíš?“

„Já – nevím,“ koktala a užasle se dívala na krásnou klasickou tašku. Rachel si ji od ní vzala a začala se v ní prohrabovat, mumlala o jejích vnitřních švech, spoustě přihrádek a celkové kvalitě zpracování.

„Vidíš, jak je dokonalá? Je funkční a ženská, přestože to je brašna a ne kabelka; a je italská. A my obě víme, že ty i Gabriel máte slabost… pro Itálii,“ dodala po chvíli, kterou dala Julii na to, aby od ní získala nějakou reakci.

Juliin zrádný ruměnec a okamžitá nervozita prozradily Rachel všechno, co potřebovala vědět, ale rozhodla se už víc svoji kamarádku nezahanbovat. „Neměla jsem ti říkat, že je to od něj. Výslovně na tom trval. Samozřejmě že jsem ho ignorovala.“ Zasmála se.

„Tvůj bratr chce, abych ji měla, protože nesnáší pohled na můj otrhaný starý batoh. Jeho samotná existence uráží jeho aristokratické cítění, a tak si myslí, že tě může využít, abys mě přesvědčila, že se ho mám zbavit. Ale já to neudělám. Je to L. L. Bean, sakra, a má doživotní záruku. Pošlu ho zpátky do Maine a oni mi ho vymění. Může si vzít svoji brašnu a strčit si ji do svého jsem-až-moc-dobrý-pro-obnošené-věci zadku.“

Rachel byla na chvilku ohromená. „To není tak, že by mu ty peníze chyběly. Má jich hromady.“

„Profesoři nevydělávají tolik peněz.“

„To je pravda. Zdědil je.“

„Po Grace?“

„Ne, po svém biologickém otci. Před několika lety vyhledal Gabriela právník a řekl mu, že jeho otec zemřel a zanechal mu spoustu peněz. Nejsem si jistá, že předtím vůbec věděl, jak se jeho otec jmenuje. Gabriel nejdřív dědictví odmítl, ale později změnil názor.“

„Proč?“

„Nevím. Ale bylo to po té rvačce se Scottem. A potom jsem s Gabrielem strašně dlouhou dobu nemluvila. Ale co se týká těch peněz, myslím, že se je snaží utratit rychleji, než se z nich začnou hromadit úroky. Takže na to nemysli jako na Gabrielův dárek – mysli na to jako na jeho naschvál svému otci. On se chce těch peněz zbavit. A chce, abys měla něco hezkého. Říkal mi to.“

Julia zavrtěla hlavou. „Nemohu ji přijmout. Je mi jedno, odkud pochází a proč.“

Rachel se po své kamarádce ublíženě podívala. „Prosím, Julie. Gabriel byl s námi se všemi tak dlouho na kordy. Konečně mě pustil zpátky do svého života. Myslím, že ho teď po tom všem nemůžu ztratit…“ Tvář se jí zkřivila a vypadala velmi rozrušeně.

„Je mi líto, ale je to příliš mnoho. Je to můj profesor – dostane se do maléru!“

Rachel sevřela Julii ruku. „Řekneš to na něj?“

„Samozřejmě že ne.“

„Dobře, protože sis měla myslet, že jde o opožděný dárek k narozeninám ode mě nebo od mámy.“ Rachel vytřeštila oči, když si uvědomila svou chybu. „Ach Bože, Julie, tvoje narozeniny. Zapomněla jsem. Je mi to tak líto.“

Julia zatnula zuby. „Já už je ve skutečnosti ani neslavím. Je to prostě příliš těžké… nemůžu…“

„A on ti ještě někdy volá?“

Julii se okamžitě udělalo špatně. „Jen když je opilý nebo kvůli něčemu naštvaný. Ale změnila jsem si telefonní číslo, když jsem se přestěhovala sem, takže už mi volat nemůže.“

„Bastard,“ řekla Rachel. „No, neměla jsem ti říkat, že je ta brašna od Gabriela, ale nemohla jsem ti lhát. Vím, jak tě zraňuje, když ti lidi lžou, a proto jsem to prostě nechtěla udělat.“

Obě přítelkyně si vyměnily výmluvný pohled. Julia si prohlížela Gabrielův dárek a zvažovala všechny jeho důsledky, ty vyslovené i nevyslovené. Nechtěla ho od něj přijmout. On ji taky prostě a jednoduše odmítal. Mohla by mít tuhle tašku ve své malé hobití noře? Mohla by ji používat, nosit ji do školy a celou dobu vědět, že je od něho? Vědět, že se na ni bude samolibě dívat a myslet si, že jí prokázal nějakou službu? Ne, Gabrieli. Ne, ani za všechen čaj v Číně.

Rachel viděla, co se Julia chystá udělat, ještě dřív, než se jí ta slova zformovala v koutku mysli. „Jestli tu brašnu nepřijmeš, pozná, že je něco špatně. A bude dávat vinu mně.“

Julia ho duchu proklínala. Ach, bohové všech domýšlivých odborníků na Danta s osinou v zadku, stihněte ho vyrážkou na il pene. Prosím. A ať to pořádně svědí.

Ale kvůli Rachel by Julia udělala cokoliv. „Fajn. Udělám to pro tebe. Ale mohla bys, prosím, Gabrielovi říct, aby mi už nekupoval další věci? Začínám se cítit jako jedno z těch dětí, co dělají o Halloweenu chodící poutače na UNICEF.“

Rachel přikývla, věnovala kamarádce úsměv a kousla si čokolády.

Olízla si kakao ze rtů a zavřela oči. Byla moc dobrá.

Julia objala brašnu, přitiskla si ji k hrudi jako štít a vdechla krásnou koženou vůni. Gabriel chtěl, abych dostala dárek. Musí ke mně něco cítit, i když možná jen lítost. A teď mám kromě té fotograie i něco od něj… něco, co můžu mít navždy.

Chvíli čekala, než jemně změnila téma. „Můžeš mi říct, co se stalo při pohřbu? Poslala jsem kondolenci a nějaké květiny a Gabriel je viděl, ale neměl ponětí, proč jsem je posílala.“

„Slyšela jsem o tom. Viděla jsem ty gardénie a Scott říkal, že jsou od tebe, ale kondolence zmizela dřív, než jsem měla šanci to Gabrielovi vysvětlit. Byla jsem troska. Moji bratři se pořád hádali a já jsem se je snažila udržet od sebe, než někdo proletí oknem. Nebo skrz konferenční stolek.“

Julia pomyslela na to rozbité sklo a krev na bílém koberci a zachvěla se. „Proč jsou pořád v sobě?“

Rachel si povzdechla. „Dřív to tak nebývalo. Gabriel se změnil, když šel na Harvard…“ Hlas se jí tajuplně vytratil.

Julia by se necítila dobře, kdyby na ni tlačila, a tak mlčela.

„Jak už víš, Gabriel se po té rvačce se Scottem nevrátil domů celé roky, a kdykoliv to pak udělal, vždycky zůstal jen pár dní. Trval na tom, že bude spát v hotelu, a mámě to lámalo srdce. Scott na to nedovolí Gabrielovi zapomenout – na všechny ty věci, kterými nechal mámu projít.“ Rachel přemýšlivě žvýkala další pralinku.

„Scott ke Gabrielovi vzhlížel. Opravdu ho ranilo, když se věci tak pokazily. Teď na sebe sotva promluví, a když to udělají…“ Otřásla se.

„Nevím, co bych dělala bez Aarona. Asi bych utekla pryč a nikdy se nevrátila.“

„Dokonce i dysfunkční rodina je lepší než být bez rodiny úplně,“ řekla Julia tiše.

Rachel vypadala smutně. „No, to právě teď jsme. Byli jsme Clarkovi

– teď jsme dysfunkční rodina. Mrtvá matka, žalem zasažený otec, horkokrevná černá ovce a zabedněný bratr jménem Scott. Myslím, že jsem ta panenka, co pláče doma v komoře.“

„Má Scott přítelkyni?“

„Chodil s nějakou slečnou od nich z kanceláře, ale rozešli se. Zrovna těsně předtím, než máma onemocněla.“

„To je mi líto.“

Rachel si povzdechla. „Moje rodina je jako román od Dickense, Julie. Ne, je to ještě horší. Jsme pokroucená směs Arthura Millera a Johna Steinbecka s trochou Dostojevského a Tolstého navíc.“

„Je to opravdu tak zlé?“

„Ano, protože mám pocit, že pod povrchem číhají prvky homase Hardyho. A ty víš, jak moc ho nenávidím. Mozek vyšukávající bastard.“ Julia se nad tím zamyslela a pro dobro své kamarádky doufala, že Hardyho román blížící se Rachelině zkušenosti je spíš Starosta caster—

bridgeský než Tess z d’Urbervillů, nebo nedej bože Neblahý Juda. (Bohužel se Julia nepozastavila nad tím, aby zvážila, který Hardyho

román nejlépe popisuje její vlastní zkušenosti…)

„Co je máma pryč, všechno je vzhůru nohama. Táta mluví o odchodu do důchodu a prodeji domu. Chce se přestěhovat do Philadelphie, aby byl blíž ke mně a ke Scottovi. Když se zeptal Gabriela, jestli by mu vadilo,

kdyby prodal dům, Gabriel vyletěl ven a šel se toulat do lesa. Neviděli jsme ho hodiny.“

Julia se prudce nadechla a začala si pohrávat se svou brašnou.

Rachel byla příliš zaneprázdněná odkládáním svého šálku na karetní stolek a odchodem do koupelny, než aby si toho všimla, ale něco, co řekla, Julii hluboce rozrušilo. Než se Rachel vrátila, Julia se s nemalým úsilím uklidnila a přilila do konvice horkou vodu.

Rachel upřela na kamarádku zaujatý pohled. „Co ti to Gabriel řekl, že ti to tak vadilo, když jsi s ním tančila? A mimochodem, moje španělština je zrezivělá, ale Besame mucho je pěkně žhavá písnička. Poslouchala jsi vůbec ta slova?“

Julia soustředila pozornost na svůj čaj a usilovně se snažila, aby nezačala hyperventilovat. Věděla, že bude muset Rachel lhát, a to nebylo rozhodnutí, které by brala na lehkou váhu. „Jediné, o čem jsme si povídali, byl fakt, že ví, že jsem panna.“

„Bastard! Proč k čertu dělá takové věci?“ Rachel zavrtěla hlavou. „Jen počkej, já ho dostanu. Má ty fotograie ve své ložnici, a já mu…“

„Neobtěžuj se. Je to pravda. Proč bych se měla snažit to skrývat?“ Kousla se do rtu. „Já jen nemůžu přijít na to, jak to ví. Není to něco, o čem bych se zmiňovala ve zdvořilé konverzaci: Dobrý den, profesore Emersone. Jmenuji se slečna Mitchellová a jsem panna ze Selinsgrove v Pensylvánii. Těší mě, že vás poznávám.“

Rachel odmítavě mávla rukou. „Přemýšlej o tom. Nikdy neměl nedostatek ženské společnosti. Jsem si jistá, že mu připadáš jiná; byla jsi asi jediná dívka v klubu kromě mě, která se nechovala jako hárající fena.“

Julia vypadala znechuceně a celkem jistě i byla, ale nekomentovala to.

„Když jsi přišla z parketu, vypadala jsi, jako bys viděla ducha. Dovedu si představit, že tak jsi musela vypadat i tu noc, kdy jsi viděla Si…“

„Prosím, Rachel. Ne. Nemůžu o té noci mluvit. Nemůžu na to ani myslet.“

„Mohla jsem ho přejet autem za to, co ti udělal. Pořád můžu. On je ve Philadelphii? Dej mi jeho adresu.“

„Prosím,“ škemrala Julia a ochranitelsky si rukama objala hrudník.

Rachel si přitáhla kamarádku do vřelého objetí. „Neboj se. Jednou budeš šťastná. Zamiluješ se do krásného kluka a on tě bude milovat na oplátku tak moc, až to bude bolet. A vdáš se a budeš mít miminko, holčičku, a budete žít šťastně až navěky. V Nové Anglii, myslím. Alespoň tohle je příběh, který bych ti napsala, kdybych mohla.“

„Já doufám, že se tvůj příběh stane skutečností. Ráda bych věřila, že je něco takového možné, dokonce i pro mě. Jinak, já prostě nevím…“

Rachel se usmála. „Ty si ze všech lidí nejvíc zasloužíš šťastný konec. Nehledě na to, co se ti stalo, nejsi zahořklá. Nejsi chladná. Prostě jsi jen trochu vyhýbavá a plachá, a to je v pořádku. Kdybych byla víla kmotřička, dala bych ti v jediném okamžiku, po čem tvé srdce touží. A setřela bych ti slzy a řekla ti, ať nepláčeš. Přála bych si, aby si z tebe vzal Gabriel příklad, slečno Julie. Mohl by se od tebe naučit jednu nebo dvě věci o tom, jak se vypořádat se zlomeným srdcem.“

Rachel kamarádku pustila a zblízka se na ni podívala, než znovu promluvila. „Vím, že žádám hodně, ale dohlédneš na Gabriela?“

Julia se schválně sklonila ke konvici, aby jim dolila šálky, takže jí Rachel nemohla vidět do tváře. „Gabriel pro mě nemá nic než pohrdání. Pouze mě snáší, a to jen kvůli tobě.“

„To není pravda. Věř mi, že to prostě není pravda. Viděla jsem, jak se na tebe dívá. On může být… chladný. Ale nemyslím si, že by na rozdíl od svých biologických rodičů někdy nenáviděl někoho jiného než sám sebe. Dokonce ani Scotta během jejich nejhorší rvačky.“

Julia pokrčila rameny. „Není nic, co bych mohla udělat.“

„Nežádám tě, abys něco dělala, vážně. Jen měj oči otevřené. A pokud bys viděla, že se… začíná chovat divně nebo že má potíže, chci, abys mi zavolala. Ve dne v noci.“

Julia nasadila nevěřícný výraz.

„Myslím to vážně, Julie. Když je máma pryč, bojím se, že se jeho temnota může vrátit. A já ho znovu ztratím. Někdy mám pocit, jako by stál na okraji velmi vysokého útesu a sebemenší pohyb, sebeslabší závan větru ho srazí přes okraj. Nemůžu dopustit, aby se to stalo.“

Julia svraštila obočí a přikývla. „Udělám, co budu moci.“

Rachel zavřela oči a vydechla. „Cítím se mnohem líp, když vím, že jsi poblíž. Můžeš být jeho anděl strážný.“ Tiše se zasmála. „Možná že se to tvoje štěstí o něj alespoň otře.“

„Nemám nic než smůlu a ty bys to měla vědět ze všech nejlíp.“

„Seznámila ses s Paulem. To zní hezky.“ Julia se usmála.

Rachel byla úsměvem své kamarádky potěšená. „Paul nevypadá na ten typ, kterému by vadilo, že jsi – ty víš co. Ne že by na tom bylo něco špatného.“

Julia se ušklíbla. „Můžeš to říct, Rachel – není to nadávka. A ne, nemyslím si, že by Paulovi vadilo, že jsem panna. Ale my o takových věcech nemluvíme.“

Krátce poté Rachel objala Julii na rozloučenou a nastoupila do taxíku, aby se vrátila do bratrova bytu.

„Když jsem se konečně propracovala přes tu monumentální hromadu věcí, které jsem musela vyřešit, začnu plánovat svatbu. A očekávám, že budeš moje hlavní družička.“

Julia cítila, jak se jí v koutcích očí sbíhají slzy. „Samozřejmě. Jen řekni datum. A taky ti ji pomůžu naplánovat, pokud budeš potřebovat pomoc.“

Rachel jí poslala polibek z otevřeného okénka. „Děsila jsem se téhle cesty, ale jsem tak ráda, že jsem jela. Nejméně dva zlomené kousky mého života se vracejí zpátky. A jestli ti zas Gabriel provede nějakou kravinu nebo cokoliv, zavolej mi a já skočím do letadla!“

S Racheliným odletem byli Julia a Gabriel nuceni se rozloučit se svou jistotou, spolehlivou svatou Lucií. Ale přesně jako ta svatá Rachel dokončila před svým návratem domů všechny úkoly a zasadila semínka, která by mohla brzy vykvést, a to velmi neočekávaným způsobem.

11. kapitola

V pozdním úterním odpoledni seděla Julia schoulená vedle Paula na ialové semišové sedačce ve Starbucks na Bloor Street, oba si užívali svoji kávu a povídali si. Seděli blízko sebe, ale ne příliš blízko. Dost na to, aby Paul mohl obdivovat její krásu, a dost daleko, aby se Julia mohla dívat do jeho velikých laskavých očí a necítila se přitom napjatě. Nebo stísněně.

„Líbí se ti Nine Inch Nails?“ zeptala se a svírala hrnek mezi svými dlaněmi. Paul byl její otázkou zaskočený. „Ech, ne. Nelíbí se mi.“ Pokrčil rameny. „Z Trenta Reznora mi hučí v hlavě. Pokud tedy nezpívá vokály

Tori Amosové. Proč, tobě se líbí?“ Julia se zachvěla. „Rozhodně ne.“

Vytáhl z aktovky cédéčko a podal jí ho. „Mám rád spíše tyhle věci. Je to hudba, u které můžu psát svou dizertaci.“

„Ještě nikdy jsem o Hem neslyšela,“ přemítala Julia a obracela obal s diskem v ruce.

„Mají písničku, která by se ti, myslím, mohla líbit. Jmenuje se Half Acre. Obvykle se hraje v televizní reklamě na pojištění, takže jsi ji už mohla slyšet. Je krásná. A nikdo na tebe neřve nebo ti neříká, že chce šu…“ Paul se náhle zarazil a zrudl. Velmi usilovně se v její přítomnosti snažil uhlídat si slovník, ale dařilo se mu to jen částečně.

Snažila se mu vrátit cédéčko zpátky, ale odmítl. „Koupil jsem ho pro tebe. Rabbit songs pro Králíčka.“

„Díky, ale to nemůžu.“

Vypadal, že je uražený. A ublížený. „Proč ne?“

„Prostě nemůžu. Ale i tak děkuji.“

Paul se podíval dolů na Juliinu novou tašku, ležící u její nohy. Přimhouřil oči.

„Přijala jsi od někoho pěknou brašnu. Předčasný vánoční dárek od přítele?“

„Já nemám přítele,“ přiznala rozpačitě. „Matka mé nejlepší kamarádky chtěla, abych tu tašku měla. Nedávno zemřela.“

„Omlouvám se, Králíčku. To jsem nevěděl.“

Paul se natáhl, poplácal Julii po ruce a položil cédéčko na sedačku mezi ně. Všiml si, že se neodtáhla. Ve skutečnosti se druhou rukou hrabala ve své brašně, aby našla disk profesora Emersona a Paulovi ho vrátila, zatímco ho nechala pohrávat si s jejími prsty.

„Co mám udělat, abych tě přiměl vzít si můj dárek?“ Schoval před ní svou tvář, když strkal Emersonova Mozarta do svého batohu s knihami.

„Nic. Dostala jsem v poslední době až moc dárků. Mám jich víc než dost.“

Paul se narovnal a usmál se. „Tak mě nech, abych tě přesvědčil. Máš tak malé ruce. Menší než kapky deště.“ Zvedl jejich spojené dlaně proti světlu ze stropních zářivek. V jeho ruce vypadala ta její tak drobně.

Julia se na něj zvědavě zadívala. „To je hezké. To tě právě napadlo?“ Paul si opřel hlavu dozadu a přitáhl si její ruku blíž, palcem jí přejíž-

děl přes čáru života, skoro jako by se jí špičkami prstů snažil číst z dlaně.

„Ne. To je z Někde, kam jsem nikdy necestoval od E. E. Cummingse. Ty jsi to ještě nikdy neslyšela?“

„Ne, ale líbí se mi to.“ Julia zněla najednou velmi plaše.

„Pak ti to budu muset někdy přečíst.“ Paul se s nadějí a úsměvem zadíval do jejích tmavých očí.

„To bych ráda.“

„Není to Dante, ale je to krásné.“ Jeho palec našel střed její čáry života a jemně ji chvilkami zmáčkl. „Ta báseň mi tě připomíná. Ty jsi to místo, kam jsem nikdy necestoval: tvoje křehkost a ty maličké ruce.“

Julia se naklonila dopředu, aby skryla svůj ruměnec ve tváři, a usrkla si kávy. Ale nechala ho, aby jí dál něžně hladil dlaň. Pohyb, kterým si zvedla kávu ke rtům, způsobil, že jí staromódní ialový svetr poněkud provokativně sklouzl z ramene a odhalil asi pět centimetrů bílého ramínka od podprsenky a zaoblenou křivku její alabastrové kůže.

Paul okamžitě pustil její ruku a s odvrácenýma očima jí jemně povytáhl svetr nahoru, aby zakryl nevinně vyhlížející ramínko, a přitiskl ruku na její rameno ve snaze přinutit svetr zůstat na místě.

„Tak,“ řekl tiše. „Teď je to v pořádku.“ Pak se rychle stáhl, aby neprodléval rukou na jejím těle déle, než by chtěla, a váhavě obtočil prsty zase kolem jejích, pořád v obavách, že by se mohla kdykoliv odtáhnout.

Julia se zatajeným dechem sledovala jeho počínání, jako kdyby se to dělo ve zpomaleném ilmu. Něco v jeho pohybech se jí hluboce dotýkalo. Bylo to intimní, ale velmi cudné; on ji zakryl. Schoval tu nejmenší a nejnevinnější část, ukryl ji před všetečnými a možná i chlípnými zraky, a tím, že to udělal, dal najevo svou pozornost a svůj respekt vůči ní. Vergilius ji ctil.

Tímto jediným pohybem, tímto galantním a rytířským činem si Paul vydobyl cestu do jejího srdce. Ne úplně dovnitř, ale do Vestibulu, aby tak řekla. Pokud jeho pohyb představoval jeho duši, pak Julia věřila, že by mu její panenství nevadilo, a až by se o něm dozvěděl, svým přijetím by ji jemně vzal pod svá křídla. Nezesměšnil by ji, ani by to neprozradil nikomu jinému. Jakákoliv její tajemství by udržel jen mezi nimi. Nechoval by se k ní jako ke zvířeti, neošukal by ji ani neznásilnil. Nechtěl by se o ni dělit.

Takže udělala něco neuváženého – naklonila se k němu a políbila ho, plaše a cudně. Nekonalo se žádné hučení krve, žádné sténání, žádná exploze žáru na její kůži. Jeho rty byly hebké a on váhavě odpověděl. Julia cítila v rychlém sevření jeho čelisti překvapení. Napjal se pod jejími rty, bezpochyby v šoku nad její odvahou. Okamžitě toho litovala.

Litovala, že jeho rty nebyly Gabrielovy. A že ten polibek nebyl jako ty od něj.

V polovině úderu srdce ji zalila obrovská vlna smutku a ona se proklínala, že tak dávno ochutnala něco, přes co se nedokáže přenést nebo to zažít znovu. Protože kvůli tomu prvnímu soustu byla úplně v troskách. Ochutnat jablko bylo poznání samo; a ona teď věděla.

Julia se od Paula odtáhla, než dostal šanci ji odmítnout, a přemýšlela, jak se jí podařilo tolik si dovolit. Přemýšlela, co si o ní teď asi myslí. Právě jsem políbila na rozloučenou svého jediného přítele v Torontu, pomyslela si. Zatraceně.

„Králíčku.“ Paul jí věnoval láskyplný pohled a okamžitě zvedl ruku, aby ji špičkami prstů pohladil po tváři. Jeho dotek nebyl elektrizující, ale byl lehký a uklidňující. Dokonce i jeho kůže byla přívětivá.

Objal ji rukama a přitáhl si ji k hrudi, aby ji mohl pohladit po vlasech a pošeptat jí do ucha něco sladkého… něco, co by ji uklidnilo… něco, co by zahnalo tu směsici zmatku a bolesti, kterou jí četl ve tváři. Jeho tichý šepot byl přerušen příchodem okřídlené harpyje s dvanácticentimetrovými podpatky a karmínovou rtěnkou, která nesla dva papírové kelímky.

„No, není to roztomilé?“ Jejich tichou chvilku přetnul ledově ostrý hlas a Julia vzhlédla do krutých hnědých očí Christy Petersonové.

Rychle se napřímila a pokusila se od Paula odtáhnout, ale ten ji držel pevně. „Christo,“ pozdravil ji příkře.

„Tak my se pelešíme se studenty magisterského programu, Paule? Jak rovnostářské,“ řekla a ostentativně Julii ignorovala.

„Opatrně, Christo.“ V jeho tónu zaznělo varování. „Dneska dvě dávky? To je trochu moc. Chystáš se ponocovat?“ Ukázal na dva kelímky, které držela každý v jedné ruce.

„Nemáš ani ponětí,“ zavrněla. „Jedna je pro mě a druhá pro Gabriela, samozřejmě. Ach, omlouvám se, ani jsem tě tu neviděla, Julianne. Myslím, že pro tebe je to ještě pořád profesor Emerson.“ Christin smích zněl jako zakdákání staré slepice.

Julia nadzvedla jedno obočí, ale odolala nutkání Christu srovnat nebo jí fackou smazat ten samolibý úsměv z tváře. Protože Julia byla dáma. A líbilo se jí, jak ji Paul objímá kolem ramen, a nechtělo se jí hýbat. Alespoň zatím ne.

„Nikdy bys mu neřekla Gabrieli přímo do očí, Christo. Schválně, jestli si na to troufneš, až se s ním příště setkáš.“

Christě ztvrdl pohled a zamračeně se na Paula podívala. Pak se usmála. „Ty mě vyzýváš? To je k smíchu. To je nějaký vermontský zvyk? Něco, co říkají farmáři jeden druhému, když kydají hnůj? Po naší schůzce s Gabrielem nejspíš zamíříme na pár drinků do Lobby. Rád tam po práci chodívá. Jsem si jistá, že si toho dnes večer vyměníme víc než jen, ech… jména.“ Ze rtů jí vyklouzla špička jazyka a ona si začala líně olizovat křivku jednoho z nich.

Julii se obrátil žaludek.

„A on tě tam pozval?“ Paul vypadal skepticky.

„Udělá to. Ó, ano, on to udělá.“

V Julii se zvedla vlna nevolnosti a tiše polykala, aby přinutila obsah žaludku zůstat, kde byl. Protože pomyšlení na Gabriela s touhle… Emersonovou děvkou bylo rozhodně k pozvracení. Dokonce i ta servírka z Lobby by pro něj byla lepší než Christa.

„Nejsi jeho typ,“ zamumlala Julia.

„Pardon?“

Vzhlédla do přivřených podezřívavých očí a zlomek vteřiny zvažovala své možnosti. A rozhodla se, že opatrnost je lepší než odvaha.

„Řekla jsem – to si mohl vybrat líp.“

„Co si mohl vybrat líp?“

„No, Lobby. Není to tam zas tak úžasné.“

Christa střelila po Julii mrazivým úsměvem. „Jako by tě tam vyhazovač pustil. Lobby je exkluzivní klub.“

Sjela Julii pohledem odshora dolů, jako by byla méněcenné zvíře. Jako by byla starý, poloslepý zapomenutý poník v dětském koutku v zoo. Julia byla náhle v rozpacích a cítila se ošklivá. Do očí jí vyhrkly slzy, ale statečně je potlačila.

Paul přesně věděl, o co se slečna Petersonová snaží tím, že si Julii měří od hlavy k patě a hledá její slabiny. Cítil, jak se v reakci na Christin škrábanec otřásla. Takže i když ho bolelo, že to musí udělat, pustil Juliina ramena, poposedl si na sedačce dopředu a založil si ruce.

Nenuť mě vstát, mrcho, pomyslel si.

„Proč by tam Julii neměli pustit, Christo? Oni tam teď pouštějí jen placené společnice?“

Christa hluboce zrudla. „Co ty o tom můžeš vědět, Paule? Jsi prakticky mnich! Nebo možná že to je přesně to, co mniši dělají – platí za to.“ Střelila významným pohledem po Juliině drahé nové brašně.

„Christo, buď hned teď zavřeš hubu, nebo vstanu. A pak vyletí veškerá galantnost oknem.“ Paul se na ni zamračil a v duchu si připomínal, že by nemohl uhodit ženu. A tou Christa byla, ve skutečnosti byla žena, a ne anorektická nadržená svině. Paul by nikdy Christu nepřirovnal ke krávě,

protože si myslel, že krávy jsou ušlechtilá zvířata. (Zejména holštýnské plemeno.)

„Jen si nenadělej do trenek,“ odsekla. „Jsem si jistá, že existuje několik důvodů. Možná by ji nepustili dovnitř kvůli jejímu IQ. Gabriel říká, že nejsi moc chytrá, Julianne.“

Christa se vítězoslavně usmála, když Julia sklonila hlavu a připadala si náhle strašně malá. Paul přesunul váhu na špičky prstů u nohou. Nechystal se Christu praštit; prostě ji chtěl jen umlčet. A možná ji odtáhnout k východu nebo tak něco. Ale nemusel se obtěžovat.

„Ach, vážně? A co dalšího ještě Gabriel říká?“

Tři studenti se pomalu otočili en masse, aby spatřili modrookého odborníka na Danta, který se k nim nepozorovaně přitočil. Žádný z nich si nebyl tak docela jistý, kolik toho slyšel, nebo jak dlouho už tu stál. Ale v očích se mu blýskalo a Julia téměř cítila jeho hněv, vyzařující směrem ke Christě. Vzdouval se jako mrak. Ale naštěstí se nevzdouval jejím směrem. Tentokrát.

Předtucha mé kosti tíží, že se cosi zlého blíží, pomyslel si Paul.

„Paule,“ chladně na něj kývl Gabriel a jeho oči střelily k nyní znatelnému prostoru mezi Julianne a jeho výzkumným asistentem. Prznitel andělů. Tak je to v pořádku, ruce pryč od toho anděla, sráči.

„Slečno Mitchellová, jak milé, že vás opět vidím.“ Gabriel se trochu strnule usmál. „Vypadáte chytře, jako vždycky.“

Ano, hnědooký anděli, slyšel jsem, co ti řekla. Neboj se, já jí to vrátím.

„Slečno Petersonová.“ Teď byl Gabrielův hlas chladný a on jí pokynul, aby ho následovala, jako by byla pes. Dívala ses na Julianne, jako by byla odpad. Víckrát to neuděláš. O to se postarám.

Julia sledovala, jak odmítl kávu, kterou mu Christa koupila, a přešel k pultu, aby si objednal něco jiného. Viděla, jak se Christě vzteky třesou ramena.

Paul se otočil k Julii a povzdechl si. „Tak, kde jsme to byli?“ Zhluboka se nadechla a dopřála si chvilku, aby se sebrala, než udě-

lala to, co musela. „Neměla jsem tě líbat. Je mi to líto.“ Zadívala se dolů na svou brašnu a cítila se velmi nepříjemně.

„Mně to líto není. Jen mě mrzí, že je to líto tobě.“ Paul sklonil tvář blíž k ní a usmál se. „Ale je to v pořádku. Nejsem naštvaný nebo něco takového.“

„Nevím, co se to stalo. Obvykle taková nejsem – abych někoho jen tak políbila.“

„Já nejsem jen tak někdo, nebo ano?“ podíval se na ni tázavě. „Chtěl jsem tě políbit už strašně dlouho. Vlastně už od toho prvního semináře, myslím. Ale to by bylo moc brzo.“

Snažil se ji přesvědčit, aby se na něj podívala, ale ona se odvrátila.

Dívala se k jinému stolku, u kterého se hádali dva hosté. Vzdychla.

„Julie, ten polibek nemusí nic změnit. Ber to jako okamžik mezi přáteli. Nemusí se to znovu stát, pokud nebudeš chtít.“ Ustaraně zkoumal její tvář. „Bude to tak pro tebe lepší? Když to necháme, jak to bylo?“

Přikývla a zavrtěla se. „Omlouvám se, Paule. Byl jsi ke mně vždycky milý.“

„Nic mi nedlužíš. Nečekám nic na oplátku. Jsem na tebe milý, protože chci být. To je důvod, proč jsem ti koupil to cédéčko. To je důvod, proč mi tě ta báseň připomíná. Inspiruješ mě.“ Naklonil se blíž, aby jí mohl zašeptat do ucha, a byl si dobře si vědom, že se na něj okamžitě upřel pár rozzlobených modrých očí. „Prosím, nesmíš se cítit povinna dělat něco, co bys nechtěla. Budu tvůj přítel, bez ohledu na cokoliv.“ Odmlčel se. „Byla to malá přátelská pusa místo objetí. Ale odteď se můžeme vrátit zase k objímání, pokud chceš. A jednoho dne, kdybys chtěla víc…“

„Nejsem na to připravená,“ vyhrkla, poněkud překvapená, že našla upřímná slova a že je našla tak rychle.

„Já to vím. Proto jsem ti taky ten polibek moc nevracel, i když jsem chtěl. Ale bylo to moc pěkné. Děkuji. Vím, že jsi opatrná na to, koho si k sobě pustíš blíž. Cítím se poctěný, že jsi mě políbila.“

Poplácal ji po ruce a znovu se na ni usmál. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale on jí do toho skočil.

„Málem jsem Christě za to, co ti řekla, zakroutil krkem. Příště se ani nebudu obtěžovat, abych s ní mluvil.“ Střelil očima k profesorovu stolu a s trochou úlevy si všiml, že ty rozzlobené safírové oči se nyní upírají na Christu, která měla svěšenou hlavu a vypadala, že nemá daleko k slzám.

Julia pokrčila rameny. „Je mi to jedno.“

„Mně ne. Viděl jsem, jak se na tebe dívala. A cítil jsem tvoji reakci: přikrčila ses. Ty ses krucinál přikrčila, Julie. Proč jsi jí neřekla, ať táhne k čertu?“

„Nedělám takové věci, pokud se tomu můžu vyhnout. Snažila jsem se nesnížit na její úroveň. Někdy se prostě cítím tak… překvapená, když je na mě někdo hnusný, že nedokážu myslet. Nenajdu slova.“

„Lidi jsou na tebe… hnusní?“ Paul začínal být rozzlobený.

„Někdy.“

„Emerson?“ zašeptal.

„Snaží se. Právě jsi ho viděl – a byl milý.“ Paul neochotně přikývl. Profesor Debil-son.

Julia si pohrávala s rukama. „Nemám v úmyslu být jako… svatý František z Assisi, nebo někdo takový, ale nadávky může vykřikovat každý. Proč bych měla být jako ona? Proč bych si nemohla myslet, že někdy – jen někdy – můžeš nad zlem zvítězit mlčením? A nechat lidi, aby jejich nenávist dolehla bez odezvy k jejich vlastním uším. Možná že dobrota někdy stačí na to, aby obnažila zlo, prostě proto, že je tím, čím skutečně je. Je to lepší, než kdyby ses snažil zastavit zlo větším zlem. Ne že bych já byla ta dobrá. Nemyslím si, že jsem dobrá.“ Odmlčela se a podívala se na Paula. „Asi to nedává žádný smysl.“

Jen se usmál. „Samozřejmě že to dává smysl. Mluvili jsme o tom na semináři o Tomáši Akvinském, kam jsem chodil – zlo je trest samo o sobě. Podívej se na Christu. Myslíš si, že je šťastná? Jak by mohla být, když se chová takhle? Někteří lidé jsou tak sebestřední a klamou sami sebe, že by ani všechen křik na světě nestačil na to, aby je přesvědčil o jejich nedostatcích.“

„Nebo vyvolal jejich vzpomínky,“ zamumlala Julia a zavrtěla hlavou, zatímco hleděla k vedlejšímu stolu.

Nazítří si před dantovským seminářem na katedře italských studií prohlížela svoji přihrádku na poštu. Poslouchala cédéčko od Paula, které nakonec přijala a nahrála si ho do iPodu. Měl pravdu; okamžitě si to album zamilovala. A zjistila, že se jí při jeho poslechu píše návrh diplomové práce mnohem líp, než když poslouchá Mozarta. Lacrimosa byla až příliš depresivní.

Po všech těch dnech, kdy ve své přihrádce nenašla nic, konečně objevila nějakou poštu. Vlastně to byly tři věci.

První bylo oznámení o novém datu konání přednášky profesora Emersona Chtíč v Dantově Pekle: Smrtelný hřích proti sobě samému. Julia si ho poznamenala a naplánovala si, že požádá Paula, aby ji na přednášku doprovodil.

Druhá věc byla malá krémově zbarvená obálka. Julia ji otevřela a ke svému překvapení zjistila, že obsahuje dárkový poukaz do Starbucks. Viděla, že je vystavená na její jméno, a na kartičce byl obrázek velké žárovky. Přes ni byl napsán text: Vy jste velmi chytrá, Julianne.

Julia se podívala na zadní stranu a zjistila, že má hodnotu sto dolarů. To mě podrž, pomyslela si. To je spousta kávy. Bylo zřejmé, kdo jí to poslal a proč. Nicméně byla velmi, velmi překvapená. Dokud neotevřela třetí dopis. Třetí obálka byla dlouhá a elegantní. Rychle ji roztrhla. Byla od vedení katedry italských studií a obsahovala blahopřání k získání stipendia. Nepřečetla si nic dalšího kromě částky, která byla pět tisíc dolarů na semestr, vyplácených navíc k jejímu normálnímu stipendiu magisterského studenta. Ach, bohové všech opravdu chudých magisterských studentů s velmi malými ani-pro-psa-ne-dost-dobrými hobitími norami, díky vám, díky,

vám, díky vám!

„Julianne, jste v pořádku?“ Jemný a uklidňující hlas paní Jenkinsové dolehl k jejímu šokovanému tělu.

Nejistě doklopýtala k jejímu stolu a beze slova jí podala obálku.

„Ach ano, slyšela jsem o tom,“ usmála se přívětivě. „Je to úžasné, že? Těchhle stipendií je jen pár a udělují se zřídka, a najednou v pondělí ráno volali, že nějaká nadace na tenhle účel věnovala tisíce dolarů.“

Julia přikývla, pořád v šoku.

Paní Jenkinsová pohlédla na dopis. „Zajímalo by mě, kdo to je.“

„Kdo je kdo?“

„Ta osoba, po které bylo stipendium pojmenováno.“

„Nedočetla jsem to tak daleko.“

Paní Jenkinsová zvedla dopis a ukázala na tučně vytištěný odstavec.

„Píše se tu, že jste příjemkyní stipendia M. P. Emersonové. Jen by mě zajímalo, kdo je M. P. Emersonová. Přemýšlím, jestli není nějak příbuzná s profesorem Emersonem. I když Emerson je dost běžné příjmení. Asi je to jen náhoda.“

12. kapitola

Profesor Emerson spatřil světlo linoucí se zpod dveří jeho studovny v knihovně, ale nemohl nakouknout dovnitř, protože Paul přelepil úzké okénko ve dveřích hnědým balicím papírem. Byl překvapený, že ho tu nachází ve čtvrtek v noci pracovat tak dlouho. Bylo půl jedenácté večer a knihovna bude za třicet minut zavírat.

Gabriel zalovil v kapse, aby našel své klíče, a bez klepání otevřel dveře. To, co našel, ho úplně uzemnilo. Spala tam slečna Mitchellová, zkroucená na židli, s hlavou odpočívající na elegantně složených pažích položených na stole. Oči měla zavřené, ústa pootevřená, ale ne dost, aby to stačilo na úsměv. Její tváře byly zardělé spánkem a hrudník se jí pomalu a konejšivě zvedal a zase klesal jako vlny oceánu omývající tichou pláž. Stál v transu ve dveřích a myslel na to, že jen samotný zvuk jejího dechu by mohl vytvořit excelentní cédéčko s relaxační hudbou. Dokázal by si představit s takovým stále znovu a znovu usínat.

Měla otevřený notebook a Gabriel spatřil její spořič obrazovky, což byl sled ručně kreslených ilustrací připomínající příběh pro děti – něco o zvířátkách – včetně legračně vypadajícího bílého králíka s dlouhýma ušima, které mu visely až k nohám. Vzduchem se nesla hudba a Gabriel usoudil, že ten zvuk vychází z jejího počítače. Všiml si i cédéčka s obrázkem králíka. Gabriel začal přemýšlet, proč je slečna Mitchellová králíky tak posedlá.

Možná že má úchylku na Velikonoce? Gabriel už byl v polovině velmi komplikované představy, jak by se dal takový velikonoční fetiš využít, než se vzpamatoval. Rychle vstoupil do studovny, zavřel za sebou dveře

a dal si pozor, aby nezamkl. Nebylo by pro ně zrovna dobré, kdyby je tu někdo takhle společně přistihl.

Prohlížel si její pokojně odpočívající postavu, nechtěl ji rušit nebo zasahovat do něčeho, co vypadalo jako velice příjemný sen. Teď se usmívala. Našel knihu, kterou hledal, a chystal se v klidu odejít, když jeho oči přistály na malém poznámkovém bloku, který ležel těsně vedle jejích prstů.

Gabriel, četl. Můj Gabriel.

Pohled na vlastní jméno, několikrát láskyplně, ačkoliv náhodně, napsané v jejím sešitu, ho vábil jako něžné volání Sirény a vzrušení mu proudilo po zádech nahoru a dolů. Na okamžik strnul, ruka se mu vznášela ve vzduchu.

Ovšemže bylo možné, že psala o jiném Gabrielovi. Zdálo se příliš neuvěřitelné, aby zrovna ona psala o něm a přitom ho nazývala svým.

Jak se na ni díval, věděl, že kdyby zůstal, všechno by se změnilo. Věděl, že kdyby se jí dotkl, nebyl by schopen odolat té potřebě – nepopiratelné a prvotní potřebě – uplatnit na krásnou a čistou slečnu Mitchellovou nárok. Byla tu, čekala na něj, volala ho a její vanilková vůně v malém přetopeném prostoru těžkla.

Můj Gabriel. Představil si její hlas, laskající jeho jméno, stejně jako se milencův jazyk pohybuje po kůži… Jeho mysl letěla rychlostí světla v představách, jak si ji přitahuje do náruče. Jak ji líbá a objímá. Zvedá ji na stůl a tiskne se mezi její kolena, jak ho její ruce tahají za vlasy, svetr a košili, rozvazují mu motýlka a odhazují ho na podlahu.

Jeho prsty by zkoumaly její vlnité vlasy, přejížděly po jemných liniích její šíje a způsobovaly, že by každé místečko, každý pór explodoval do šarlatové – jeho nos by se mazlil s jejím líčkem, uchem a jejím dokonalým mléčně bílým hrdlem. Cítil by na krku její tep a shledal by, že ho ten jemný rytmus podivně uklidňuje, a připadal by si spojený s tlukotem jejího srdce, zvláště kdyby se jeho dotekem začal zrychlovat. Přemýšlel by, jestli jsou si dost blízko, jestli by jejich srdce mohla bít ve stejném rytmu … nebo je tohle pouze básnická licence?

Nejdřív by se ostýchala. Ale on by něžně naléhal, šeptal by jí do vlasů sladká a svůdná slova. Řekl by jí cokoliv, co by chtěla slyšet, a ona by

tomu věřila. Ruce by mu klesly z jejích ramen a sunuly by se přes její krásné a nevinné křivky, žasly by nad její vnímavostí, jak by pod jeho doteky rozkvétala.

Protože se jí dosud žádný muž takhle nedotýkal. Nakonec by po něm dychtila a přijala by ho. Ach, tak vstřícná. Líbali by se a bylo by to elektrizující – intenzivní – výbušné. Jejich jazyky by společně tančily zoufalé tango, jako kdyby se nikdy předtím nelíbali.

Měla by na sobě příliš mnoho oblečení. Chtěl by ji z něj osvobodit a pokrýt každý centimetr její dokonalé porcelánové pokožky polibky lehkými jako pírko. Zvláště její nádherné hrdlo s tou sítí namodralých žil. Červenala by se jako Eva, ale on by z ní její nervozitu slíbal. Brzy by před ním stála nahá a otevřela by se pro něj, myslela by jen na něj a na jeho nadšený obdiv a necítila by na svém bledém, zrůžovělém těle vzduch studovny.

Velebil by ji přísahami, chvalozpěvy a tichým šeptáním sladkých něžností; a ona by se necítila zahanbeně. Zlatíčko, srdíčko, drahoušku, má krásko… Přesvědčil by ji, aby uvěřila jeho zbožňování, a její víra by nebyla vůbec falešná.

Nakonec by toho vzrušení a dráždění bylo už příliš mnoho a on by ji jemně položil na záda, týl její hlavy něžně ve své dlani. Nechal by ho tam po celou dobu, protože by se bál, že by ji mohl zranit. Nechtěl by, aby se tloukla hlavou o stůl jako nemilovaná hračka.

Nebyl by krutý milenec. Nebyl by hrubý nebo lhostejný. Byl by smyslný, vášnivý, ale jemný. Protože ji znal. A přál by si, aby se z toho těšila stejně jako on, i když by to pro ni mělo být poprvé. Ale toužil po tom, aby se pod ním rozevřela, bez dechu a zvoucí, s upřenýma širokýma očima, planoucíma touhou.

Ruku by obtočil kolem dolní části jejích zad, přes tu líbezně vyklenutou kůži, a díval by se do jejích velikých a průzračných očí a ona by lapala po dechu a sténala. Přiměl by ji sténat. Jedině on.

Kousala by se do rtu, oči napůl zavřené, a jak by do ní vstupoval, šeptem by se ji snažil uvolnit, až by mu dávala sama sebe. Tak by to pro ni bylo napoprvé snadnější. Byl by klidný a nespěchal by. Dal by jí čas, nevtrhl by jen tak dovnitř. Mohl by i přestat, snad?

Jeho nádherný, hnědooký anděl… hrudník by se jí prudce zvedal a klesal, ruměnec z tváří by prokvétal celým jejím tělem. Byla by v jeho očích jako růže a rozkvetla by pod ním. Protože on by byl laskavý a ona by se pro něj otevřela. Ve vytržení by to sledoval, skoro jako by se to odehrávalo ve zpomaleném ilmu… zrak, čich, sluch, chuť, hmat… jak se mění z dívky v ženu skrze ztrátu svého panenství, a to všechno díky němu. Všechno díky němu.

Panenství? Byla by tam krev. Protože cenou za hřích je vždycky krev.

A malá smrt.

Gabrielovi se zastavilo srdce. V půli úderu ztichlo a pak se rozbušilo dvojnásobným tempem, jak ho srazilo nové poznání. Na jazyku se mu objevila dávno zapomenutá metafyzická poezie z dní jeho studií na Magdalen College. A v tom okamžiku věděl naprosto přesně, že on, profesor Gabriel O. Emerson, rádoby svůdce té krásné a nevinné Julianne, je blecha.

V uších mu zněla slova Johna Donna:

Vidíš-li blechu, vidíš snad,

jak málo znamená, co nechceš dát.

Dřív sála moji a teď tvou,

v té bleše promísí se krev nás dvou.

Víš, že v tom nikdo nevidí hřích, hanbu, ztrátu panenství.

Už před svatbou si užívá, krví, co z nás dvou má, se nadouvá, dává si víc, než dokážem my dva.

Věděl, proč si jeho podvědomí vybralo tento okamžik, aby mu vnutilo Donnovu poezii; ta báseň měla svádět. Donne promlouval ke své budoucí milence, k panně, a argumentoval tím, že ztráta jejího panenství není důležitější než zamáčknutí blechy. Měla se mu dát rychle, bez rozmýšlení. Bez zaváhání. Bez lítosti.

Jakmile se ta slova zjevila v Gabrielově mysli, věděl, jak jsou pro něj dokonalá. Dokonalá pro to, co s ní zvažoval dělat. Dokonalá pro jeho vlastní ospravedlnění.

Ochutnat. Vzít. Sát. Hřešit. Vyčerpat. Opustit.

Byla čistá. Byla nevinná. Chtěl ji.

Facilis descendus Averni.

Ale on nebude tím, kdo ji nechá krvácet. Nemůže, nechce zase nechat po zbytek života krvácet další dívku. Okamžitě vzdal všechny myšlenky na jakékoliv svádění a bláznivě vášnivé šukání na stolech a židlích, vestoje u zdí a knihoven a na parapetu oken. Nevezme si ji. Nepoznamená a nepřivlastní si něco, co nemá právo si vzít.

Gabriel Emerson byl obyčejný a pouze napůl kajícný hříšník. Posedlý něžným pohlavím a svým vlastním fyzickým potěšením věděl, že se řídí chtíčem. Nikdy nepředstíral, že by ta žízeň byla něčím víc, něčím blížícím se lásce. Nicméně, navzdory těmto a dalším morálním pokleskům, navzdory své soustavné neschopnosti odolat pokušení měl Gabriel pořád ještě jedno zbývající morální pravidlo, kterým se řídil. Jednu hranici, kterou by nepřekročil.

Profesor Emerson nesváděl panny. Nebral si panenství, nikdy, dokonce ani když mu bylo nabízeno. Nehasil svou žízeň nevinností; krmil se pouze těmi, kdo už ochutnali a kdo po ochutnání chtěli víc. A nehodlal porušit svůj jediný a poslední morální princip kvůli hodině nebo dvěma chlípného uspokojení s půvabnou studentkou ve své studovně. Dokonce i padlý anděl měl své zásady.

Gabriel chtěl nechat její ctnost nedotčenou. Chtěl ji nechat takovou, jakou ji našel, červenajícího se hnědookého anděla, obklopeného králíčky, stočeného na své malé židli do klubíčka jako kotě. Bude klidně spát, nepolíbená, nedotčená a nerušená. Sevřel ruku na klice, a zrovna když se chystal otevřít dveře, zaslechl za sebou nějaké rušivé zvuky.

Povzdechl si a svěsil hlavu. Nevzdal se noci plné rozkoše z nenávisti, ale z lásky – pro dobro, které si ve svém životě přál a po kterém toužil. A možná i z lásky k památce na své dřívější já, předtím než v něm zakořenily hřích a neřest a rozrostly se jako pole plné trní, které ovíjí a dusí jeho ctnosti. Gabrielova ruka pustila kliku a on se velmi zhluboka nadechl. Narovnal ramena, zavřel oči a přemýšlel o tom, co jí řekne.

Pomalu se otočil a uviděl slečnu Mitchellovou, jak se lehce protáhla a zasténala. Víčka se jí zachvěla a rozevřenou dlaní potlačila zívnutí.

Ale jakmile zahlédla u dveří stát profesora Emersona, prudce otevřela oči. Lekla se, vyjekla, pozpátku vyskočila ze židle a přitiskla se ke zdi. Dezorientovaně se přikrčila a Gabrielovi to téměř zlomilo srdce. (Což by nakonec dokázalo, že nějaké má.)

„Šššššššššššš, Julianne, to jsem jen já.“ Zvedl ruce na znamení, že se úplně vzdává. Pokusil se o odzbrojující úsměv.

Julia byla ohromená. Jen před chviličkou se jí o něm zdálo. A teď byl tady. Protřela si oči. Pořád tam byl a díval se na ni. Štípla se prsty do kůže na ruce. Pořád tam ještě byl.

Do prdele. Chytil mě.

„To jsem jenom já, Julianne. Jste v pořádku?“

Rychle zamrkala a znovu si začala protírat oči. „Já… nevím.“

„Jak dlouho tady jste?“ Spustil ruce dolů.

„Ehm… já… nevím.“ Zkoušela se probrat a zároveň si vzpomenout.

„Je Paul s vámi?“

„Ne.“

Gabrielovi se tak nějak ulevilo. „Jak jste se dostala dovnitř? Tohle je moje studovna.“

Juliiny oči zalétly k jeho, odhadovala jeho reakci. Jsem v pěkném průšvihu. A Paul taky. Emerson ho teď odtud může vyhodit.

Rychle popošla dopředu, ale srazila přitom židli a převrátila stoh knížek, které se vršily těsně vedle její ruky. Halda volných papírů s poznámkami se rozletěla vzhůru a začala padat kolem jako obrovské linkované sněhové vločky. Gabriel si pomyslel, že vypadá jako anděl – anděl v dětské skleněné sněhové kouli, s bělostí, vířící všude kolem ní.

Krásná, pomyslel si.

Začala je sbírat, snažila se uvést všechno do pořádku. Znovu a znovu opakovala omluvy jako litanie k růženci a mumlala něco o tom, že si půjčila Paulův klíč. Litovala toho. Velmi, velmi toho litovala.

Jediným dlouhým krokem byl Gabriel vedle ní, s rukou jemně, ale pevně na jejím rameni. „To je v pořádku. Jste tu vítána. Uklidněte se.“

Julia zavřela oči a snažila se zpomalit svůj srdeční tep. Bylo to velmi těžké, tak strašně se bála, že profesor ztratí nervy a Paula ze své drahocenné studovny vyžene. Navždycky.

Gabriel se ostře nadechl a ona prudce otevřela oči a zadívala se na jeho ruku.

Naklonil hlavu k její tváři a podíval se na ni dolů. „Julianne? Zbledla jste. Není vám špatně?“

Nevěděl, co má dělat. Proč se chovala tak divně? Možná byla jen tak zesláblá hlady nebo se ještě úplně neprobudila. V místnosti bylo horko. Až příliš horko. Nechala topení zapnuté naplno. Zachytil ji těsně předtím, než omdlela, pevně ji objal a přitáhl si ji do náručí. Nebyla úplně v bezvědomí, alespoň zatím ne.

„Julianne?“ odhrnul jí vlasy z očí a pohladil jí hřbetem ruky po tváři.

Něco zamumlala a on si uvědomil, že neztrácí vědomí, ale opírá se o něj, jako by neměla sílu stát. Držel ji, aby neupadla na převrácenou židli nebo na podlahu.

„Jste v pořádku?“

Pohnul s ní, aby si mohla sednout, ale ona se na něj pověsila, bez zaváhání ho objala rukama kolem krku. Líbil se mu pocit, jak se k němu tiskne, a tak ji pevně objal a sklonil se dolů, aby si tak nějak nenápadně přivoněl k jejím vlasům. Vanilka. Její drobné tělo se dokonale tisklo k jeho, jako by se jejich tvary ideálně doplňovaly. Bylo to udivující.

„Co se stalo?“ zamumlala mu do svetru, který měl jasně zelenou barvu, cíleně zvolenou v kontrastu k modři jeho očí.

„Nejsem si jistý. Myslím, že se vám zatočila hlava, protože jste se moc rychle postavila. A je tu uvnitř horko.“

Slabě se usmála. Úsměvem, ze kterého mu tálo srdce.

Julia ho zoufale toužila políbit. Byl blízko. Tak velice, velice blízko. Pět centimetrů a ty rty by mohly být její… znovu. A jeho oči byly něžné a hřejivé… a býval na ni tak milý…. Byl blízko.

Nepatrně se od ní odtáhl, zkoušel, jestli zase neupadne. Když se to nestalo, jemně ji posadil nahoru na stůl a zvedl židli. Pak ustoupil ke dveřím studovny a narovnal si motýlka.

„Nevadí mi, když budete používat moji studovnu – ani trochu. Jen jsem byl překvapený, že jsem vás tu našel. Ve skutečnosti jsem rád, že vám Paul nabídl ji využívat. Není to žádný problém.“ Usmál se, aby jí

dopřál úlevu, a pozoroval ji, jak se chytila stolní desky, aby získala oporu. „Hledal jsem knihu, kterou si Paul půjčil.“ Mluvil hlasitě a znovu se otočil, aby se na Julii podíval.

Pomalými, ale opatrnými pohyby se postavila, začala rovnat knížky na stole na sebe a sbírala bílé listy papíru, které byly roztroušené po podlaze.

„Neměla jste se dnes večer sejít s Paulem?“

„Odjel na konferenci doktorandů na Princeton. Zítra má přednášku.“ Ostražitě k němu vzhlédla, a když uviděla, že má hlavu nakloněnou ke straně a pořád se usmívá, uvolnila se. Trochu.

„Princeton. Ano, samozřejmě. Zapomněl jsem. Máte velice pěknou brašnu.“ Vědoucně se na ni usmál a ukázal na tašku, která byla opřená o zeď.

Julia se začervenala a usilovně se snažila udržet své tajemství, že o jeho dárku ví.

„Ale zdá se, že je v ní něco živého. Vidím, že z jednoho zipu kouká ven pár uší.“

Julia se otočila. Gabriel měl pravdu: z brašny trčela dvě malá hnědá ouška, skoro jako by se pokusila propašovat do knihovny domácího mazlíčka. Julia zrudla ještě víc.

„Smím?“ ukázal na brašnu, ale ani se nepohnul a čekal na její svolení.

Váhavě vytáhla plyšovou hračku, podala mu ji a zahanbeně se kousla do rtu.

Je to jasné, slečna Mitchellová má králičí fetiš.

Gabriel držel králíčka mezi palcem a ukazováčkem a zvědavě se na něj díval, jako by nevěděl, co to je. Nebo jako by mohl v záchvatu vzteku napodobit chování toho slavného králíka z Monty Pythona a Svatého Grálu a jít mu rovnou po krku. Gabriel si preventivně položil ruku na krk a odolal náhlému a ohromujícímu nutkání říci Ni.

Ta hračka byla hnědá, samozřejmě, a měkká, vyrobená ze sametu nebo něčeho takového. Měla dlouhé uši, krátké končetiny a velmi pěkně vypadající vousky. Stála vzpřímeně a stabilně. A kupodivu mu připadala povědomá. Jako něco, co by mohla vlastnit a milovat Grace. Jako něco z dětství, které nikdy neměl.

Kolem krku mu někdo uvázal velmi nedbalou mašli z růžové stuhy. Gabriel si mašli přeměřil pohledem a dospěl k závěru, že ji takhle uvázal někdo, kdo byl buď lehce postižený (míněno bez urážky), nebo kdo měl nejspíš moc velké ruce a postrádal jemnou motoriku někoho, kdo byl nadán manuální zručností (jako například on sám). A byla na ní kartička.

Protože ji nechtěl ještě více zahanbit, usmál se a rychle střelil očima k textu, jen aby zahlédl tohle:

K,

tohle je někdo, kdo ti bude dělat společnost, zatímco budu pryč. Uvidíme se, až se vrátím.

Tvůj Paul

Prznitel andělů znovu udeřil, zavrčel si Gabriel pro sebe. Podal králíčka zpět Julii. „To je velmi – ech – milé.“

„Děkuji.“

„Ale kdo je K?“

Julia se otočila, aby vrátila Paulův poslední dárek do brašny, a dávala pečlivý pozor, aby králíčkovi nepřivřela uši do zipu. „Je to jedna z mých přezdívek.“

„Ale proč tohle písmeno? Proč ne něco, co začíná na P?“

Julia se na něj zamračila. Jako co? Pitomec? Pipka? Potvora? Plyšáček?

„Překrásná,“ řekl Gabriel. Pak zrudnul, protože mu to slovo vyklouzlo omylem. „Takže jste tu na hodiny usnula, s Králičími písněmi a s plyšovým zajícem, který vám dělal společnost? Neuvědomil jsem si, že jste na zajíčky.“

Julia byla v rozpacích. Nemohl si pomoci; ten popis byl nasnadě, i když trochu dvojsmyslný.

„Líbí se mi váš hudební vkus.“

„Děkuji.“ Rychle vypnula svůj prastarý notebook a hned ho strčila do brašny i s cédéčkem.

„Knihovna za chvilku zavírá. Co byste dělala, kdybych nepřišel?“

Trochu zmateně se rozhlédla kolem sebe. „To nevím.“

„Pokud by si nikdo nevšiml, že je tu rozsvícené světlo, když kontrolují tohle patro, byla byste v knihovně zamčená celou noc. Bez jakéhokoliv jídla.“ Už jen při tom pomyšlení mu zmizel úsměv z tváře. „Co hodláte dělat, aby se to už neopakovalo?“

Rychle se rozhlédla kolem sebe. „Nastavím Paulův budík?“ Přikývl, jako by mu ta odpověď stačila. Ale nestačila. „Máte hlad?“

„Měla bych jít, pane profesore. Omlouvám se, že jsem narušila váš osobní prostor.“

Kdybyste jen věděla, jak pravdivá jsou vaše slova, Julianne.

„Slečno Mitchellová, přestaňte.“ Přistoupil o krok blíž, zatímco si jednou rukou brala tašku a druhou sbírala ze stolu zbytek svých věcí. „Už jste měla večeři?“

„Ne.“

Gabrielovo obočí se uprostřed spojilo jako bouřková mračna.

„Kdy jste měla oběd?“

„V poledne.“

Zamračil se. „To už je skoro před jedenácti hodinami. Co jste jedla?“

„Hot dog ze stánku před knihovnou.“

Gabriel zaklel. „Nemůžete žít jen z takových blafů. Já bych jídlo z pouličního stánku nejedl nikdy. Slíbila jste mi, že mi řeknete, kdybyste měla hlad – a teď tu přede mnou omdléváte.“

Podíval se na své rolexky z bílého zlata. „Je pozdě na to, abych vás vzal na steak – v Harbour Sixty už je zavřeno. Proč byste se ke mně nepřipojila na večeři někde jinde? Zabral jsem se do práce na své přednášce a taky jsem zatím nejedl.“

Julia na něj zírala. „Jste si jistý?“

Jeho výraz ztvrdl. „Slečno Mitchellová, já nejsem typ člověka, který by nabízel planá pozvání. Pokud jsem vás pozval na večeři, pak si jistý jsem. A teď, půjdete, nebo ne?“

„Nejsem na večeři vhodně oblečená, děkuji.“ Vyklenula na něj obočí a její hlas byl jako saténem obalená ocel. Už se dostala přes svůj počáteční šok, že byla přistižena v jeho studovně, a teď byla zcela probuzená a zcela rozčilená jeho tónem.

Jeho oči ji pomalu zkoumaly a prodlévaly na ní, aby si prohlédly její krásné tvary, a pak se na dlouhou dobu zarazily u jejích tenisek. Pohrdal teniskami na ženách, protože plýtvaly dokonalou příležitostí předvést ladnost ženských nohou. Odkašlal si. „Vypadáte dobře. Myslím, že barva vaší halenky zvýrazňuje ruměnec na vaší pokožce a ty karamelové tečky ve vašich očích. Sluší vám to, opravdu.“ Usmál se na ni, možná až trochu moc vřele, a odvrátil pohled.

Já mám v očích karamel? A odkdy? A kdy se mi do nich díval dost dlouho na to, aby si toho všiml?

„Blízko mého domu je malý podnik, kam během týdne často chodívám, zvláště pozdě v noci. Koupím vám večeři a můžeme si promluvit o vašem návrhu práce, neformálně, samozřejmě. Co vy na co?“

„Děkuji vám, pane profesore.“

Jejich oči se nestřetly nadlouho, ale setkaly se, a obě strany si vyměnily vřelý a trochu váhavý úsměv.

Trpělivě čekal, až si všechno uklidí, než ustoupil stranou a mávl rukou směrem k chodbě. „Až po vás.“

Poděkovala mu, a když ho míjela, natáhl ruku, sáhl po uchu její brašny a přejel jí přitom po jednom z prstů. Julia instinktivně ucukla a tašku upustila.

Naštěstí ji chytil. „To je velice krásná brašna. Myslím, že bych se vám o ni mohl na chvíli postarat. Pokud vám to nebude vadit.“ Usmál se na ni a ona se začervenala.

„Děkuji vám,“ zamumlala. „Vážně se mi líbí. Je dokonalá.“

Gabriel se nepokoušel zapojit ji do rozhovoru, dokud nebyli v restauraci Café Volo na Yonge Street. Café byl malý, ale útulný podnik, který nabízel možná ten nejdelší a nejlepší pivní lístek v Torontu. Také měl velmi šikovného italského šékuchaře, a tak byla jejich nabídka jedním z nejlepších prostých italských jídelníčků nabízených v okolí. Restaurace samotná byla maličká, jen deset stolů, které byly v létě rozšířené o terasu. Výzdoba byla rustikální a zahrnovala starožitnosti jako renovované kostelní lavice a staré žací stoly. V Julii to vzbuzovalo podobný dojem jako německý vinný sklípek restaurace Vinum, kterou navštívila s přáteli, když byla ve Frankfurtu.

Gabrielovi se tam líbilo, protože měli v nabídce zvláštní druh Trappist Ale, kterému dával přednost, Chimay Premi?re, a těšilo ho, že si může dát k pivu pizzu na neapolský způsob. (Jako vždy, neměl trpělivost s průměrností.) Vzhledem k tomu, že Gabriel byl v Café Volo častým a štědrým návštěvníkem a byl více než jen tak nějaký vybíravý snob, nabídli mu to nejlepší místo, což byl poklidný stůl pro dva, schovaný v rohu vedle širokého okna, které poskytovalo výhled na blázinec na noční Yonge Street.

Transvestité, vysokoškolští studenti, party opilých kluků, policisté, šťastné párečky homosexuálů, celebrity na tahu, paničky venčící svoje pompézní mazlíčky, ekologičtí aktivisté, bezdomovci, pouliční zpěváci, potenciální členové gangů, ruští maiáni, zbloudilý profesor nebo člen regionálního parlamentu, nebo dva, nebo čtyři, a tak dále. Byl to nespočet fascinujícího lidského chování, byl to život a bylo to zdarma.

Julia se opatrně usadila na své místo, což byla původně kostelní lavice, a přitáhla si těsně kolem sebe kožešinu, kterou číšník přehodil přes opěradlo.

„Je vám zima? Požádám Christophera, aby nás usadil blíž ke krbu.“ Gabriel udělal pohyb, aby přivolal vrchního, ale Julia ho zastavila.

„Ráda se dívám na lidi,“ řekla ostýchavě.

„Já taky,“ přiznal. „Ale vy teď vypadáte jako yetti.“ Julia zrudla.

„Odpusťte,“ dodal rychle. „Ale určitě bychom mohli vymyslet něco lepšího než beraní kožešinu, která se válela bůhvíkde. Nejspíš zdobila podlahu v Christopherově bytě. A kdoví, jaké vylomeniny se na ní mohly odehrávat.“

Vážně právě použil slovo vylomeniny ve větě?

A s tím profesor Emerson elegantně přetáhl svůj zelený kašmírový svetr zpod okázalého motýlka přes hlavu a podal jí ho. Julia ho přijala a odsunula nežádoucí yettiovský koberec stranou. Jemně si natáhla jeho dost velký svetr.

„Lepší?“ usmál se a snažil se uhladit si právě rozcuchané vlasy.

„Lepší.“ Oplatila mu úsměv, bylo jí mnohem větší teplo a cítila se velice pohodlně, zahalená teplem a Gabrielovou vůní. Pořádně si založila rukávy, protože měl ruce mnohem delší než ona.

„Šel jste v úterý do Lobby?“ zeptala se.

„Ne. A teď, proč mi neřeknete něco o tom vašem návrhu práce?“ Jeho hlas okamžitě přešel k úřednímu a profesorskému tónu.

Naštěstí je v tu chvíli přerušil Christopher, aby převzal jejich objednávky, což dalo Julii pár drahocenných minut, aby si srovnala myšlenky.

„Jejich salát Caesar je dost dobrý, stejně jako neapolská pizza. Ale obojí je pro jednu osobu až moc. Jste ten typ, kterému nevadí se podělit?“ zeptal se Gabriel.

Julii klesla brada.

„Tedy, rozdělila byste se se mnou, prosím? Nebo si můžete objednat, cokoliv chcete. Možná nechcete salát a pizzu.“ Gabriel se zamračil, usilovně se alespoň na pět minut snažil nebýt arogantní, panovačný profesor.

Christopher tiše poklepával nohou, protože nechtěl, aby si profesor všiml jeho netrpělivosti. Už ho viděl, když byl rozzlobený, a nechtěl se stát svědkem reprízy toho představení. Ačkoliv teď by se možná choval jinak, když měl dámskou společnost (což byl Christopherův profesionální lék na jakýkoliv druh poruchy osobnosti, malý či velký).

„Ráda se s vámi rozdělím o pizzu a salát. Děkuji.“ Juliin tichý hlas ukončil jednání.

Gabriel objednal a krátce nato se Christopher objevil s jejich pivem Chimay, protože Gabriel trval na tom, aby ho Julia ochutnala.

„Na zdraví,“ řekl a ťukl sklenicí o její.

„Prost,“ odvětila.

Pomalu usrkávala, neschopná zahnat vzpomínku na svoje první pivo a toho, s kým ho pila. Tamto pivo byl domácí ležák. Tohle pivo bylo červenohnědé, sladké a sladové, všechno v jednom. Strašně jí chutnalo a ona dala svoji pochvalu najevo zasténáním.

„Stojí víc než deset dolarů za láhev,“ zašeptala, nechtěla uvést do rozpaků Gabriela ani sebe hlasitou nevěřícností.

„Ale je nejlepší. A nevypila byste radši jednu láhev tohohle než dvě láhve Budweiseru, který vážně chutná, jako byste pila nějaké splašky?“

Já můžu jenom předpokládat, že jakékoliv splašky jsou k pití příšerné, profesore Emersone, ale vezmu vás za slovo. Magore.

„No? Tak si to poslechněme,“ naléhal. „Co si myslíte? Úplně vidím, jak se vám v tom maličkém mozku otáčejí kolečka. Tak ven s tím.“ Založil si ruce na hrudi a s blahosklonným pobavením se ušklíbl, jako by před ním ten její maličký mozek nemohl ukrýt žádné tajemství.

Julia se naježila. Nelíbila se jí skutečnost, že použil zdrobnělinu maličký v odkazu na její mozek, protože to vypadalo, jako by pohrdal jejími rozumovými schopnostmi. A tak se mu to rozhodla vrátit.

„Jsem ráda, že s vámi mohu mluvit soukromě,“ začala a vytáhla ze své brašny dvě obálky. „Tohle nemohu přijmout.“ Posunula k němu přes stůl dárkový poukaz do Starbucks a dopis s oznámením o udělení stipendia.

Gabriel zíral na obě ty věci, které okamžitě poznal, a zamračil se. „Co vás vede k domnění, že jsou ode mne?“ Odstrčil je zpátky přes stůl.

„Schopnost dedukce. Vy jste jediný, kdo mi říká Julianne. Vy jste jediný s dost velkým bankovním kontem, abyste mohl inancovat stipendium.“ Vrátila mu obálky zpět.

Na chvíli se odmlčel. Byl opravdu jediný, kdo Julianne říkal jejím celým jménem? Jak jí říkali ostatní?

Julia.

„Musíte to přijmout.“ Znovu k ní posunul papíry.

„Ne, nemusím. Z darů se cítím velmi nepříjemně a už ten poukaz do Starbucks, to je až příliš. A to ani nemluvím o stipendiu. Nikdy vám to nebudu schopná splatit, a už tak vaší rodině dlužím až moc. Nemůžu to přijmout.“ Odstrčila je zpátky.

„Vy to můžete přijmout, a taky to přijmete. Ten dárkový poukaz je bezvýznamný; za jediný měsíc utratím za kávu mnohem víc. Potřebuji vám nějakým hmatatelným způsobem ukázat, že si vážím vaší inteligence. V nestřeženém okamžiku jsem řekl něco, co slečna Petersonová vzala a překroutila. Takže to není dárek – je to spíš odškodnění. Zostudil jsem vás; a teď vás chválím. Vy to musíte přijmout, nebo ta nespravedlnost zůstane mezi námi nevyřešena, a já bych nemohl věřit, že byste mi mou verbální indiskreci před jedním ze svých kolegů odpustila.“ Posunul obálky přes stůl a pro jistotu se na ni ještě podíval.

Julia se upřeně dívala na jeho pěkného, ručně vázaného motýlka, protože potřebovala rozptýlit od planoucí modři jeho očí. Přemýšlela, jak se mu podařilo uvázat si ho tak rovně a souměrně. Možná že si jen pro tenhle účel najal profesionální vazačku motýlků. Někoho s umělými blond vlasy a vysokými podpatky. A s velmi dlouhými nehty.

Vzdorovitě k němu posunula kartu do Starbucks zpátky. A k jejímu velkému zadostiučinění mu ztvrdly rysy ve tváři a strčil si ji do kapsy.

„Nechci tu s vámi s tím dárkovým poukazem hrát celý večer ping-

-pong,“ procedil. „Ale to stipendium se vrátit nedá. Ty peníze nejsou ode mne. Já jsem jen upozornil pana Randalla, ředitele jedné ilantropické organizace, na vaše úspěchy.“

„A chudobu,“ zamumlala Julia.

„Pokud mi chcete něco říct, slečno Mitchellová, prosím, udělejte mi laskavost a zesilte svůj hlas na slyšitelnou úroveň,“ šlehl po ní očima.

Vrátila mu to. „Nemyslím si, že by to bylo velmi profesionální, profesore Emersone. Vyplácíte mi prostřednictvím stipendia tisíce dolarů, ať už se vám to podařilo jakkoliv. Vypadá to, jako byste se snažil si mě koupit.“

Gabriel se ostře nadechl a počítal do deseti, aby odvrátil slovní výbuch. „Koupit si vás? Věřte mi, slečno Mitchellová, nic by nemohlo být vzdálenějšího mé mysli! A jsem hluboce uražen, že jsem takto osočen. Kdybych vás vůbec chtěl, samozřejmě bych si vás nemusel kupovat.“

Julii vystřelilo obočí vzhůru a zadívala se na něj. Krutě. „Dejte si pozor.“

Svíjel se pod jejím zlostným pohledem, což byla pro něj zřídkavá zkušenost. Ona si v tom libovala.

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, že bych se k vám nikdy nechtěl chovat jako ke zboží. A vy nejste ten typ dívky, která by se dala koupit, nebo ano?“

Julia si ho mrazivě prohlížela a pak pohlédla stranou. Zavrtěla hlavou, zadívala se ke dveřím a přemýšlela, jestli by se jí podařilo utéct.

„Proč to děláte?“ zašeptal po pár minutách.

„Co dělám?“

„Provokujete mě.“

„Já ne… já… já vás neprovokuji. Jen konstatuji fakta.“

„Nicméně je to extrémně provokativní. Kdykoliv se s vámi snažím mluvit jako s normálním člověkem, provokujete mě.“

„Jste můj profesor.“

„Ano, a starší bratr vaší nejlepší přítelkyně. Nemůžeme být pro jeden večer jen Gabriel a Julianne? Nemůžeme vést příjemný rozhovor a dát si ještě příjemnější večeři a všechno to ostatní? Možná se vám to nemusí zdát zřejmé, ale snažím se tu být lidský.“ Frustrovaně zavřel oči.

„Snažíte se?“ Byla to nevinná otázka položená v dobré víře. Když si uvědomila, jak to nahlas znělo, připlácla si Julia ruku přes ústa.

Gabriel pomalu otevřel temně modré oči, jako drak v Tolkienově příběhu, ale po návnadě její impertinence neskočil. A taky nevychrlil oheň. Zatím.

„Chcete-li být profesionální, chovejte se podle toho. Normální magisterská studentka, která by dostala dopis s udělením stipendia, by byla hluboce vděčná svému nesmírnému štěstí a peníze by přijala. Takže jednejte profesionálně, slečno Mitchellová. Mohl jsem před vámi svoje vazby ke stipendiu utajit, ale rozhodl jsem se chovat se k vám jako k dospělé. Rozhodl jsem se respektovat vaši inteligenci a nezaměstnávat se klamem. Nicméně jsem si dal dobrý pozor, abych své vazby ke stipendiu zatajil před naší katedrou. Ta ilantropická organizace není s mým jménem veřejně spojována, takže to nemůžou ke mně zpětně vystopovat. A Emerson je velmi běžné jméno. Tudíž vám nikdo neuvěří, pokud odhalíte, že za ním stojím já.“

Vytáhl z kapsy iPhone, otevřel si poznámky a začal prstem něco psát.

„Nehodlala jsem si stěžovat…“ začala Julia.

„Možná byste měla říci děkuji.“

„Děkuji, profesore Emersone. Ale zamyslete se nad tím z mého úhlu pohledu – nechci hrát Hélo?su vašemu Abelardovi.“ Sklopila pohled ke svému příboru a začala rovnat jednotlivé kousky, dokud nebyly všechny symetricky uspořádané.

Gabriel si rychle vzpomněl, jak ji to už jednou viděl dělat, když večeřeli v Harbour Sixty. Položil telefon na stůl a podíval se na ni s bo-

lestným výrazem, který se zdvojnásobil pocitem viny za to, co se skoro stalo v jeho studovně. Ano, dostal se blízko k tomu, aby podlehl nesporným půvabům slečny Mitchellové a riskoval tak Abelardův osud, protože kdyby Rachel zjistila, že svedl její kamarádku, ani na vteřinu by nezaváhala a vykastrovala by ho. Jako zázrakem se však jeho sebekontrola ukázala být lepší než ta Abelardova. „Já bych nikdy nesvedl studentku.“

„Pak děkuji,“ zamumlala. „A děkuji vám za to gesto se stipendiem, přestože vám nemůžu slíbit, že ho přijmu. Vím, že je to pro vás jen malý obnos, ale znamenalo by to letenky domů na Díkůvzdání, na Vánoce a na jarní prázdniny a Velikonoce. A peníze na spoustu věcí navíc, než si můžu dovolit teď. Včetně příležitostných steaků.“

„Proč byste to utratila za letenky? Myslel bych si, že to využijete, abyste si zajistila lepší byt.“

„Nemyslím si, že bych mohla vypovědět smlouvu. A vůbec, jet domů navštívit tátu je pro mě důležité. On je jediná rodina, kterou mám. A ráda bych viděla Richarda, než prodá dům a přestěhuje se do Philadelphie.“

Vlastně by stálo za to, přijmout to stipendium, abych mohla navštívit Richarda a sad. Chtěla bych vědět, jestli je tam ještě moje oblíbená jabloň… Chtěla bych vědět, jestli si někdo všiml, že jsem do kmene vyryla svoje iniciály…

Gabriel se zamračil, z řady důvodů. „Vy byste jinak nemohla jet domů?“

Zavrtěla hlavou. „Táta chtěl, abych na Vánoce domů raději přiletěla, než abych jela autobusem. Ale ceny u Air Canada jsou nehorázné. A styděla bych se nechat si od něj zaplatit letenku.“

„Nikdy se nestyďte přijmout dárek, když pro vás neznamená žádné závazky.“

„Mluvíte jako Grace. Obvykle takové věci říkala.“

Zavrtěl se na sedačce a mimoděk se poškrábal na zátylku. „Kde myslíte, že jsem se naučil, co je to štědrost? Od své biologické matky ne.“

Julia se na Gabriela podívala a setkala se s jeho pohledem bez sebemenšího červenání nebo mrkání. Pak si povzdechla a zastrčila dopis se

stipendiem zpátky do své brašny. Rozhodla se, že si dá čas na rozmyšlenou, a potom, až nebude v zajetí profesorovy přitažlivosti, se s tím vypořádá nejlépe, jak umí. Protože viděla, že hádat se s ním nemá smysl. A v tomto ohledu, stejně jako v několika dalších, byl přesně jako Peter Abelard, sexy, inteligentní a svůdný.

Podíval se na ni. „Ale nehledě na všechno, co jsem se snažil udělat, a musím přiznat, že to není mnoho, vy budete stále hladovět?“

„Gabrieli, já mám se svým žaludkem chatrný vztah. Zapomínám jíst, když jsem zaneprázdněná, nebo zamyšlená, nebo – nebo smutná. Není to o penězích – takhle se prostě věci mají. Prosím, netrapte se tím.“

„Takže… vy jste smutná?“

Pomalu upíjela své pivo a ignorovala jeho otázku.

„To z Danta jste nešťastná?“

„Někdy,“ zašeptala.

„A jindy?“

Podívala se na něj a po tváři se jí rozlil milý úsměv. „Nemůžu si pomoci – dělá mě bláznivě šťastnou. Někdy, když rozebírám Božskou komedii, cítím, jako bych dělala něco, pro co jsem byla předurčená. Jako bych našla svou vášeň, své poslání. Už nejsem ta malá stydlivá holka ze Selinsgrove. Umím to, jsem v tom dobrá, a to mi dává pocit, že jsem… důležitá.“

To už bylo příliš. Příliš mnoho informací. Rychle vypité pivo, nával krve do hlavy, jeho vůně, linoucí se k ní z jeho svetru, návyková a těžká. Nikdy mu neměla říct všechna tahle slova, ze všech lidí zrovna jemu.

Ale on ji jenom tak nějak vřele sledoval, což ji překvapilo. „Vy jste stydlivá, to je pravda,“ zamumlal. „Ale to samozřejmě není nectnost.“ Odkašlal si. „Závidím vám to nadšení pro Danta. Taky jsem se tak cítil. Ale u mě už je to dávno. Příliš dávno.“ Znovu se na ni usmál a odvrátil pohled.

Julia se naklonila přes stůl a ztišila hlas. „Kdo je M. P. Emersonová?“ Polekané modré oči střelily k jejím a rozhořely se s intenzitou laseru.

„Raději bych o tom nemluvil.“

Jeho tón nebyl krutý, ale byl velmi, velmi chladný a Julia si uvědomila, že se dotkla nervu tak zraněného a tak obnaženého, že ještě vibroval bolestí. Chvíli jí trvalo, než se sebrala, a než si stačila plně uvědomit, jestli je ta otázka moudrá, nebo ne, promluvila. „Snažíte se stát mým přítelem? To je to, co se mi snažíte tím stipendiem sdělit?“

Gabriel se zamračil. „K tomuhle vás navedla Rachel?“

„Ne. Proč?“

„Myslí si, že bychom měli být přáteli. Ale řeknu vám, co jsem řekl jí – je to nemožné.“

Julia cítila, jak se jí začalo svírat hrdlo, a hlasitě polkla. „Proč?“

„Žijeme pod rudou vlajkou profesionality. Profesoři se nemohou přátelit se svými studentkami. A i kdybychom byli jen Gabriel a Julianne, kteří se dělí o pizzu, nemohla byste být moje přítelkyně. Já jsem magnet na hříchy, a vy ne.“ Smutně se usmál. „Takže vidíte, že je to beznadějné. Zanechte naděje, všichni, kdož vcházíte.“

„Nerada cokoliv považuji za beznadějné,“ zašeptala ke svému příboru.

„Aristoteles řekl, že přátelství je možné jen mezi dvěma ctnostnými lidmi. Z toho vyplývá, že přátelství mezi námi je nemožné.“

„Nikdo není doopravdy ctnostný.“

„Vy jste.“ Gabrielovy modré oči se vpíjely do jejích s něčím podobným vášni a obdivu.

„Rachel říkala, že jste v Lobby na VIP seznamu.“ Julia rychle změnila téma, aniž by znovu přemýšlela o svých slovech.

„To je pravda.“

„Dělala z toho tajemství. Proč?“ Gabriel se zamračil. „Proč myslíte?“

„Nevím. Proto se ptám.“

Upřel na ni pohled a ztlumil hlas. „Chodím tam pravidelně, proto jsem VIP. I když v poslední době jsem tam moc nebyl.“

„Proč tam chodíte? Nemáte rád tanec. Je to jen kvůli pití?“ Julia se rozhlédla kolem po jednoduchém, ale útulném zařízení Café. „Tohle je stejně dobré místo k popíjení jako kterékoliv jiné. Myslím, že je to tu mnohem hezčí. Je to tu gemütlich – útulné.“ A nevypadá to, že by tu byla na dohled nějaká Emersonova děvka.

„Ne, slečno Mitchellová, zpravidla se nechodím do Vestibulu napít.“

„Tak proč tam chodíte?“

„Není to jasné?“ Zamračil se. Pak zavrtěl hlavou. „Možná ne někomu, jako jste vy.“

„Co to má znamenat? Někomu, jako jsem já?“

„To znamená, že nevíte, na co se mě ptáte,“ odsekl a vztekle na ni zíral.

„Jinak byste po mně nechtěla, abych to říkal! Vy chcete vědět, proč tam chodím? Řeknu vám, proč to dělám. Chodím tam, abych našel ženy, se kterými bych si zašukal, slečno Mitchellová.“ Byl naštvaný a mračil se na ni. „Teď jste šťastná?“ zavrčel.

Julia se zhluboka nadechla a zadržela dech. Když už to nemohla vydržet, zavrtěla hlavou a vydechla. „Ne,“ odpověděla tiše a zadívala se dolů na své ruce. „Proč by mě tohle mělo udělat šťastnou? Ve skutečnosti se mi z toho dělá špatně od žaludku. Opravdu dost špatně. Nemáte ani ponětí.“

Gabriel vzdychl a oběma rukama si sevřel zátylek. Nezlobil se na ni; zlobil se sám na sebe. A styděl se. Jedna jeho část ji chtěla úmyslně odradit – obnažit se před ní a nic neskrývat –, tak aby ho mohla vidět takového, jaký opravdu je, temné, zlověstné stvoření, vystavené její ctnosti. Pak by mohla utéct.

Možná že se o to jeho podvědomí snažilo už těmi směšnými, neprofesionálními výbuchy. Protože to, co právě řekl, by nikdy ani za milion let žádnému studentovi neřekl, natož studentce, dokonce i když to byla pravda. Ona ho pomalu, kousek po kousku, hnala do záhuby a on nechápal jak.

Gabrielovy modré oči vyhledaly ty její. A z jeho bledé krásné tváře vyčetla Julia výčitky svědomí.

„Odpusťte mi. Vím, že jsem se vám znechutil.“ Mluvil velmi tiše. „Ale věřte mi, když vám říkám, že je to velmi dobrá reakce, kterou jste projevila. Měla byste se mnou nechat odehnat. Pokaždé, když jsem vám nablízku, vás kazím.“

„Nemám pocit, že byste mě kazil.“

Smutně se na ni podíval. „To jenom proto, že nevíte, co to znamená. A v době, kdy si to uvědomíte, bude už příliš pozdě. Adam a Eva si neuvědomovali, že jsou ztraceni, dokud nebyli vyhnáni z Ráje.“

„O tom něco vím,“ zamumlala Julia. „A nenaučila jsem se to čtením Miltona.“

Právě tehdy jim Christopher přinesl pizzu, a ukončil tak jejich trapný rozhovor. Gabriel se ujal úlohy hostitele, servíroval Julii její salát a pizzu jako první a dával pozor, aby se ujistil, že dostane víc strouhaného parmazánu a krutonů než on. A nebylo to proto, že by to neměl rád; obojí nesmírně miloval. Zatímco jedli a Julia vzpomínala na jejich první společné tiché jídlo, začala z reproduktorů hrát píseň, která byla tak krásná, že položila vidličku a zaposlouchala se do ní.

Gabriel tu píseň zaregistroval také a začal si tiše pro sebe zpívat, skoro bezhlesně, něco o nebi a pekle, ctnosti a neřesti.

Julia byla překvapená děsivým významem těch slov. Gabriel po chvilce přestal, náhle nejistý sám sebou, a zaměřil pozornost na svou pizzu. S pokleslou čelistí na něj pohlédla. Nevěděla, že umí zpívat. A slyšet jeho dokonalá ústa a hlas zpívat ta slova…

„To je krásná píseň. Kdo to zpíval?“

„Jmenuje se to Ty a já a je to od Matthewa Barbera, jednoho místního muzikanta. Pochytila jste ty verše – ty o ctnosti a neřesti? Myslím, že oba víme, který termín se na kterého z nás dá aplikovat.“

„Je krásná, ale smutná.“

„Vždycky jsem měl hroznou slabost pro krásné, ale smutné věci.“ Pozorně se na ni zadíval a pak se odvrátil. „Předpokládám, že bychom měli začít diskutovat návrhu vaší práce, slečno Mitchellová.“

Julia viděla, že jeho profesionální maska je opět pevně na svém místě. Zhluboka se nadechla a začala popisovat svůj projekt, odvolávala se na jména Paola a Francescy a Danta a Beatrice, když byla náhle přerušena zvoněním Gabrielova telefonu.

Vyzvánění znělo jako tóny Big Benu. Zvedl prst, aby Julii naznačil, že má být na chvíli zticha, a podíval se dolů na displej svého iPhonu. Tváří mu prolétlo znepokojení.

„Musím to vzít. Omlouvám se.“ Gabriel se postavil a v jediném rychlém pohybu zároveň přijal hovor. „Paulino?“

Vešel do vedlejší místnosti, ale Julia ho pořád ještě mohla slyšet. „Co se děje? Kde jsi?“ Jeho hlas začal znít tlumeně.

Julia se zaměstnávala svým pivem a večeří a přemýšlela, kdo může Paulina být. Nikdy předtím to jméno neslyšela. Gabriel vypadal hluboce znepokojený, jakmile na displeji uviděl, cokoliv tam vlastně bylo.

Je M. P. Emerson – Paulina ? Je to jeho exmanželka? Nebo je M. P. nějaký kód a on si se mnou prostě jen hraje?

Gabriel se vrátil asi o patnáct minut později. Nesedl si. Byl krajně rozrušený, ve tváři bledý a skoro se třásl.

„Musím jít. Omlouvám se. Zaplatím večeři a požádám Christophera, aby vám zavolal taxi, až dojíte.“

„Můžu jít pěšky.“ Julia se shýbla a zvedla svou brašnu.

Zvedl ruku, aby ji zastavil. „Absolutně ne. Ne pozdě v noci po Yonge Street a sama. Tady.“ Posunul přes stůl složenou bankovku. „Na taxík a pro případ, že byste chtěla něco dalšího k jídlu a pití. Prosím, zůstaňte a dojezte večeři. A nechte si zabalit zbytek domů, ano?“

„Nemůžu si vzít vaše peníze.“ Pohnula se, jako by mu chtěla bankovku vrátit, a on jí věnoval rozechvělý pohled.

„Prosím, Julianne. Teď ne.“ Promnul si jednou rukou oči. Cítila s ním, a tak se rozhodla, že se s ním nebude přít.

„Omlouvám se, že vás musím opustit. Já…“

Něčeho litoval, opravdu litoval. Něco ho trápilo a nevědomky zasténal. Aniž by o tom přemýšlela, vklouzla rukou do jeho, aby mu vyjádřila soucit a solidaritu. Byla překvapená, že neucukl, ani jí ruku nesmetl pryč.

Okamžitě ji stiskl, jako by byl vděčný za kontakt. Otevřel oči, podíval se na ni a pomalu začal přejíždět prsty po hřbetu její ruky a lehce ji hladil. Bylo to tak příjemné a něžné. Jako kdyby to dělal už tisíckrát. Jako kdyby mu patřila. Přitáhl si její ruku nahoru, blízko ke svým rtům, a zadíval se na jejich spojení.

„Tady je vůně krve silná. Všechny parfémy z Arábie nejsou sladší než tahle malá ruka,“ zašeptal. Gabriel její ruku uctivě políbil, ale byla to jeho vlastní ruka, na kterou se díval. „Dobrou noc, Julianne. Uvidíme ve středu – pokud tu ještě budu.“

Julia přikývla a dívala se, jak vychází ven a dává se do běhu, jakmile se jeho nohy dotkly chodníku. Sotva odešel, uvědomila si, že má po-

řád na sobě jeho přepychový kašmírový svetr a že do padesátidolarové bankovky, kterou jí nechal, je stočený dárkový poukaz do Starbucks se vzkazem napsaným na zadní straně obálky:

J,

nemyslela jste si, že bych to vzdal tak snadno, že ne? Nestyďte se přijmout dar, když Vás k ničemu nezavazuje. Nejsou tu žádné závazky.

Váš

Gabriel

13. kapitola

Ani druhý den ráno nebyla Julia stále ještě rozhodnutá, co provede s tím stipendiem. Nespěchala udělat něco, co by mohlo vystavit Gabrielovu štědrost podezření řad členů univerzitního vedení, protože věděla, že by to pro něj mohlo být nebezpečné.

A neměla ani v úmyslu odhalit sebe jako cokoliv jiného než seriózní magisterskou studentku, takže se zdráhala jít k vedoucímu katedry a vysvětlovat mu, proč o ty peníze nemá zájem. Protože to stipendium by se skvěle vyjímalo v jejím životopise a seriózní magisterští studenti by se o tyhle věci měli starat mnohem víc než o hloupé maličkosti, jakou je třeba vlastní hrdost.

Řečeno slovy klasika, slečna Mitchellová byla chycená mezi Skyllou chránit Gabriela i sebe a Charybdou, která chtěla zůstat věrná své pýše. Naneštěstí pro její hrdost šlo odmítnutí stipendia ruku v ruce s nebezpečím, že pravda vyjde najevo; nebezpečím, kterému by se mohla vyhnout, kdyby ty peníze prostě přijala. Nelíbilo se jí to. Ani trochu. Zvláště když vzala v úvahu Rachel, která jí koupila šaty a boty, a Gabrielovu ne tak tajnou snahu o výměnu jejího školního batohu.

Opomněla se mu zmínit, že poslala svůj batoh zpátky k L. L. Beanovi, a dychtivě čekala, až jí ho vrátí zpět. A měla plně v úmyslu ho nosit, prostě proto, aby jasně ukázala svou nezávislost.

V pátek odpoledne poslala Julia Rachel krátkou textovku, ve které jí pověděla o stipendiu a ptala se jí, jestli ví, kdo je to M. P. Emersonová. Nemohla se dočkat, až dostane odpověď.

Rachel jí okamžitě odepsala:

J: Cože to G udělal? V životě jsem o nadaci neslyšela. Ani o MPE. MP = Gabrielova bio-matka? Babička? Pusu, R.

P. S.: A. vzkazuje ahoj a díky.

Julia byla Rachelinou zprávou zmatená, ale její návrhy ji přesvědčily.

M. P. musela být Gabrielova babička, protože si nedokázala představit, že by pojmenoval stipendium po někom, koho nesnášel. A byla si vážně dost jistá, že Gabriel svou biologickou matku nenáviděl.

Ačkoli možné to bylo. Julia uvažovala nad tím, že jestliže byl Gabriel tak tajnůstkářský dokonce i před Rachel, tím víc věcí by skrýval před ní. Takže v záchvatu odvahy, kterou získala po jednom nebo dvou panácích tequily, odeslala Julia další textovku s dotazem, jestli má Gabriel v Torontu přítelkyni, které by se mohla na stipendium zeptat. A okamžitě dostala do své e-mailové schránky následující odpověď:

Julie!

Dobře, kašlu na textovky – ta tlačítka jsou moc mrňavá.

Gabriel NIKDY neměl přítelkyni, alespoň pokud vím. Dokonce ani když byl na střední, nikdy žádnou nepřivedl domů, aby ji představil mámě a tátovi. Scott ho kdysi obvinil z toho, že je gay. Ale Scott nemá na gaye nos.

Viděla jsi, jak má Gabriel zařízený byt? A ty fotky v jeho ložnici? Počkat. Viděla jsi je tam??? Žádná tamní přítelkyně – naprosto určitě. Myslím, že má jenom holky do postele. Ačkoli se choval divně, když jsem se ho na to zeptala. Je mu třiatřicet, pro rány boží – být playboyem už není tak roztomilé.

Jsi si jistá, že si M. P. Emersonovou nevymyslel? Zeptám se Scotta a napíšu ti. Nechci s tím obtěžovat tátu – je v háji a… však víš.

Aaron a já jedeme na dva týdny do srubu na ostrovy Queen Charlotte. Žádný internet. Žádné mobily. Jenom my – klid, ticho a venkovní vířivka.

Prosím, chraň Gabriela před pádem z útesu, než se vrátím. S láskou, R.

P. S.: Aaron tě chce pozdravit sám. Tak tady ho máš, zlato. Ahoj, Julie. To jsem já, Aaron.

Děkuji, že ses tak skvěle starala o mou snoubenku, když byla v Kanadě. Vrátila se jako jiný člověk a já vím, že Gabrielova zásluha to nebyla.

Všichni jsme tě na pohřbu postrádali – budeme rádi, když tě uvidíme o Díkůvzdání. Jestli jsi neplánovala přijet domů, mohla bys to znovu zvážit? Bez Grace to bude drsné. Richard (a Rachel) kolem sebe potřebují svou rodinu, a to znamená i tebe.

Mám nastřádané nějaké kilometry ve věrnostním programu – můžu ti poslat letenku.

Přemýšlej o tom. Mám tě rád, holčičko,

Aaron

Julia si setřela slzu nad tím, jak je Aaron laskavý. Cítila štěstí a úlevu, že on a jeho snoubenka jsou do sebe pořád tak zamilovaní. Co by za to dala, být takhle milována…

Přemýšlela, proč jí ta Aaronova nabídka letenky, která na ni vyskočila z monitoru, připadala jako něco jiného než milodar a proč vlastně okamžitě začala tu jeho laskavost zvažovat. Pak jí to došlo – Grace měla pravdu. Pokud nejsou s darem spojeny žádné závazky a je dáván z lásky nebo přátelství, které je vlastně taky druhem lásky, není žádná hanba ho přijmout. A pokud Julia Aaronův dar přijme, mohla by být součástí Richardova prvního Díkůvzdání bez Grace a přitom stipendium

M. P. Emersonové vrátit.

V myšlenkách na ni Julii napadlo, jestli by oběma nepomohla malá modlitba ke Grace, od ní i od Gabriela, protože Grace byla opravdu světice, matka z nebes a ta, jež by bezpochyby pomoc svým dětem poslala. Takže zatímco svatá Lucie odjela se svým milovaným Aaronem na dovolenou, Julia obrátila svou pozornost vzhůru a prosila o matčinu nebeskou přímluvu za životy jich všech, a na Graceinu památ-ku zapálila v ten osamělý páteční večer ve svém malém bytě v okně svíčku. A předtím, než vlezla i se sametovým králíčkem do úzké postele, rozhodla se Aaronův dárek laskavě přijmout, jako důkaz své nově nalezené otevřenosti k milosrdenství a své schopnosti náležitě spolknout svou pýchu. Což znamenalo, zcela dle očekávání, že její smrtelný hřích není tak smrtelný.

??

Julia se v Paulově nepřítomnosti přistihla, že tráví dlouhý sobotní den v knihovně ve studovně profesora Emersona prací na návrhu své diplomové práce. Jedna její část tajně doufala, že by ji mohl profesor znovu překvapit, ale nestalo se tak. A v mysli se jí vracela jeho slova: „Uvidíme se ve středu. Pokud tu ještě budu.“

Uvědomila si, že nehledě na to, co říkala Rachel, je více než možné, že Gabriel má přítelkyni jménem Paulina. Julia si vzpomněla, že Gabriel si nastavil jako vyzváněcí tón k Paulininu číslu zvonění Big Benu. Byla Paulina v Londýně? Byla to Angličanka? Nebo bylo na tom zvuku něco jiného, co Gabriel považoval za důležité? Julia už se po Big Benu dívala na Wikipedii, ale nenašla nic mimořádně zvláštního.

(Wikipedie taková může být.)

Navzdory tomu, co si o ní Gabriel myslel, nebyla naivní. Věděla, že není panic a nebyl ani tehdy, když se s ním setkala poprvé. Ale i tak, vědět to a mít to přímo před nosem, to byly dvě velmi odlišné věci.

Myšlenky jí zabíhaly ke Gabrielovi a k Paulině nebo nějaké jiné bezejmenné dívce bez tváře, tělo na tělo, propletení jeden s druhým. Viděla ho, jak tu dívku líbá na rty a ústy, rukama i očima zkoumá její tělo. Viděla Gabriela dávat a přijímat fyzické potěšení od nějaké vysoké dokonalé blondýny. Představovala si ho v extázi, křičícího jméno té dívky, hledícího hluboko do jejích očí, zatímco jeho tělo dosahuje vrcholu. Myslela na to, jak Gabriel splývá v jedno s nějakou jinou duší, že svým způsobem náleží nějaké jiné dívce. Milovala by ho? Byla by na něj milá? Chtěla by, aby z něj byl lepší člověk, nebo by prostě jen toužila po jeho těle, jeho vášni a té živočišné povaze? Zajímala by se

vůbec o to, že za těma nádhernýma očima je duše dávno zmizelého muže, který je dnes raněný a který potřebuje jak spásu, tak uzdravení? Nebo by ho chtěla stáhnout ještě hlouběji, polapit ho svým tělem a svými nehty?

Myšlenka na Gabriela, jak si bere jinou dívku, jakoukoliv dívku, do své postele a snad i do své duše, ji hluboce zraňovala. Ale pomyšlení na to, že tu je nějaká jiná, která mu zahřívá postel na více než jednu noc, bylo absolutně devastující – protože to ona chtěla být tou dívkou, navždy.

Jakkoliv byly její představy smutné a odporné, nezabránily jí být patetická a vzít si na sebe do knihovny jeho zelený kašmírový svetr; a pak si rukama objímat hrudník, jen aby se zahalila jeho hebkostí a vůní. Protože se zdálo, že to je nejblíž, jak se kdy dostane jeho tělo k jejímu.

Ve studovně profesora Emersona odložila Julia Paulovo cédéčko stranou a pustila si k poslechu Yael Naim. Julia milovala píseň Far far, i když neměla ani potuchy, jak výstižná její slova jsou. Julia strávila většinu svého života čekáním na to, až se přihodí něco dobrého, a nechávala si své naděje a sny pro sebe. Ale brzy přijde den, kdy pro to, aby se to přihodilo, bude muset něco udělat.

Zjistila, že ji ta hudba uklidňuje, což jí umožnilo hodně pokročit ve své práci, a tak pracovala, dokud knihovna nezavírala.

Při odchodu si nasadila sluchátka pevně do uší a pohrdla nabídkou u stánku s hot dogy ve prospěch zdravější večeře. Koupila si ten největší čerstvý mangový koktejl a vydala se pěšky domů, usrkávala svoje pití a přemýšlela. Byla tak ponořená hluboko v myšlenkách a dumala, kde asi Gabriel je a co dělá, že skoro minula Ethana, který na ni mával, když procházela kolem dlouhé fronty lidí před Lobby.

„Ahoj, Ethane,“ usmála se a vytáhla si špunty od sluchátek z uší.

Pokynul jí, aby přišla blíž. „Ahoj, Julie. Ještě jednou díky, že jste mi pomohla s textovkou pro Raphaelu. Opravdu se jí to líbilo.“ Kdyby se Ethan mohl červenat, určitě by byl rudý až za ušima; tmavé oči mu jiskřily a široce se usmíval. „Ona mě teď učí italsky.“

Julia se zazubila, ráda, že jsou on a jeho přítelkyně šťastní. „Tak jak to dneska jde? Hodně lidí?“ Podívala se na dlouhý zástup.

„Chystám se pustit pár lidí dovnitř, ale nejdřív musím dostat někoho ven.“

„Opravdu? To zní hrozivě.“

Zavrtěl hlavou. „Je tam váš přítel a zpíjí se do němoty. Barman už ho odmítá obsluhovat, což znamená, že ho musím dostat do taxíku a poslat ho domů.“

Julii vystřelilo překvapením obočí vzhůru. Gabriel je tady? A co je s Paulinou?

„Posledně, když jsem se ho snažil vyhodit, se mě pokoušel praštit. Zrovna teď čekám na jednoho z ostatních vyhazovačů, aby za mě zaskočili tady u fronty. Budu ho muset jít vyvést a pravděpodobně taky nést následky toho, že ho vytočím.“ Zkoumavě se na Julii zadíval. „Pokud byste ho nepřesvědčila, aby odešel v klidu.“

Julia prudce zavrtěla hlavou. „Děláte si legraci?? Nebude mě poslouchat. Já ani nejsem jeho přítelkyně.“

„Měl jsem jiný dojem, když jste tu byla, ale dobře. V pořádku.“ Nenuceně pokrčil rameny a podíval se na hodinky.

Julia upíjela koktejl a začala přemýšlet o tom, co slíbila Rachel. Napadlo ji, jestli to není přesně ten případ, kdy má morální povinnost na Gabriela dohlédnout. Co když odejdu a on skončí ve vězení? Minulý týden se pokoušel být ke mně milý. Nemůžu to ignorovat – to by bylo špatné.

„Ehm, mohla bych se pokusit s ním promluvit. Uvidíme, jestli by neodešel sám,“ navrhla poněkud váhavě. „Nechci, aby se nechal zatknout.“

„Ani já ne. Jsme radši, když naši VIP hosté zůstávají spokojení. Ale co je tady, už dvakrát hodil na cestě ven zpátečku a oni už mu nemůžou nic nalít. Možná že poslechne hlas rozumu a bude souhlasit, aby šel domů a vyspal se z toho.“ Ethan odtáhl sametové lano, takže mohla vejít dovnitř.

„Ale já na to opravdu nejsem oblečená.“ Julia se podívala dolů na svoje tenisky, otrhané džíny a Gabrielův rajsky vonící, ale příliš velký svetr.

„Vypadáte dobře. Ale poslyšte, jestli je moc mimo, nebo kdybyste si prostě nevěděla rady, přijďte rovnou zpátky. Když je opilý, může s ním být těžké pořízení.“

Julia věděla naprosto přesně, jaký může Gabriel být, když je opilý, ale připomněla si, že tu noc tehdy před lety k ní byl milý.

Vešla do klubu a doufala, že ji nikdo nepozná. Rychle si rozpustila vlasy a shrnula si je do tváře, aby je využila jako oponu a schovala se před zvědavýma očima. Zoufale se modlila k bohům všech martini barů v manhattanském stylu, aby od ní udrželi Brada Curtise, MBA, dnes večer dál. Nechtěla na něj narazit, když vypadala takhle. Zapnula si svůj námořnický kabát až nahoru, protože netoužila po tom, aby Gabriel viděl, že má na sobě jeho svetr – prozatím.

Netrvalo jí dlouho ho najít. Seděl u baru a bavil se s nějakou atraktivní ženou, která byla k Julii zády. Nezíral na tu brunetu, jejíž ruka byla zamotaná do jeho vlasů a která si ho přitahovala za kravatu k sobě, ale do své prázdné sklenice od skotské. Nevypadal šťastně, ale to mělo pravděpodobně víc společného s jeho společnicí než s něčím jiným.

Z místa, odkud je pozorovala, což bylo několik metrů daleko, viděla Julia, že ta Emersonova děvka, která mu prakticky seděla na klíně a strkala mu výstřih do úsměvu, není nikdo jiný než Christa Petersonová. Do prdele. Plánuje snad jít domů s ní?

Julia už bezpochyby věděla, že tohle je ten případ, kdy by měla na Gabriela dávat pozor. Pokud by se vyspal s Christou, nejenže by porušil striktní politiku ohledně vztahů se studenty, a vystavil tak svou akademickou kariéru riziku, ale nejspíš by se slečnou Doufám-že-budu-

-příští-paní-Emersonovou skončil zapletený do hodně ošklivé situace. Bylo víc než jisté, že se ho Christa pokoušela svést v potřebě oplatit mu přesně to, co se stalo ve Starbucks začátkem tohoto týdne – kdy se Gabriel postavil za Julii.

V každém případě Julia nehodlala připustit, aby k tomu došlo. Ani na jednu zatracenou minutu.

Pracky pryč od Miláška, Glume.

Otočila se na podpatku a vyšla zase ven, došla až těsně k Ethanovým zádům a zašeptala mu do ucha. „Potřebuji vaši pomoc. Je s dívkou, se kterou nemůže jít domů. Je to jedna z jeho studentek, takže je potřebuju dostat od sebe, než ho strčíte do taxíku.“

Ethan pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, co bych s tím mohl dělat. To je jeho věc.“

„Co kdyby na ni některý číšník vylil pití a poslal ji na dámy? Pak bych možná mohla Gabriela přemluvit, aby vyšel ven.“

„Myslíte, že byste ho dokázala přesvědčit?“

Julia zamrkala a chvilku o tom přemýšlela. „Nevím, ale jestli se nám je podaří rozdělit, budu mít větší šanci. Pochybuji, že by dokázal s těmi jejími silikony před nosem zformovat ucelenou myšlenku.“

Ach, bohové všech magisterských-studentek-tvrdě-se-snažících-udělat-

-pro-svého-starého-přítele-dobrou-věc, pomozte mi vypáčit tu Emersonovu děvku od jeho ptáka. Prosím.

Zasmál se. „Slečna je trochu intrikánka, co? Ale dobře, jsem si jistý, že barman nám s tím pomůže. Má smysl pro humor. Jestli vám bude dělat Emerson nějaké potíže, řekněte mu, aby mě zavolal. Platí?“

„Platí.“

Ethan s někým promluvil do telefonu a během dvou minut pobízel Julii, aby šla za Gabrielem. Zhluboka se nadechla, narovnala ramena a vešla zpátky do klubu. Gabriel se smál. Něco mu připadalo strašně zábavné a on doslova vyl, hlavu zvrácenou dozadu, a rukama se držel za břicho.

Julia musela přiznat, že když se směje, je ještě krásnější. Měl na sobě světle zelenou oblekovou košili se dvěma rozepnutými horními knolíčky, odhalující chloupky na hrudi, které vykukovaly zpod jeho sněhověbílého trička jako pár stébel trávy. Naštěstí už se dostal z padesátých let a neměl motýlka; černá hedvábná kravata, kterou měl na sobě, byla jemně pruhovaná a volně mu visela kolem krku. K tomu si oblékl těsně padnoucí černé oblekové kalhoty a velmi lesklé černé boty, které byly až moc špičaté.

Stručně řečeno, byl opilý, ale dokonalý.

„Pane profesore?“

Přestal se smát a otočil se k Julii; po tváři se mu rozlil široký úsměv.

Vypadal velmi šťastně, že ji vidí. Příliš šťastně.

„Slečno Mitchellová! Čemu vděčím za to neočekávané potěšení?“ Vzal její ruku do své a přitiskl si ji ke rtům, kde ji několik vteřin přidržel. Julia si nemohla pomoct a zamračila se. Nevypadal opilý, ale byl přá-

telský, dokonce lirtoval, takže opilý být musel.

(Nebo se musel podrobit transplantaci osobnosti od někoho tak okouzlujícího, jako je, řekněme, Daniel Craig.)

„Mohl byste mi pomoci zavolat taxík? Potřebuji se dostat domů.“ Julia odtáhla ruku a škubla sebou nad tou chabou výmluvou.

„Pro vás cokoliv, slečno Mitchellová. A tím myslím cokoliv. Mohu vám nejdřív koupit drink?“ Usmál se, vytáhl několik bankovek a podal je barmanovi.

„Ehm, ne. Už jeden mám.“ Natáhla ruku s koktejlem a zamávala mu s ním pod nosem.

Barman se na její plastový kelímek zamračil, ale vyrovnal Gabrielův účet a šel si po svém.

„Proč pijete tohle? Jde to dohromady s kuskusem?“ uchechtl se Gabriel. Julia se kousla do rtu.

Okamžitě se přestal pochechtávat, zamračil se a trochu drsně jí palcem zatahal za ret, dokud ho neuvolnil zpod zubů. „Přestaňte s tím. Nechci, aby vám tekla krev.“ Odtáhl ruku a přiblížil k ní tvář – ve skutečnosti až moc blízko. „S tím kuskusem to byl vtip.“

Julia se snažila popadnout dech po tom návalu horka, který zažila, když měla jeho palec mezi svými rty.

„To nebylo vtipné, že? Je neslušné dělat si legraci z něčí chudoby. A vy jste sladká malá holčička.“

Julia zaskřípala zuby a pomyslela si, kolik jeho blahosklonného postoje snese, než zanechá jeho (i jeho ptáka) v Christiných spárech.

„Profesore, já…“

„Právě jsem s někým mluvil. Znáte ji – je to nefalšovaná dračice.“

Gabrielův opilý pohled líně přejel po místnosti, než spočinul zase na Julii. „Teď je pryč. To jsem rád. Je to špinavá děvka.“

Julia přikývla. A usmála se.

„Dívala se na vás, jako byste byla odpad, ale já jsem ji srovnal. Jestli vás bude znovu obtěžovat, nechám ji propadnout. Teď už budete mít pokoj.“

Přiblížil k ní znovu svou tvář a pomalu, velmi pomalu si olízl svoje dokonalé rudé rty. „Vy byste neměla být na místě, jako je tohle. Už byste dávno měla spát, že? Měla byste ležet ve své malé ialové posteli, stočená jako kotě. Pěkné malé koťátko s velkýma hnědýma očima. Rád bych si vás pomuchlal.“

Juliino obočí vystřelilo vzhůru. Kde kčertu sebral tohle?

„Hm, vážně potřebuji domů. Hned. Mohl byste jít ven a pomohl mi sehnat taxi? Prosím, pane profesore?“ Julia neurčitě ukázala k východu a snažila se mezi nimi dvěma udržet nějaký odstup.

Okamžitě popadl svůj plášť. „Omlouvám se. Ve čtvrtek jsem vás nechal jít domů bez doprovodu. Už to znovu neudělám. Tak pojďme, dopravíme vás domů, koťátko.“

Náležitě a velmi staromódně jí nabídl rámě a ona ho přijala a přemýšlela, kdo koho vlastně vede. Když se dostali ven, Ethan už stál u taxíku a držel otevřené zadní dveře.

„Slečno Mitchellová,“ vydechl Gabriel, položil jí ruku na kříž a jemně ji vedl k taxíku.

„Na druhou stranu, můžu jít pěšky,“ protestovala a snažila se mu uhnout z cesty.

Ale Gabriel na tom trval a zrovna tak Ethan, pravděpodobně proto, že se je oba snažil odtamtud dostat, než se Gabriel rozhodne, že nechce odejít, a praští ho. Takže aby ušetřila čas a aby se vyhnula Christě, tomu Glumovi, který se mohl každou chvilku zase vynořit a snažit se znovu uchvátit Miláška, vlezla Julia do taxíku a posunula se na vzdálenější stranu.

Gabriel nastoupil za ní. Trochu si zacpala nos, aby se nenadýchala vší té skotské, kterou do sebe nalil. Ethan podal řidiči pár bankovek, zabouchl za nimi dveře, a když taxík vyrazil pryč, Julii zamával.

„Budova Manulife,“ poručil Gabriel taxikáři.

Julia se chystala profesora opravit a dát taxikáři svou adresu, ale Gabriel ji přerušil. „Vy jste nepřišla do Vestibulu na drink.“ Prohlížel si její oblečení a jeho oči tak nějak hladově prodlévaly na holé kůži jejích kolen, vykukujících zpod odrbaných džínů.

„Smůla. Byla jsem ve špatnou dobu na špatném místě.“

„To těžko,“ vydechl a v koutcích úst mu pohrával úsměv. „Řekl bych, že vy máte opravdu velké štěstí. A teď, když jsem vás potkal, ho mám i já.“ Vzdychla. Teď už bylo příliš pozdě říci taxikáři, aby to otočil, jeli opačným směrem. Bude muset dohlédnout na to, že se profesor dostane bezpečně dovnitř, než se sama vydá domů. Zavrtěla hlavou a zhluboka

se napila svého koktejlu.

„Vy jste mě špehovala?“ Jeho oči se podezřívavě přesunuly k jejím.

„Kvůli Rachel?“

„Samozřejmě že ne. Byla jsem na cestě domů z knihovny, když jsem vás zahlédla skrz okno.“

„Uviděla jste mě a rozhodla jste se vejít dovnitř a popovídat si se mnou?“ Znělo to překvapeně.

„Ano,“ lhala Julia.

„Proč?“

„Znám v Torontu jenom dva lidi, profesore. Vy jste jeden z nich.“

„To je hanba. Předpokládám, že Paul je ten druhý.“ Julia si ho opatrně přeměřila, ale neřekla nic.

„Prznitel andělů.“

Zamračila se. „Proč mu takhle pořád říkáte?“

„Protože tohle je to, co je, slečno Mitchellová. Nebo spíše, čím doufá, že se stane. Jen přes mou mrtvolu. Řekněte mu to – řekněte mu, že zprzní anděla jen na vlastní nebezpečí.“

Julia nad tou výstřední a očividně středověkou nadávkou a jeho následným vysvětlením vyklenula obočí. Už ho v minulosti viděla opilého, samozřejmě, a věděla, že jeho opilost kolísá mezi chvilkami absolutně jasné mysli a úplným šílenstvím.

Jak přesně by mohl někdo zprznit anděla? Andělé jsou nehmotné, duchovní bytosti. Nemají genitálie. Gabrieli, ty jsi vážně zvrhlý odborník na Danta.

Zakrátko dorazili k domu, kde měl byt, a oba dva vystoupili z taxíku. Julia to neměla pěšky k sobě tak daleko – jenom asi čtyři bloky. A stejně neměla žádnou hotovost, aby si zaplatila taxík. Takže se na Gabriela usmála, pokusila se mu dát dobrou noc a poplácala se po zádech, že udělala Rachel laskavost. A pak se ona i její koktejl vydali na dlouhou osamělou cestu domů.

„Ztratil jsem klíče,“ zavolal za ní, prohledával si kapsy kalhot a nejistě se opíral o palmu ve velkém květináči. „Ale našel jsem brýle!“ zvedl do vzduchu černé obroučky Prada.

Julia zavřela oči a zhluboka se nadechla. Chtěla ho tu nechat. Chtěla přenechat zodpovědnost za jeho dobro nějakému jinému milosrdnému

samaritánovi, nejlépe procházejícímu bezdomovci. Ale když se ohlédla na Gabrielovu zmatenou tvář a viděla, jak se začíná naklánět ke straně, jako kdyby se chystal skácet a vzít tu ubohou palmu i s květináčem s sebou (tu, které nikdy nikdo neublížil), věděla, že potřebuje její pomoc. Kdysi to býval Gracein chlapeček a ona ho nemohla prostě jen tak opustit. A hluboko ve svém srdci věděla, že žádná laskavost, nezáleží na tom, jak malá, není nikdy zbytečná.

Nemůže najít ani svoje klíče, pro lásku Dantovu. S povzdechem odhodila svůj poloprázdný kelímek s koktejlem do popelnice.

„Tak jdeme.“ Vzala ho kolem pasu a mírně sebou cukla, když jí položil ruku kolem ramen a stiskl ji možná až trochu moc přátelsky.

Vpluli do haly jako galeona, mávli na vrátného, který Gabriela poznal a bzučákem je pustil do budovy. Jakmile se dostali do výtahu, vypadalo to, že skotská Gabriela ještě víc dorazila. Stál se zavřenýma očima, hlava se mu klátila vzad a čas od času zasténal. Julia využila příležitosti, aby mu prohledala kapsy kvůli klíčům, které snadno a rychle našla, jakmile mu vytrhla z rukou jeho drahocenný plášť od Burberry.

„Vy jste mě sbalila, vy zlobivé malé koťátko. Myslel jsem, že nechodíte domů s muži, které potkáte v baru.“

Dokonce i když byl opilý, byl profesor Emerson pořád kretén.

„Já vás nebalím, profesore. Jen vás jako balík dopravuji. A jestli budete takhle pokračovat, prostě vás tu nechám,“ zamumlala Julia v záchvatu podráždění.

Chvíli jí trvalo, než našla klíč od bytu, a když se jí to konečně povedlo, pomohla mu dovnitř a vytáhla klíč ze zámku. Měla v úmyslu ho tam nechat, předpokládala, že ve svém bytě už bude v pořádku, ale začal mumlat něco o tom, že je mu špatně. Představila si ho, jak se dusí vlastními zvratky a umírá na podlaze koupelny osamělý a bez přátel jako zašlá rocková hvězda, a rozhodla se zůstat tak dlouho, dokud ho nedostane do postele a neujistí se, že nezvrací (a neumírá). Položila jeho kabát a klíče na stůl v hale. A rychle si sundala i ten svůj a hodila ho nahoru na svou brašnu.

Gabriel se opíral se zavřenýma očima o zeď, což znamenalo, že si nevšimne, že má pořád na sobě jeho svetr jako zamilovaná puberťačka.

„Pojďte, profesore.“ Julia si přitáhla jeho ruku na ramena a znovu ho vzala kolem pasu ve snaze mu pomoci projít halou.

„Kam mě to vedete?“ otevřel oči a rozhlédl se.

„Do postele.“

Gabriel se začal smát. Zastavil se, opřel se o zeď a shlížel na ni dolů.

„Co je tady k smíchu?“

„Vy, slečno Mitchellová,“ vydechl, hlasem náhle ochraptělým. „Berete mě do postele, ale ještě jste mě ani nepolíbila. Nemyslíte, že bychom měli začít líbáním a možná trochou muchlování na gauči, alespoň na pár večerů? A pak teprve vyzkoušet postel? Ještě jsem ani neměl šanci se s vámi pomazlit, vy zlobivé koťátko. A jste panna, nebo ne?“

Julia se naježila, zejména po té poslední poznámce. „Vy jste se nemazlil za celý svůj život ani jediný den. A já s vámi nejdu do postele, vy idiote, já vás vedu do ložnice, abyste se z toho mohl vyspat. Teď pojďte. A přestaňte žvanit.“

„Polib mě, Julianne. Polib mě na dobrou noc.“ Gabrielovy oči se rozšířily, jak je na ni upřel. Snížil hlas do sametového šepotu. „Pak půjdu do postele jako hodný chlapec. A možná, jestli budeš moc hodné koťátko, nechám tě, aby ses ke mně přidala.“

Julia zalapala po dechu. Teď nevypadal opilý. Vypadal pozoruhodně při smyslech; a jeho oči ji hladily, dotýkaly se jí a trávily víc času, než bylo potřeba, na její hrudi. Začal si olizovat rty.

A teď přijde ten svůdný úsměv… za pět, čtyři, tři, dva, jedna… omdlím. (Ještě štěstí, že při tom, jakou měla právě teď náladu, byla mdlobyvzdorná.)

Julia ho okamžitě pustila, ustoupila a odvrátila od něj oči, protože dívat se ve skutečnosti na žár tohohle úsměvu bylo jako zírat do slunce. Odstrčil se od zdi a udělal krok směrem k ní. Byla v pasti. Opřená o protější stěnu, a on se pořád blížil.

Julii se rozšířily oči. Lovil ji. A vypadal hladově.

„Prosím, nedělejte to. Prosím, ne… neubližujte mi,“ zakňourala. Gabrielovi se mezi obočím objevila vráska. Natáhl paže, do měkkých dlaní vzal jemně její tvář a naklonil ji tak, aby se mu dívala přímo do jeho troufalých zářivých očí.

„Nikdy.“ A s tím přitiskl rty na její.

Jakmile se dotkli jeden druhého, Julia ztratila schopnost přemýšlet a jednoduše se utopila v pocitech. Nikdy si neuvědomovala svoje tělo tak jako v tuhle chvíli, nikdy se necítila méně při smyslech. Jeho ústa se na jejích téměř nehýbala. Byla horká a rty měl vlhké a překvapivě měkké. Nevěděla, jestli ji takhle líbá, protože je opilý, nebo z nějakého jiného důvodu, ale bylo to, jako by jejich rty k sobě přimrzly. Jako by jejich spojení, tak intenzivní a skutečné, nemohlo být ani na vteřinu přerušeno. Julia se neodvažovala pohnout ze strachu, že by ji mohl pustit a ona by od něj už nikdy žádný další polibek nedostala.

Tiskl k ní rty pevně, ale jemně, zatímco jeho ruce jí něžně přejížděly po tvářích. Neotevřel ústa. Ale pocit, který ji zaplavil, byl mnohem silnější než kdykoliv jindy. Julii hučela krev v uších, cítila, jak se červená a jak je jí čím dál víc horko, a přitiskla se k jeho hrudníku, zkrátila tu vzdálenost mezi nimi a ovinula mu ruce kolem zad.

Nahmatala svaly pod jeho košilí. Téměř cítila i jeho srdce, jak bije proti její vlastní hrudi. Ale byl tak jemný, tak něžný. Když opustil její rty, chtěla víc – mnohem, mnohem víc.

Nebyla si jistá, jak dlouho se líbali, ale než ji pustil, točila se Julii hlava. Bylo to víc než neskutečné. Bylo to plné citu. Okamžité naplnění nejhlubších tužeb jejího srdce. Opět ji zaplavily vzpomínky a sny z jabloňového sadu. Nebyla to jen její fantazie – přitažlivost i to jiskření byly skutečné a pro její duši tak vzrušující. Nemusela si to představovat, ale přemýšlela, jestli to Gabriel taky cítí. Nebo je možná teď vůči tomuhle druhu pocitů imunní.

„Krásná Julianne,“ zamumlal a zapotácel se. „Sladká jako med.“ Gabriel si olízl rty, jako kdyby ji ochutnával, a jakákoliv příčetnost,

kterou ještě měl, najednou zmizela. Zavřel oči a zhroutil se na zeď, ne daleko od ztráty vědomí.

Když konečně znovu ovládla své smysly, což trvalo víc než minutu, musela ho napůl odvléct do ložnice. A všechno by bylo v pořádku. Všechno by mohlo být v pořádku, kdyby v tu chvíli neotevřel pusu a nepozvracel ji odshora až dolů. A s ní i ten jeho krásný a drahý kašmírový zelený svetr, který od chvíle, kdy skončil, už nebyl nadále zelený.

Julia zalapala po dechu a z toho pohledu a zápachu se v ní zvedla vlna nevolnosti, protože měla velmi citlivý žaludek. Mám to dokonce i ve vlasech. Ach, bohové všech milosrdných samaritánů, přijďte mi honem na pomoc!

„Omlouvám se, Julianne. Omlouvám se, že jsem byl tak zlobivý kluk.“ Gabriel zněl jako malé dítě.

Zadržela dech a zavrtěla hlavou. „To je v pořádku. Pojďte.“ Dostrkala ho do hlavní koupelny a stihla ho dostat na kolena nad toaletu, než došlo k dalšímu záchvatu dávení.

Zatímco zvracel, držela si rukou nos a zkoušela se rozptýlit tím, že dělala inventuru jeho elegantní a prostorné koupelny. Velká vana nejméně pro dvě osoby? Odškrtnuto. Prostorná sprcha taktéž pro dvě osoby s dekadentní sprchovou hlavicí s tropickým deštěm? Dvojitě odškrtnuto. Veliké huňaté bílé ručníky, perfektní pro utírání zvratků? Odškrtnuto, odškrtnuto a odškrtnuto.

Když Gabriel skončil, podala mu malý, ale savý ručník, aby si utřel ústa. Hlasitě zasténal a její nabídku ignoroval. Tak se naklonila a jemně mu otřela ručníkem tvář, než mu podala trochu vody, aby si vypláchl ústa.

Zadívala se na něj. Nehledě na tu katastrofu, která byla její rodinou, a svým celkovým výhradám vůči manželství, čas od času přemýšlela o tom, jaké by to bylo mít dítě – malého chlapečka nebo holčičku, kteří by vypadali jako Julia a její manžel. Když shlížela dolů na Gabriela, kterému bylo tak strašně špatně, představovala si, že to je, skoro jako by byla matkou a pečovala o svoje nemocné dítě. Gabrielova zranitelnost zahrála na struny v jejím srdci, protože ho nikdy dřív takhle neviděla, vyjma tehdy, když ve své kanceláři plakal nad Grace.

Grace by byla šťastná, že se starám o jejího syna.

„Budete tu na chvilku v pořádku?“ zeptala se Julia a odhrnula mu jemné vlasy z očí.

Znovu zasténal, oči zavřené, a ona to vzala jako znamení, že to zvládne. Ale pro Julii bylo těžké ho opustit. Takže zatímco tu seděl a sténal, trochu se s ním pomazlila, pohladila ho po vlasech a mluvila s ním jako s děckem.

„To je v pořádku, Gabrieli. To je v pořádku. Jediné, co jsem vždycky chtěla, bylo být k tobě milá… trochu se o tebe starat … dokonce i když ses ty nikdy nestaral o mě.“

Když se ubezpečila, že ho může nechat na pár minut samotného, šla do jeho ložnice a rychle začala hledat v jeho prádelníku něco, cokoliv, do čeho by se mohla převléknout. Odolala nutkání prohrabat se jeho spodním prádlem a najít výhru, kterou by si mohla odnést domů (nebo prodat na eBayi), a popadla první boxerky, které jí padly do ruky. Byly černé a měly na sobě erb Magdalen College a vypadaly, že jsou pro Gabrielovo úžasně tvarované pozadí příliš malé.

Dokonce i Gabrielovo spodní prádlo je okázalé, pomyslela si Julia, zatímco hledala tričko.

Šla do koupelny pro hosty a rychle si svlékla špinavé oblečení, skočila do sprchy, jen aby si smyla zvratky z vlasů a zbavila se zápachu z kůže, a pak se převlékla do jeho věcí.

Potom se snažila vyřešit katastrofu, ve kterou se proměnil Gabrielův kašmírový svetr. Očistila ho, jak nejlépe mohla, a trochu ho vymáchala v umyvadle. Nakonec ho rozložila na mramorový pult, aby proschl na vzduchu. Bude si ho muset dát vyčistit (nebo spálit). Julia sebrala zbytek svého oblečení, strčila ho do pračky a vrátila se do hlavní koupelny.

Gabriel seděl zády ke zdi, kolena přitažená k hrudníku a tvář položenou na složených pažích. Pořád ještě sténal.

Julia rychle umyla toaletu a klekla si vedle něj. Nelíbilo se jí pomyšlení nechat ho v oblečení nasáklém zvratky, ale nelíbilo se jí ani to, že by ho měla svlékat. Nejspíš by ji obvinil ze sexuálního harašení nebo tak něco, a ona se nechtěla potýkat s opilým a vzteklým profesorem Emersonem. Nebo střízlivým a vzteklým profesorem Emersonem. Protože by se na vás mohl ve vteřině vrhnout stejně jako drak, kdyby si myslel, že ho taháte za ocas.

„Gabrieli, celý jste se pozvracel. Rozumíte mi? Chcete zůstat takhle, nebo…“ nechala svůj hlas, aby se vytratil.

Zavrtěl hlavou s něčím, co se zdálo jako porozumění, a snažil se sundat si kravatu. Samozřejmě, se zavřenýma očima měl mizivý úspěch.

Takže mu Julia kravatu jemně povolila a pomalu mu ji přetáhla přes hlavu. Vymáchala ji ve vodě, jak nejlépe dokázala, a nechala ji vedle umyvadla. Tu si bude muset nechat taky vyčistit.

Zatímco byla otočená zády, začal si rozepínat knolíky na košili. Nicméně, bylo to mnohem obtížnější, než očekával, a tak nadával a tahal za knolíčky, až je při tom skoro utrhal.

Julia si povzdechla. „Pusťte, nechte to na mně.“ Znovu vedle něj poklekla, odstrčila stranou jeho dlouhé prsty a rychle mu knolíky rozepnula.

Shodil košili z ramen a okamžitě si začal sundávat triko. Ale protože byl dezorientovaný, nebyl schopný z něj uvolnit hlavu, takže tam jen seděl s trikem omotaným kolem hlavy jako turban.

Bylo to vážně dost legrační. Julia potlačila smích a přála si, aby měla po ruce svůj mobil, aby si ho mohla vyfotit. S láskou by ten snímek použila na svůj spořič obrazovky. Nebo jako svůj avatar, kdyby někdy nějaký potřebovala. Jemně osvobodila jeho tvář z trička, sedla si dozadu na paty a zalapala po dechu.

Gabrielův nahý hrudník byl ohromující. Opravdu, jeho horní polovina těla byla studií dokonalosti. Měl dlouhé svalnaté paže, široká ramena a výborně vytrénované prsní svaly. Vždycky se zdálo, že je hubený, pomyslela si Julia, zvláště když byla jeho postava zakrytá svetry nebo bundami. Ale teď nebylo na Gabrielovi hubeného nic. Vůbec nic.

A měl tetování. To ji překvapilo nejvíc. Viděla jeho fotograie se Scottem, kde byli do půl těla svlečení – fotograie z letních prázdnin, focené předtím, než se přistěhovala do Selinsgrove. Ale přísahala by, že na těch fotkách Gabriel tetování neměl. Takže nebylo nijak staré, z posledních šesti nebo sedmi let.

Tetování se rozprostíralo na levé straně hrudníku, nad bradavkou, a táhlo se směrem k jeho prsní kosti. Na obrázku byl středověký okřídlený drak, který byl obtočený kolem předimenzovaného srdce a drtil ho mezi dvěma předními prackami. Srdce bylo jako živé, ne stylizované, a drak do něj zatínal drápy tak hluboko, že z jeho ran tekla krev.

Julia na ten temný a znepokojující obrázek zírala s otevřenou pusou. Ten drak byl zelený a černý se stočeným ostnatým ocasem a velkými

vlajícími křídly. Tlamu měl otevřenou a chrlil oheň. Ale co přitáhlo její pozornost, byl černý nápis na povrchu srdce. Dokázala rozeznat písmena m a i a. Maia. Nebo to bylo m. a. i. a. – jako zkratka?

Julia neměla tušení, kdo to je Maia, nebo co to je m. a. i. a. Nikdy to jméno neslyšela ani od Rachel, ani od nikoho jiného z rodiny Clarkových. Připadalo jí, že to ke Gabrielovi tak dokonale nesedí, ke Gabrielovi, kterého kdysi sotva znala, a k tomu, kterého teď znovu začínala poznávat, aby měl vůbec tetování, natož tak veliké a znepokojující.

Má tohle tetování pod oblečením a nosí motýlka? A svetr?

Julia přemýšlela, jaké další překvapení číhá na povrchu jeho kůže, a její oči se zatoulaly o kousek níž. Nemohla si pomoci, ale dokonce i v téhle poloze vsedě si všimla skvěle vypracovaných břišních svalů a hlubokého véčka, které se mu táhlo z boků dolů pod pásek jeho vlněných kalhot.

To mě podrž. Profesor Emerson musí posilovat – a hodně. Mohla bych si udělat fotku jeho břicha – a toho véčka – na svůj spořič?

Julia zrudla a odvrátila se. Bylo to od ní špatné, profesora okukovat. Nechtěla by, aby to někdo dělal jí, zvláště ne ve slabé chvilce. Takže se cítila pořádně provinile, posbírala jeho špinavé oblečení a ručník, který použila na to, aby jím setřela zvratky, co ulpěly na perské předložce v jeho ložnici, a vzala je do prádelny. Rychle to všechno nastrkala do pračky, přidala prací prášek a zapnula ji. Pak prošla kuchyní, aby přinesla sklenici a džbán s iltrovanou vodou z ledničky.

Zatímco byla pryč, Gabrielovi se podařilo doklopýtat k impozantní posteli s hedvábným povlečením, která stála ve středu pokoje. Seděl teď na jejím okraji, bosý a oblečený pouze v černých krátkých boxerkách, a vlasy mu trčely všemi směry.

Ty kráso.

Ačkoli ve vesmíru pravděpodobně nebylo nic žhavějšího než pohled na skoro nahého Gabriela sedícího na své posteli (snad vyjma povrchu Slunce), Julia odvrátila oči a položila vodu na jeho noční stolek. Chtěla se ho zeptat, jak mu je, ale myslela si, že by ho možná měla chvilku nechat být. Takže odstoupila a nechala oči, aby se toulaly po jeho pokoji. A to, co spatřily, ji ohromilo.

Gabrielova záliba v černobílých snímcích tu byla více než patrná, protože každá zeď byla vyzdobena dvěma extrémně velkými fotograiemi zarámovanými ve velkolepých černých rámech. Nicméně, byly to ty výjevy na nich, které Julia shledala překvapivými.

Byly to erotické fotograie. Snímky nahých, především ženských těl, i když někdy zobrazovaly muže a ženu společně, s tvářemi a genitáliemi buď chybějícími, nebo skrytými ve stínu. Ve vkusných pózách, a Julia nemohla říci, že jsou oplzlé, vlastně byly dost hezké. Ale byly vysoce smyslné a milostné, mnohem kultivovanější než průměrná pornograie; a mnohem víc vzrušující.

Jedna zachycovala pár z proilu, proti sobě a ona jako by mu obkročmo seděla na klíně. Jejich torza byla přitisknuta k sobě, jeho ruce zabořené v jejích dlouhých plavých vlasech. Julia zrudla a přemýšlela, jestli byla fotograie pořízena před, během nebo poté, co se ten krásný pár miloval, ale nedokázala to říct.

Na další byla ženina záda a pár mužských rukou, jedna z nich ji objímala ve středu zad a druhá měla dlaň na jejích hýždích. Přes pravý bok jí běžel vytetovaný nápis, ale bylo to arabsky, jak se Julia domnívala, takže ho nedokázala přečíst.

Ale nejvíc její pozornost upoutaly dvě největší fotograie, které visely nad postelí.

Jedna z nich zobrazovala ženu ležící na břiše. Muž se skláněl nad ní, skoro jako temný anděl, a líbal ji na lopatku, dlaň levé ruky roztaženou na ženině kříži. Julii to připomnělo Rodinovu sochu Polibek anděla, takže ji napadlo, jestli nebyla fotografie inspirována tímto dílem.

Další obraz vzal Julii dech, protože nejvíc otevřeně zobrazoval erotiku, a okamžitě ji zarazil svou syrovostí a agresivitou. Byl to pohled na proil ženy, ležící na břiše, ukazoval ji jen od středu těla po kolena. Nad ní se vznášela část mužské postavy. Jeho ruka s bílými klouby byla zaťatá do jejího levého boku a hýždě, jeho boky pevně přitisknuté ke křivce jejího pozadí. Muž měl z proilu nádherný gluteus maximus a dlouhé ladné prsty. Julia byla tou fotograií rozrušená a okamžitě od ní rozpačitě odvrátila pohled.

Proč by si někdo pověsil na zeď takové fotograie? Zavrtěla hlavou. Z pohledu na ně byl jeden bod absolutně jasný: Profesor Emerson má rád ženská pozadí.

Vzhledem k zařízení pokoje a výběru uměleckých děl to vypadalo, že je Gabrielova ložnice určená jen pro jeden jediný účel. Má sloužit jako místo pro ukojení chtíče. Na základě toho, čeho si všimla, jí bylo jasné, že to takhle musel plánovat, navzdory tomu zjevnému a hmatatelnému chladu – chladu, který byl v souladu s celkovou studenou atmosférou jeho bytu. Od tohoto prostoru mezi tmavošedými zdmi, přes chlad čišící z fotograií, ledově modré hedvábí, ze kterého byly ušity jeho lůžkoviny a závěsy, až po mohutnost černého nábytku v pokoji, kterému dominovala obrovská postel s ozdobně vyřezávaným vysokým čelem a nízkou a stejně spletitou pelestí.

Středověká, pomyslela si Julia. Jak trefné.

Ale fotograie byly v její mysli brzy nahrazeny něčím jiným, něčím ještě více překvapujícím. Šokovaně s pokleslou čelistí zírala na olejomalbu na protější zdi.

Na stěně naproti Gabrielově obří středověké posteli a prapodivně naproti té černobílé erotice byla předrafaelovská olejomalba v zářivých a vznešených barvách. Byla to reprodukce malby Danta a Beatrice od Henryho Holidaye v původní velikosti, tatáž, která visela nad její vlastní postelí.

Juliiny oči střelily od obrazu ke Gabrielovi a zase zpátky k malbě. Mohl se na ten obraz dívat z postele. Představila si ho, jak v noci usíná a dívá se na Beatricinu tvář. Byla to poslední věc, na kterou mohl večer pohlédnout, a první, kterou uviděl ráno. Julia nevěděla, proč ten obraz vlastní. On byl příčinou, proč ho měla ona; nebyla ona náhodou důvodem, proč ho měl on?

Při tom pomyšlení se začala třást. Nezáleželo na tom, kdo do ložnice přicházel, nezáleželo na tom, kterou dívku si Gabriel přivedl, aby mu zahřála postel, Beatrice tu byla pořád. Beatrice byla stále přítomna.

Ale on si nepamatoval, že Beatrice je ona.

Julia zavrtěla hlavou, aby ty myšlenky potlačila, a jemně přinutila Gabriela si lehnout. Přikryla mu hrudník prostěradlem a hedvábnou

dekou a zastrčila mu okraje pod paže. Posadila se na postel vedle něj a pozorovala ho, jak se na ni dívá.

„Poslouchal jsem hudbu,“ zašeptal, jako kdyby pokračoval v rozhovoru.

Zmateně se zamračila. „Jakou hudbu?“

„Hurt. Johnny Cash. Znovu a znovu.“

„Proč jste to poslouchal?“

„Abych si to zapamatoval.“

„Ach, Gabrieli. Proč?“ Julia mrkáním zaháněla slzy, protože to byla jediná píseň v podání Trenta Reznora, které mohla naslouchat, aniž by se jí zvedal žaludek, zato ji vždycky dohnala k pláči.

Neodpověděl.

Naklonila se k němu. „Gabrieli? Miláčku, neposlouchej už takovou hudbu, ano? Už žádná Lacrimosa nebo Nine Inch Nails. Vyjdi z temnoty a vydej se ke světlu.“

„Kde je světlo?“ zamumlal.

Julia hluboce vydechla. „Proč tak moc piješ?“

„Abych zapomněl,“ řekl, zavřel oči a položil se na polštář.

Když měl oči zavřené, mohla ho obdivovat. Domnívala se, že musel jako teenager vypadat sladce – ty obrovské safírové oči, rty k zulíbání a sexy hnědé vlasy. Asi býval víc stydlivý než vzteklý nebo smutný. Asi býval noblesní a hodný. Kdyby si Julia a on byli věkem bližší, nejspíš by ji líbal na verandě domu jejího otce, vzal by ji na maturitní ples a poprvé by se s ní miloval na dece pod hvězdami, ve starém sadu za domem jeho rodičů. V nějakém dokonalejším vesmíru by mohl být jejím prvním.

Julia přemýšlela, kolik bolesti může lidská duše – její duše – snést, než úplně seschne, a otočila se k odchodu. Teplá ruka vystřelila nahoru, aby ji chytila.

„Neopouštěj mě,“ vydechl. Oči měl jenom napůl otevřené, ale úpěnlivě ji žádaly. „Prosím, Julianne.“

Věděl, kdo je, ale pořád nějak chtěl, aby zůstala. A způsob, jakým byly jeho oči a hlas čím dál zoufalejší… nemohla ho odmítnout, když vypadal takhle.

Stočila si ruku v jeho dlani a znovu se posadila vedle něj. „Nechystám se vás opustit. Jen klidně spěte. Světlo je tady všude kolem vás. Tolik světla.“

Na jeho dokonalých rtech pohrával úsměv a ona ho slyšela, jak si povzdechl; stisk, s jakým jí svíral ruku, povolil. Zhluboka se nadechla, zadržela dech a lehce jako duch mu prstem přejela nad obočím. Když sebou netrhl ani neotevřel oči, jemně je pohladila, jedno po druhém. Její matka to dělala, když nemohla Julia jako dítě usnout. Ale bylo to už tak strašně dávno, dlouho předtím, než ji matka začala zanedbávat v potřebě honit se za jinými, důležitějšími zájmy.

Gabriel se pořád usmíval, a tak Julia odvážně přesunula ruku k jeho vlasům. Pocit, když jí ty rozcuchané prameny protékaly skrz prsty, jí připomněl den, který strávila na farmě v Toskánsku během toho roku, kdy studovala v zahraničí. Nějaký italský kluk ji vzal ven do polí, a když se spolu procházeli, ruku jí hladily špičky stébel trávy. Gabrielovy vlasy byly lehké jako pírko a proti její dlani jemné, jako ta ševelící italská tráva. Začala ho hladit po vlasech, tak jako to kdysi musela dělávat i Grace.

Nechal ji, aby špičkami prstů přejela dolů po straně jeho tváře, přes úhel čelisti, a něžně se otřela o jeho strniště. Dotkla se pouze okraje jeho důlku na bradě a začala pohybovat rukou zpět k jeho vysokým a vznešeným lícním kostem. Nikdy už k němu nebude mít tak blízko; kdyby byl vzhůru, nenechal by ji. Byla si jistá, že by ji kousl do ruky a šel by jí po krku. Jeho dokonalý hrudník se zvedal a klesal teď už pravidelným dechem.

Vypadalo to, že hluboce usnul.

Zírala na jeho krk, svaly na jeho ramenou a pažích, na jeho klíční kosti a vrchní část jeho hrudníku. Kdyby byl bledý, vypadal by jako římská socha vytesaná z chladného bílého mramoru. Ale ten nejmenší náznak opálení dodal jeho pokožce ve světle lampy zlatavou záři.

Julia vtiskla polibek na dva své prsty a něžně je pak přiložila na jeho pootevřené rty. „Ti amo, Dante. Eccomi Beatrice. Miluji tě, Dante. To jsem já, Beatrice.“

Právě v té chvíli zazvonil Gabrielův telefon.

Leknutím nadskočila. Telefon zvonil velmi hlasitě. Gabriel se začal vrtět, ten hrozný zvuk mu narušoval odpočinek. Tak to Julia zvedla.

„Haló?“

„Kdo to kčertu je?“ ptal se šokovaný a ostrý ženský hlas.

„Tady je byt Gabriela Emersona. A kdo je tam?“

„Tady je Paulina. Dejte mi Gabriela k telefonu!“

Juliino srdce dvakrát udeřilo a pak vynechalo, než se rozběhlo jako o závod. Postavila se, vzala bezdrátový telefon s sebou, zašla do koupelny a zavřela za sebou dveře.

„Nemůže teď přijít k telefonu. Je to naléhavé?“

„Co tím myslíte, že nemůže? Řekněte mu, že volá Paulina a že s ním chci mluvit.“

„Ehm, on je indisponován.“

„Indisponován? Poslouchej, ty malá děvko, shoď Gabriela ze sebe a dej mu telefon do ruky. Volám z…“

„Nemůže s vámi teď mluvit. Prosím, zavolejte znovu zítra.“ Julia zmáčkla tlačítko a přerušila tak Paulinin řetězec zuřivých slov. Cítila se naprosto znechucená.

Domáhá se ho víc než jen jako náhodná známost. Musí být jeho milenkou – a naštvala se, když jsem jí zvedla telefon. Možná bude tak vytočená, že se s ním rozejde.

Julia se přikrčila nad svým pokračujícím neštěstím, sundala si ručník z vlasů a pověsila ho, aby uschl. Vrátila se do ložnice a postavila telefon do stojánku. Měla v úmyslu zanechat Gabriela jeho snům a jít spát do pokoje pro hosty, protože slíbila, že ho neopustí.

Najednou se dvě modré oči doširoka otevřely a upřely se přímo skrz ni.

„Beatrice,“ zašeptal a natáhl k ní ruku. Julia se křečovitě zatřásla.

„Beatrice,“ zašeptal znovu a s neochvějným poznáním se jí díval do očí.

„Gabrieli?“ Potlačila vzlyk.

14. kapitola

Jen na vteřinu zavřel oči a po tváři se mu rozlil pozvolný sladký úsměv. Když znovu zvedl víčka, upíral na ni něžný a vřelý pohled.

„Našla jsi mě.“

Julia se kousala zevnitř do tváře a přála si nepodlehnout zvuku jeho hlasu, který jí vháněl slzy do očí. Tohle byl ten hlas, který si pamatovala a na který tak dlouho čekala, až ho znovu uslyší. Tak dlouho, dlouho čekala, než se k ní vrátí.

„Beatrice.“ Chytil ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Trochu se na posteli odsunul, aby se k němu vešla, a když si položila hlavu na jeho nahou hruď, paží ji objal. „Myslel jsem, že jsi na mě zapomněla.“

„Nikdy,“ vydechla přiškrceně a neovladatelně se rozplakala. „Myslela jsem na tebe každý den.“

„Neplač. Našla jsi mě.“

Gabriel zavřel oči a otočil hlavu, jeho dech začal být znovu pravidelný. Julia ležela velmi klidně, nechtěla, aby ho její vzlyky rušily. Zoufale se snažila se netřást a nechala se zaplavit svým žalem a úlevou. Po bledých tvářích jí dolů na tu opálenou a potetovanou kůži, která jí spočívala pod hlavou, stékaly potoky slz.

Její Gabriel si ji pamatoval. Její Gabriel se konečně vrátil.

„Beatrice,“ rukou si ji přitáhl kolem pasu a pohnul se, aby jí zašeptal do stále ještě vlhkých vlasů. „Neplač.“ Gabriel zavřel své oslnivě modré oči a políbil ji na čelo, jednou, dvakrát, třikrát.

„Chyběl jsi mi. Tak strašně moc,“ zašeptala, rty se jí pohybovaly po liniích jeho tetování.

„Našla jsi mě,“ mumlal. „Musel jsem čekat. Miluji tě.“

Julia teď plakala ještě víc, visela na něm, jako by se topila a on byl její zachránce. Lehce ho políbila na hrudník a přejela mu prsty po břiše. V odpověď jí Gabriel pohladil po paži pokryté husí kůží, než zabrousil pod volnou látku jejího trička. Lehce jako pírko se dotýkal konečky prstů její pokožky, dokud se jí jeho ruka nakonec nezastavila na kříži. Zhluboka si povzdechl a vypadalo to, že znovu odešel do říše snů.

„Miluji tě, Gabrieli. Tak moc, až to bolí,“ řekla a posunula dlaň tak, že teď spočívala nad jeho klidně bijícím srdcem. Šeptala mu Dantova vlastní slova, jen trochu pozměněná:

Takový čas mě Láska svírala a přivykala žezlu ve své ruce, že jako dřív mě jenom týrala, tak zase teď mi oblažuje srdce.

Vždyť kdokoli mě zbavuje všech sil, takže mě málem smysly opouštějí, má křehká duše cítí na pár chvil takovou slast, že blednu v obličeji;

tak velkou moc má Láska nade mnou, že přiměje i moje vzdechy k řeči: volají Gabriela, lásku mou,

aby mé blaho bylo ještě větší. To se mi děje, kdekoli mě zří, a není k víře, jak to utěší.

Když oschly všechny její slzy, vtiskla Julia pár zkusmých polibků na Gabrielovy nehybné, měkké rty a v náručí svého milovaného upadla do hlubokého a bezesného spánku.

??

Probudila se krátce po sedmé ráno. Gabriel ještě tvrdě spal. Ve skutečnosti chrápal, a jak to vypadalo, ani jeden z nich se v noci nepohnul

z místa. Byl to nejspíš ten nejmírumilovnější spánek, jaký kdy zažila. Ten jediný.

Nechtěla se pohnout. Nechtěla se od něj vzdálit ani o centimetr. Toužila navždy ležet v jeho náručí a předstírat, že se nikdy nerozdělili.

Poznal mě. Miluje mě. Konečně.

Nikdy předtím se necítila být milovaná. Ne doopravdy. Ach, on to někdy mumlal, a její matka to dokonce vykřikovala nahlas, ale jen když byla opilá, takže se Julii ta slova nikdy nevryla do podvědomí. Nebo do srdce. Nevěřila jim, protože jejich činy dokazovaly, že ta slova byla lež. Ale Gabrielovi věřila.

Takže tohoto rána, prvního rána vůbec, se Julia cítila milovaná. Usmívala se tak zeširoka, až si myslela, že jí to roztrhne tvář. Přitiskla rty ke Gabrielovu krku a přitulila se k jeho zarostlé tváři. Tiše zasténal a jeho paže ji stiskly pevněji, ale jeho pravidelný a hluboký dech jí prozradil, že stále ještě tvrdě spí.

Julia měla s alkoholiky dost zkušeností, aby věděla, že Gabriel bude mít kocovinu a nejspíš bude pěkně mrzutý, až vstane. Takže neměla nijak naspěch, aby ho budila. Byla tiše vděčná za uplynulou noc, přinejmenším za to, že Gabriel měl neškodnou, koketní opici. Byl to ten druh opilosti, se kterým si dokázala poradit. Jiný než ten, který ji děsil.

Strávila asi hodinu opájením se jeho vůní a teplem, libovala si v jeho blízkosti, opatrně klouzala rukama nad horní částí jeho těla. Kromě toho večera, který s ním strávila v lesích, byly tyhle chvíle ty nejšťastnější v jejím životě. Ale nakonec musela vstát.

Vykradla se z jeho náruče, došla do hlavní koupelny a zavřela za sebou dveře. Všimla si lahvičky kolínské Aramis, stojící na jeho toaletním stolku. Zvedla ji, otevřela a přičichla si. Nebyla to vůně, kterou si pamatovala z jabloňového sadu. Jeho vůně byla tehdy přirozenější, dokonce divočejší.

Tohle je Gabrielova nová vůně. A stejně jako on – je dechberoucí. A teď je můj…

Vyčistila si zuby, smotala svoje teď zvlněné vlasy do nepořádného uzlu a vešla do kuchyně, aby našla gumičku nebo tužku, se kterou by si ho mohla upevnit. S upravenými vlasy vplula do prádelny a přendala

čisté, ale mokré prádlo do sušičky. Nemohla jít domů, dokud nebude mít suché šaty. Ale teď, když si na ni vzpomněl, ani neměla v úmyslu odejít. A co Paulina? Nebo m. a. i. a.? Julia odsunula tyhle otázky stranou, protože na nich nezáleželo. Gabriel ji miluje. Samozřejmě že Paulinu

nechá jít.

A co s tím, že je to můj profesor? A co jestli je alkoholik?

Už kdysi dávno si slíbila, že se nikdy nezaplete s alkoholikem. Ale než téhle možnosti čelit tváří v tvář, raději všechny ty malé vtíravé pochybnosti, které šuměly pod povrchem, schválně potlačila, protože ve skutečnosti chtěla věřit, že jejich láska by to všechno překonala.

„Nemluvte o tom, že svazku dvou věrných duší jsou v cestě překážky,“ citovala v duchu Shakespeara jako modlitbu proti svým obavám. Věřila, že se Gabrielovy neřesti zrodily ze samoty a zoufalství. Ale teď, když znovu nalezli jeden druhého, bude jejich láska stačit na to, aby oba spasila z jejich příslušné temnoty. Společně by mohli být mnohem silnější a mnohem zdravější než každý sám.

Zatímco Julia ve svém srdci uvažovala o těchhle věcech, procházela skříňky Gabrielovy přepychově zásobené kuchyně. Nebyla si jistá, co by chtěl k snídani – vzhledem k jeho kocovině. Sharon vždycky odmítala jídlo ve prospěch snídaňového vyprošťováku, jakým byl třeba Seabreeze, který se Julia musela (naneštěstí) naučit perfektně namíchat už ve věku osmi let. Navzdory tomu, poté co dodělala svou vlastní snídani z míchaných vajec, slaniny a kávy, připravila pro Gabriela to samé.

Nevěděla, jestli bude potřebovat vyhnat čerta ďáblem, ale chtěla mu tu možnost dát, a tak mu udělala koktejl Walters. Recept našla v jeho barmanském průvodci a vybrala (doufala, že správně) na příborníku láhev, ve které byla jeho nejméně oblíbená skotská, protože nechtěla kazit jeho nejlepší jednodruhovou sladovou whisky džusem.

Julia byla z příležitosti trochu Gabriela rozmazlovat téměř v extázi, a tak věnovala přípravě jeho tácu se snídaní zvláštní pozornost. Utrhla z bylinkové zahrádky na pultu pár malých snítek petržele na ozdobu a položila je vedle plátků pomeranče, který nakrájela a rozprostřela u slaniny. Příbor dokonce zabalila do lněného ubrousku trochu neohrabaně poskládaného do tvaru kapsičky. Přála si být dost šikovná, aby doká-

zala udělat něco mnohem lepšího než kapsu, možná páva nebo větrník, a rozhodla se, že se na to podívá, hned jak bude na svém počítači. Martha Stewartová by to mohla umět. Martha Stewartová umí vždycky všechno.

Pak vešla Julia odvážně do Gabrielovy pracovny a našla na jeho velkém dubovém stole papír a plnicí pero. Napsala mu vzkaz:

Říjen 2009 Drahý Gabrieli,

už jsem se vzdávala naděje, když ses mi minulou noc zadíval do očí a konečně mě spatřil.

Apparuit iam beatitudo vestra. Nyní se tvoje milovaná zjeví.

Tvoje Beatrice

Julia opřela vzkaz o skleničku na víno, do které mu předtím nalila pomerančový džus. Protože ho ještě nechtěla budit, strčila celý tác i s koktejlem a vším do jeho velké poloprázdné chladničky. Pak se opřela zády o její dveře a spokojeně si vydechla.

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Juliinu božskou domácí rutinu narušil kdosi, kdo klepal na vstupní dveře.

Do prdele, pomyslela si. Mohla by to být…?

Zpočátku nevěděla, co má dělat. Měla by počkat a zjistit, jestli se Paulina nedostane dovnitř vlastním klíčem? Nebo by měla utéct zpátky do Gabrielovy náruče a schovat se? Poté co čekala víc než minutu, z ní její zvědavost dostala to nejlepší a přistihla se, jak po špičkách tiše došla ke vstupním dveřím.

Ach, bohové všech magisterských–studentek–právě–se–shledavších–se– svými–spřízněnými–dušemi–po–opravdu–bolestných–šesti–pitomých–letech, prosím, nenechte bývalou milenku mé spřízněné duše (snad už brzy) věci podělat. Prosím.

Julia se zhluboka nadechla a podívala se kukátkem. Chodba byla prázdná. Koutkem oka zahlédla něco na podlaze. Váhavě pootevře-

la dveře na škvírku, nervózně vystrčila ruku směrem k tomu čemusi a zhluboka vydechla úlevou, jakmile její ruka sevřela sobotní Globe and Mail.

Znovu se usmála a s úlevou, že její blažené shledání s Gabrielem nebude zničeno jeho někdejší milenkou, zvedla Julia noviny a rychle zamkla dveře. Stále usměvavá si nalila sklenku pomerančového džusu a uvelebila se v rudém sametovém ušáku, natočeném směrem ke krbu, s nahýma nohama položenýma na odpovídající podnožce. Spokojeně si povzdechla.

Kdybyste se jí před dvěma týdny, kdy s Rachel navštívila Gabrielův byt, zeptali, jestli si někdy myslela, že bude v neděli ráno sedět v jeho milovaném křesle, řekla by ne. Nemyslela si, že by to bylo možné, dokonce ani s Graceinou svatou přímluvou. Ale teď tu byla a cítila se velmi, velmi šťastná.

Usadila se tam, aby si užila klidné ráno s pomerančovým džusem a sobotními novinami, a rozhodla se, že si její štěstí zaslouží kubánskou hudbu, konkrétně trochu Buena Vista Social Club. Zatímco poslouchala ze svého iPodu Pueblo Nuevo, prohlížela si v Gabrielových novinách uměleckou přílohu. V Královském muzeu Ontario se chystala výstava lorentského umění, zapůjčená z Galerie Uizi. Možná by Gabrielovi nevadilo ji tam vzít na prohlídku. Na rande.

Ano, propásli její maturitní ples a všechny nóbl párty na Univerzitě Saint Joseph. Ale Julia si byla jistá, že všechen promarněný čas a ztracené příležitosti se jí teď s Gabrielem desetkrát vrátí, aby splnily všechno, po čem touží. Když trumpetista v jejích uších zahrál jako protipól ke kubánské hudbě pár taktů ze Stormy Weather, šťastně vyskočila na nohy. Začala si až příliš nahlas zpívat a tančila po pokoji s pomerančovým džusem a v Gabrielově okázalém spodním prádle, blaženě si nevědomá polonahého muže, který k ní dlouhým krokem došel.

„Co to kčertu děláte?“

„Aaaaaaccchhhh!“

Julia vyjekla a v reakci na jeho drsný rozzlobený hlas vyskočila čtvrt metru vysoko. Rychle si vyndala špunty od sluchátek z uší a otočila se. A to, co uviděla, ji zdrtilo.

„Na něco jsem se vás ptal!“ vyštěkl Gabriel a oči se mu změnily na dvě černomodré tůně. „Co tu kurva děláte v mém spodním prádle, že tu skáčete kolem dokola po mém obývacím pokoji?“

Křach.

Byl to zvuk, kterým se lámalo Juliino srdce vedví? Nebo to byl poslední hřebík do rakve, ve které odpočívala její mrtvá láska, nikoliv však v míru a pokoji?

Možná to byl tón jeho hlasu, vzteklý a autoritativní. Možná to byla skutečnost, že si z té jediné otázky uvědomila, že už ji nevidí jako Beatrice, a všechny její vysněné naděje a přání právě kurva zemřely ještě v plenkách. Ale ať už bylo pravdivé vysvětlení jakékoliv, iPod a pomerančový džus jí vyklouzly z prstů a dopadly na podlahu. Sklenice se okamžitě roztříštila a její starý iPod jí poskakoval v záři slunečních paprsků u nohou.

Julia několik vteřin zírala na tu katastrofu pod sebou a snažila se přesvědčit svou mysl, aby začala fungovat. Bylo to, jako by nedokázala pochopit, jak se ta sklenice mohla rozbít a nadělat takový nepořádek, něco jako obrazec třpytivého výbuchu supernovy. Nakonec padla na kolena, aby posbírala sklo, a začala si v duchu pořád a pořád dokola opakovat dvě otázky.

Proč se na mě tak zlobí? Proč si nevzpomíná?

Gabriel, vysoký a bez košile, na ni shlížel dolů. Byl oblečený jen ve spodním prádle, díky čemuž vypadal trochu sexy a trochu směšně. Pěsti měl sevřené a Julia si všimla těch napjatých svalů, rýsujících se na jeho vypracovaných pažích.

„Nevzpomínáte si, co se stalo včera v noci, Gabrieli?“

„Ne, díkybohu ne. A vstaňte! Jste na kolenou častěji než průměrná štětka,“ procedil skrz sevřené zuby a mračil se na její poníženou postavu.

Julia prudce zvedla hlavu. Zkoumala ho očima a zjistila, že má úplný a naprostý výpadek paměti a je rozčilený. Mohl by jí zrovna tak dobře prohnat tělem meč. Cítila, jak skrze ni proniká ocel a zasahuje srdce, a cítila, jak jí začíná pomalu krvácet.

Úplně stejně jako jeho tetování, pomyslela si. On je ten drak; já jsem to krvácející srdce.

A v tomhle okamžiku tichého uvědomění se stala ta nejpozoruhodnější věc. Něco uvnitř ní, co se šest let chystalo, konečně, konečně prasklo.

„Budu vás muset vzít za slovo, co se těch štětek týče, Emersone. To znáte jen vy,“ zavrčela.

Pak, když ta sarkastická poznámka nestačila, aby utišila tu bolest šířící se z rány v jejím srdci, odvážně zapomněla na uklízení nepořádku a vyskočila na nohy. A okamžitě jí povolily nervy.

„Neopovažujte se se mnou takhle mluvit, vy ubožácký opilče!“ vyštěkla. „Kdo si doprdele myslíte, že jste? Po všem, co jsem pro vás minulou noc udělala? Měla jsem vás předhodit Glumovi! Měla jsem vás nechat, abyste z ní vyšukal mozek přímo na baru v Lobby a přede všemi!“

„O čem to mluvíte?“

Naklonila se k němu s planoucíma očima, zrudlými tvářemi a chvějícími se rty. Třásla se zlostí, jak jí žilami proudil adrenalin. Měla chuť ho praštit. Toužila setřít mu ten výraz z obličeje svými pěstmi. Měla chuť mu plnými hrstmi vytrhat vlasy a nechat ho holohlavého. Navždycky.

Gabriel vdechoval její vůni, erotickou a vyzývavou, a nedobrovolně si olízl rty. Jenže to byla ta nejhorší věc, jakou mohl udělat před ženou tak vzteklou, jako byla slečna Mitchellová.

Pohodila zuřivě hlavou, oddupala do haly a mumlala si různé exotické nadávky jak v angličtině, tak italsky. A když jí došly, přepnula do němčiny, což bylo jisté znamení, že je v nebetyčné ráži.

„Hau ab! Verpiss dich!“ vyštěkla z prádelny.

Gabriel si pomalu promnul oči, protože k dovršení jeho utrpení z jedné z nejhorších kocovinových bolestí hlavy ve svém životě si pohled na slečnu Mitchellovou v jeho tričku a boxerkách, vášnivě rozhněvanou a křičící na něj v mnoha západoevropských jazycích, téměř užíval. Byla to ta druhá nejerotičtější věc, které kdy byl svědkem. A bylo to úplně vedlejší.

„Jak jste se naučila klít v němčině?“ Šel za zvuky jejích nadávek auf deutsch do prádelny, kde vyndávala svoje, teď už polosuché, oblečení ze sušičky.

„Polib mi, Gabrieli!“

Jeho pozornost na chvíli odvedla černá krajková podprsenka, která ležela trochu provokativně, ale tak nějak nedbale na sušičce. Zíral na ni a uvědomil si, že velikost a číslo košíčků, které mu naskočilo v hlavě v ten večer, kdy ji vzal do Harbour Sixty na večeři, bylo absolutně správné. Gabriel si v duchu poblahopřál.

Odtáhl zrak, aby vyhledal její pohled. V jejích očích to jiskřilo, tekutý karamel v hořké čokoládě, jako třpytivý zmrzlinový pohár.

„Co to děláte?“

„A co asi myslíte, že dělám? Chystám se odtud kčertu vypadnout, dřív než vezmu jeden z těch vašich hloupých vázacích motýlků a uškrtím vás jím!“

Gabriel se zamračil, protože si vždycky myslel, že jeho vázanky jsou chytré. „Kdo byl Glum?“

„Zkurvená Christa Petersonová.“

Gabrielovo obočí vystřelilo nahoru. Christa? Myslím, že vypadá trochu jako Glum. Kdybyste přimhouřili oko.

„Zapomeňte na Christu. Nesejde mi na ní. Měla jste se mnou sex?“ Založil si ruce křížem a jeho hlas zvážněl.

„Leda ve vašich snech, Gabrieli!“

„To nebylo popření, slečno Mitchellová.“ Položil jí ruku na paži a donutil ji přestat s tím, co dělala. „A neříkejte mi, že to nebylo součástí taky vašich snů.“

„Sundejte ze mě tu ruku, vy arogantní bastarde!“ Juliia se odtáhla s takovou silou, že skoro upadla na záda. „Samozřejmě, vy byste musel být opilý, abyste měl chuť ošukat mě.“

Gabriel zrudl. „Nechte toho. Kdo říkal něco o šukání?“

„A co jiného byste dělal? Já jsem ta bláznivá malá štětka, co je na kolenou každých pět vteřin. Cokoliv se stalo, považujte se za šťastného, že si to nepamatujete! Jsem si jistá, že to bylo více než hodné zapomenutí.“ Gabriel hrábl rukou po její bradě a pevně ji chytil, přitáhl si ji k sobě tak, že její tvář byla jen centimetry od jeho. „Říkal jsem, nechte toho.“ Zíral jí do očí, ty jeho planuly a Julia v nich vyčetla vážné varování. „Vy nejste štětka. A už nikdy o sobě znovu takhle nemluvte.“ Jeho hlas jí

klouzal po kůži jako kostka ledu.

Pustil ji a udělal velmi dlouhý krok zpět, hrudník se mu vzdouval prudkými nádechy a oči mu hořely. Pevně je zavřel a začal zhluboka dýchat, velmi zhluboka. Dokonce i ve své zastřené, opilé mysli věděl, že se věci dostaly mnohem dál, než bylo omluvitelné. Potřeboval se kurva rychle uklidnit, a potřeboval uklidnit i ji, než udělá něco unáhleného.

Výraz v jejích očích byl všeříkající; zahnal ji do kouta jako zvíře. Byla rozzlobená a zraněná, vyděšená a smutná – zuřivé poraněné kotě s vytaženými drápky a slzami, třpytícími se v koutcích jejích očí. To on tohle způsobil. A udělal to jí, hnědookému andělu, když ji přirovnal ke štětce a nedokázal si vzpomenout na nic, co se mezi nimi minulou noc stalo.

Musel jsi ji svést, když se chová takhle… Emersone, ty jsi pětihvězdičkový kretén. A právě ses rozloučil se svou kariérou.

Mezitímco Gabriel přemýšlel, a přemýšlel pomalu, spatřila Julia svou příležitost a využila ji. Za neustálého hlasitého proklínání popadla ze sušičky svoje oblečení a utekla do pokoje pro hosty, kde za sebou práskla dveřmi a zamkla je.

Stáhla si jeho boxerky, pohrdavě je upustila na podlahu a rychle si natáhla svoje vlhké ponožky a džíny. Když si uvědomila, že nechala svou podprsenku na sušičce, rozhodla se, že prostě odejde bez ní. Může si ji přidat do sbírky. Bastard. Nakonec si ale nechala jeho tričko, protože bylo méně odhalující než její vlastní. A jestli ho bude chtít zpátky, vyškrábe mu oči.

Julia stála s uchem na dveřích a poslouchala, jestli z haly nezaslechne zvuk nějakého pohybu. Ta chvíle jí teď poskytla několik vzácných okamžiků k přemýšlení.

Ztratila nervy a byla hloupá. Věděla, jaký dokáže Gabriel být; viděla ten rozbitý konferenční stolek a krví potřísněný Gracein koberec. Ačkoliv si byla jistá, že její Gabriel by ji nikdy, nikdy neuhodil, neměla představu, co by mohl udělat profesor Emerson, kdyby ho vyprovokovala.

Ale on ji tak rozzlobil. A nikdy předtím neměla šanci na něj tak soptit. Bylo to, jako by se všechen její potlačovaný vztek s křikem dostal ven. Musela se ho zbavit; musela ho ze sebe dostat jednou provždy. Utrácela svůj život touhou po někom, kdo nebyl skutečný, po nějakém chvilkovém alkoholickém zjevení, a dnes bylo načase s tím konečně přestat.

Ječela jsi na něj a nadávala mu. Tak teď odsud kčertu vypadni, než se rozhodne přejít k fyzickému násilí.

Zatímco se Julia oblékala, Gabriel doklopýtal do kuchyně v potřebě najít něco, čím by smetl ze své mysli pavučiny utkané skotskou. Otevřel ledničku a naklonil se do světla vycházejícího z jejích zářivek.

Jeho modré oči zkoumaly její obsah, až našly velký bílý tác. Velmi hezký velký bílý tác. Velmi ženský, pěkný, velký bílý tác s jídlem, pomerančovým džusem a něčím, co vypadalo jako koktejl.

To je…? Ona mu dokonce udělala obložený tác, pro rány boží.

Gabriel zůstal zírat. Slečna Mitchellová vypadala na to, že je laskavá osoba, ale jaké byly šance, že by mu udělala snídani z nějakého jiného důvodu, než že si ji vzal do postele? Tác s celou svou obloženou nádherou vypadal jako důkaz, že ji svedl, a z toho důvodu se mu z něj dělalo špatně.

Bez ohledu na to byl vděčný, že mu připravila koktejl, a dychtivě ho do sebe obrátil. Byl to přesně ten protijed, který jeho bušící hlava potřebovala, a v několika okamžicích pocítil alespoň nějaký náznak úlevy. Jeho oči líně dopadly na vzkaz, který byl opřený o pomerančový džus.

Pomalu si ho prohlédl, tak docela nechápal, proč by se slečna Mitchellová rozhodla adresovat mu něco takového. Pročítal si ho znovu a znovu a jeho pozornost konečně zakotvila na těchto slovech:

Apparuit ima beatitudo vestra. Nyní se tvoje milovaná zjeví.

Tvoje Beatrice

Podrážděně odsunul vzkaz stranou. Pokud to nepotvrzovalo jejich eskapádu, byl to důkaz o tom, že se do něj zamilovala. Není divu, že se nechala tak snadno okouzlit, když vzal v úvahu, že byla ještě panna. Studentky bývaly osobami s autoritou zaujaté a mívaly ve zvyku si k nim vytvářet nevhodnou náklonnost. V Juliannině případě se na něj dívala skrze charaktery postav ze své práce, to znamená, že byla Beatricí jeho Dantovi. Prostá, ale zakázaná zamilovanost. Zamilovanost, které v sobecké, opilecké mlze využil. Teď ho přešla chuť. Co na to řekne Rachel, až na to přijde?

V duchu proklínal svůj vlastní nedostatek sebekontroly a na cestě do své ložnice prošel kolem zavřených dveří pokoje pro hosty. Záblesky z předchozího večera mu tančily před očima. Vzpomínal si, jak Julianne líbal na chodbě a cítil její kůži pod svýma rukama. Vzpomínal si, jak po ní vážně toužil, na sladkou chuť jejích rtů, na její teplý dech na své tváři a způsob, jakým se pod jeho dotekem chvěla. Ačkoliv si nedokázal vzpomenout na ten akt samotný nebo na potěšení z její nahoty, vzpomínal si, že se díval vzhůru do jejího obličeje, když ležel v posteli. Cítil její ruku na své tváři, když ho prosila, aby se vydal ke světlu. Měla tvář anděla. Krásného hnědookého anděla.

Přišla mě zachránit, a hle, jak jsem se k ní choval. Vzal jsem si její panenství, a ani si to nepamatuji. Zasloužila si něco lepšího. Mnohem, mnohem lepšího.

Vydal ze sebe zasténání zmučené duše, natáhl si džíny a staré tričko a začal hledat kolem svoje brýle. Právě když byl na odchodu z ložnice, zastavil se, jeho pohled nevysvětlitelně přitáhla olejová malba na čelní zdi.

Beatrice.

Pohnul se tak, že byl jen centimetry od její krásné tváře a bílé postavy, tak známé a uklidňující. Jeho hnědooký anděl. Záblesk něčeho nemožného se mu mihl před očima, ale zmizel jako obláček mlhy. Měl kocovinu a nemyslelo mu to jasně.

Julia tiše odemkla dveře a nahlédla do haly. Byla prázdná. Po špičkách došla ke kuchyni, obula si tenisky, posbírala svoje věci a běžela ke vstupním dveřím. Gabriel tam na ni čekal.

Scheisse.

„Nemůžete odejít, dokud nedostanu nějaké odpovědi.“

Julia nasucho polkla. „Nechte mě jít. Nebo zavolám policii.“

„Zavoláte policii, a já jim řeknu, že jste se sem vloupala.“

„Řekněte jim to, a já jim povím, že jste mě sem vzal proti mé vůli a že jste mi ublížil.“ Zase mluvila bez přemýšlení, což nebylo chytré. A teď mu hrozila naprostou lží. Cokoliv, co spolu dělali, bylo dobrovolné, cudné a sladké – a úplně, úplně zničené. Ale to Gabriel nevěděl.

„Prosím, Julianne. Řekněte mi, že jsem ne…“ oči se mu rozšířily dokořán a jeho tvář se zkřivila bolestí. „Prosím, řekněte mi, že jsem k vám

nebyl… hrubý.“ Gabriel skoro zezelenal odporem a zvedl třesoucí se ruce ke svým brýlím. „Jak moc jsem vám ublížil?“

Julia chvíli přemítala, jak dlouho by ho mohla nechat na příslovečném háku, ale okamžitě se rozhodla, že ho nebude mučit. Zavřela oči a zasténala. „Nezranil jste mě. Alespoň ne fyzicky. Prostě jste chtěl někoho, kdo by vás uložil do postele a dělal vám společnost. Vlastně jste mě prosil, abych zůstala, ale jen jako přítelkyně. Minulou noc jste se ke mně choval jako větší gentleman než dnešního rána, což něco vypovídá. Myslím, že jste lepší člověk, když jste opilý.“

„To si nikdy nemyslete, Julianne.“ Zavrtěl na ni hlavou a povzdechl si. „A pořád ještě jsem opilý. Jen se mi jednoduše ulevilo, že jsem nebyl váš první.“

Prudce se nadechla a Gabriel sledoval, jak její krásné rysy poznamenal bolestný výraz.

„Ale vaše šaty…“ zadíval se na její hrudník, na její bradavky, které se tak krásně rýsovaly skrz jeho černé tričko. Snažil se na ně nedívat, ale selhal.

„To má být nějaký vtip?“ odsekla. „Vy si vážně nevzpomínáte?“

„Mám v paměti mezery – když piju, někdy nedokážu říct…“ začal nesouvisle mumlat.

Julia si sáhla na dno své trpělivosti. „Pozvracel jste mě. Právě proto mám na sobě vaše šaty. A z žádného jiného důvodu, to mi věřte.“

Po tváři mu přeběhl výraz úlevy a bolestného uvědomění. „Je mi to líto,“ řekl. „A omlouvám se, že jsem vás urazil. Nemyslel jsem vážně, co jsem říkal dříve, vážně ne. Byl jsem šokovaný, že jsem vás tu našel, a ten způsob, jak jste byla oblečená, myslel jsem, že jsme…“ udělal neurčité gesto rukou.

„Blbost.“

Gabriel se na ni zlostně podíval, ale přinutil se neztratit sebeovládání.

„Kdyby kdokoliv z univerzity zjistil, že jste tu přespala, mohl bych mít velké potíže. Oba bychom je mohli mít.“

„Nikomu to neřeknu, Gabrieli. Nejsem pitomá, navzdory tomu, co si o mně myslíte.“

Zamračil se. „Já vím, že nejste hloupá. Ale kdyby na to přišel Paul nebo Christa, pak bych…“

„To je všechno, o co vám jde? Zachránit si vlastní prdel? No, bez obav, já vám ji zachráním. Včera večer jsem odtrhla Christu od vašeho ptáka, než jste stačil naplnit váš profesorsko–studentský vztah. Měl byste mi poděkovat!“

Gabriel pevně stiskl rty k sobě a jeho tvář ztvrdla. „Vřelé díky, slečno Mitchellová. Ale kdyby vás někdo viděl, jak odsud odcházíte…“

Julia frustrovaně rozhodila ruce. Byl skutečně neuvěřitelně zabedněný.

„Pokud mě někdo uvidí, řeknu, že jsem byla na kolenou u vašeho souseda a vydělávala si prachy na kuskus. Jsem si jistá, že by mi věřili.“

Ve vteřině byla znovu na její bradě Gabrielova ruka, tentokrát s větší silou. „Nechte toho. Varoval jsem vás, ať neříkáte takové věci.“

Julia na vteřinu ztuhla, než se mu vytrhla z ruky. „Nedotýkejte se mě,“ zasyčela. Snažila se ho obejít a modlila se, aby se jí nehodlal pomstít tím, že by ji udeřil, ale on jen položil ruku na kliku a opřel se o dveře.

„Zatraceně! Prostě přestaňte.“ Zvedl ruku v naději, že ji zastaví. Instinktivně se přikrčila a zapotácela se zpátky. Gabriel pochopil dů-

vod jejího pohybu a okamžitě se mu udělalo zle.

„Julianne, prosím.“ Ztlumil hlas do nejtiššího šepotu a prosil ji očima.

„Nechystal jsem se vás uhodit. Prostě s vámi chci mluvit.“

Položil si ruku na hlavu a ušklíbl se. „Udělal jsem kdysi hrozné věci, když jsem nebyl při smyslech. Bál jsem se, že jsem se k vám minulou noc choval špatně. Jsem rozzlobený, ale mám vztek jenom sám na sebe.

Smýšlím o vás velmi dobře. Velmi pozitivně. Jak bych nemohl? Vy jste… krásná a nevinná a milá. Nerad vás vidím plazit se po podlaze jako zvíře nebo jako zatraceného otroka. Nechte tu zpropadenou sklenici tam, kde je – je mi to fuk. Pamatujete si ta sebeponižující slova, která jste mi řekla, když jsem vás vezl domů z Vestibulu? Ta slova mě pronásledovala. Tak se mnou mějte slitování a přestaňte se osočovat. Nedokážu to snést.“

Odkašlal si, dvakrát. „Nepamatuji si všechno, co se odehrálo se slečnou Petersonovou, ale omlouvám se. Byl jsem blázen a vy jste mě přišla zachránit. Děkuji vám.“

Pomalu si narovnal brýle. „To, co se stalo minulou noc, se už nikdy nemůže stát znovu. Omlouvám se, že jsem vás líbal. Jsem si jistý, že to byla nechutná zkušenost, nechat se celá oslintat ústy nějakého opilce. Odpusťte mi.“

Z Julie unikl všechen vzduch v hlasitém výdechu. Gabrielova omluva bolela. Protože to znělo, jako by si ten polibek nepamatoval tak jako ona. A to ji urazilo, velmi.

„Aha, to,“ řekla chladně. „Už jsem na to úplně zapomněla. To nic nebylo.“

Gabriel zvedl obočí. Jeho výraz z nějakého důvodu potemněl a zamračil se. „Nic? To bylo o hodně víc než nic.“ Chvilku nebo dvě na ni zíral a přemýšlel, jestli se zmíní o vzkazu, který nechala na tom tácu.

„Jste naštvaná. Já jsem pořád opilý. Pojďme to ukončit, dříve než se to vyhrotí ještě víc.“ Jeho hlas byl upjatý a najednou ledově chladný.

„Na shledanou, slečno Mitchellová.“ Odemkl dveře a přidržel je otevřené.

„Gabrieli?“ Odmlčela se, jakmile vešla do chodby, a otočila se, aby se na něj podívala.

„Ano?“

„Potřebuji vám něco říct.“

„Pokračujte.“ Znělo to zarputile.

„Včera večer volala Paulina, když jste byl – nepoužitelný. A já jsem to zvedla.“

Sundal si brýle a začal si mnout oči. „Do prdele. Co říkala?“

„Nazvala mě děvkou a řekla mi, abych vás ze sebe sundala a podala vám telefon. Řekla jsem jí, že jste indisponován.“

„Řekla, proč volá?“

„Ne.“

„Řekla jste jí, kdo jste? Svoje jméno?“ Julia zavrtěla hlavou.

„Díkybohu,“ zamumlal.

Zamračila se. Čekala, že se za Paulinu omluví. Ale neudělal to. Ve skutečnosti se zdálo, že ho její chování nevyvedlo z míry, jako by byl více znepokojený, že by Julia naštvala ji než naopak.

Musí to být jeho milenka.

Julia na něj upírala kamenný pohled a její tělo se začínalo třást hněvem. „Vy jste mě prosil, abych si pro vás přišla – abych vás hledala v Pekle. To je přesně tam, kde jsem vás našla. A co se mě týká, už si tam můžete zůstat navždycky.“

Ustoupil, znovu si nasadil brýle a jeho oči se zúžily do štěrbin.

„O čem to mluvíte?“

„O ničem. Skončila jsem, profesore Emersone.“ Otočila se na podpatku a zamířila k výtahu.

Zmateně se díval, jak kráčí pryč, a myšlenky měl jako v mlze, naprosto nesoustředěné. Po chvíli se rozběhl za ní. „Proč jste mi napsala ten směšný vzkaz?“

Měla pocit, jako kdyby jí zabodl dýku do srdce. Narovnala ramena a snažila se o vyrovnaný hlas. „Jaký vzkaz?“

„Vy zatraceně dobře víte, jaký vzkaz! Ten vzkaz, který jste nechala v mé ledničce.“

Julia dramaticky pokrčila rameny.

Popadl ji za loket a otočil ji k sobě. „Je to pro vás hra?“

„Samozřejmě, že ne! Nechte mě jít.“ Odtáhla od něj ruku, začala mačkat knolík od výtahu a přála si, aby ji přijel zachránit. Byla ponížená a vytočená, cítila se hloupě a, ach, tak nicotně. Nemohla se od něj dostat dost rychle pryč, dokonce ani kdyby utekla dolů po schodech.

Přistoupil o krok blíž. „Proč jste ten vzkaz podepsala tak, jak jste to udělala?“

„Proč vás to zajímá?“

Slyšel, jak se výtah blíží, a věděl, že má sotva vteřiny, aby dostal odpovědi na své otázky. Zavřel oči, její předchozí slova mu hřměla v uších. Hledala ho v Pekle. On prosil hnědookého anděla, aby ho přišel hledat. A ten, samozřejmě, nepřišel. Halucinace na prosby neodpovídají.

Co když Beatrice nebyla halucinace? Co když… Cítil, jak se mu po kůži rozlézá cosi jako strach. A zase znovu se mu před očima mihlo něco nemožného. Když se soustředil, mohl ji ve svých vzpomínkách zahlédnout, ale její tvář byla rozmazaná.

Zazvonění oznámilo, že výtah přijel.

Prudce otevřel oči.

Vstoupila do otevřených dveří a zavrtěla nad ním hlavou, nad jeho zmatkem a nad jeho opilostí, ve které se ještě koupaly jeho oči. Všechno záviselo na tomhle okamžiku. Mohla mu to říct, nebo mohla držet v tajnosti, co se mezi nimi odehrálo, tak jako to právě udělala. Právě tak, jako to dělala šest zkurvených let.

Jak se dveře začaly pomalu zavírat, spatřila, jak ho zalila vlna poznání.

„Beatrice?“ zašeptal.

„Ano,“ řekla a pohnula se tak, aby s ním udržela oční kontakt do poslední možné vteřiny. „Já jsem Beatrice. Byl jste první, kdo mě políbil. Usnula jsem vám v náručí ve vašem milovaném sadu.“

Gabriel se vymrštil vpřed, aby zastavil zavírající se dveře výtahu.

„Beatrice! Počkej!“

Bylo moc pozdě. Dveře se zavřely při zvuku jejího jména. Zuřivě mačkal knolík a doufal, že se znovu otevřou.

„Já už nejsem Beatrice.“ Jak začal výtah pomalu, ale nezadržitelně sestupovat, Julia propukla v pláč.

Gabriel přitiskl čelo a dlaně proti chladné oceli výtahových dveří.

Co jsem to udělal?

15. kapitola

Starý pan Krangel vyhlédl kukátkem na chodbu a nespatřil nic neobyčejného. Předtím slyšel mužský a ženský hlas, jak se hádají, ale nikoho neviděl. Dokonce zaslechl jméno – Beatrice. Ale nebyl si vědom, že by se některý z nájemníků na patře jmenoval Beatrice. A teď se chodba zdála prázdná.

Už se toho rána odvážil ven jednou; musel vrátit svému anonymnímu sousedovi sobotní noviny, které byly omylem doručeny k jeho dveřím. Krangelovi sobotní noviny neodebírali, ale paní Krangelová trpěla stařeckou demencí a předešlého dne je sebrala a schovala u nich v bytě.

Mírně rozčilený, že má nedělní ráno tak narušené kemfn na chodbě, otevřel pan Krangel dveře a vystrčil hlavu ven. Ani ne pět metrů od svého prahu spatřil muže, opírajícího se o zavřené dveře výtahu. Třásla se mu ramena.

Pan Krangel byl z toho dojemného výjevu před sebou okamžitě v rozpacích, ale na chvilku zůstal jako zhypnotizovaný.

Nepoznal toho muže a nehodlal se představit. Protože dospělý muž, který pobíhá po třicátém poschodí bytového domu bosý, nedbale oblečený a… dělá to, co to vlastně dělal, nebyl typem člověka, kterého by si přál poznat. Muži z jeho generace nikdy nebrečeli. A taky si nikdy na chodbách nesundávali ponožky. Pokud to nebyli – podivíni. Nebo nežili v Kalifornii.

Pan Krangel rychle couvl, zavřel za sebou dveře, zamkl a zavolal na recepci, aby ohlásil bosého a plačícího muže na chodbě, který měl právě hlasitou kemfn se ženou jménem Beatrice.

Trvalo pět únavných minut, než recepčnímu vysvětlil, co to kemfn je. Pan Krangel nad tou skutečností hlasitě bědoval a rozhodl se svalit vinu na torontskou Okresní školní radu a její omezené a nanicovaté učební osnovy.

??

Byl konec října a počasí v Torontu už bylo chladné. Julia neměla pod kabátem nic teplého, když šla pomalu a smutně pěšky domů, protože nechala zničený svetr profesora Emersona tam, kde byl. Pevně si rukama objala hrudník a otřela si zlostné a odevzdané slzy.

Lidé po ní na ulici vrhali soucitné pohledy. Kanaďané takoví byli – tiše soucitní, ale se zdvořilým odstupem. Julia byla za jejich soucit vděčná, ale ještě vděčnější byla, že se nikdo nezastavil, aby se zeptal, proč pláče. Protože její příběh byl příliš dlouhý a naprosto podělaný, než aby se dal vyprávět.

Julia se sama sebe nikdy neptala, proč se dobrým lidem stávají špatné věci, protože odpověď už dávno znala: špatné věci se stávají všem. Ne že by to bylo ospravedlnění nebo omluva pro křivdu jiné lidské bytosti. Přesto měli všichni lidé tuhle stejnou zkušenost – tolik o utrpení. Žádná lidská bytost neopustila tento svět, aniž by neuronila slzu, nepocítila bolest, nebo se nebrodila mořem smutku. Proč by měl být její život nějak odlišný? Proč by měla očekávat zvláštní, laskavější zacházení? Dokonce i Matka Tereza trpěla, a to byla svatá.

Julia nelitovala, že se o opilého profesora postarala, dokonce i když její dobrý skutek nezůstal nepotrestán. Protože když opravdu věříte, že laskavost není nikdy zbytečná, musíte si tu pevnou víru udržet dokonce i tehdy, když vám tu laskavost vmetou zpět do tváře.

Styděla se, že byla takový blázen, tak hloupá a naivní, že si myslela, že si ji po tom, co se opil do bezvědomí, bude pamatovat a že by se mohli vrátit k tomu, jaké to mezi nimi bylo (ve skutečnosti ovšem nikdy nebylo) té noci v sadu. Julia věděla, že se nechala vtáhnout do romantického snu o pohádce, bez toho, aby pomyslela na to, jaký je skutečný svět a skutečný Gabriel.

Ale ono to bylo skutečné – to staré jiskření tam bylo. Když mě líbal, když se mě dotýkal, ten náboj tam pořád byl. Musel to cítit – nebylo to všechno jen v mé hlavě. Julia ty myšlenky rychle odsunula stranou ve snaze nasadit si novou, bez-emersonovskou dietu. Je čas dospět. Už žádné pohádky. Nestál o tebe dost na to, aby si na tebe v září vzpomněl, a teď má Paulinu. Když vešla do své malé hobití nory, dala si dlouhou sprchu a převlékla se do svého nejstaršího a nejměkčího flanelového pyžama – světle růžového s obrázky gumových kachniček. Hodila Gabrielovo tričko dozadu do šatny a doufala, že tam bude zapomenuto. Stočila se na úzké posteli, objala plyšového králíčka a usnula, fyzicky i citově

vyčerpaná.

Zatímco Julia spala, Gabriel válčil s kocovinou a přemáhal nutkání ponořit se do láhve skotské a už nikdy se nevynořit. Neběžel za ní. Neutíkal ke schodišti a neklopýtal třicet pater dolů, aby ji potkal v hale. Nepřivolal si druhý výtah a nehnal se na ulici, aby ji chytil.

Ne, on se odpotácel zpátky do bytu a svalil se do křesla, kde se mohl utápět v nevolnosti a sebeznechucení. Proklínal hrubost, s jakou se k ní choval, nejen tohle ráno, ale už od toho prvního semináře v září. Hrubost, která byla tím horší, že ji snášela mlčky jako svatá, a celou tu dobu přesně věděla, kým a čím mu byla.

Jak jsem mohl být tak slepý?

Přemýšlel o tom, jak ji poprvé potkal. Vrátil se tehdy do Selinsgrove v depresi a zoufalství. Ale Bůh zasáhl, ryzí deus ex machina. Bůh mu seslal anděla, aby ho zachránil z Pekla – křehkého hnědookého anděla v džínách a teniskách s nádhernou tváří a čistou duší. Utěšila ho v temnotě a dala mu naději. Zdálo se, že k němu chová upřímné city, navzdory jeho chybám.

Spasila mě.

A jako kdyby to spasení nebylo málo, anděl se mu zjevil podruhé, v ten samý den, kdy krutě ztratil druhé velké dobro ve svém životě, Grace. Anděl seděl na jeho semináři o Dantovi a připomínal mu pravdu, krásu a dobrotu. A on odpověděl tím, že na ni štěkal a vyhrožoval jí vyhazovem ze studijního programu. A potom ji dnes ráno krutě přirovnal ke štětce.

To já jsem teď prznitel andělů. Vyjebal jsem s hnědookým andělem. Gabriel cestou do kuchyně pro její vzkaz proklínal ironii svého jména.

Když držel její nádherný, jemný rukopis v ruce, spatřil svou vlastní ošklivost – ne ošklivost těla, ale duše. Juliannin vzkaz a dokonce i její tác se snídaní konfrontovaly Gabrielův hřích způsobem, který byl strohý, odsuzující a naprosto neúprosný.

Nemohla to tušit, ale v ten okamžik její slova z předchozího týdne zazvonila pravdou. Někdy, když lidé zůstanou sami, mohou slyšet svou vlastní sebenenávist. Někdy dobrota stačí, aby ukázala zlo takové, jaké opravdu je.

Gabriel upustil její vzkaz na pult a pohřbil obličej ve svých dlaních.

??

Když se Julia konečně probudila, bylo po desáté večer. Zívla a protáhla se. Poté co si udělala velmi smutnou misku instantní ovesné kaše a byla schopná jí do sebe nasoukat sotva třetinu, rozhodla se zkontrolovat hlasovou schránku.

Když včera večer dorazila ke Gabrielovi, vypnula si mobil, protože čekala hovor od Paula. Neměla náladu s ním mluvit, tehdy ani teď, dokonce i přesto, že věděla, že by ji pravděpodobně utěšil. Chtěla prostě zůstat o samotě, aby si vylízala rány, jako štěně, které opakovaně nakopli. Takže si s těžkým srdcem poslechla vzkazy, projížděla je, aby si vyslechla ten nejstarší, a zamračila se, když si uvědomila, že má hlasovou schránku plnou. Juliina hlasová schránka nikdy nebývala plná, protože jediní lidé, kteří jí kdy volali, byli její otec, Rachel a Paul, a jejich vzkazy

byly vždycky krátké.

„Ahoj, Julie, to jsem já. Je sobota večer a konference proběhla dobře. Něco ti z Princetonu vezu. Je to maličkost, takže neměj obavy. Asi jsi v knihovně a pracuješ. Zavolej mi později. (Významná pauza…) Chybíš mi.“

Julia si povzdechla, vymazala první zprávu od Paula a přešla k další.

„Ahoj, Julie, to jsem zase já. Je neděle ráno a někdy dnes večer bych měl být doma. Chtěla by ses sejít na pozdní večeři? Kousek od tvého bytu je báječná sushi restaurace. Zavolej mi. Chybíš mi, Králíčku.“

Julia vymazala i tuhle Paulovu zprávu a rychle mu napsala textovku, aby mu řekla, že padla s chřipkou a zrovna spala. A že mu zavolá, až se bude cítit líp, a doufá, že se dostane domů v pořádku. Nenapsala mu, že by se jí stýskalo.

Další zpráva byla z místního čísla, které neznala.

„Julianne… ehm, Julie. Tady Gabriel. Já… prosím, nezavěšuj. Vím, že jsem ten poslední člověk, kterého bys chtěla slyšet, ale volám, abych se před tebou plazil. Ve skutečnosti stojím v dešti před tvým domem. Mám o tebe starost a chtěl bych si být jistý, že ses dostala bezpečně domů.

Kéž bychom se mohli vrátit k dnešnímu ránu a já ti mohl říct, že jsem nikdy neviděl nic krásnějšího než pohled na tebe ve svém obývacím pokoji, šťastnou a tančící. Že mám neskutečné štěstí, že jsi mě zachránila a zůstala se mnou celou noc. Že jsem idiot a ubožák a že si nezasloužím tvoji laskavost. Vůbec. Vím, že jsem ti ublížil, Julie, a omlouvám se.

(Hluboký nádech a výdech.) Neměl jsem tě ráno nechat odejít – ne takhle. Měl jsem za tebou běžet a prosit tě, abys zůstala. Podělal jsem to, Julie. Podělal jsem to.

Měl jsem se osobně pokořit, o což se vlastně snažím teď. Prosím, pojď ven, abych se mohl omluvit. Vlastně, nechoď ven – dostala bys zápal plic. Jen přijď ke hlavním dveřím a vyslechni si mě přes sklo. Budu tu stát a čekat na tebe. Tady je moje telefonní číslo…“

Julia se zamračila a vymazala jeho vzkaz, aniž by se obtěžovala uložit si jeho číslo. Pořád ještě v pyžamu s kachničkami otevřela dveře od bytu a přešla přes chodbu. Neměla v úmyslu poslechnout si Gabrielovy řeči; chtěla jen zjistit, jestli ještě čeká venku ve studeném, tmavém dešti.

Přitiskla nos na sklo hlavních dveří a umazala ho; a vykoukla ven do inkoustové tmy. Přestalo pršet. A nenalézal se tam žádný profesor Emerson. Přemýšlela, jak dlouho asi čekal a jestli šel k jejímu bytu pěšky a bez deštníku. Narovnala se a řekla si, že je jí to jedno.

Jen ať dostane zápal plic. Dobře mu tak.

Než se otočila k odchodu, všimla si bohaté kytice fialových hyacintů, opřené o jeden ze sloupů na verandě. Byly svázané velkou růžovou mašlí a ve středu spočívalo cosi, co vypadalo jako blahopřání. Obálka byla nadepsaná Julia.

Och, vážně, profesore Emersone? Nevěděla jsem, že tištěná přání zahrnují i kategorii „něco pro dívku/studentku, kterou jsem seřval poté, co jsem jí řekl, že se s ní chci muchlovat, a pak jsem ji pozvracel“. Julia se otočila na podpatku a šla zpátky do svého bytu, vrtěla hlavou a mumlala si pod nos.

Stočila se s notebookem na posteli a rozhodla se vyhledat na internetu ialové hyacinty, jen pro případ, že by se jí Gabriel (nebo jeho květinář) snažil poslat nějaký skrytý vzkaz. Na webových stránkách zahrádkářů si přečetla následující: Fialové hyacinty symbolizují smutek, žádost o odpuštění nebo omluvu.

Jo, kdyby ses ke mně nechoval jako takový bastard, Gabrieli, nemusel bys kupovat hyacinty, abys škemral o moje odpuštění. Osle. Julia, pořád podrážděně vrtící hlavou, odložila notebook stranou a pustila si poslední hlasovou zprávu. Byla od Gabriela a zanechal ji jen před pár minutami.

„Julie, chtěl jsem ti to říct osobně, ale nemůžu čekat. Nemůžu čekat.

Nechtěl jsem tě dnes ráno nazvat štětkou. Přísahám. Bylo to příšerné přirovnání a nikdy jsem to neměl vyslovit, ale nenazval jsem tě štětkou. Jen jsem protestoval proti tomu, že tě vidím na kolenou. Opravdu mě to… vytočí. Pokaždé. Ty bys měla být uctívána a zbožňována a poctěna důstojností. Nikdy bys neměla být na kolenou. Nikdy na kolenou, Julie, před nikým. Bez ohledu na to, co si o mně myslíš, tohle je pravda.

Měl jsem se okamžitě omluvit za to, co ti Paulina řekla. Uvedl jsem to s ní na pravou míru a chci předat její omluvu. Je jí to líto. Ona a já máme… ehm… (odkašlání)… je to složité. Pravděpodobně si dokážeš představit, proč došla k takovému závěru, a má to co dělat jen se mnou a mým dřívějším – chm – chováním; nemá to nic společného s tebou. Je mi vážně líto, že tě urazila. Už se to znovu nestane, slibuji.

Děkuji, žes mi dnes ráno nachystala snídani. Ehm… (velmi dlouhá pauza) vidět ten tác, který jsi přichystala, to se mnou opravdu zamávalo. Nedokážu to vyjádřit slovy, Julie, nikdo pro mě nikdy předtím nic takového neudělal. Nikdo. Ani Grace, ani nikdo z přátel, ani milenka, nikdo. Já… ty nejsi nic než dobrá, laskavá a štědrá. A já nejsem nic než sobecký a krutý. (Hluboké odkašlání…)

(Teď nakřáplý hlas.) Prosím, Julie, musíme si promluvit o tvém vzkazu. Držím ten tvůj lístek v dlani a nehodlám ho pustit. Ale je tu pár věcí, které ti musím vysvětlit, vážných věcí, a není mi příjemné dělat to po telefonu. Omlouvám se za to, co se stalo dnes ráno. Celé to byla moje chyba a já to chci dát do pořádku. Prosím, řekni mi, jak to napravit, a já to udělám. Zavolej mi.“

A Julie tu zprávu znovu vymazala a opět se nepokusila uložit si jeho číslo. Vypnula telefon, položila ho i s notebookem na karetní stolek, šla zpátky do postele a snažila se vytěsnit ze své mysli Gabrielův smutný a zmučený hlas.

Druhý den a ještě i ten další Julia neopustila byt. Ve skutečnosti trávila veškerý čas v různých soupravách lanelových pyžam a snažila se rozptýlit hlasitou hudbou a sérií častým čtením ohmataných paperbacků od Alexadra McCall Smithe. Jeho příběhy z Edinburghu byly její oblíbené, protože byly veselé, trochu tajemné a chytré. Jeho styl psaní ji uklidňoval a konejšil její duši. Ty příběhy měly tendenci vzbuzovat v ní chuť na skotské věci, jako je ovesná kaše, Walkerovy sušenky a čedar z ostrova Mull (ne nutně v tomto pořadí).

Ačkoli byla tou zkušeností s Gabrielem trvale poznamenaná a noc strávenou v jeho náručí měla ještě čerstvě v paměti, nikdy nebyla víc rozhodnutá, že ho nenechá, aby ji zlomil. Už dřív měla zlomeného ducha; on ji zlomil. A v srdci se zapřisáhla, že už nikdy nedopustí, aby jí to někdo provedl znovu. Kdokoliv.

Takže udělala následující tři rozhodnutí:

Za prvé, nehodlala opustit Emersonovu třídu, protože potřebovala seminář o Dantovi, aby dokázala svoji studijní způsobilost.

Za druhé, nehodlala opustit školu a vrátit se do Selinsgrove jako zbabělec.

Za třetí, chystala se najít si jiného vedoucího diplomové práce a vyřídit papíry, jak nejdříve to bude možné, tak aby o tom Emerson nevěděl. V úterý o půlnoci si konečně zapnula svůj mobil, aby si prohlédla vzkazy. A znovu byla její schránka plná. Zvedla oči v sloup, když zcela nepřekvapivě zjistila, že první zpráva je od Gabriela. Přišla v pondělí

ráno.

„Julianne… včera večer jsem ti něco nechal na verandě. Viděla jsi to?

Četla jsi můj vzkaz? Prosím, přečti si to.

Mimochodem, musel jsem zavolat Paulu Norrisovi, abych získal tvoje telefonní číslo. Vymluvil jsem se, že s tebou potřebuji mluvit o tvé práci, pro případ, že by se tě na to ptal.

Víš, že sis tu zapomněla svůj iPod? Pustil jsem si ho. Byl jsem překvapený, když jsem zjistil, že jsi fanoušek Arcade Fire. Poslouchal jsem Intervention a dost mě udivilo, že někdo tak dobře přizpůsobivý a šťastný jako ty může poslouchat tak tragickou píseň. Chtěl bych ti vrátit tvůj iPod osobně.

Rád bych, abys se mnou mluvila. Křič na mě. Nadávej mi. Házej po mě věci. Cokoliv, jen ne mlčení, Julianne. prosím. (Dlouhý povzdech…) Jenom pár chvil tvého času, to je vše, oč žádám. Zavolej mi.“

Julia jeho zprávu vymazala a vzápětí vyšla – ona i její skotské tartanové lanelové pyžamo – ven na přední verandu. Popadla obálku, která byla přiložená ke kytici, roztrhala ji na tisíc kousků a hodila ty útržky přes zábradlí do trávy. Zvedla teď už zvadlé ialové hyacinty a taky je mrštila do zahrady. Pak se zhluboka nadechla studeného nočního vzduchu, vběhla zpátky dovnitř a práskla za sebou dveřmi.

Když se uklidnila, poslechla si další zprávu, která byla také od Gabriela. Volal jí tohle odpoledne.

„Julianne, věděla jsi, že Rachel je na nějakém Bohem opuštěném kanadském ostrově? Bez signálu k mobilu nebo přístupu k e-mailu? Musel jsem volat Richardovi, pro rány boží, když mi nezvedala telefon. Snažil jsem se ji vypátrat, aby ona mohla vypátrat tebe, když mi odmítáš odpovídat na vzkazy.

Dělám si o tebe starosti. Ptal jsem se po tobě a nikdo, dokonce ani Paul, tě už celé dny neviděl. Jdu ti poslat e-mail, ale musí být formální, protože univerzita má přístup k mému e-mailovému účtu. Doufám, že dostaneš tuhle zprávu dřív, než si ho přečteš, jinak si budeš myslet, že se zase chovám jako kretén. Ale to já nejsem. Jen to musím napsat tak, aby to znělo jako oiciální zpráva. Jestli mi odpovíš, prosím, měj na paměti, že si ty e-maily může přečíst kdokoliv z administrativy. Tak buď opatrná, co napíšeš.

Zítra se uvidíme na mém semináři. Pokud tam nebudeš, zavolám tvému otci a poprosím ho, aby tě našel. Podle toho, co vím, už jsi nejspíš v autobusu na cestě zpátky do Selinsgrove. Zavolej mi, prosím. Musel jsem se krotit, abych k tobě každý den už od neděle nezašel.

(Dlouhá pauza…) Jen chci vědět, že jsi v pořádku. Tři slova, Julie. Jen mi napiš tři slova – řekni mi, že jsi v pořádku. To je vše, oč žádám.“

Julia rychle zapnula svůj počítač a otevřela si univerzitní e-mailový účet. Tam, blikající v její schránce s příchozí poštou jako časovaná bomba, byl následující vzkaz od profesora Gabriela O. Emersona:

Vážená slečno Mitchellová,

potřebuji s vámi mluvit v neodkladné záležitosti.

Prosím, kontaktujte mě co nejdříve. Můžete mi zavolat na toto číslo: 416-555-0739 (mobil).

S pozdravem

prof. Gabriel O. Emerson Katedra italských studií Centrum studií středověku Univerzita Toronto

Julia bez rozmýšlení vymazala e-mail i hlasovou zprávu a rychle napsala zprávu Paulovi, kde mu vysvětlila, že je příliš nemocná, než aby se toho odpoledne zúčastnila semináře profesora Emersona, a požádala ho, aby tu informaci profesorovi předal. Poděkovala Paulovi za jeho e-maily a omluvila se, že neodpověděla dříve; a poprosila ho, jestli by jí nedoprovodil do Královského ontarijského muzea prohlédnout si výstavu lorentského umění, až se uzdraví.

Následující den strávila velkou část odpoledne sestavováním e-mailu profesorce Jennifer Leamingové z katedry filozofie. Profesorka Leamingová byla specialistka na Tomáše Aquinského, která se zajímala i o Danta. Ačkoliv ji Julia osobně neznala, Paul u ní absolvoval kurz a velmi se mu líbila. Byla mladá, veselá a mezi studenty velice oblíbená – úplný opak profesora Emersona. Julia doufala, že by profesorka Leamingová mohla zvážit odborný dohled nad její

diplomovou prací, a ve svém e-mailu vyjádřila tuto naději jen jako pouhou možnost.

Julia si chtěla s Paulem o té změně promluvit a poslechnout si jeho rady, ale nemohla. Věděla, že by mohl dojít k závěru, že ji Emerson vyhodil, a nejspíš by si to s ním chtěl vyřídit. Takže rovnou poslala profesorce Leamingové e-mail a doufala, že by ho mohla laskavě přijmout a rychle odpovědět.

Později toho večera si Julia znovu zkontrolovala hlasovou schránku a opět tam na ni čekala zpráva od Gabriela.

„Julianne, je středa večer. Chyběla jsi mi na semináři. Rozjasňuješ místnost, víš, jen tím, že tam jsi. Je mi líto, že jsem ti to neřekl dřív.

Paul říkal, že jsi nemocná. Můžu ti přinést trochu kuřecí polévky? Zmrzlinu? Pomerančový džus? Mohl bych ti tyhle věci nechat doručit. Nemusela bys mě vidět. Prosím, dovol mi, abych ti pomohl. Cítím se hrozně, když vím, že jsi ve svém bytě sama a nemocná a že s tím nemůžu nic dělat.

Alespoň vím, že jsi v bezpečí a ne někde v autobusu. (Pauza – odkašlání.)

Pamatuji se, že jsem tě líbal. Tys mi ten polibek vracela. Vracelas mi polibek, Julie, já vím, že ano. Necítila jsi to? Něco mezi námi je. Nebo alespoň bylo.

Prosím, musíme si promluvit. Nemůžeš čekat, že odhalím tvou pravou identitu a nedostanu šanci si s tebou o tom mluvit. Musím ti pár věcí vysvětlit. Víc než pár věcí, dobře? Jen mi zavolej zpátky. Všechno, oč prosím, je jeden rozhovor. Myslím, že mi to dlužíš.“

V tónu Gabrielova hlasu v jeho zprávách nezadržitelně rostla beznaděj. Julia vypnula telefon a záměrně potlačila svou vlastní vrozenou empatii. Věděla, že univerzita má přístup ke Gabrielově e-mailovému účtu, ale bylo jí to jedno. Ty jeho vzkazy musely přestat; nikdy se nebude schopná pohnout dál, pokud ji bude dál obtěžovat. A nevypadalo to, že by to chtěl brzy vzdát.

Takže mu napsala e-mail a poslala ho na jeho univerzitní adresu, přičemž vložila celou svou bolest a zlost do každého jednotlivého slova:

Doktore Emersone, přestaňte mě pronásledovat.

Už vás nechci. Nechci vás ani znát. Jestli mě nenecháte na pokoji, budu nucena podat na vás stížnost pro obtěžování. A jestli zavoláte mému otci, udělám totéž. Okamžitě.

Pokud si myslíte, že nechám tak bezvýznamnou věc, jako je tahle, aby mě vyhnala ze studijního programu, velice se mýlíte. Potřebuji nového vedoucího diplomové práce, ne jízdenku na autobus domů.

S pozdravem

slečna Julie. H. Mitchellová, obyčejná magisterská studentka,

na-kolenou-častěji-než-průměrná-štětka

P. S.: Příští týden vrátím stipendium M. P. Emersonové. Gratuluji, profesore Abelarde. Nikdo ve mně ještě nikdy nevyvolal pocit, že jsem tak laciná, jako jste to v neděli ráno udělal vy.

Julia stiskla odeslat bez toho, aby si po sobě vzkaz přečetla, a jako důkaz rebelie si dala dva panáky tequily a pustila si píseň All the Pretty Faces od he Killers. Hodně nahlas. A dokola.

Pokud někdy měla chvilku Bridget Jonesové, bylo to teď.

Julia popadla v koupelně kartáč a začala do něj zpívat, jako by to byl mikrofon, a tancovala kolem dokola po pokoji ve svém nyní tučňáky zdobeném lanelovém pyžamu a vypadala víc než jen trochu směšně. A cítila se podivně… nebezpečně, odvážně a vzpurně.

V následujících dnech po tom, co Julia odeslala svůj rozhněvaný e-

-mail, všechny kontakty od profesora Emersona ustaly. Každý den tak nějak očekávala, že od něj něco uslyší, ale nikdy se nic neobjevilo. Až do následujícího úterý, kdy dostala další hlasovou zprávu.

„Julianne, jsi rozzlobená a zraněná – já to chápu. Ale nenech svůj hněv, aby ti zabránil ponechat si něco, co sis sama vysloužila jako nejlepší studentka magisterského programu v letošním přijímacím žebříčku.

Prosím, nezbavuj se peněz, které můžeš využít na cestu domů, abys navštívila svého otce, jen proto, že jsem se choval jako kretén.

Je mi líto, že jsem způsobil, že ses cítila laciná. Jsem si jistý, že když jsi mě nazvala Abelardem, nemyslela jsi to jako kompliment. Ale Abelard o Hélo?su skutečně stál; a já stojím o tebe. Takže v tomto smyslu tu podobnost je. On jí také ublížil, stejně jako jsem já ublížil tobě, ale on hluboce litoval toho, že ji zranil. Četla jsi jeho dopisy, které jí psal? Přečti si ten šestý a uvidíš, jestli to změní tvůj náhled na něj… a na mě.

Stipendium nebylo dosud nikdy uděleno, protože jsem nikdy nenašel nikoho, kdo by byl dost výjimečný, aby si ho zasloužil. Dokud jsem nenašel tebe. Jestli ho vrátíš, peníze budou prostě ležet na účtu v Nadační bance a nikdo z nich nebude mít prospěch. Nedovolím nikomu jinému, aby ty peníze dostal, protože jsou tvoje.

Snažil jsem se ze zla vytvořit něco dobrého. Ale selhal jsem, tak jako jsem selhal ve všem ostatním. Všechno, čeho se dotknu, se buď pošpiní, nebo zničí… (Dlouhá pauza…)

Je tu jedna věc, kterou pro tebe udělat můžu, a to je najít ti jiného vedoucího diplomové práce. Profesorka Katherine Pictonová je moje přítelkyně, a třebaže je v penzi, souhlasila, že se s tebou setká, abyste prodiskutovaly možnost, že by vedla tvůj projekt. Byla by to obrovská příležitost, ve více ohledech než jenom v jednom. Požádala mě, abys ji kontaktovala přímo přes e-mail, co nejdříve, na KPicton@UToronto.CA.

Vím, že je oiciálně příliš pozdě, abys přerušila můj seminář, ale jsem si jistý, že to je to, co chceš. Můžu se obrátit na jednu svou kolegyni a zjistit, jestli by dohlédla na tvé dálkové studium, což by ti mohlo stačit k získání kreditů, abys mohla promovat, i kdybys nedokončila můj kurz. Podepsal bych ti formulář o ukončení studia a vyřídil to na děkanátu. Jen řekni Paulovi, co chceš dělat dál, a požádej ho, aby mi předal vzkaz. Vím, že se mnou mluvit nechceš.

(Odkašlání.) Paul je dobrý člověk. (Mumlání…) Audentes fortuna iuvat.

(Pauza – hlas klesá téměř k šepotu.) Je mi líto, že mě už nechceš znát. Strávím zbytek svého života litováním skutečnosti, že jsem propásl svou druhou šanci tě poznat. A vždycky si budu vědom tvé nepřítomnosti.

Ale už tě nebudu znovu obtěžovat. (Dvojí odkašlání.)

Sbohem, Julianne.“ (Dlouhá, dlouhá pauza, než Gabriel konečně zavěsil.)

Julia byla ohromená. Seděla s otevřenými ústy a s telefonem a snažila se vstřebat myslí jeho vzkaz. Poslouchala ho znovu a znovu, snažila se rozluštit ta slova, ale jediná část, které uvěřila, byl ten citát z Vergilia, štěstí přeje odvážným.

Jenom profesor by mohl využít omluvnou hlasovou zprávu jako příležitost znovu potvrdit svou akademickou zdatnost a dát Julii improvizovanou přednášku o Peteru Abelardovi. Julia se vrátila ke svému hněvu a rozhodla se nevyhovět jeho návrhu, aby si přečetla Abelardovy dopisy. Místo toho obrátila svou pozornost k zajímavější části jeho vzkazu, ke zmínce o Katherine Pictonové.

Profesorce Pictonové bylo sedmdesát let a byla odbornicí na Danta, která studovala v Oxfordu a učila v Cambridgi a na Yale, než se nechala zlákat univerzitou v Torontu na čestné místo na katedře italských studií. Byla známá tím, že je přísná, náročná a brilantní, a její znalosti soupeřily s Markem Musou. Juliina kariéra by významně pokročila, kdyby mohla napsat úspěšnou práci pod vedením profesorky Pictonové, to dobře věděla. Profesorka Pictonová by mohla dostat Julii na doktorát kamkoliv, na Oxford, na Cambridge, na Harvard…

Gabriel jednoduše dával Julii tu největší příležitost v jejím životě, ovázanou jasnou, zářivou dárkovou mašlí – příležitost, která měla mnohem větší hodnotu než aktovka nebo stipendium M. P. Emersonové. Ale kde jsou závazky, doprovázející tenhle dar?

Vykoupení, pomyslela si Julia. Snaží se napravit všechno to špatné, co mi kdy udělal.

Gabriel požádal Katherine Pictonovou, aby mu prokázala laskavost, kvůli Julii. Emeritní profesoři jen zřídka, pokud vůbec, vedli doktorandské dizertace, natož magisterské diplomové práce. Tohle byla obrovská laskavost, která si mohla od Gabriela vyžádat, že zůstane Katherine hodně dlužný.

A to všechno kvůli mně.

Poté co prozkoumala tuhle novou informaci ze všech úhlů, odsunula Julia všechno stranou, aby se zaměřila na jedinou otázku, která plnila její srdce zahanbující hrůzou.

Dává mi Gabriel sbohem?

Přehrála si tu zprávu ještě třikrát a s nemalou sebekritikou se uplakala ke spánku. Protože navzdory všemu jejímu vzdoru v ní hořel plamen, který rozeznal své dvojče v Gabrielovi. A ten plamen se nedal uhasit, aniž by Julia neuhasila část sebe samé.

Druhý den brzy ráno zavolala Paulovi, pod zástěrkou, že se s ním chce před Emersonovým seminářem setkat. Doufala, že jí řekne, že se Emersonovi udělalo špatně, nebo že záhadně odcestoval do Anglie, nebo dostal prasečí chřipku a pro zbytek semestru ruší svůj seminář. Bohužel, neudělal žádnou z těch věcí.

Julia se rozhodla, že by měla v Dantově semináři pokračovat, jen pro případ, že by měl Gabriel potíže najít jí dálkový kurz jako náhradu. Vlastně, pokud se profesorka Pictonová stane vedoucí její diplomové práce, byla si Julia jistá, že by mohla po zbývajících pět týdnů semestru tolerovat, že v Emersonově semináři zůstane. Takže to odpoledne zašla do kanceláře katedry, aby se před setkáním s Paulem podívala do své přihrádky na poštu.

Byla poněkud překvapená, že tam našla velikou obálku. Když ji vytahovala, všimla si, že na ní není jméno. Nebylo to adresováno jí, na obálce nebyla zpáteční adresa ani žádná jiná značka.

Jedním prstem ji roztrhla a rychle otevřela. To, co spatřila, ji šokovalo. Uvnitř velké obálky byla jako havraní peří složená černá krajková podprsenka. Její černá krajková podprsenka. Její černá krajková podprsenka, kterou nešťastně zapomněla na Gabrielově sušičce.

Ten bastard.

Julia byla tak rozzuřená, že se začala třást. Jak si mohl dovolit vrátit jí to do její poštovní přihrádky? Kdokoliv, kdokoliv mohl stát vedle ní, když to otevřela. Snaží se mě ponížit? Nebo si myslí, že je to legrační? (Julia si nevšimla, že byl přiložen i její iPod.)

„Ahoj, krásko.“

Vyskočila skoro čtvrt metru do vzduchu a vyjekla.

„Páni, nechtěl jsem tě vyděsit.“

Vzhlédla do Paulových laskavých tmavých očí a spatřila, že se na ni dívá se zmateným výrazem ve tváři.

„Jsi dneska nějaká lekavá. Co to je?“ Ukázal na její obálku, ruce ještě zvednuté.

„Nevyžádaná pošta.“ Strčila ji do svého nového batohu od L. L. Beana a přinutila se k úsměvu. „Připravený na Emersonův seminář? Myslím, že tenhle bude dobrý.“

„To si nemyslím. Má zase mizernou náladu. Musím tě varovat, abys ho dnes nevytáčela – už dva týdny vstává z postele levou nohou.“ Paulova tvář nabrala velmi vážný výraz. „Nechtěl bych, aby se opakovalo to, co se stalo, když se takhle choval posledně.“

Julia pohodila vlasy a ušklíbla se. Vlastně si myslím, že bys měl říct Emersonovi, aby nevytáčel on mě. Mám spoustu vzteku, černou podprsenku a na sobě tanga. To on bude mít potíže, ne já.

„Jsem tak rád, že se cítíš líp. Vážně jsem si o tebe dělal starosti.“ Paul se natáhl, aby ji chytil za ruku, otevřel jí dlaň a položil na ni něco studeného. Zavřel jí prsty svými a lehce stiskl. Julia se odtáhla a rozevřela dlaň. Ležel na ní krásný stříbrný kroužek na klíče s pruhovaným P, které se na něm houpalo jako kyvadlo.

„Teď, prosím tě, neříkej, že to nechceš přijmout. Vím, že nemáš pěkný kroužek na klíče, a chci, abys věděla, že jsem na tebe myslel, když jsem byl pryč. Tak mi ho, prosím, nevracej zpátky.“

Juliiny tváře dozrály do sytě růžové. „Nechystám se ti ho vrátit,“ řekla. „Nechci být tím druhem člověka, který vmete někomu laskavost zpět do obličeje. Vím, jaký je to pocit.“ Rychle se rozhlédla, aby se ujistila, že jsou sami. „Děkuji, Paule. Taky jsi mi chyběl.“

Přistoupila k němu blíž a váhavě mu položila paže kolem rozložitého hrudníku, kroužek na klíče sevřený mezi prsty. Přitiskla tvář ke knolíkům jeho košile a objala ho.

„Děkuju,“ vydechla, když její objetí opětoval.

Snesl své rty na temeno její hlavy a opatrně jí je přitiskl do vlasů.

„Rádo se stalo, Králíčku.“

Nepovšimnut těmi dvěma právě prošel dveřmi jistý temperamentní modrooký specialista na Danta, dychtivý zjistit, jestli už jistou věc obdržel její vlastník. Ztuhl, když se stal svědkem toho, jak přímo před ním stojí v těsném objetí mladý pár a jeden druhému něco šeptá.

A tak prznitel andělů provedl svůj tah.

„Ale kdo ti vmetl tvou laskavost do obličeje?“ zeptal se Paul, lhostejný k drakovi, který stál za ním a tiše chrlil oheň.

Julia byla zticha a podvědomě ho objala ještě pevněji.

„Řekni mi to, Králíčku, a já si to s ním vyřídím. S ní. S kýmkoliv.“ Paulovy rty se pohybovaly v Juliiných vlasech. „Ty víš, že jsi pro mě něco zvláštního, že? Kdybys někdy cokoliv potřebovala, stačí jen říct. Cokoliv. Dobře?“

Vzdychla mu do hrudi. „Já vím.“

Modrooký drak se otočil na patě a rázně odešel, a jak mizel chodbou, proklínal prznitele Králíčků.

Julia se odtáhla první. „Děkuju, Paule. A děkuju za tohle.“ Zvedla kroužek na klíče a usmála se.

Mohl bych se na ten úsměv dívat navždycky, pomyslel si. „Rádo se stalo. Bylo mi potěšením.“

Krátce nato vstoupili do učebny. Julia se záměrně vyhnula tomu, aby se podívala Gabrielovi do očí, a tiše se smála jednomu z Paulových vtipů. Jeho ruka se důvěrně tiskla k jejímu kříži, zatímco ji vedl k jejich místům. V přední části místnosti to v Gabrielovi vřelo, jeho dlouhé bílé prsty svíraly okraj řečnického pultu a nechtěly ho pustit.

Sundej z ní ty pracky, Przniteli Králíčků.

Profesor nenávistně hleděl na Paula, dokud nebyl náhle rozptýlen Juliiným školním batohem. Přemýšlel, jak ho byla schopná tak efektivně transformovat z jeho předchozího hnilobného stavu a proč už místo něj nepoužívá jeho dárek. To pomyšlení ho mučilo.

Řekla jí Rachel, že ta brašna byla ode mě?

Lehce si pohrával se svým motýlkem, cíleně k němu přitahoval pozornost. Vzal si ho na sebe jako symbol svého vlastního ponížení. Vzal si ho na sebe, aby k sobě přitáhl její oči. Ale nezdálo se, že by si toho všimla, protože se na něj samozřejmě ani nepodívala. Místo toho si šeptala s Paulem a smála se, dlouhé tmavé vlasy jí vlály všude kolem, tváře měla zrůžovělé a její ústa… Julia teď byla ještě krásnější než v jeho vzpomínkách.

„Slečno Mitchellová, potřebuji s vámi po hodině mluvit, prosím.“ Gabriel se usmál jejím směrem, zadíval se dolů na své nablýskané boty a zašoupal nohama. Chystal se začít hodinu, když ho přerušil tichý, ale odhodlaný hlas ze zadní části třídy.

„Je mi líto, pane profesore, ale nemůžu přijít. Mám naléhavou schůzku, která nemůže být odložena.“ Julia se podívala na Paula a mrkla.

Gabriel pomalu zvedl hlavu a upřel na ni svůj pohled. Deset studentů se nadechlo jako jeden muž a začalo na svých židlích couvat, plní strachu, že by mohl vyletět, nebo že se dýky v jeho očích zhmotní a probodnou je. Provokovala ho. A on to věděl. Její tón, její fyzická blízkost k Paulovi, způsob, jakým si jednou rukou odhodila vlasy přes rameno…

Gabriel byl na okamžik rozptýlený křivkou jejího krku, její jemnou kůží, vůní vanilky, která k němu buď dovanula, nebo se mu vybavila jen ve vzpomínce. Chtěl něco říct, zeptat se, jestli to mluví s ním, ale věděl, že nemůže. Jestli teď ztratí nervy, jenom ji zažene dál ze svého dosahu a mohl by ji ztratit. To nemůže dopustit.

Gabriel zamrkal. Rychle.

„Samozřejmě, slečno Mitchellová. To se stává. Pošlete mi, prosím, e-mail, abychom si domluvili schůzku.“ Pokusil se usmát, ale zjistil, že nemůže; jenom polovina jeho úst se nadzvedla a dodala mu vzhled, jako by byl zasažený obrnou.

Julia přesunula svůj pohled od Paula na něj a teď na něj zírala zpět, oči prázdné. Nečervenala se. Nezamrkala. Vypadala prostě… prázdná.

Gabriel si všiml jejího výrazu, který na ní nikdy předtím neviděl, a začal panikařit. Snažím se k ní být milý, a ona se na mě dívá, jako bych tu nebyl. Je vážně tak překvapivé, že bych mohl být přívětivý? Že se dokážu udržet na uzdě?

Paul spustil ruku pod stůl a rychle, ale jemně jí stiskl ruku v lokti. Jeho dotek ji vyrušil, takže se na něj podívala, a on zavrtěl hlavou a očima těkal mezi přední částí třídy a jí.

Zdálo se, že se probrala ze svého zasnění. „Samozřejmě, pane profesore. Někdy jindy.“ Pak odvrátila oči a bez výrazu čekala, až hodina začne.

Gabrielova mysl uháněla. Pokud s ní nebude moci mluvit dnes, bude muset nechat uběhnout dny a možná týdny bez vysvětlení. Nemohl čekat tak dlouho. Jejich odloučení ho užíralo. Čím déle bude čekat, tím méně přístupná bude jeho vysvětlení. Musel něco udělat. Musel najít nějaký způsob, jak s ní komunikovat. Okamžitě.

„Ehm, rozhodl jsem se, že dnes udělám místo normální hodiny raději přednášku. Prozkoumám vztah mezi Dantem a Beatrice. Zejména to, co se přihodilo, když se Dante s Beatrice setkal podruhé a ona ho odmítla.“

Julia přemohla zalapání po dechu a s hrůzou se na něj podívala.

„Je mi líto, že to musím udělat,“ jeho hlas nabral smířlivý tón, „ale nedostal jsem na vybranou. Vynořilo se nedorozumění, se kterým se musíme vypořádat, než bude příliš pozdě.“ Jeho oči se na pár vteřin setkaly s jejími a pak ponořil pohled do svých poznámek. I když ty byly pro tuhle konkrétní přednášku nepoužitelné.

Julii se rozbušilo srdce. Ach, ne. To by neudělal…

Gabriel se zhluboka nadechl a začal. „Beatrice pro Danta představuje mnoho věcí. Co je nejdůležitější, ideál ženy a ženskosti. Beatrice je nádherná. Je inteligentní a okouzlující. Má všechny charakterové vlastnosti, o kterých se Dante domnívá, že jsou nezbytné pro ideální ženu.

Když se s ní setkává poprvé, jsou oba velmi mladí, příliš mladí pro jakýkoli vztah. Než potřísnit jejich lásku nějakým druhem hloupého nebo nevkusného románku, spíše si zvolil ji uctivě zbožňovat, ale na dálku, s ohledem na její věk a zkušenost.

Čas běžel. Potkal Beatrice znovu. Ona dozrála v talentovanou mladou dámu; byla dokonce ještě nadanější a krásnější. Teď byly jeho city k ní ještě silnější, dokonce i když byl ženatý s někým jiným. Vtělil své city do psaní poezie a napsal pro Beatrice několik sonetů, ale pro svou ženu žádný.

Dante Beatrice neznal. Sotva se s ní vůbec setkal. Dokonce i přesto ji na dálku zbožňoval. Poté co ve svých čtyřiadvaceti letech zemřela, oslavoval ji ve svých spisech.

V Božské komedii, Dantově nejznámějším díle, pomáhá Beatrice přesvědčit Vergilia, aby provedl Danta Peklem, protože ona, jako jedna z vykoupených v Ráji, nemůže sestoupit do Pekla, aby ho zachránila.

Jakmile Vergilius bezpečně vyprovodí Danta z Pekla, připojí se k němu a provází ho skrze Očistec do Ráje.

Ve své dnešní přednášce si přeji položit následující otázku: Kde byla Beatrice a co dělala mezi svým prvním a druhým setkáním s Dantem?

On na ni čekal roky. Věděla, kde žije. Znala jeho rodinu; byla s nimi v přátelském, velmi přátelském vztahu. Pokud o něj stála, proč mu nenapsala? Proč ho nikdy nekontaktovala? Myslím, že odpověď je nasnadě: jejich vztah byl pouze jednostranný. Dante o Beatrice stál, ale Beatrice k Dantovi necítila nic.“

Julia málem spadla ze židle.

Všichni studenti sledovali přednášku a pilně si dělali poznámky, i když Paul, Julia a Christa, kteří byli s Dantem dobře obeznámeni, si uvědomovali, že je v jeho slovech jen žalostně málo nového. S výjimkou celého posledního odstavce, který v podstatě neměl s Dantem Alighierim a Beatrice Portinari nic společného.

Gabrielovy oči doputovaly k Juliiným a prodlely na nich skoro až moc dlouho, než se otočil ke Christě a koketně se usmál. Julia zuřila. Tohle udělal schválně – schválně se na ni díval a pak zaměřil celou svou pozornost na Christu–Gluma, jen aby jí ukázal, jak snadno by mohla být nahrazena.

Fajn. Jestli chce hrát tuhle hru na žárlivost, jen do toho.

Julia začala poklepávat propiskou na poznámkový blok, právě tak hlasitě, aby to rušilo. Když se Gabriel s přimhouřenýma očima rozhlédl okolo, aby zjistil, odkud ten zvuk jde, a zakotvil na její levé ruce, sklouzla pravačkou blíže k Paulovi a stiskla mu ruku. Ten se na ni podíval s úsměvem, ze kterého tálo srdce, a ona se mu skrze řasy zadívala do očí. Rozevřela rty, ukázala zuby a věnovala Paulovi ten nejkrásnější a nejsladší úsměv, jaký dokázala vyloudit.

Zepředu se ozval napůl sten a napůl zakašlání, což donutilo Paula odtrhnout od ní oči a podívat se přímo do velmi rozzlobené tváře profesora Emersona. Paul okamžitě odtáhl od Julie ruku.

Teď s úšklebkem a pořád ještě v tom samém duchu své přednášky, aniž by řekl slovo, začal Gabriel psát na tabuli. Nejeden student zůstal v šoku, když spatřil, co napsal:

Ve skutečném životě byla Beatrice prostě celá šťastná, že může Danta nechat v Pekle,

protože se tak nemusela obtěžovat dodržet svůj slib.

Julia byla poslední, kdo vzhlédl, protože se pořád ještě vztekala nad tím, co se právě stalo. Než zvedla pohled k tabuli, Gabriel se o ni opřel zády se založenýma rukama a velmi samolibým výrazem ve tváři. Tehdy a tam se Julia rozhodla, že i kdyby ji měl vyhodit, ten samolibý výraz z jeho tváře musí pryč. Ihned.

Zvedla ruku a čekala, až ji vyvolá. „Tohle je opravdu arogantní a samoúčelné, pane profesore.“

Paul stiskl prsty její paži a lehce za ni zatahal. „Zbláznila ses?“ zašeptal.

Julia ho ignorovala a pokračovala: „Proč obviňujete Beatrice? Ona je v tom celém oběť. Dante ji potkal, když jí ještě nebylo osmnáct. Nebylo pro ně možné, aby byli spolu, pokud by nebyl pedoil. Říkáte nám snad, že Dante je pedoil, profesore?“

Jedna ze studentek zalapala po dechu.

Gabriel se zamračil. „Samozřejmě, že ne! On k ní chová opravdové city a tato náklonnost neochabuje ani během jejich odloučení. Kdyby měla vůbec někdy odvahu se ho zeptat, řekl by jí to. Jednoznačně.“

Julia naklonila hlavu ke straně a přimhouřila oči. „Tomu je těžké uvěřit. Zdá se, že všechno v Dantově pozdějším životě se točí kolem sexu. Nedokáže se k ženám chovat jiným způsobem. A rozhodně o pátečních a sobotních nocích nesedí doma sám a nečeká na Beatrice. Takže o ni nemůže stát.“

Gabrielova tvář nabrala velmi rudý odstín, uvolnil ruce a udělal krok jejím směrem. Paul okamžitě zvedl ruku ve snaze profesora rozptýlit, ale Gabriel ho ignoroval a přistoupil o krok blíž.

„Je to muž, koneckonců, a potřebuje… ehm… společnost. A pokud to udělá záležitost stravitelnější, ty ženy byly jen přítelkyně na výpomoc. Nic víc. Jeho pouto k Beatrice nezesláblo. On byl z čekání na ni jednoduše zoufalý, protože bylo zřejmé, že už ji nikdy znovu neuvidí. A to byla její chyba, ne jeho.“

Sladce se usmála a připravila si dýku. „Jestli je tohle láska, pak raději beru nenávist. A s čím přesně ty přítelkyně tak vypomáhaly, profesore? Hmmmm? To nebyly přítelkyně – to byla pánevní spojení. Nechtěl by přítel, aby ta druhá osoba měla hezký život? Šťastný život? A ne se sápat po letmém potěšení jako chlípník závislý na sexu?“

Julia viděla, jak sebou Gabriel trhl, ale ignorovala jeho reakci a vrhla se vpřed. „Je obecně známo, že Dantovo laškování bylo anonymní a pokleslé. Věřím, že inklinoval k tomu, vybírat si ženy jako na trhu s masem, a když s nimi skončil, jednoduše je odhodil. To nezní jako někdo, kdo vzhlíží k Beatrice. Nehledě k faktu, že má milenku jménem Paulina.“

V tu chvíli se k Julii zvědavě otočilo deset párů očí. Zrudla, ale poněkud nervózně pokračovala. „Já – kdysi jsem našla něco od jedné ženy z Philadelphie, která objevila důkazy o jejich vztahu. Pokud Beatrice postrádala city k Dantovi a později v životě ho odmítla, bylo to úplně oprávněné. Dante byl do sebe zahleděný, krutý a arogantní muž – děvkař, který se k ženám choval jako k hračkám pro své osobní pobavení.“

A v tuhle chvíli Christa i Paul přemýšleli, co se to ke všem svatým právě na jejich dantovském semináři děje, protože ani jeden z nich o ženské odbornici na Danta z Philadelphie nebo o milence jménem Paulina nic nevěděl. V duchu se zařekli trávit od této chvíle více času v knihovně.

Gabriel zíral do zadní části místnosti. „Věřím, že jsem trochu obeznámen s tou ženou, o které mluvíte, ale ona není z Philadelphie. Je z nějaké bezvýznamné vesničky na venkově v Pensylvánii. A neví, o čem mluví, takže by se měla zdržet vynášení soudů.“

Julii planuly tváře. „To je argumentace ad hominem. Její místo původu nijak nesnižuje její důvěryhodnost. A Dante a jeho rodina byli také z bezvýznamné vesničky. Ne že by to Dante někdy přiznal.“

Gabrielovi se mírně roztřásla ramena, jak se snažil ovládnout. „Sotva bych nazval Florencii čtrnáctého století bezvýznamnou. A se vší úctou k té dámě, toto je prostě mizerně provedený výzkum. Ve skutečnosti můžu zajít ještě dál. Hlava té ženy není naplněná ničím než otřesnými žvásty a nemá pro svůj výklad sebemenší důkaz.“

„Nezavrhovala bych její důkazy tak rychle, profesore, pokud nejste připraven je prodiskutovat do detailu. A neposkytl jste nám argument, ale jen urážlivý útok,“ opáčila, zvedla na něj jedno obočí a mírně se třásla.

Paul ji vzal pod stolem za ruku a stiskl ji. „Přestaň,“ zašeptal tak tiše, že to mohla slyšet jen ona. „Hned teď.“

Gabrielův obličej znovu zbrunátněl a začal dýchat ústy. „Pokud by ta žena chtěla vědět, co Dante opravdu cítil k Beatrici, ví, kde najít odpověď. Pak by nemusela střílet od boku o věcech, o kterých absolutně nic neví. A vystavovat jak sebe, tak Danta posměchu. Na veřejnosti.“

Christa těkala pohledem od profesora Emersona k Julii a zase zpátky. Něco nebylo v pořádku. Něco se určitě dělo, ale nemohla přijít na to, co. A byla odhodlaná to zjistit.

Gabriel se otočil zpátky k tabuli, začal psát a snažil se uklidnit.

Dante si myslel, že to byl sen.

„Jazyk, který Dante o tomto prvním setkání s Beatrice používá, má snovou povahu. Z nejrůznějších – ech – osobních důvodů nevěří svým smyslům. Není si jistý, kdo je ona. Ve skutečnosti jedna z teorií je, že Dante pokládal Beatrice za anděla.

Takže později v životě je Beatrice zcela v neprávu, když předpokládá, že on si všechno z jejich prvního setkání pamatuje, a používá tento fakt proti němu, aniž by mu dala příležitost to vysvětlit. Je zřejmé, že jestli si myslel, že Beatrice byla anděl, nemohl doufat, že se vrátí.

Dante by jí to všechno vysvětlil, kdyby ho neodmítla dřív, než vůbec dostal příležitost. Takže ještě jednou, nedostatek jejích vědomostí o tomto bodě je její vina. Ne jeho.“

Christina ruka vystřelila vzhůru a Gabriel na ni neochotně kývl; čekal, až promluví, a napětí v něm dále rostlo.

Ale Julia promluvila dřív. „Diskuse o jejich prvním setkání je zjevně irelevantní, vzhledem k tomu, že Dante ji musel poznat, když ji uviděl podruhé, ať už to byl sen, nebo ne. Tak proč předstíral, že ne?“

„On nic nepředstíral. Byla mu povědomá, ale mezitím dospěla; a on byl zmatený a také rozrušený jinými událostmi ve svém životě.“ V Gabrielově hlase se ozvala bolest.

„Jsem si jistá, že přesně tohle si říkal, aby mohl v noci usnout, pokud nebyl zrovna na alkoholickém tahu po vestibulech v centru Florencie.“

„Julie, to stačí,“ zesílil Paul hlas nad šepot.

Christa se chystala něco prohodit, když Gabriel zvedl ruku, aby ji umlčel.

„Tohle s tím nemá co dělat!“ Rychle se zhluboka nadechl a vydechl, jak se marně snažil udržet emoce na uzdě. Odmlčel se a jen na ni zíral; a ignoroval způsob, jakým se Paul přesunul tak, aby mohl mezi profesora a Julii skočit, kdyby bylo třeba.

„Už jste byla někdy osamělá, slečno Mitchellová? Už jste někdy bolestně toužila po něčí společnosti, dokonce i kdyby byla jen dočasná a tělesná? Někdy je to vše, co můžete získat. A tak to přijmete a jste za to vděčná, i když uznáváte, že je to tak, jak to je, protože nemáte jinou možnost. Místo abyste byla tak neomaleně bezohledný a samozvaný soudce v hodnocení Dantova životního stylu, měla byste se pokusit projevit trochu soucitu.“ Gabriel zmlkl, když si uvědomil, že odhalil víc, než kdy zamýšlel. Julia na něj chladně zírala zpátky a čekala, jestli bude pokračovat.

„Dante byl vzpomínkou na Beatrice pronásledován. A to věc jen zhoršovalo, ne zlepšovalo, protože se jí nikdo nemohl vyrovnat. Nikdo nebyl dost krásný, nikdo nebyl dost čistý, nikdo v něm nevzbudil takové city jako ona. On chtěl vždycky jen ji – jen zkrátka ztratil naději, že by ji někdy znovu našel. Věřte mi, kdyby se mu sama dříve představila a řekla mu, kdo je, vzdal by se pro ni všeho a všech. Okamžitě.“ V Gabrielových očích, které se upíraly do Juliiných hlubokých tmavých zorniček, rostlo zoufalství.

„Co by tedy měl dělat, slečno Mitchellová? Hmmmm? Poučte nás. Beatrice ho odmítla. Zbyla mu už jen jedna jediná věc, která za něco stála, a to byla jeho kariéra. Když mu hrozila, že zničí i ji, co jiného mohl dělat? Musel ji nechat jít, ale byla to její volba, ne jeho.“

Julia se jeho tirádě sladce usmála a on věděl, že je v háji.

„Váš výklad byl velmi poučný, pane profesore. Ale mám ještě jednu otázku. Takže vy říkáte, že Paulina není Dantova milenka? Že je prostě jen holka do postele?“

Učebnou se rozlehl velmi hlasitý praskavý zvuk. Všichni studenti zůstali naprosto šokovaně zírat, když si všimli, že profesor Emerson rozlomil popisovač na bílou tabuli na dva kusy. Černý inkoust mu potřísnil prsty jako bezhvězdná noc a oči mu vzplanuly vzteklým modrým ohněm.

A dost. Kurva, a dost, pomyslel si.

Paul si ochranitelsky přitáhl Julii ke svému boku a zaštítil ji tělem, když viděl, jak se profesorova ramena začínají třást vztekem.

„Hodina skončila. Do mé kanceláře, slečno Mitchellová. Hned!“ Profesor Emerson vztekle strčil svoje poznámky a knihy do aktovky, opustil učebnu a práskl za sebou dveřmi.

16. kapitola

Studenti ohromeně seděli v nyní už ztichlé učebně. Jelikož většina z nich nebyla v Dantovi zběhlá, rychle hádku pustili z hlavy jako zábavnou (i když úchylnou) bratrovražednou diskusi. Akademici dovedli být ve věci svého zájmu vášniví; to všichni věděli. Někteří, jako Julia a profesor, byli vášnivější než jiní. Dnešní seminář byl jako srážka vlaků, ale vlastně to nebylo nijak překvapivé. Ne tak bizarní, pomyslel si Paul, jako některé z věcí, které se udály v předchozím semestru na semináři O středověkých metodách mučení u profesorky Singerové… což se ukázalo být překvapivě praktické…

Jak si studenti pomalu uvědomovali, že ten zápas na život a na smrt, kterého byli právě svědky, skončil a že nebude žádné další kolo (nebo popcorn), začali se trousit ven s výjimkou Paula, Julie a Christy.

Ta upřeně sledovala Julii s přimhouřenýma očima a potom odešla za profesorem jako kachnička na provázku.

Paul zavřel oči a zasténal. „Ty máš sebevražedné sklony?“ Julia vypadala, že se s otřesem probudila ze snu. „Cože?“

„Proč jsi ho takhle provokovala? Vždyť jen hledá důvod, aby se tě zbavil!“ Teprve teď pochopila závažnost své situace. Bylo to, jako by byla někým jiným, plivala jed a zlost, aniž by pomyslela na publikum. A teď, když to ze sebe dostala, cítila se vyfouknutá jako opuštěný balonek, zapomenutý po dětské narozeninové oslavě. Pomalu si začala balit své věci a snažila se obrnit proti tomu, o čem věděla, že bude velmi, velmi nepří-

jemný rozhovor v profesorově kanceláři.

„Myslím, že bys tam neměla chodit,“ řekl Paul.

„Taky tam jít nechci.“

„Tak nechoď. Pošli mu e-mail. Napiš mu, že se ti udělalo špatně – a že se omlouváš.“

Julia o tom chvíli přemýšlela. Bylo to velmi, velmi lákavé. Ale věděla, že její jediná šance, jak si zachránit kariéru, je vzchopit se, přijmout svůj osud a teprve později se pokusit posbírat střepy svého osobního života.

„Jestli tam nepůjdu, bude ještě rozzlobenější. Mohl by mě vyhodit.

A já potřebuju jeho seminář, nebo v květnu neodpromuju.“

„Tak já půjdu s tebou. Nebo ještě líp, promluvím si s ním první.“ Paul se narovnal do celé své výšky a protáhl si paže.

„Ne, nemůžeš se do toho plést. Půjdu a omluvím se mu a nechám ho, aby na mě řval. A až dostane svou libru masa, nechá mě jít.“

„Zvolit si milosrdenství nás nikdo nenutí,“ zamumlal Paul. „Ne že by o tom on něco věděl. Mimochodem, o čem ses to vlastně hádala? Dante neměl milenku jménem Paulina.“

Julia rychle zamrkala. „Našla jsem článek o Pie de’ Tolomei. Paulina byla jedna z jejích přezdívek.“

„Pia de’ Tolomei nebyla jednou z Dantových milenek. Proběhly nějaké fámy o milenkách a nelegitimních potomcích, takže nejsi úplně vedle. Ale je mi líto, Julie, Emerson má pravdu – nikdo nevěří tomu, že Pia byla Dantova milenka. Nikdo.“

Julia se zamyšleně kousala zevnitř do tváře. „Jenže on mě to nenechal vysvětlit. A já jsem prostě nějak… vylítla.“

„Jo, to jsi tedy vylítla. Kdybys byla kdokoliv jiný, povzbuzoval bych tě a myslel si, že dostal, co mu patřilo. Ten upjatý hajzl. Ale ve tvém případě bylo jasné, že bude reagovat přehnaně.“ Paul zavrtěl hlavou. „Nech mě si s ním promluvit.“

„Píšeš u něj svou dizertační práci, nemůžeš si dovolit, aby se na tebe zlobil. Když to bude příliš, odejdu. A podám na něj stížnost pro obtěžování.“

Paul na ni shlížel s velmi ustaraným výrazem. „Nemám z toho dobrý pocit. Zuří.“

„Co by mohl udělat? On je ten velký zlý profesor a já jsem malá studentka. Všechna moc je v jeho rukou.“

„Moc dělá s lidmi podivné věci.“

„Co to mělo znamenat?“

Paul vystrčil hlavu ze dveří učebny, aby se rozhlédl po chodbě.

„Emerson je pokřivený zmrd. Byl zapletený s profesorkou Singerovou, a to znamená, že je…“ Paul se náhle zarazil a zavrtěl hlavou.

„To znamená, že je – co?“

„Jestli tě bude obtěžovat, nebo se snažit, abys udělala nějaké věci, dej mi vědět a já ti pomůžu. Můžeme podat tu stížnost.“

Julia na něj nechápavě hleděla. „Tady se nebude dít nic zvláštního. On je prostě protivný profesor, který nemá rád, když se mu odporuje. Jdu si k němu do kanceláře pokorně sníst, co jsem si nadrobila, a doufejme, že mě ze svého semináře nevyhodí.“

„Doufám, že máš pravdu. Vždy se ke svým studentkám choval profesionálně. Ale s tebou je to jiné.“

Paul došel s Julií k profesorově kanceláři a bez varování zaklepal na dveře.

Profesor Emerson okamžitě otevřel dveře a jeho oči ještě pořád vypadaly jako vzteklý, jiskřivý lapis. „Co chcete?“ vyštěkl a očima probodával Julii.

„Dejte mi jen minutu vašeho času,“ řekl Paul smířlivě.

„Teď ne. Zítra.“

„Ale pane profesore, já…“

„Zítra, pane Norrisi. Nepokoušejte mě.“

Paul věnoval Julii velmi ustaraný pohled a němě artikuloval slova:

„Je mi líto.“

Profesor počkal, až Paul zmizí za rohem, než ustoupil stranou, aby nechal Julii vejít. Zavřel za ní dveře a přešel k oknu.

Zanechte naděje, všichni, kdož vcházíte…

Profesorova kancelář byla temná, osvětlená jen jeho stolní lampou. Zatáhl žaluzie a teď postával tak daleko od ní, jak mohl, a prsty potřísněnými inkoustem, si mnul oči.

Julia přesunula svůj batoh před sebe jako štít a svírala ho oběma rukama. Když nepromluvil, začala se rozhlížet po místnosti. Její oči spočinuly na židli – na té velmi nepohodlné židli z IKEA, na které sedě-

la tehdy v září, během jejich prvního nešťastného setkání. Židle byla rozlámaná napadrť a malé, zohýbané zbytky ležely rozházené po celém koberci.

Juliiny oči se pomalu přesunuly od toho torza k profesorovi a zase zpátky. Roztřískal židli. Roztřískal kovovou židli.

Otevřel oči a ona spatřila v jejich modrých hlubinách podivný a nebezpečný klid. V doupěti se skrýval drak. A ona byla neozbrojená.

„Kdybys byla někdo jiný, musel bych tě vyloučit.“

Julia se otřásla, když uslyšela tón jeho hlasu. Byl zdánlivě jemný a klidný, jako hedvábí klouzající po nahé kůži. Ale měl podtón z oceli a ledu.

„To byl ten nejnechutnější projev infantilního chování, jakého jsem kdy byl svědkem. Tvůj neuctivý postoj je absolutně nepřijatelný. A k dovršení všeho, nedokážu ani vyjádřit svůj hněv nad tím, když ses zmínila o Paulině. Už o ní nikdy nebudeš mluvit. Vyjádřil jsem se jasně?“

Julia těžce polkla, ale byla příliš rozrušená, než aby se zmohla na odpověď.

„Řekl jsem, vyjádřil jsem se jasně?“ zavrčel.

„Ano.“

„Moje sebeovládání visí na vlásku, přinejlepším. Udělala bys lépe, kdybys ho nepokoušela. A očekávám, že si své bitvy vybojuješ sama a nebudeš manipulovat Paulem, aby tě zachraňoval před tvou vlastní hloupostí. On má své vlastní problémy.“

Julia zírala na koberec, aby se vyhnula jeho očím, které vypadaly, jako by ve tmě zářily.

„Myslím, že jsi chtěla, abych ztratil nervy. Chtěla jsi, abych se rozzuřil a udělal scénu, abys měla právo utéct. Chtěla jsi, abych se choval jako jakýkoliv jiný násilnický kretén, který se kolem tebe potloukal. No, já nejsem násilnický kretén a neudělám to.“

Podívala se na pokroucené trosky židle – pěkné švédské židle, která ve svém krátkém životě neudělala nic, aby někomu ublížila – a pak pohlédla zpátky na profesora. Ale nehádala se.

Jazykem si olízl rty. „Je to pro tebe hra? Hmmmm? Sehrála jsi s námi něco z Prokojeva? On je Péťa, já jsem Vlk. A co to dělá z tebe – Kachnu?“

Julia zavrtěla hlavou.

„To, co se dnes stalo na mém semináři, se už nebude nikdy opakovat.

Rozumíš?“

„Ano, pane profesore.“

Zmáčkla kliku za sebou. Bylo zamčeno. „Omluvím se před celou třídou.“

„A vystavíš nás ještě dalším pomluvám? Nic takového neuděláš. Proč sis se mnou nepromluvila? Jediný telefon. Jediné setkání. Mohl jsem s tebou mluvit přes dveře, pro rány boží. A místo toho se nakonec rozhodneš si to se mnou vyříkat uprostřed mého zkurveného semináře!“

„Dal jsi mi podprsenku do mé poštovní přihrádky… Myslela jsem…“

„Používej hlavu!“ vyštěkl. „Kdybych ti ji poslal poštou, vedla by k tobě úřední stopa. To by mohlo být víc usvědčující. A neměl jsem v úmyslu nechat ti uprostřed lijáku iPod na prahu dveří.“

Julia byla zmatená jeho zjevným non sequitur, ale rozhodla se ho neptat.

„Já jsem tu pohromu začal tím, že jsem změnil téma přednášky, ale ty jsi ji dokončila, Julianne, a dokončila jsi ji způsobem rovnajícím se atomové bombě. Ty neopustíš moje hodiny. Jasné? Ani nezanecháš studia. Budeme předstírat, že se tenhle debakl nikdy nestal, a doufat, že ostatní studenti budou mít dost svých starostí na to, aby si něčeho všimli.“

Gabriel na ni upřel bezvýrazný pohled. „Pojď sem.“ Ukázal na místo na koberci.

Udělala několik kroků vpřed.

„Už jsi vrátila stipendium?“

„Ještě ne. Vedoucí katedry italských studií má prasečí chřipku.“

„Ale sjednala sis schůzku?“

„Ano.“

„Takže s ním sis schůzku domluvila, ale neměla jsi ani tolik slušnosti, abys mi poslala textovkou pár slov, když jsem byl úplně zoufalý, abych se dozvěděl, co s tebou je,“ zavrčel.

Julia zamrkala.

„Tu schůzku zrušíš.“

„Ale já ty peníze nechci a…“

„Ty tu schůzku zrušíš, přijmeš ty peníze a budeš držet pusu. Ty jsi nadělala binec; já ho musím uklidit.“ Temně se na ni zamračil. „Rozumíš?“

Julia zatajila dech a poněkud neochotně přikývla.

„Ten e-mail, který jsi mi poslala, byl skandální. Skutečná facka do tváře, po vzkazech, které jsem ti zanechal. Poslechla sis vůbec ty moje hlasové zprávy? Nebo jsi je jen vymazala?“

„Poslechla jsem si je.“

„Ty sis je poslechla, ale nevěřila jsi jim. A zatraceně jistě jsi na ně neodpověděla. V e-mailu, který jsi mi poslala, jsi použila slovo obtěžování. Čeho jsi chtěla kurva dosáhnout tímhle?“

„Ehm – já nevím.“

Gabriel zrušil vzdálenost mezi nimi a zůstal stát jen několik centimetrů od ní. „Je docela možné, že tvůj e-mail už někomu zavlál jako rudý prapor. Dokonce i kdybych tu zprávu vymazal, což jsem udělal, pořád ho může někdo najít. E-maily jsou navždycky, Julianne. Už nikdy mi znovu nebudeš psát na školní adresu. Je to jasné?“

„Ano.“

„Zdá se, že jsi jediná osoba schopná pokoušet všechny mé meze, a tím myslím úplně všechny.“

Julia se ohlédla ke dveřím a přála si, aby je mohla rozrazit a utéct.

„Podívej se na mě,“ vydechl.

Když se jejich oči setkaly, pokračoval. „Budu muset ty škody nějak napravit. S Christou jsem si právě poradil, a teď se budu muset, díky tobě, vypořádat i s Paulem. Christa je hrozba, ale Paul byl dobrý výzkumný asistent.“

Byl dobrý výzkumný asistent?

„Prosím, nevyhazuj ho. Je to moje chyba, že za tebou přišel. Postarám se, aby nic neřekl,“ prosila.

„On je tím, koho chceš?“ Gabrielův tón zledovatěl. Julia si pohrávala se svým batohem.

„Odpověz mi.“

„Zkoušela jsem to.“

„A?“

„A nic.“

„Nevypadalo to jako nic, když jsem tě před poštovními přihrádkami viděl v jeho náručí. Nevypadalo to jako nic, když zaklepal na moje dveře jako rytíř připravený k boji, aby tě ochránil. Proč mi nemůžeš říct, co chceš, Julianne? Nebo ty odpovídáš jen Králíkům?“ Z Gabrielova hlasu odkapával sarkasmus.

Julia vytřeštila oči překvapením, ale neřekla nic. Nevěděla, co na to říct.

„Fajn. Vzdávám to.“ Pohrdavě mávl rukou ke dveřím. „Ať tě má Paul.“ Juliině mozku chvíli trvalo, než řekl nohám, aby se vydaly ke dveřím, ale nakonec to udělal. Šla se skloněnou hlavou a shrbenými rameny a vypadala pozoruhodně jako motýl, kterému utrhali křídla. Ale udržela si své místo v jeho kurzu a nebyla vyloučena. Malá útěcha za některé

další ztráty, které právě utrpěla.

Gabriel stál bez hnutí, zatímco zápasila s dveřmi. Jak zápolila se zámkem, ze rtů jí uniklo zafňukání. Přikročil k ní, natáhl ruku kolem jejího pasu, aby odemkl dveře, a otřel se jí o bok. Když sebou netrhla, naklonil se blíž a přiblížil rty k jejímu uchu.

„Takže všechno tohle utrpení bylo pro nic za nic?“

Cítila za sebou teplo jeho těla. Sálalo jí z jeho hrudníku do lopatek. Jeho hedvábný motýlek se jí otíral o vlasy a vpletl se do nich tak, až ji pohladil na krku. Naskočila jí z toho husí kůže.

„Vystavila jsi nás zlomyslným drbům pro nic za nic?“

„Byl jsi krutý.“

„Ty taky.“

„Ublížil jsi mi.“

„A ty jsi ublížila mně. Je pomsta to jediné, o čem jsi snila, že by mohlo být?“ Gabriel pokračoval v šepotu a jeho teplý dech jí ovíval tvář. „Proměnila ses z Králíčka ve vzteklé kotě. Ano, dneska jsi do mě zaťala drápky pěkně hluboko, ty moje koťátko. Pouštělas mi žilou každým svým slovem. Jsi teď šťastná? Teď, když jsi mě ponížila před mými studenty, když jsi jim přednesla všechny mé hříchy? Postavilas mě na hranici marnosti a pak jsi ji zapálila.“

Snesl své rty ještě blíž k jejímu uchu a dech z jeho úst ji rozechvěl.

„Jsi zbabělec.“

„Nejsem zbabělec.“

„Ty jsi ta, kdo utíká.“

„To ty mě k němu posíláš.“

„K čertu s tím! Děláš vždycky všechno, co ti lidé řeknou? Kde je teď to moje zuřivé kotě?“

„Já jsem jen studentka, profesore Emersone. To vy jste ten, kdo tu třímá veškerou moc. Mohl byste mě – zničit.“

„Blbost. Tohle si myslíš? Že je to jen projev moci?“ Gabriel vytáhl batoh z jejích ztuhlých a křečovitě zatnutých prstů a odhodil ho stranou. Otočil ji k sobě, uchopil její tvář a vzal do dlaní křivky jejího obličeje.

„Myslíš, že bych tě zničil? Po tom všem, co jsme prožili?“

„Já nejsem ta, kdo tu má problém s pamětí. Myslíš, že jsem šťastná? Myslíš, že tohle jsem chtěla? Jsem zničená. Konečně tě po všech těch letech potkat a vidět tě takhle? Ani jsem tě nepoznala!“

„Nikdy jsi mi nedala šanci. Jak jsem měl k čertu vědět, co chceš, Julianne, když jsi se mnou kurva nechtěla mluvit? Nic jsi mi neřekla!“

„Křik mě nepřesvědčí, abych s tebou mluvila!“

Jeho ústa se srazila s jejími, ale krátce, vášnivě, dokud se sám neodtrhl od jejích rtů, aby jí zašeptal do ucha. „Mluv se mnou.“ Jeho spodní ret vábivě přejížděl po jejím ušním lalůčku.

Mlčela a cítila, jak se mezi nimi přesouvá energie jako had, který se stáčí do kruhu a polyká sám sebe, zlost i vášeň živící se jedna z druhé.

„Řekni mi, co chceš, nebo jdi pryč.“

Když neodpověděla, Gabriel se pomalu odtáhl. Ze ztráty toho kontaktu se cítila nemocná, a ani nepřemýšlela o slovech, která jí zbrkle unikla z úst. „Nikdy jsem nechtěla nikoho jiného.“

Zadíval se jí do očí, než ji políbil. Jejich rty se pevně setkaly, teplý dech proti teplému dechu, ústa vlhká a dychtivá. Gabrielova ruka hladce přejela Julii po tváři a pak pomalu dál kolem ucha, až se nakonec zastavila na zátylku. Když jeho ústa pohltila její, začal ji palci hladit na kůži, přemlouval ji, aby se uvolnila. Jejich rty se spolu vznášely, mazlili a hladili se navzájem. Po chvilce nebo dvou jí jemně zaklonil hlavu – v tiché prosbě.

Otevři se mi.

Julia nedýchala. Jak by mohla, když ten pocit byl tak intenzivní? Chuť máty, vůně kolínské Aramis, způsob, jakým ji stravoval jeho dech. Když na jeho prosbu neodpovídala, Gabrielův jazyk se pomalu vynořil z jeho úst, váhavě zkoumal její spodní ret, než se stočil nad něj a obratně ji lákal k sobě. Julia tím podivným, ale intimním pocitem prudce vdechla. Přitáhl si její ret mezi své, tahal za něj a dráždil jej. Všechno to bylo tak nové, a přece podivně známé. Rty, zuby, jemná hra jazyka. Vášeň zůstala, ale zlost se přeměnila do povzbuzujícího náboje, který žhnul a praskal kolem nich. A pak Julia odpověděla na jeho pozvání a otevřela

se mu.

Čelist měla napjatou. Gabriel posunul levou ruku od její lícní kosti ke křivce čelisti a začal ji hladit ve snaze ji uvolnit. Jak pod jeho prsty vláčněla, stal se odvážnějším. Špička jeho jazyka jí přejela přes dolní ret, který měl vtažený do úst, a pomalu se dotkl jejího. Byl to trochu bázlivý začátek, jejich jazyky se nejdřív potkaly jako přátelé, stydlivě a jemně, a teprve potom, když jim v ústech vybuchl žár a tanec dvou se stal tangem jednoho, líbali se jako milenci, smyslně a eroticky.

Bylo to lepší, než si Gabriel kdy představoval – mnohem lepší než v jeho snech nebo fantaziích. Ona byla skutečná. Beatrice byla skutečná. Jak tiskl své rty k jejím a zkoumal její ústa, mohl v té chvíli říct, že je jeho, tělem i duší. I kdyby jen pro tuhle chvíli.

Tak sladký, pomyslela si Julia. Tak laskavý.

Přitáhla si Gabriela blíž, její nesmělé ruce se mu zamotaly do vlasů a přitahovaly si ho, dokud nebyla těsně vecpaná mezi ním a dveřmi, její drobná postava přimáčknutá k jeho vysokému a svalnatému tělu. Gabriel pohnul rukou, aby vzal do dlaně její zátylek a chránil ho tak vlastními klouby; a hlasitě jí zasténal do úst.

Zasténal kvůli mně.

Ten zvuk byl hlasitý, divoký a erotický. Julia si bude ten způsob, jakým vibroval proti jejím rtům a rezonoval jí v ústech, pamatovat po zbytek života. Cítila, jak se v ní žene krev, horká a hustá, a jak jí kůže pod jeho dotekem rozkvétá. Nikdy nechtěla nic víc než cítit jeho paže kolem sebe a jeho rty na svých.

Nebyl žádný Paul. Žádná Christa. Žádná univerzita. Jen oni dva.

Gabrielovy rty se jí zmocnily, přivlastnily si ji. Jak se jejich těla pohnula k sobě, měkké křivky proti nepoddajné oceli, rozhořel se v nich oheň. Julia divoce dýchala, ale nestačilo to. Začala se jí točit hlava.

Gabriel by přísahal, že skrze svou košili cítil tlukot jejího srdce, tak pevně byli svázáni. Jeho levá ruka se krůček po krůčku sunula pod lem její halenky směrem k holé kůži na jejím kříži. Když se jeho prsty roztáhly přes toto údolí, znovu zasténal a prohlásil ho za své. Nepotřeboval ho vidět, aby věděl, jak je krásné a vzácné.

Dokud… nezačala Julia pracně a nevyrovnaně lapat po dechu. Gabriel nechtěl přestat. Chtěl pokračovat, odnést ji ke stolu a položit na záda, aby mohli dokončit, co začali. Chtěl prozkoumat každičký centimetr jejího těla a dívat se hluboko do jejích tmavých očí, když mu bude odhalovat svá tajemství. Ale moudrost ho zadržela a zpomalil své pohyby, i když ho tělo bolelo při pouhém pomyšlení na to, že by se od sebe měli odtáhnout.

Držel ji pevně, stále jí chránil hlavu a vtiskl jí na pootevřená ústa tři cudné polibky. Přejel jí rty, něžně jako anděl, po celém krku až tam, kde přecházel v rameno. Ještě jeden polibek pod ucho, s něžným dotekem jazyka; spíš jako slib než rozloučení, a Gabriel přestal.

Sklouzl jí rukama po pažích a nechal je spočinout na jejích bocích. Palci na nich kreslil složité vzory a přál si, aby otevřela oči. Přísahal by, že slyší její srdeční tep, ozývající se v tichu jeho kanceláře v divokém, ale téměř stejném rytmu jako jeho. To mu udělala ona. Ona ho očarovala, krev i tělo. Shlížel na ni s úžasem a ještě jednou se otřel rty o její pootevřená ústa. Nereagovala. Gabriel se na ni pozorně s trochou paniky zadíval.

„Julie? Miláčku? Jsi v pořádku?“

Srdce se mu zastavilo, když se mu zhroutila do náruče.

Neztratila vědomí. Ne úplně. Byla jen přemožená vjemy a pocity a nedostatkem jídla. Ale věděla, že ji drží pevně v náručí. A věděla, že jí vlídně šeptá do ucha.

Gabriel ji pohladil po tváři konečky prstů. Když to nevyvolalo žádnou odpověď, přitiskl své rty na její čelo. „Beatrice?“

Julia otevřela oči. „Proč mi tak říkáš?“

„Protože to je tvoje jméno,“ zamumlal a hladil ji po vlasech. „Jsi v pořádku?“

Zhluboka se nadechla a vydechla. „Myslím, že ano.“ Znovu ji políbil na čelo.

Julia si náhle vzpomněla na Gabrielův vztek a jeho podivně zářící modré oči. „Tohle je špatně. Ty jsi můj profesor. Už tak mám dost problémů.“ Pokusila se mu vytrhnout z náruče, ale on ji odmítl pustit. Opřela se o dveře.

„Co jsem to provedla?“ zvedla třesoucí se ruku k čelu.

Gabriel se temně zamračil a pustil ji. „Zklamala jsi mě, Julianne. Nejsem ten typ, co tě políbí a nechá stát. Ochráním tě, slibuju.“ Zvedl její batoh a hodil si ho přes rameno, jednou rukou popadl svou aktovku, druhou paží ji vzal kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. „Pojď se mnou.“

„Paul čeká.“

„Vykašli se na Paula.“ Julii se zachvěla víčka.

„Neznamenáš pro něj nic víc než domácí mazlíček.“

„Já nejsem mazlíček – jsem jeho kamarádka. Je to jediný přítel, kterého v Torontu mám.“

„Já bych chtěl být tvůj přítel,“ řekl Gabriel a zadíval se na ni. „A chystám se držet si svoji malou přítelkyni velice nablízku, abych si byl jistý, že už mi znovu neuteče.“

„To je – komplikované. A nebezpečné.“ Julia se nutila zapomenout na pocit z jeho rtů a soustředit se na své nepřekonatelné potíže.

Ale bylo to nemožné, zejména proto, že vzpomínka na zvuky, které vydával, když ji líbal, ještě stále zněla ozvěnou v jejích uších.

Sténání.

„Nevypadalas, že si myslíš, že je to komplikované a nebezpečné, když jsi poskakovala po mém bytě v mém spodním prádle. Nemyslela sis, že je to komplikované, když jsi mi nechala v ledničce tác s něčím, co se dá popsat jedině jako milostný dopis. Proč je všechno komplikovanější teď, když jsem tě políbil?“

„Protože jsme byli – odhaleni.“

Gabrielů výraz ztvrdl. „Ne, nebyli. Vyjma toho e-mailu je jediný veřejný důkaz ta hádka, která se dá vykládat různě. Důkazní břemeno je na našich protivnících. My všechno popřeme.“

„Tak tohle bys chtěl udělat?“

„Jakou jinou možnost máme? Kromě toho, v době toho semináře mezi námi žádný vztah nebyl.“

Sklonil se, aby zvedl z podlahy kroužek s klíči. „Ty jsou tvoje?“ Natáhla ruku. „Ano.“

„P jako Princeton? Nebo P jako Paul?“ posmíval se Gabriel a houpal jím před ní.

Julia mu je vytrhla z ruky, zašklebila se a strčila je do batohu, který jí nesl.

Usmál se její reakci. „Počkej tady, než zjistím, jestli tu nečíhá Péťa se zbraní v ruce, aby zastřelil Vlka a zachránil Kachnu.“

Rychle nahlédl do prázdné chodby. „Pospěš si. Půjdeme po schodech.“ Rychle protáhl Julii dveřmi a zamkl za nimi.

„Jsi dost v pořádku na to, abys šla pěšky? Můžeme to vzít zkratkou přes Victoria College a jít po Charles Street. Nebo bych mohl zavolat taxík,“ zašeptal, když jí otvíral dveře na schodiště.

„Kam mě to bereš?“

„Domů.“

Nepatrně se uvolnila.

„Domů… se mnou,“ objasnil a přiblížil k ní svou tvář.

„Myslela jsem, že pokouším všechny tvé meze.“

Gabriel odtáhl obličej zpátky a napřímil se v celé své výšce.

„To ano. Ale je šest hodin a ty omdléváš hlady. Ani v pekle neexistuje možnost, že bych tě po tom, co se stalo, vzal někam na veřejnost. A u tebe nemůžu uvařit pořádnou večeři.“

„Ale ty se pořád ještě zlobíš. Vidím ti to v očích.“

„Jsem si jistý, že ty se na mě zlobíš taky. Ale doufám, že se přes to přeneseme. Zrovna teď, pokaždé když se na tebe podívám, jediné, na co dokážu myslet, je, jak tě líbám.“ Gabriel ji pustil a vedl ji po schodech dolů.

„Mohl mě vzít domů Paul.“

„Říkal jsem ti – vykašli se na Paula. Ty jsi moje Beatrice. Patříš ke mně.“

„Gabrieli, já nejsem ničí Beatrice. Ty bludy musí přestat.“

Položil jí ruku na rameno, aby ji zastavil. „Ani jeden z nás nemá monopol na bludy. Naší jedinou nadějí je dát si čas, abychom zjistili, kdo doopravdy jsme, a rozhodli se, jestli je to realita, se kterou oba můžeme žít.

Už jsem s tebou měl trápení dost na celý život a chci s tím dnes skoncovat. Sedneme si a promluvíme si. Ten rozhovor jsem s tebou chtěl mít už před deseti dny. Nespustím tě z očí, dokud se to nestane. Konec diskuse.“

S jediným pohledem na odhodlání v jeho tváři si Julia uvědomila, že nemá smysl se hádat. Jak ji vedl postranními dveřmi za budovu katedry, vytáhla mobil a provinile poslala Paulovi textovku. Napsala mu, že je v pořádku, ale že se příliš stydí, než aby o tom mluvila, a že už je na cestě domů.

Paul se potloukal kolem výtahů a zůstával z dohledu, zatímco čekal, až bude Julia odcházet. Jednou či dvakrát došel za dveře profesorovy kanceláře, ale nic neslyšel. Nechtěl si Emersona znepřátelit tím, že by postával za dveřmi.

Jakmile dostal její zprávu, okamžitě se rozběhl zpátky ke kanceláři. Zaklepal na Emersonovy dveře, ale nikdo neodpověděl. Paul utíkal ke schodišti a letěl po schodech dolů v naději, že ji ještě chytí.

??

Gabriel následoval Julii do svého bytu. „Měla jsi oběd?“

„Nevzpomínám si.“

„Julianne! A co snídani?“

„Měla jsem kávu…“

Zanadával si pod nos. „Musíš se o sebe líp starat. Není divu, že jsi tak bledá. Pojď.“

Odvedl ji do obývacího pokoje k rudému sametovému křeslu a přiměl ji, aby se posadila, jemně jí zvedl nohy a položil je nahoru na podnožku.

„Nemusím sedět zrovna tady. Mohla bych být s tebou v kuchyni.“

Gabriel se na ni přívětivě zadíval a zapnul plynový krb. Zvedl k ní ruku a odhrnul jí vlasy z obličeje.

„Koťata by měla být stočená do klubíčka v křesle, když je den, jako je tento. Jsi tu víc v bezpečí než na jedné z těch barových židlí. Připravím večeři, ale potřebuji si odběhnout a koupit pár věcí. Poradíš si tu sama?“

„Samozřejmě, Gabrieli. Nejsem invalida.“

„Kdyby ti bylo horko, otoč vypínačem a peklo vyhasne.“

Naklonil se k ní a než se vydal ke vchodovým dveřím, políbil jí do vlasů. „Slib mi, že neodejdeš, dokud se nevrátím,“ vyzval ji.

„Slibuji.“ Julia přemýšlela, jestli má skutečně takový strach, že by o ni přišel.

Znovu pomyslela na to, co se stalo na semináři, a na události v jeho kanceláři. Dumala nad tím, jestli to bylo nedostatkem jídla, kvůli čemu se jí zatočila hlava, nebo Gabrielovým polibkem. Nebylo by to poprvé, co by ji ovlivnil takovým způsobem…

Julia zavřela oči, jen na chvilku, a jak jí jednotvárné burácení krbu hučelo v uších, tvrdě usnula.

Zvuk ženského hlasu, vášnivého a oduševnělého, se vznášel vzduchem. Julia poznala tu písničku dřív, než otevřela oči. Gabriel pustil Edith Piaf, Non, je ne regrette rien. Byl to nevšední výběr.

Otevřela oči a zjistila, že se na ni Gabriel usmívá a vypadá úplně jako padlý anděl – anděl s tmavými vlasy, ústy stvořenými k hříchu a pronikavýma modrýma očima. Převlékl se do černé košile a tmavých kalhot, rukávy vyhrnuté tak, že odhalovaly jeho svalnatá předloktí.

„Julianne?“ Usmál se a natáhl k ní ruku.

Přijala ji a on ji odvedl do jídelny. Gabriel prostřel svůj formální jídelní stůl bílým lněným ubrusem a zapálil svíčky ve zdobených stříbrných svícnech. Spatřila dvě soupravy porcelánu, křišťálu a stříbra; a láhev, co vypadala jako šampaňské.

Veuve Clicquot Ponsardin, ročník 2002, četla na štítku.

„Líbí se ti to?“ Stál za ní a třel jí paže dlaněmi.

„Je to krásné,“ vypravila ze sebe, s podezřívavým pohledem upřeným na drahé šampaňské.

„Pak prosím.“ Odtáhl její židli a podal jí bílý plátěný ubrousek.

„Zkouším to s květinami podruhé. Prosím, neznič je jako ty poslední.“

Gabriel se kysele usmál a ukázal na vysokou, moderní skleněnou vázu, ve které byly naaranžované ialové hyacinty.

„Když budeš hodná, nechám tě přečíst si kartičku,“ zašeptal a nalil jí sklenku šampaňského. Aniž by čekal, až ochutná, zmizel v kuchyni.

Rychlým pohledem přes rameno se ujistila, že ji nemůže vidět, a popadla vzkaz, který byl zasunutý mezi květiny. Stálo v něm:

Moje drahá Julianne,

jestli chceš vědět, co k Tobě cítím, prostě se mě zeptej.

Tvůj Gabriel

Samolibý bastard, pomyslela si Julia, než kartičku rychle vrátila.

Jak tam naštvaně seděla, její pozornost upoutalo množství rozličných věcí. Gabriel si vybral jako náladovou hudbu Edith Piaf; ta teď zpívala La Vie en Rose. Ubrus, prostírání, šampaňské, květiny… s ničím takovým se kvůli Rachel nenamáhal.

Celá ta hádka a vášeň v jeho kanceláři zažehla v jejich tělech oheň. A způsob, jakým ji líbal… Julii nikdy předtím nikdo takhle nelíbal, dokonce ani on. Při té vzpomínce se zachvěla – teď ale výhradně potěšením. Byl to nový pocit, ale ne nevítaný.

Předehra.

Věděla, že bojoval o to, aby ji přestal líbat, jako by válčil sám se sebou. Napětí mezi nimi bylo skoro hmatatelné, téměř zhmotnělé. Věděla, že je velmi sexuálně založený muž, který nikdy netrpěl nedostatkem ženské společnosti, jak sám přiznal. Teď, když ji ochutnal za střízliva, chtěl ji. Bylo ohromující, že po ní prahlo takové svůdné a smyslné stvoření. Cítila se jako Psýché, po níž touží Amor. A nemohla popřít tu přitažlivost, kterou cítila ona k němu, ani to, jak se chvěla touhou, když ji líbal.

Ale Julia se nedělila, což činilo všechny romantické nebo sexuální úvahy diskutabilní. Rozhodla se, že počká, a po salátu mu to rozhodně poví.

Když se Gabriel posadil vedle ní do čela stolu, zvedl svou sklenici s vodou a připil si na jejich večer. Jak cinkli skleničkami o sebe, uvědomila si Julia, že on šampaňské nepije.

„Žádný Veuve Clicquot?“ zeptala se a nevěřícně si usrkla.

Usmál se na ni a zavrtěl hlavou. „Non, seulement de l’eau ce soir. Mon ange.“

Julia nad Gabrielovou francouzštinou obrátila oči v sloup, ale nebylo to proto, že by měl špatnou výslovnost.

„Pravděpodobně tomu budeš jen těžko věřit, ale já nepiju pořád. Nicméně nečekám, že tu láhev vypiješ sama. Můžeme si ji schovat do Mimózy k snídani.“

Julia zvedla obočí. Snídaně? Jsi si sám sebou otřesně jistý, Casanovo.

„Prohledával jsem svou sbírku, abych našel ročník 2003, ale musel jsem se spokojit s rokem 2002.“

Chvíli trvalo, než si Julia uvědomila význam toho roku, a když ji to poznání zasáhlo, zrudla a zadívala se dolů na své ruce. Gabriel ji nad svým salátem pozoroval, ale neřekl nic. Doufal ve slovní reakci, ale velmi rychle si uvědomil, že je vřavou toho dne celá ohromená.

Je nervózní; chvěje se a tváře má zardělé.

Gabriel čas od času natáhl ruku, aby ji pohladil po kůži na zápěstí, jen aby ji uklidnil. Kdykoliv se setkali pohledem, přestal s tím, co zrovna dělal, a povzbudivě se na ni usmál v naději, že s ním naváže rozhovor. Ale ona vždycky jen sklonila hlavu a zadívala se dolů na svůj talíř – dokud její uši nenaplnila melodie povědomé skladby.

Besame, besame mucho…

Gabriel Julii opatrně sledoval. Když na hudbu zareagovala tím, že nabrala ještě tmavší odstín růžové, mrkl na ni.

„Vzpomínáš si na tu píseň?“

„Ano.“

„Jak dobře umíš španělsky?“ S očekáváním na ni hleděl.

„Vůbec.“

„To je škoda. Ta slova jsou velmi krásná.“ Usmál se na ni tak nějak smutně a ona odvrátila pohled.

Tentokrát Gabriel nezpíval, pozoroval ji, pohyby jejích očí a to, jak si pohrávala rukama, ruměnec na její tváři. A když písnička skončila, usmál se, postavil se a vtiskl jí na temeno dlouhý polibek.

Rozložil talíře, doplnil jí sklenku se šampaňským a naservíroval předkrm, spaghetti con limone s kapary a tygřími krevetami. Byla to vzácná pochoutka a jedna z Juliiných oblíbených, takže ji překvapilo, že udělal zrovna tohle. Možná mu Rachel řekla…

Zavrtěla hlavou. To bylo mezi ní a Gabrielem. Bez diskuse. Kromě přízraku Pauliny, který je oba pronásledoval …

„Nejsi stejný muž, jakým jsi byl v sadu,“ oznámila Julia suše. Po šampaňském dostala odvahu.

Gabriel odložil vidličku na talíř a svraštil obočí, až se spojilo. „Máš pravdu – jsem mnohem lepší.“

Julia se hořce zasmála. „Nemožné! Byl ke mně milý a velmi, velmi něžný. Nikdy by nebyl tak chladný a lhostejný, jako jsi byl ty.“

„Nevíš, o čem mluvíš.“ Oči mu šlehly do jejích. „Nikdy jsem ti nelhal.

Proč bych s tím měl začínat teď?“

Na lících se jí objevil hněvivý ruměnec a šířil se jí po tváři. „Nedopustím, aby mě tvoje temnota strávila.“

Gabriel byl zmatený jejím náhlým nepřátelstvím a byl v pokušení jí ho vyčíst. Překvapivě však naklonil hlavu na stranu. Dívala se, jak si namočil prsty v Perrieru a začal kroužit po okraji své sklenice s vodou, plynule a smyslně. Křišťálová sklenice jim brzy začala zpívat.

Najednou Gabriel přestal. „Myslíš, že temnota může strávit světlo? To je zajímavá teorie. Tak se podívejme, jestli funguje.“ Mávl rukou ke svícnu. „Tak. Právě jsem hodil kus své temnoty na tyhle svíčky. Vidíš, jaký to mělo úspěch?“

Usmál se a vrátil se ke svému jídlu.

„Ty víš, o čem mluvím! Nebuď tak zatraceně povýšený.“

Gabrielovy oči potemněly. „Nemám v úmyslu tě strávit, ale nebudu ti lhát a říkat, že nejsem tvým jasem přitahován. Jestli já jsem temnotou,

pak ty jsi hvězdami. Ve skutečnosti jsem úplně zaujat la luce della tua umilitate.“

„Nenechám tě, abys mě ošukal.“

Teď seděl opřený zády o židli s výrazem šoku a znechucení ve tváři. Mlčky se rozhodl, že právě vypila svou poslední sklenku šampaňského.

„Promiň, ale žádal jsem tě o to?“ Jeho hlas byl uhlazený a klidný, což Julii ještě více rozrušilo.

Lhář. Lhář. Krásný modrooký sedmilhář.

Drze se na ni usmál a sledoval ji přes okraj sklenice. Otřel si rty ubrouskem a přiblížil k ní tvář jen na centimetry daleko. „I kdybych vás o něco žádal, slečno Mitchellová, nebylo by to tohle.“ Usmál se, zase se opřel o opěradlo židle a bez dalšího slova skoro vesele dojedl svou večeři. V Julii to vřelo. Věděla, že na ni zírá; cítila jeho pohled na své tváři,

na ústech, na ramenou, která se jí třásla. Nic těm pronikavým modrým očím neušlo. Měla pocit, jako by dokázal číst v její duši, a pořád ještě neodvrátil pohled.

„Julianne,“ řekl nakonec. Pohnul pod stolem rukou, aby ji chytil za zápěstí a vytáhl ho z jejího klína; a přitom se jí otřel o stehno.

Jeho hlas byl jemný a klidný a Julia cítila, jak jí teplo z jeho doteku cestuje až dolů to špiček prstů na nohách.

„Podívej se na mě.“

Snažila se stáhnout ruku, ale držel ji pevně.

„Podívej se na mě, když s tebou mluvím.“

Julia k němu pomalu zvedla oči. Ty jeho byly něžnější a méně hrozivé než tón jeho hlasu, ale pozoruhodně intenzivní.

„S tebou bych nikdy, nikdy nešukal. Jasné? Člověk nemůže ošukat anděla.“

„Tak co by mohl někdo jako ty dělat s andělem?“ Hlas se jí lehce třásl.

„Někdo jako já by ho opatroval. Snažil se ho poznat a rozluštit jeho tajemství. Začít tím, že bychom byli… přátelé, možná.“

Kroutila rukou v jeho sevření. „Přátelé i v posteli?“

„Julianne…“ V Gabrielově hlase se ozval varovný tón. Pustil její ruku a okamžik na ni zíral. „Je to příliš, uvěřit, že tě chci poznat? Že si chci dát načas?“

„Ano.“

Spolkl zaklení. „Tohle je pro mě nové, Julianne. Tvoje předsudky jsou do určité míry oprávněné, ale nepokoušej schválně mou trpělivost.“

„Oba víme, že profesoři se se svými studenty nikdy nepřátelí.“

„My můžeme,“ zašeptal, jemně jí odhrnul vlasy dozadu přes rameno a dovolil špičkám svých prstů, aby pohladily odhalenou křivku jejího krku. „Jestli je to to, co chceš.“

Nevěděla, jak na tohle úžasné vyjádření reagovat, a tak se od něj odklonila.

„Nesvádím panny, Julie. Tvoje ctnost je přede mnou v bezpečí.“ A s tím posbíral nádobí od večeře a zmizel do kuchyně.

Julia dopila své šampaňské ve dvou rychlých doušcích.

Je to lhář. Kdybych neřekla ne, hodil by svým příznačným úsměvem a měl by mě nahou a s roztaženýma nohama, ještě než by moje kalhotky vůbec dopadly na podlahu. A pravděpodobně by žádal, abychom vyzkoušeli jednu z těch pozic z jeho černobílých fotograií. A pak by nejspíš uprostřed toho všeho zavolala Paulina.

Gabriel se vrátil a spěšně uklidil sklenky i láhev šampaňského. O pár minut později jí přinesl espresso, ozdobené malým proužkem citronové kůry. Julia byla překvapená. Bylo těžké si ho představit, jak sám okrajuje citrony, ale přesto tady byla – perfektní a čerstvá citronová kůra.

„Děkuji, Gabrieli. Espresso Roma je moje oblíbené.“

Samolibě se na ni podíval. „Myslel jsem, že je čas přejít na něco nealkoholického, než mě pozvracíš.“

Julia se zamračila. Cítila se dobře. Vnímala, jak trochu slábnou její zábrany, ale pořád ještě ovládala svoje schopnosti. Alespoň si to myslela.

„Co jsi napsal na tu kartičku? Na tu, co jsi mi nechal na verandě?“ Gabriel ztuhl. „Takže ty jsi ji nečetla?“

„Byla jsem rozzlobená.“

Pokrčil rameny. „Pak myslím, že je dobře, žes to nečetla.“ Otočil se na podpatku a zmizel.

Julia pomalu upíjela espresso a snažila se uhádnout, co tam napsal. Muselo to být něco i na něj dost intimního, když byl tak vyvedený z míry.

Přemýšlela, jestli jsou ty útržky lístku ještě pořád v záhonu před jejím domem a jestli je bude schopná poskládat dohromady.

O pár minut později se Gabriel vrátil s jedním řezem čokoládového dortu a jedinou vidličkou. „Dezert?“ Posunul židli tak, aby seděl blíž k ní – vlastně až příliš blízko.

„Julianne,“ zazpíval jí jeho hlas do ucha, „vím, že se můžeš utlouct po čokoládě. Tohle jsem koupil pro tvoje potěšení.“

Přidržel jí vidličku pod nosem, jen aby si mohla přivonět. Nedobrovolně si olízla rty. Vonělo to božsky. Natáhla ruku, aby si od něj vidličku vzala, ale on jí ji vytrhl zpod ruky. „Ne. Musíš mě nechat, abych tě nakrmil.“

„Já nejsem dítě.“

„Tak se tak přestaň chovat. Věř mi. Prosím.“

Julia od něj odvrátila obličej a zavrtěla hlavou, odolávala nutkání dívat se, jak si zvedá vidličku k vlastním ústům a vystrkuje jazyk, aby olízl trochu polevy.

„Mmmmmm. Víš, krmit někoho je nejvyšším aktem péče a náklonnosti… sdílet se s někým prostřednictvím jídla.“ Držel jí pod nosem další sousto dortu. „Přemýšlej o tom. Jsme krmeni při svatém přijímání, našimi matkami jako kojenci, našimi rodiči jako děti, našimi přáteli při večírcích, milenci, když hodujeme jeden druhému na svých tělech… a příležitostně i na našich duších. Ty nechceš, abych tě nakrmil? Nechceš hodovat na mém těle, ale alespoň hoduj na mém dortu.“

Gabriel se zasmál. Když Julia neodpověděla, obrátil plnou pozornost ke svému dezertu. Zamračila se. Jestli si myslel, že si touhle nechutnou ukázkou jídelního porna získá její pozornost a možná ji trochu nažhaví a vzruší, až bude v jeho rukou jako vosk…

…měl pravdu.

Dívat se na Gabriela, jak jí čokoládový dort, to byla možná ta nejerotičtější věc, které kdy byla svědkem. Vychutnával si každé sousto, olizoval si rty a po každém kousku vyzývavě jazykem přejížděl vidličku. Zavřel oči a čas od času zasténal, vydával divoké hrdelní zvuky, které jí byly bolestně povědomé. Pomalu a vlnivě se nakláněl k talíři, šlachy

na rukou jasně viditelné, jak se pohyboval dopředu a dozadu. Jeho oči se do ní propalovaly s každým jemným a zjevným pohybem.

Než došel k poslednímu soustu, v Julii rostl pocit, že v pokoji začalo být dusivé horko. Tváře měla zrudlé, dech namáhavý a cítila, jak se jí na těle začínají tvořit malé krůpěje potu. A taky mnohem níž…

Co to se mnou dělá? Mám pocit jako…

„Poslední šance, Julie.“ Zatančil jí vidličkou před očima.

Snažila se odolat. Pokusila se odvrátit, ale když otevřela ústa, aby odmítla, nějak jí ta vidlička vklouzla mezi rty do úst.

„Mmmmmm,“ široce se usmál a ukázal všechny své bílé, dokonalé zuby. „To je moje hodné koťátko.“

Julia zrudla ještě víc a přejela si prsty rty, aby setřela poslední kousky.

Měl pravdu, dort byl vynikající.

„Teď to nebylo tak špatné, že? Vidíš, jak je hezké být hýčkaná?“ zašeptal. „Vidíš, jak je hezké být hýčkaná… mnou?“

Začínala přemýšlet o tom, jestli má vůbec šanci jeho svádění odolat. Všechny myšlenky na to, co říkal o její ctnosti, jí zázračně vyletěly z hlavy.

Gabriel natáhl ruku, chytil ji za zápěstí a přitáhl si její prsty do úst.

„Nechala jsi tu nějakou čokoládu,“ zapředl a díval se na ni skrze své řasy.

„Můžu?“

Julia se prudce nadechla. Dost dobře nevěděla, co se chystá udělat, a tak neřekla nic.

Šibalsky se jejímu tichému souhlasu usmál a pak si vtáhl její prsty do úst, jeden po druhém, pomalu je sál a beze spěchu kroužil jazykem kolem jejich konečků.

Julia se kousla do rtu, aby potlačila zasténání, když jí kůže vybuchla v plamenech. To mě podrž, Gabrieli. Když skončil, zavřela oči a otřela si pot z čela.

Gabriel ji mlčky pozoroval snad celou věčnost. „Jsi vyčerpaná,“ oznámil náhle a sfoukl svíčky. „Je čas jít spát.“

Otevřela oči, když se nad ní sklonil. „A co náš rozhovor?“

„Pro dnešek už bylo mluvení dost. Náš rozhovor bude dlouhý a měli bychom k němu přistoupit, až budeme mít oba jasnou hlavu.“

„Prosím, Gabrieli. Nedělej to.“ Hlas měla tichý a zoufalý.

„Jednu noc. Zůstaň dnes v noci se mnou, a pokud budeš zítra chtít odejít, nebudu tě držet.“

Opatrně ji zvedl a přitáhl si ji těsně k hrudníku.

Julia neřekla nic, poslední zbytky sebeovládání ji opouštěly. Byla opotřebovaná. On ji udolal a její odpor byl oslabený. Možná to bylo tím šampaňským. Možná za to mohlo drama tohoto dne a jejich výbušné setkání v jeho kanceláři. Bez ohledu na všechno už mu nedokázala odolávat. Její srdce bilo v horečnatém tempu, její nitro tálo horkem, které jí projíždělo tělem. A ještě níže, v blízkosti jejího lůna, se probouzelo už ne tak jemné chvění touhy.

On mě stráví, tělo i duši.

V jejích snech to byl vždycky Gabriel, komu odevzdala své panenství. Ale ne takhle. Ne s takovou beznadějí ve svém žaludku a s jakoukoliv nečitelnou emocí, která se mu blýskala v očích.

Odnesl ji chodbou do ložnice a něžně ji položil doprostřed své velké středověké postele. Zapálil několik svíček a rozestavěl je po pokoji, na noční stolky, na prádelník i na skříňku pod obrazem Danta a Beatrice. Pak zhasl všechna světla a zmizel do koupelny.

Julia využila téhle příležitosti, aby prozkoumala ty černobílé fotograie. Ale byly pryč. Stěny byly holé, s výjimkou Holidayovy reprodukce, šesti skob a zbytků drátu, které svědčily o předchozí přítomnosti nyní chybějících obrazů.

Proč je odstranil? A kdy?

Julia byla ráda, že jsou pryč. Bála se, jak by mohly vypadat v mihotavém světle svíček, jak by v pološeru zobrazovaly žhavou surovost a ďábelskost a líčily by její již brzy zpečetěný osud. Nahé, bezejmenné, bez tváří a bezduché. Jen doufala, že ta nejagresivnější z nich, ta šestá fotograie, nebude tím, co by měl v úmyslu pro její poprvé.

Je tohle to, co by chtěl? Je tohle to, oč by mohl žádat? Strhat z ní oblečení, přetočit ji na břicho, vecpat se do ní zezadu… ani se jí nedívat do očí, zatímco by si bral její panenství, žádné polibky, žádné milování, nic než agrese a nadvláda. Julia znala jeho sexuální záliby jen z fotograií a ze skutečnosti, že sám popisoval to, co dělal se ženami, jako šukání.

Její dech se zrychlil, jak se jí začala zmocňovat panika. Slyšela v duchu ten starý hlas, jak se jí vysmívá šukáním jako zvířata.

Gabriel se vrátil oblečený v tmavě zeleném tričku a v modrozelených kostkovaných pyžamových kalhotách. Na noční stolek vedle jedné ze svíček položil sklenici vody, odhrnul přehoz a posunul Julii tak, aby ji mohl strčit pod přikrývku.

Trhla sebou, ale předstíral, že si toho nevšiml, opřel se o bok u jejích nohou a přitáhl si je k hrudi. Sundal jí tenisky, stáhl ponožky a něžně ji hladil po chodidlech a prstech u nohou, až proti své vůli zasténala.

„Uklidni se, Julie. Nebojuj s tím. Tohle má být hezké,“ zamumlal čas od času, víc pro sebe než pro ni, a v jednu chvíli Julia myslela, že ho zaslechla říkat la sua immagine. Ale nebyla si jistá. Hlas měl tichý jako šepot nebo modlitbu.

V duchu si říkala, jestli se týká jí, nebo Beatrice, a jakým zhýralým bohům ji adresuje. Stejně tak tiše je prosila ona, aby jí pomohli namísto toho utéct.

Prosím, nenechte ho, aby mě strávil.

„Vzpomínám si, že se ti líbily moje boxerky z Magdalen College. Jsou v horní zásuvce, pokud by sis je chtěla půjčit. Stejně už mi nepadnou.“

Julia popotáhla. „Tvoje obrazy… ty, které jsi měl na stěnách. Je to to, co chceš?“

Gabrielovy ruce se na jejích nohou zastavily. „O čem to mluvíš?“ Oči jí nervózně zatěkaly po místech, kde visívalo těch šest fotograií,

a pak zpět ke Gabrielovi. Výraz v jeho tváři se rychle proměnil z překvapení v hrůzu.

„Samozřejmě že ne! Za co mě máš?“ Jeho hlas zněl jako tragický, uražený šepot. „Jsi tady a jsi unavená. Nechci riskovat, že tě znovu ztratím, než si stačíme promluvit.“ Nepatrně se usmál. „Chci ti nachystat tác se snídaní. S petrželkou a plátky pomeranče, ne si vzít tvoje panenství. A určitě ne takhle.“ Vypadal znechuceně. „Nejsem barbar.“

Když neodpověděla, strčil jí nohy pod deku. Přikryl ji a zastrkal kraje, jako by byla malé dítě. Pak jí vtiskl polibek na čelo a odhrnul jí vlasy z tváře.

„Zkusme odpustit jeden druhému, co ty na to? Oběma nám bylo ublíženo a oba jsme promarnili tolik let. Tak neztrácejme další čas děláním ukvapených závěrů.“

Vstal a promnul si oči dlaněmi rukou. „Je docela možné, že mě ani tak zítra nebudeš chtít,“ zamumlal. Pak se narovnal a věnoval jí mírný úsměv. „Zavolej mě, kdybys něco potřebovala.“

Zatímco se Julia o samotě převalovala a házela sebou, slyšela, že si Gabriel pouští hudbu, tichou, ale ladnou. Nepoznala skladbu, ale za zvuků arpeggia, imitujících vodopád, konečně upadla do lehkého spánku.

Později té noci ležel Gabriel na zádech v posteli v pokoji pro hosty, ruku ohnutou přes obličej. Vznášel se mezi bdělostí a sněním, když zleva vedle sebe ucítil lehký pohyb. Blížilo se k němu hřejivé tělo a lehce tahalo za přikrývku.

Tělo se přisunulo vedle něj a vytvarovalo se podle jeho boku. Ucítil, jak se mu přes teď nahý hrudník rozlily dlouhé, jemné kadeře. Uslyšel krátký spokojený povzdech, když mu po vrcholcích břišních svalů sklouzla ruka a nakonec na nich zůstala. Gabriel jí vtiskl jemný polibek na čelo spočívající nad jeho tetováním a posunul ruku přes její rameno dolů ke kříži, váhavě zajel prsty pod tričko, dokud nenahmatal jemnou, hladkou kůži. A důlky těsně nad pasem až moc volných boxerek.

Hřejivé tělo si znovu povzdechlo a přitisklo mu měkké rty na strniště na krku. „Snažila jsem se držet dál…“ Juliin hlas zněl váhavě, „…ale nedokázala jsem to.“

„Snažil jsem se neolízat čokoládu z tvých prstů. Ale nedokázal jsem to.“ Gabrielův hlas byl hravý, ale pod povrchem v něm byla stopa smutku.

Podvědomě nad jeho poznámkou udělala hmm. „Proč jsi dal pryč ty fotograie z ložnice?“

Zavrtěl se jí v náručí. „Protože jsem byl zahanbený.“

„Dříve jsi nebyl.“

„To bylo předtím, než jsem se rozhodl přivést si do své postele anděla.“ Líné, ale zvědavé ruce hladily nahou kůži; něžně, ale cudně ji zkoumaly. Vzdechy se proplétaly temnotou, ve které dvě duše dýchaly jako jedna. Dva srdeční tepy začaly bít současně, když jeden rozpoznal druhý.

A dvě utrápené, rozhádané mysli konečně došly odpočinku.

Právě, když Gabriel usínal, měl dojem, že ji slyší mluvit ze spaní; ne slova, jen útržky, v nichž postupně vzrůstala panika, která vyvrcholila bezdechým vyslovením jména, které nikdy předtím neslyšel.

„Simone.“

17. kapitola

Julia se probudila, zívla a protáhla se. Tápala rukou vedle sebe a… nic. Gabriel byl pryč a jeho strana postele byla vychladlá.

Zaplavil ji známý pocit neklidu, který zažila už dřív. Na chvíli se jí z něj udělalo špatně.

Spustila nohy na podlahu a na nočním stolku spatřila krátký vzkaz, opřený o sklenici na víno, naplněnou vodou s plovoucími plátky citronu. Lístek byl napsaný plnicím perem:

Krásná Julianne,

šel jsem sehnat něco speciálního k snídani. Prosím, použij koupelnu v hlavní ložnici; je lepší. Nechal jsem tam pro tebe nějaké osobní věci.

Prosím, zůstaň.

Tvůj Gabriel

P. S.: Odpusť mi mou smělost, ale to, jak jsi dnes ráno spala v mé náruči, byl ten nejkrásnější pohled, jaký jsem kdy viděl.

Páni. Jak jen tohle dělá? pomyslela si a zrudla. Profesor to se slovy rozhodně uměl… a s květinami a hudbou a čokoládovým dortem… Položila si ruku na čelo a snažila se posbírat. Čokoládový dort byl její nový nejoblíbenější zákusek. A vzpomínka na své konečky prstů v jeho horkých ústech a způsob, jakým jeho jazyk rainovaně…

Soustřeď se, Julie. Potřebuješ sprchu. A radši studenou.

Rychle vypila vodu, kterou jí tam nechal, a lístkem se vzkazem si poklepávala o zuby. Posledně, když usnula v jeho posteli, zažila v obývacím pokoji velice drsné probuzení. A i když k ní byl dnes v noci něžný, bála se, že by teď ráno mohl zase vyletět.

Otevřela dveře pokoje pro hosty a vystrčila hlavu ven, dychtivá najít nějaké známky života. Když se přesvědčila, že je sama, tiše došla do hlavní ložnice a zavřela dveře. Posbírala svoje šaty, vešla do jeho obří koupelny a ujistila se, že za sebou zamkla.

Gabriel jí tu nechal další vzkaz s pohárem na víno, plným pomerančového džusu. Byl ozdobený kolečkem pomeranče. Je to jasné, Gabriel je zatížený na ozdoby, pomyslela si.

Ve vzkazu stálo:

Julianne,

doufám, že tu najdeš všechno, co potřebuješ.

Pokud ne, Rachel zásobila toaletní stolek v koupelně pro hosty řadou různorodých položek. Prosím, posluž si.

Moje šatna je ti k dispozici.

Prosím, najdi si nějaký svetr, protože se dnes ochladilo.

Tvůj Gabriel

Julia usrkla pomerančový džus a zkoumala věci před sebou. Na toaletním stolku ležely s vojenskou přesností vyrovnané nový zubní kartáček, ještě v obalu, zubní pasta, nový jednorázový holicí strojek (na který pohlédla s pozvednutým obočím), různé žensky vypadající toaletní potřeby od společnosti s názvem Bliss, všechny s vůní vanilky a bergamotu, a mycí houba v barvě levandule.

Požádal Gabriel Rachel, aby sehnala tyhle věci pro jeho noční návštěvnice? Nebo byl Gabriel ten typ člověka, který má pořád po ruce nějaké nepoužité sprchové houby právě pro takové příležitosti? Možná že na to má nějaký barevný kód: levandulová pro panny, červená pro Paulinu, černá pro profesorku Singerovou, zelená pro Emersonovy

děvky… Julia pochybovala, že by ta levandulová byla už někdy předtím použita.

Panenská houba pro pannu… jak příhodné.

Julia se zarazila. Gabriel žádal o odpuštění a snažil se jí jemně naznačit, že by se měla zdržet toho, dělat si o něm ukvapené závěry. A teď tu stála a přesně to nad mycí houbou provozovala.

Rozhlédla se kolem a na zadní straně dveří objevila pověšený bílý bavlněný turecký župan a vedle vany dámské domácí pantole. Byly pro ni trochu moc velké a byly by moc velké i pro Rachel. Tentokrát omezila Julia svou negativní reakci na oči zvednuté v sloup.

Trvalo jí několik minut, než přišla na to, jak zacházet s tou jeho drahou sprchou, protože měla vícero nastavení pro sprchování, tlak vody a teplotu a byla extrémně komplikovaná. Julia měla zájem jen o obyčejnou sprchu s tropickým deštěm, které samozřejmě dosáhla až tou poslední páčkou, za kterou zatáhla.

Zatímco byla obklopená vůní vanilky a bergamotu a snažila se nemyslet na smetanový čaj Earl Grey, pokládala si některé velmi vážné otázky. Měla podezření, že Gabriel chce uskutečnit jejich rozhovor, co nejdřív to půjde. A bude to velmi bolestivý rozhovor. Co po něm bude dělat? Pokusí se s ním o přátelství? Za jakým účelem?

Uvědomila si, že jestli se zaměří na budoucnost, nebude schopná vyřešit minulost, alespoň ne dostatečně. Takže se rozhodla soustředit výhradně na jejich vzájemné interakce v minulosti, včetně jeho hrubosti a povýšenosti v tomto semestru. On jí to potřeboval vysvětlit a ona si to potřebovala vyslechnout bez toho, aby dělala předčasné závěry. A pak mu řekne, co si o něm myslí.

Ano, bude je to oba bolet. Pocítila smutek, když si uvědomila, že nikdy neměla zdravý romantický vztah, přestože jediná věc, po které ve svém životě toužila, byla radovat se z náklonnosti a lásky. A Gabriel, navzdory faktu, že pocházel z dobré, i když adoptivní rodiny a byl inteligentní, hezký a zdravý, nebyl pravděpodobně vůbec schopný mít normální romantický vztah.

Vztahy její matky měly do zdraví nebo normálnosti daleko a Julia z nich v raném věku viděla až příliš, byla to nekonečná přehlídka dys-

funkcí. Na rozdíl od nich, vztah jeho otce s Deb Lundyovou byl normální dost, ne-li trochu obyčejný. Stáli jeden o druhého, pomyslela si Julia, ale jejich zájem byl chladný a nepatrný, jako vzdálená hvězda.

Gabrielova láska by žhnula jako Slunce, kdyby byl vůbec schopný někoho milovat. Je zřejmé, že dává přednost sexu před láskou, nebo možná oboje míchá dohromady. Co je horší – myslet si, že sex je láska, nebo si myslet, že může jedno od druhého oddělit a dávat přednost sexu?

Julia po sobě nechala stékat teplou vodu a snažila se odvést svou mysl od toho, jak ji to k němu nevysvětlitelně táhne. Co bych za to dala, mít alespoň kousek toho štěstí, které měli Grace a Richard. Ti měli ideální manželství. Vždycky spolu mluvili mile. A tak moc se milovali…

Julia vylezla ze sprchy a brzy byla oblečená jen v Gabrielově županu s tlustým bílým ručníkem omotaným kolem svých vlnitých vlasů. Alespoň si myslela, že je to Gabrielův župan, ale nevonělo to jako on. Vklouzla do pantoflí a vydala se do ložnice najít si nějaké oblečení. V jeho prádelníku si vzala ponožky, bílé tílko a boxerky z Princetonu. Všechno to vypadalo, že by jí to mohlo nějak padnout. Přešla ke Gabrielově velké a bezchybné šatně a rozsvítila. Přivítalo ji pečlivě vyrovnané oblečení, visící v řadách na ramínkách kolem všech tří stěn. Došla k té protější a začala procházet hromadu svetrů a vest. Většinou byly všechny z kašmíru a od Loro Piana, přehledně srovnané do jednotlivých dřevěných polic. Rychle našla zelený kašmírový svetr, který si půjčila už dříve, a se zadostiučiněním si všimla, že byl zřejmě uveden do původního stavu. Odvážně si ho přidržela u nosu a vdechla; a potěšeně se usmála, když si uvědomila, že voní po kolínské Aramis a Gabrielovi. Musel ho nosit, poté, co mu ho vrátili z čistírny.

Právě v tu chvíli koutkem oka zachytila záblesk něčeho lesklého. Opřené o zeď a napůl schované za věšáky s ležérnějšími saky a obleky stály Gabrielovy zarámované černobílé fotograie. Poznala, že fotograie vpředu je ta pátá, ta, která visela nad postelí. Byla jemně erotická a celkem něžná.

Za tuhle by se nemusel stydět. Julia si přála, aby její záda byla také tak krásná. Jedna její část toužila, aby se na ni Gabriel podíval stejně, jako se muž na fotograii díval na tu ženu. Jen jednou.

Rychle se vrátila do koupelny a zadívala se do zrcadla na svůj obličej. Vypadala unaveně. Byla bledá, jako obvykle, s tmavými kruhy pod očima. Ty oči byly skelné a na krku jí vystupovaly žíly. Skutečně vypadala po dvou týdnech dramatu a nedostatku spánku nemocně a kontrast mezi bledou pletí a tmavými vlasy tomu nepomáhal. A ani to, že Rachel nenapadlo nechat tu pro Gabrielovy náhodné známosti nějaká líčidla. Zcela evidentně to přehlédla.

Když se oblékla, vydala se Julia do kuchyně. Gabriel nebyl nikde k nalezení. Nacpala si špinavé oblečení do batohu a vytáhla telefon a obálku. Posadila se na jednu z barových židlí a rychle si prošla hlasové zprávy. Bylo jich tam pět a všechny od Paula, každá naléhavější než ta předchozí, a vyvrcholily vzkazem, ve kterém prohlásil, že stojí venku před jejím domem na Madison Avenue a zvoní na zvonek.

Scheisse. Neexistoval způsob, jak by mu vysvětlila, co se stalo. Ale nemohla Paula ani ignorovat, takže rychle vymyslela omluvu a napsala mu:

Ahoj, Paule. Promiň. Neslyšela jsem zvonek. Rozbitý? Emerson mi vynadal, ale můžu zůstat v semináři (uf). Musím si najít nového odborného poradce. Pracuju na tom. Dáme řeč později a díky, Julia.

Doufala, že její zpráva bude stačit na to, aby ho zaměstnala, než dá dohromady lepší vysvětlení. Předpokládala, že si o tom bude muset promluvit s Gabrielem, aby oba říkali to samé.

Kvůli něčemu, co jí Gabriel včera řekl, byla zvědavá na obsah obálky, kterou jí nechal v poštovní přihrádce. Otevřela ji a kromě své černé krajkové podprsenky našla i svůj iPod. Vytáhla ho ven, strčila si špunty od sluchátek do uší a najela do sekce Nedávno přidané písně, kde našla dvě nové položky od Gabriela.

První píseň byla Prospero’s Speech od Loreeny McKennitt. Julia překvapeně naslouchala neodbytnému ženskému hlasu, který zpíval slova ze Shakespearovy Bouře:

Však jsa zbavený všech pout pomoc tvoji přijmu mile

se tvým dechem v zádech plout musím dál, neb jinak cíle nedojdu, co těšit měl

Teď už nemám síly čar

v prachu všechno, co jsem chtěl všech mých tužeb je tu zmar

O přímluvu svaté prosby jež mé jako vaše hřích vykoupí bez další hrozby

žádám skromně, bez vší pýchy.

Julia si píseň poslechla ještě dvakrát, ohromená jak hudbou, tak slovy. Už dávno věděla, že Gabriel je vášnivý; Grace jí to říkala. A Julia tu jeho vášeň zažila při jejich prvním setkání, když se jí díval do očí, jako by byla první žena, kterou kdy viděl.

„Julianne?“

Unikl jí slabý výkřik a přitiskla si ruku na ústa. Gabriel stál před ní se třemi malými taškami v jedné ruce a s kyticí ialových kosatců v druhé. Zírala na něj a vytáhla si sluchátka z uší. Zvědavě se podíval na její iPod a usmál se.

Julia mu úsměv vrátila. Na oplátku se k ní naklonil, oči upřené do jejích, a zlehka přitiskl rty na její levou a pak na pravou tvář. Myslela si, že cílem jsou její ústa, a tak, když se jí dotkl jinde, byla zklamaná. Nicméně z jeho rtů vyšlehla jiskra, která přiměla její srdce zrychlit. Zrudla a zadívala se dolů na své ruce.

„Dobré ráno, Julianne. Jsem rád, že jsi zůstala. Jak ses vyspala?“ Gabrielův hlas byl něžný.

„Spala jsem dobře – později.“

Natáhl se za ni, aby odložil nákup a květiny na snídaňový bar.

„Stejně jako já.“ Nepokusil se jí dotknout, ale sledoval její pohled, který měla upřený na své prsty.

Julia se lehce zachvěla, když pomyslela na to, co s nimi prováděl minulou noc.

„Je ti zima?“

„Ne.“

„Třeseš se.“ Gabrielovo obočí se spojilo v jedno a na čele se mu vytvořila vráska. „Jsi ze mě nervózní?“

„Trochu.“

Stáhl se do kuchyně a začal vybalovat potraviny.

„Co jsi koupil?“ zeptala se a ukázala na tašky.

„Sladké pečivo a bagetu. Tady za rohem je francouzská pekárna, která dělá nejlepší pain au chocolat ve městě. A taky nějaký sýr z obchodu v přízemí, ovoce a překvapení.“

„Překvapení?“

„Ano.“ Usmál se a čekal.

Nakrčila nos. „Řekneš mi, co je to za překvapení?“

„Když ti to řeknu, nebude to překvapení.“ Zvedla oči v sloup a on se zasmál.

„Baci,“ řekl.

Julia se odmlčela. Polibky?

Gabriel si všiml její reakce a uvědomil si, že jeho double entendre nepochopila. Vyndal něco z tašky, položil si to doprostřed dlaně pravé ruky a natáhl ji k ní způsobem, jakým se nabízí jablko koni.

Ta podobnost Julii neunikla; s nosem ohrnutým vzhůru se zadívala na malou, do fólie zabalenou čokoládu.

„Myslel jsem, že je máš ráda,“ řekl, hlas zabarvený nádechem bolesti. „Když ti Antonio jednu přinesl, říkala jsi, že jsou to tvé oblíbené.“

„To jsou. Ale nemám si brát od mužů čokoládu, vzpomínáš? Myslela jsem, že jsi mi v tomhle smyslu dal nějaký příkaz, když jsme byli s Rachel v Lobby.“ Julia si vzala nabízenou čokoládu, dychtivě ji rozbalila a strčila si ji do pusy.

„Já jsem ti nic nepřikazoval.“

Zírala na něj, než rozkousala a spolkla své sousto. „Děláš si legraci?“

„Ne.“

„Z jaké planety jsi? Ahoj, jmenuji se Gabriel a pocházím z panovačných-co-si-to-neuvědomují.“

Zamračil se. „Velmi zábavné, Julianne.“ Odkašlal si a vyhledal její oči.

„Buď na chvíli vážná. Myslíš si, že ti rozkazuji?“

„Gabrieli, ty neděláš nic jiného. Máš jen jednu formu přímého oslovení, a to je rozkazovací způsob; udělej tohle, udělej tamto, pojď sem. K dovršení všeho to vypadá, že si stejně jako Paul myslíš, že patřím do zoo. Nebo do dětské knížky.“

Při pouhé zmínce o Paulově jméně se Gabriel zamračil ještě víc. „Někdo tu naši včerejší situaci musel vyřídit. Snažil jsem se nás oba chránit. A prosil jsem tě, aby sis se mnou promluvila, Julianne. Zkoušel jsem si s tebou promluvit celé dny, ale ty jsi mě prostě odstřihla.“

„A co jsem měla dělat? S tebou je to jak na emocionální horské dráze a já se tomu chtěla vyhnout. Nikdy nevím, kdy budeš milý a pošeptáš mi něco, co mi vezme dech, nebo řekneš něco tak kurevsky krutého, že mi to zlomí…“

Gabriel si odkašlal. „Je mi líto, že jsem byl krutý. Není pro to žádná omluva.“

Zamumlala si něco pod nos a on se na ni podíval.

„Někdy se mi zdá – těžké s tebou mluvit. Nikdy nevím, o čem přemýšlíš, a otevřená jsi, jenom když máš vztek. Jako teď.“

Odfrkla si. „Já nemám vztek.“

„Potřebuji, aby sis se mnou trochu promluvila.“ Jeho hlas byl znovu mírný. Zariskoval a začal jí přejíždět prsty po dlouhých vlhkých vlasech.

„Voníš po vanilce,“ zašeptal.

„To je ten tvůj šampon.“

„Takže ty si myslíš, že jsem panovačný?“

„Ano.“

Gabriel si povzdechl. „Je to zvyk, řekl bych. Léta života o samotě ze mě udělala neurvalce a vyšel jsem ze zvyku být ohleduplný. Ale pokusím se dát si na to v budoucnu pozor, když s tebou budu mluvit. Co se týká Paula a jmen zvířecích mazlíčků, uráží mě, když o tobě mluví jako o králíkovi. Králíci končívají jako předkrm, takže to musí přestat. Ale kotě? Myslel jsem, že je to spíš… roztomilé.“

„Ne, když je ti třiadvacet, máš drobnou postavu a snažíš se, aby tě v akademickém světě brali vážně.“

„A co když je ti třiadvacet a jsi krásná a někdo, komu je třiatřicet a je profesí akademik, ti to řekne, protože si ve skutečnosti myslí, že jsi vážně sexy?“

Julia se odtáhla. „Nedělej si ze mě legraci, Gabrieli. Je to ubohé.“

„Nikdy bych si z tebe nedělal legraci.“ Věnoval jí vážný pohled. „Julianne, podívej se na mě.“

Držela pohled zapíchnutý do podlahy.

Trochu netrpělivě čekal, dokud k němu znovu nezvedla oči. „Nikdy bych si z tebe nedělal legraci. A už vůbec ne o něčem takovém.“

Ušklíbla se a odvrátila pohled.

„Ale možná je kotě slovo zamilovaného.“

Julia zrudla a on pokračoval ve vybalování potravin. Nakonec se k ní otočil. „Hodně to pro mě znamená, že jsi včera v noci usnula v mém náručí. Děkuji.“

Odvrátila oči.

„Podívej se na mě, prosím,“ vydechl.

Setkali se pohledem a Julii překvapilo, jak se Gabriel tváří. Vypadal

ustaraně. „Ty se stydíš, že jsi přišla do mé postele?“ Zavrtěla hlavou.

„Připomnělo mi to naši první společnou noc.“

„Mně taky,“ zašeptala.

„Je mi líto, že jsem tam nebyl, když ses dnes ráno probudila. Probral jsem se za úsvitu. Pohled na tebe, jak tvrdě spíš, mi připomněl da Vinciho La Scapigliata. Vypadala jsi s hlavou položenou na mém rameni velmi klidná. A velmi, velmi krásná.“ Naklonil se přes barový pult a něžně ji políbil na čelo. „Takže jsi spala – dobře?“

„Až příliš dobře. Proč jsi ve své ložnici zapálil ty svíčky?“

Přejel jí palcem po jednom z obočí. „Řekla jsi mi, co si myslíš o tmě. Chtěl jsem, abys viděla Holidayovu malbu a mě. Nevěděl jsem, jak vezmeš to, že bys měla zůstat přes noc. Bál jsem se, že utečeš.“

„To bylo od tebe, ehm, ohleduplné. Děkuji.“

Ruka se mu zastavila na její tváři a jeho modré oči ji provrtávaly a spalovaly. „Já jsem dobrý milenec, Julianne, ve všech významech toho slova.“ Když se odtáhl, pokoušela se téměř bezvýsledně popadnout dech.

„Řekni mi, proč jsi mě tak nesnášel.“

„Není pravda, že jsem tě nesnášel. Během toho prvního semináře jsem byl roztržitý a vznětlivý. Připadala jsi mi známá. Položil jsem ti

otázku, abys mi ukázala obličej. Když jsi mě ignorovala, ztratil jsem nervy. Nejsem zvyklý, aby mě někdo ignoroval.“

Lehce se kousla do rtu.

„Uvědomuji si, že to není omluva – jen ti nabízím vysvětlení. Ten jediný pohled na tebe ve mně vyvolal velmi silné pocity. Nevěděl jsem, odkud se berou, a odmítal jsem je. Můj odpor se velmi rychle vyšplhal do čehosi zlomyslného. Ale moje hrubost k tobě byla naprosto neomluvitelná.“ Gabriel natáhl ruku, aby jí vyprostil ret zpod zubů. „Později jsem za to byl potrestán. Zavolal mi Scott, aby mi řekl, že Grace zemřela; a že odešla s mým jménem na rtech, protože jsem tam nebyl. Řekl mi, že její utrpení na smrtelné posteli byla moje chyba…“

Julia vzala jeho ruku do své a bez přemýšlení ji políbila. „Je mi to tak líto.“

Teď snesl své rty k jejím a pevně je k nim přitiskl. Zůstali tak pár okamžiků, než začal přešlapovat z nohy na nohu.

„Mám hlad,“ zamumlala, když si vyložila jeho signál.

„Mohu tě nakrmit?“

Julia přikývla a začalo jí být trochu horko, když si vzpomněla, jak ji krmil v noci.

„Latté, nebo espresso?“ Otočil se ke kávovaru.

„Latté, prosím.“

Chvíli tam stála a pozorovala ho, než její zrak padl na kosatce, co koupil.

„Mohla bys je dát do vody, prosím? Nahoře na příborníku v jídelně je křišťálová váza. Můžeš přendat ty hyacinty ze včerejška, nebo je nechat, kde jsou.“

Došla k příborníku, znovu obdivovala jeho ebenovou nádheru a přinesla prázdnou vázu. „Včera v noci jsem slyšela tvou hudbu. Byla krásná.“

„Zjistil jsem, že mě klasická hudba uklidňuje. Doufám, že jsem tě nerušil.“

„To ne. Proč jsi vybral kosatce?

„Fleur-de-lis,“ řekl prostě a postavil před ni latté, které nalil v pařížském stylu do misky. „A vím, že tvá oblíbená barva je ialová.“

„Jsou to moje oblíbené květiny,“ poznamenala rozpačitě, spíš pro sebe než pro něj.

„Moje taky, možná proto, že symbolizují Florencii. Ale myslím, že pro tebe má ta asociace hlubší smysl.“ Drze na ni mrkl a začal chystat snídani.

Julia se trochu naježila. Věděla, na co naráží: ve středověku byl kosatec symbolem Panny Marie, a tak byl spojován s panenstvím. Tím, že jí dal kosatce, vzdal Gabriel čest její nevinnosti. Což byla od rádoby milence podivná věc, to musela přiznat.

Možná že to nakonec myslel vážně, že chce, abychom byli přátelé.

Vzala si květiny a svoji kávu a odešla do jídelny. Sedla si, usrkávala pití a snažila se naplánovat, co mu řekne.

Zakrátko se k ní připojil, přinesl jí snídani a sedl si na židli vedle ní do čela stolu.

„Buon appetito.“

Julia rychle došla k závěru, že u Gabriela se nají lépe než kdekoliv jinde kromě Itálie. Stál před ní talíř plný čerstvého ovoce, pain au chocolat, plátků bagety a sýra, z nichž nejvíc stály za zmínku brie, mimolette a gorgonzola. Dokonce ozdobil talíř petrželkou a kolečky pomeranče.

Zvedl sklenici na šampaňské a počkal, dokud neudělala totéž. „To je Bellini, ne Mimóza. Myslel jsem, že bys mu dala přednost.“

Ťukli o sebe sklenicemi a Julia se napila. Chutná to jako šumivá broskev, pomyslela si. Bylo to mnohem lepší než pomerančový džus. I když se divila, proč se znovu rozhodl pít.

„Jsi v tom velmi dobrý,“ řekla.

„Dobrý v čem?“

„Ve svádění jídlem. Jsem si jistá, že se tvým nočním návštěvnicím nechce odcházet.“

Gabriel poněkud prudce odložil vidličku na talíř a otřel si ústa plátěným ubrouskem. „Nemám ve zvyku své návštěvy hostit. A rozhodně ne takhle.“ Zamračil se na ni. „Myslel jsem, že je zřejmé, že ty jsi jiná – že se k tobě chovám jinak.“

„Říkal jsi, že si promluvíme,“ prohodila, aby změnila téma.

„Ano.“ Chvíli ji pozoroval „Mám pár otázek, které bych ti chtěl položit, a taky mám pár věcí, které ti musím říct.“

„Nesouhlasila jsem s inkvizicí.“

„Tohle je těžko inkvizice. Několik otázek, především proto, že když jsem tě potkal poprvé, nebyl jsem úplně při smyslech. Tak mi odpusť, že chci mít jasnější představu o tom, co se vlastně doopravdy stalo.“ Gabrielův tón zněl lehce sarkasticky.

Napíchla si na vidličku jahodu a zhltla ji. Dobře. Tak se ptej. Taky mám pár věcí, nač se zeptat, a nebude to nic hezkého.

„Než začneme, myslím, že bychom se měli dohodnout na několika základních pravidlech. Rád bych s tebou mluvil o minulosti, než začneme probírat současnost nebo budoucnost. Je to v pořádku?“

„Souhlasím.“

„A slibuji, že cokoli mi řekneš, bude přísně důvěrné. Doufám, že mě poctíš stejnou laskavostí.“

„Samozřejmě.“

„Jsou nějaká pravidla, která bys chtěla stanovit ty?“

„Ehm, jen, že si budeme navzájem říkat pravdu.“

„Rozhodně. A teď, kolik ti bylo let, když jsme se poprvé setkali?“

„Jsem stejně stará jako Rachel,“ začala vyhýbavě, a když se na ni ostře podíval, dodala: „Sedmnáct.“

„Sedmnáct?“

Gabriel několikrát zaklel a dlouze se napil svého Bellini. Byl jejím odhalením zjevně poplašený, což ji dost překvapilo. „Proč jsi mě tehdy večer přišla navštívit?“

„Nepřišla jsem za tebou. Byla jsem pozvaná na večeři, ale když jsem dorazila, Rachel a Aaron zrovna vyběhli ze dveří. Slyšela jsem nějaký hluk a na verandě jsem našla tebe.“

Gabriel vypadal, že nad tím chvíli přemýšlí. „Věděla jsi, kdo jsem?“

„Pořád o tobě mluvili.“

„Věděla jsi, jak jsem byl v prdeli?“

„Ne. Nikdo o tobě nikdy neřekl nic špatného, alespoň ne přede mnou.

Dokonce ani potom. Říkali jen hezké věci.“

„Co se stalo to ráno potom?“

To byla část, o které Julia mluvit nechtěla. Ignorovala jeho otázku a zakousla se do pečiva, protože věděla, že nebude čekat na odpověď, když bude mít plnou pusu.

„Tohle je důležité, Julianne. Moje vzpomínka na následující ráno je trochu zamlžená.“

Její oči střelily k jeho a ona těžce polkla.

„Opravdu? No, v tom případě mi dovol tě informovat. Probudila jsem se před východem slunce, uprostřed lesa. Ty jsi mě tam nechal. Byla jsem vyděšená, tak jsem popadla deku a vyrazila pryč. Jenže jsem si nepamatovala cestu, po které jsme přišli, a byla ještě tma. Bloudila jsem hystericky kolem skoro dvě hodiny, dokud jsem konečně nenašla cestu zpátky k domu tvých rodičů.“ Julia se začala třást. „Myslela jsem, že nikdy nenajdu cestu zpět.“

„Takže tam ses poděla,“ vydechl.

„O čem to mluvíš?“

„Já jsem tě tam nenechal.“

„A jak bys to tedy nazval?“

„Musel jsem se probudit chvíli před tebou. Spala jsi v mém náručí a já tě nechtěl budit, ale musel jsem si – ulevit. Tak jsem si odskočil. Pak jsem tam zůstal, abych si zakouřil a natrhal pár jablek na snídani. Když jsem se vrátil, byla jsi pryč. Šel jsem zpátky k domu, ale tam jsi nebyla. Předpokládal jsem, že jsi odešla, a šel jsem nahoru do své staré ložnice, kde jsem odpadl.“

„Ty jsi předpokládal, že jsem odešla?“

„Ano.“ Strnule se na ni díval.

„Volala jsem tě jménem, Gabrieli! Křičela jsem na tebe.“

„Neslyšel jsem tě. Měl jsem kocovinu a možná jsem poodešel moc daleko.“

„Nekouřil jsi, když jsi byl se mnou,“ řekla skepticky.

„Ne, nekouřil. A nechal jsem toho brzy potom.“

„Proč jsi mě nezkoušel najít?“

Vina mu zastřela oči a on odvrátil pohled.

„Probudila mě moje rodina a žádala, abych se vypořádal s následky předešlého večera. Když jsem se zeptal, kde je Beatrice, Richard mi řekl, že jsem měl halucinace.“

„A co Rachel?“

„Odjel jsem, než se vrátila. Měsíce pak se mnou odmítala mluvit.“

„Nelži mi, Gabrieli. Přinesla jsem ti zpátky bundu. Složila jsem ji a položila ji nahoru na deku a nechala to na verandě. To bylo vodítko. A to si nikdo nevšiml mého kola?“

„Nevím, co viděli. Grace mi dala bundu a o tobě se nikdo ani nezmínil, ani o tvém jménu, ne tak, abych ho poznal. Bylo to, jako bys byla duch.“

„Jak sis mohl myslet, že to byl sen? Nebyl jsi tak opilý.“

Zavřel oči a zaťal pěsti. Julia sledovala vzdouvající se šlachy, které mu vystoupily na pažích.

Gabriel otevřel oči, ale pořád je upíral na stůl. „Protože jsem měl kocovinu a byl jsem zmatený; a byl jsem sjetý koksem.“

Křach.

To byl zvuk, jak Juliina pohádka narazila do zdi neoblomné reality.

Vytřeštila oči a ostře se nadechla.

„Rachel ti nikdy nevyprávěla, co předcházelo té rvačce? Když mě Richard vyzvedával na letišti v Harrisburgu, poznal, že v něčem jedu. Před večeří mi prohledal pokoj a našel moje zásoby. Když mi to předhodil, vyletěl jsem.“

Julia zavřela oči a položila si hlavu do dlaní. Nehybně seděl a čekal, až promluví.

„Kokain,“ zašeptala.

Gabriel se zavrtěl na židli. „Ano.“

„Strávila jsem noc v lese, sama, se sedmadvacetiletým závislákem na kokainu, který byl sjetý a opilý. Já pitomá, pitomá nána.“

Zaťal zuby. „Julianne, ty nejsi pitomá. To já jsem ten kretén. Měl jsem dobře vědět, že jsem tě ve svém stavu neměl odvést pryč.“

Pomalu vydechla a ramena se jí začala třást.

„Podívej se na mě, Julianne.“ Zavrtěla hlavou.

„Tehdy ráno jsem potkal tvého otce.“ Julia se na něj podívala. „Opravdu?“

„Víš, jaké to je, žít na malém městečku. Když Richard přivezl Scotta do nemocnice a ani jeden z nich nedokázal vysvětlit, jak přišli ke svým zraněním, spustilo to drby. Tvůj táta něco zaslechl a přijel se podívat, jestli může nějak pomoci.“

„Nikdy se o tom nezmínil.“

„Richard a Grace byli zahanbení. Jsem si jistý, že je tvůj táta chtěl chránit před maloměstskými pomluvami. Takže nikdo jiný než ty a já nevěděl, co se mezi námi odehrálo…“ Vytratil se mu hlas a zavrtěl hlavou. „Proč jsi to neřekla Rachel?“

„Byla jsem traumatizovaná. A ponížená.“

Gabriel sebou trhl. Natáhl se, aby ji vzal za ruku, jeho oči se propalovaly do jejích. „Nepamatuješ si, co se mezi námi stalo?“

Julia ho prudce odstrčila zpátky.

„Samozřejmě že si to pamatuji! To je taky důvod, proč jsem byla tak zmatená. Občas jsem o té noci přemýšlela a zkoušela uvěřit tomu, co jsi říkal. Zkoušela jsem přesvědčit samu sebe, že jsi musel mít nějaký důvod, proč odejít.

Jindy jediné, na co jsem myslela, bylo, jak jsi mě opustil, a měla jsem noční můry o tom, že jsem ztracená v lese. Ale víš, co na tom byla ta nejhorší věc? Doufala jsem, že by ses mohl vrátit. Dlouhá léta jsem doufala, že se ukážeš na mém prahu a řekneš mi, že mě chceš. Že jsi myslel vážně, co jsi říkal o tom, jak jsi rád, že jsi mě našel. Jak ubohé, že?“

„To není ubohé. Souhlasím, že to vypadalo, jako bych tě opustil, ale přísahám, že jsem to neudělal. A věř mi, že kdybych si jen na jediný moment myslel, že jsi opravdová a žiješ v Selinsgrove, objevil bych se na tvém prahu.“ Odkašlal si a Julia cítila vibrace, jak jeho koleno pod stolem poskakovalo nahoru a dolů. „Jsem závislý. To je to, co jsem. Mám potřebu mít kontrolu nad věcmi a lidmi a ta potřeba nikdy nezmizí.“

„Jsi sjetý i teď?“

„Samozřejmě že ne! Myslíš, že bych to udělal, když jsi tady?“

„Jestli jsi závislý, jsi závislý. Jestli jsem tady, nebo ne, v tom není rozdíl.“

„Pro mě v tom rozdíl je.“

„Závislé osoby se mohou upnout na cokoliv: drogy, alkohol, sex, lidi… co když se staneš závislým na mně?“

„Já už na tobě závislý jsem, Beatrice. Jenomže ty jsi mnohem nebezpečnější než kokain.“

Juliino obočí vystřelilo překvapením vzhůru.

Natáhl se, aby ji vzal znovu za ruku, a hladil ji po žílách, které vystupovaly na jejím bledém štíhlém zápěstím. „Teď se ti přiznávám. Jsem destruktivní. Jsem náladový. Mám špatnou povahu. Něco z toho zavinila moje závislost a něco má co dělat s mou – minulostí.

Bylo ode mě tak špatné, že jsem o tobě smýšlel tak vysoko, že moje jediné vysvětlení tvé existence bylo, že jsi buď produkt mé zoufalé mysli, nebo koruna Božího stvoření?“

Ta slova a jeho výraz v jeho tváři byly tak intenzivní, že se Julia musela odtáhnout. Kombinace jeho hlasu a pocit, jak jeho dlouhé studené prsty hladí její zápěstí… Bála se, že její kůže chytí plamenem a ona se rozpadne na hromádku popela. „Ještě pořád bereš drogy?“

„Ne.“

„Rekreačně?“

„Ne. Po mém nechutném chování v Selinsgrove mě Grace přesvědčila, abych vyhledal pomoc. Plánoval jsem se zabít – jen jsem potřeboval nějaké peníze, abych vyrovnal své závazky. Moje noc s tebou to všechno změnila. Když mi řekli, že neexistuje nikdo, kdo by se jmenoval Beatrice, usoudil jsem, že jsi byla halucinace nebo anděl. A v každém případě jsem si myslel, že někdo, možná Bůh, mi prokázal milosrdenství a poslal tě, abys mě zachránila. Lo seme di felicit? Messo de Dio nell‚ anima ben posta.“ Julia zavřela oči při tom zvuku Dantových slov z Očistce. Sémě blaženosti posláno Bohem do vnímavé duše.

Gabriel si odkašlal. „Scott souhlasil, že nepodá trestní oznámení, pokud okamžitě nastoupím k léčbě. Takže mě Richard ještě téhož dne odvezl do Philadephie a nechal mě přijmout do nemocnice. Poté co jsem prošel počáteční detoxikací, mě vzal zpátky do Bostonu a zařídil mi odvykačku tak, abych byl blízko své… práci.“ Zavrtěl se na židli.

Julia otevřela oči, ve tváři ustaraný výraz.

„Proč ses chtěl zabít, Gabrieli?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Nevím, co by se mohlo stát, kdybych zase vyvolal ty staré démony, Beatrice.“

„Pořád chceš spáchat sebevraždu?“

Odkašlal si. „Ne. Část mé deprese byla způsobena drogami. Část byla způsobena – jinými faktory v mém životě, se kterými jsem se snažil vyrovnat. Ale ty víš stejně dobře jako já, že k sebevraždě má sklony osoba, která ztratila naději. Já jsem naději našel, když jsem našel tebe.“

Jeho oči pronikavě zářily a Julia se rozhodla změnit téma. „Tvoje matka byla alkoholička?“

„Ano.“

„A co tvůj otec?“

„O něm mluvit nechci.“

„Rachel mi řekla o těch penězích.“

„To je jediná dobrá věc, která po něm zbyla,“ zavrčel Gabriel.

„To není pravda,“ řekla Julia tiše.

„Proč ne?“

„Protože jsi po něm zbyl ty, proto.“

Gabrielova tvář okamžitě zjihla a přitiskl své rty ke hřbetu její ruky.

„Byl tvůj otec alkoholik?“ zeptala se.

„Nevím. Byl generálním ředitelem společnosti v New Yorku a zemřel na infarkt. Nenamáhal jsem se o něm zjišťovat něco víc.“

„Ty jsi alkoholik?“

„Ne.“

Julia pečlivě složila třesoucími se prsty plátěný ubrousek a odstrčila židli od stolu. „Jsem ráda, že nebereš drogy, a jsem ráda, že jsi čistý. Ale nebudu se zaplétat s alkoholikem. Život je příliš krátký na to, uvázat se k tomuhle druhu ubohosti.“

Klidně ji pozoroval a pátral v jejích očích. „Souhlasím. Ale kdybys se mnou strávila nějaký čas, uvědomila by sis, že já alkoholik nejsem. A přísahám, že už se neopiju. Je nešťastné, že jsem se za posledních šest měsíců opil jen jednou, a ty ses toho zrovna stala svědkem.“

„Moje matka zkoušela abstinovat několikrát, a nikdy to nevydržela. Co se stane, jestli znovu začneš brát drogy? Nemluvě o tom, že máš ty halucinace o Beatrice. Já nejsem ona, Gabrieli. Ty chceš ideál nebo drogami vyvolanou bludnou představu, ne mě.“

„Už jsem čistý šest let. Nechci do toho spadnout znovu. Nicméně vím, že jsem hluboce, hluboce narušený. Ale chci tě poznat, právě tebe, tako-

vou, jaká jsi. Chci, abys byla sama sebou, a ano, Julianne, vím, že jsi víc než jenom sen. Tvoje realita je mnohem krásnější a lákavější než jakýkoliv sen. Kdykoliv bych si vybral tebe před snem.“

Po tváři jí sklouzla slza, kterou si rychle setřela. „Neznáš mě. Nikdy jsi mě neznal. Tehdy v noci jsi držel v náručí Dantovu Beatrici, postavu z jeho spisů a z Holidayova obrazu, ne mě.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „To, co jsem cítil, bylo skutečné. To, co jsem udělal, bylo skutečné.“

„Myslel sis, že je to skutečné, ale byla to část iluze.“

„Bylo to skutečné, Julie. Bylo to všechno. Jakmile jsem se tě dotkl, věděl jsem to… a když jsem se tě dotkl znovu… vzpomněl jsem si na tebe. Moje tělo si na tebe vzpomnělo. Byla to jenom moje vědomá mysl, která zapomněla.“

„Já už nejsem ta malá holka. A ženou, kterou jsem, jsi na první pohled pohrdal.“

„To není pravda. Vyrostla jsi do krásné mladé ženy.“

„Chceš mazlíčka. Kotě.“

„Ne, Beatrice.“

„Přestaň mi tak říkat,“ procedila skrz zaťaté zuby

„Omlouvám se, Julianne. Vím, že jsem ti ublížil. Vím, že mám svou temnou stránku. Dovolíš mi ukázat ti, že dokážu být i hodný? Velmi, velmi hodný?“

„Je moc pozdě. Já nemůžu.“ I když ji bolelo to udělat, šla ke dveřím a po cestě popadla svůj batoh a kabát.

„A co minulá noc?“ zeptal se a vykročil za ní. „Ta pro tebe nic neznamenala?“

„A co by měla znamenat? Pověz mi to!“ Objala batoh přitisknutý těsně k hrudi a couvala ke zdi.

Opřel se rukama po obou stranách jejích ramen a naklonil se blíž.

„Musím to vysvětlovat? Copak to necítíš?“

Přiblížil tvář k té její, rty jen centimetry od jejích. Cítila jeho horký dech na své kůži a zachvěla se.

„Co mám cítit?“

„Tvoje tělo a moje společně. Přišla jsi včera v noci za mnou, Julianne. Přišla jsi do mé postele. Proč jsi to udělala? Proč jsi mi řekla, že nemůžeš

zůstat stranou? Protože jsme spřízněné duše, právě tak, jak to popsal Aristofanes – jedna duše ve dvou tělech. Ty jsi má chybějící polovina. Ty jsi můj bashert.“

„Bashert? Víš vůbec, co to znamená? Bashert je bashert, Gabrieli, osud

je osud. To může znamenat, cokoli chceš, a nemusí to znamenat mě.“ Široce se na ni usmál. „Tvoje jazykové znalosti mě neustále překvapují.“

„Znám to slovo.“

„Samozřejmě, má krásko. Protože jsi chytrá.“ Zlehka jí položil konečky prstů na krk a přejížděl po něm tam a zpátky.

„Gabrieli – nech toho.“ Odstrčila ho, aby mohla jasně uvažovat. „Jsi čistý, ale pořád jsi závislý. Já jsem dcera alkoholičky. Nemůžu dopustit, aby se to stalo.“

„Nezasloužím si tě. Vím to. Conosco i segni dell’antica iamma. Cítil jsem to, když jsem tě vzal poprvé za ruku. Když jsem tě poprvé políbil. A bylo to tam celou minulou noc – každý pocit, každá vzpomínka, každý vjem, který jsem měl předtím, tam byl. Bylo to skutečné. Podívej se na mě a řekni mi, že to pro tebe nic neznamenalo, a já tě nechám jít.“

Zavřela oči, aby zablokovala jeho prosby, jeho tvrzení, že poznal znamení prastarého plamene.

„Nedokážeš to, že? Tvoje tělo si mě pamatuje, a stejně tak tvoje srdce. Řekla jsi jim zapomeňte, ale nemohou. Vzpomeň si na mě, Beatrice. Vzpomeň si na svého prvního.“

Jeho rty se dotkly jejího krku a ona ucítila, jak jí pod jeho dotykem začal uhánět puls. Její tělo bylo zrádce; nedokázalo lhát. Nenaslouchalo rozumu. V téhle pozici by ji mohl požádat o cokoliv a ona by souhlasila. Z toho pomyšlení byla zoufalá.

„Prosím, Gabrieli.“

„Prosím, co?“ zašeptal a cestoval jí drobnými polibky nahoru a dolů po krku a nakonec se zastavil tak, že mohl pod svými ústy cítit tok její krve.

„Prosím, nech mě jít.“

„Nemůžu.“ Vytáhl jí batoh a kabát z rukou a hodil je na zem.

„Já ti nevěřím.“

„Já vím.“

„Ty mě rozbiješ, Gabrieli, a to bude můj konec.“

„Nikdy.“

Zvedl ruce a vzal do dlaní její tvář, a právě když zavřela oči, zaváhal. Julia čekala, myslela si, že se jeho vlhká hebká ústa spojí s jejími, ale neudělal to. Čekala. Pak otevřela oči.

Gabrielovy oči byly velké, něžné a hřejivé a upíraly se na ni. Usmíval se. Začal ji hladit po tvářích, jemné doteky tady a tam, zkoumal každou křivku, každou hranu, jako kdyby si ji chtěl vtisknout do paměti. Přesunul se k jejímu krku, použil jediný koneček prstu pravé ruky, aby po něm přejížděl znovu a znovu. Julia se zachvěla.

Přiblížil rty k jejímu uchu. „Uvolni se, má drahá.“ Zlehka jí okusoval ušní lalůček a vábivě se tiskl k jejímu krku. „Nech mě ukázat ti, co mohu dělat, když to vezmu pomalu.“

Zatímco držel její tvář v dlaních, otíral se rty o její čelo, nos, líce a bradu. Teprve když zavřela oči podruhé, přikryl její ústa svými rty. A od té chvíle byla Julia opravdu bez dechu.

Jakmile se jejich rty setkaly, vzedmul se v ní nával krve, žáru a té energie. Ale Gabriel byl opatrný a nechtěl spěchat. Jeho rty se přizpůsobily jejím, pohybovaly se tam a zpátky, kůže jim brněla jemným napětím. Ale ústa neotevřel. Zvedl ruce k jejím vlasům, jemně je do nich vpletl, masíroval jí pokožku hlavy a projížděl jimi od kořínků až ke konečkům.

Julia byla méně jemná, popadla ho za zátylek, tahala ho za vlasy a nechala si je protékat mezi prsty. Jejich ústa se dál tiskla k sobě, nebyla mezi nimi žádná mezera. Přejel jí po horním rtu jazykem a zkusmo ho ochutnal, než vsál ten dolní mezi své rty.

Bylo to vábivé. Bylo dráždivé. Byl to ten nejpomalejší polibek, jaký kdy komu dal. A způsobil, že jeho srdce tlouklo jako o závod. Když mu zasténala do úst, naklonil jí hlavu dozadu, aby se pro něj mohla otevřít. Ale nespěchal. Počkal, až uvolnila čelist, a když už sama nevydržela čekat a její vlastní jazyk začal váhavě hledat ten jeho, teprve potom si dovolil přijmout její pozvání.

Horečnatě zareagovala, ale byl to Gabriel, kdo ten polibek řídil, a on si přál líbat ji něžně. Jemně. Klidně. Trvalo skoro celou věčnost, než nechal své ruce klesnout z jejích tváří přes krk na ramena, kde ji

jemně masíroval. A další polovinu téže věčnosti trvalo, než jí tytéž ruce sklouzly dolů po zádech a pod oblečení, aby našly nahou kůži. Celý ten čas pomalu zkoumal její ústa, jako by nikdy neměl dostat druhou šanci.

Zalapal po dechu a zasténal, když jeho ruce sjely dolů a našly ty jamky, které objevil minulou noc. Už na ně nemyslel jako na nezmapované území, byly poprvé objevené jeho průzkumem, dokonce i když neměl vůbec žádné právo si je nárokovat.

Jeho prsty jí klouzaly po kůži a Julia zafňukala a přitiskla se k němu. Její bezmocné zvuky byly erotičtější než jakékoliv nestydaté sténání, které kdy plnilo jeho uši. Pronikaly jím a zapalovaly v něm oheň. A pak se k ní tiskl, vyplňoval měkké, jemné křivky svými šlachami a ocelí. Jemně si s ní vyměnil místo, takže to byla jeho záda, která se přitiskla ke zdi. Nechtěl ji věznit, aby se cítila jako zahnaná do kouta. Místo toho dovolil, aby zahnala do kouta ona jeho.

Julia vdechovala jeho dech, horký a vlhký uvnitř svých úst. On byl její kyslík. Nemohla polibek přerušit na dost dlouho, aby se opravdu nadechla, a začínala se jí točit hlava. To způsobilo, že pocit z jeho rtů byl ještě intenzivnější, a tak proti tomu nebojovala. Jen se vzdala, ochutnávala, sála a hladila…

Gabriel nepatrně ustoupil a přerušil polibek.

Palci sledoval křivku nahé kůže na jejím pasu. Rychle vdechla a on ji sevřel těsněji v objetí, ovinul kolem ní paže a ucítil, jak se k němu tisknou její ňadra.

„Je třeba, aby sis zvykla na mé rty, Julie, protože mám v úmyslu tě líbat hodně.“ Políbil ji do vlasů, usmál se na ni a vypadal opravdu šťastný. Když konečně našla svůj hlas, třásl se. „Gabrieli, já nic neslibuji. S ni-

čím nesouhlasím. Jeden polibek to nemůže změnit.“

Jeho úsměv zmizel, ale pořád ji držel blízko u sebe. Natáhl prst a odhrnul jí z obličeje pár vlasů.

„Dej mi šanci. Můžeme na to jít pomalu a pokusit se uzdravit jeden druhého.“

„Včera v noci jsi říkal, že můžeme být přátelé. Přátelé se takhle nelíbají.“

Zasmál se. „Můžeme být přátelé. Můžeme vycházet z modelu dvorské lásky, jestli chceš. Jen to musím mít na paměti, až tě budu příště líbat. A ty taky.“

Julia odvrátila pohled. „Nevěřím ti dost na to, abych byla něčím jiným. A i kdybych to udělala, dostal jsi špatné děvče. Byl bys mnou bolestně zklamaný.“

„O čem to mluvíš?“

„Nikdy bys nebyl spokojený jen se mnou samotnou, a jakmile by sis to uvědomil, opustil bys mě. Takže se mnou měj slitování a vyber si někoho sexuálně kompatibilnějšího, než jeden z nás skončí zraněný.“

Dívala se, jak mu tmavne barva ve tváři a oči začínají planout. Čekala, že vybuchne.

„Co ti to udělal?“

To nebyla otázka, jakou čekala. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Gabriel se na ni pozorně zadíval a zkoumal její výraz. Odpoutal se ode zdi, napřímil se v celé své výšce a narovnal ramena. „Nevím, co ti provedl, že to způsobilo, že si o sobě myslíš tak málo, ale já nejsem on. Copak ti naše noc v sadu neukázala, že naše spojení není založené na sexu?“ Chvíli ji hladil po vlasech s jemností, která popírala prchlivost jeho tónu. „Mohl bych ho zabít, za to, že ti tohle udělal,“ zašeptal, „že rozdrtil tvoji duši.

Nemohu popřít, že jsem si dopřával a byl jsem daleko od toho, být monogamní. Ale chci něco víc, něco skutečného. A já vím, že ty to chceš taky. Jaké jsou šance, že tvůj příští přítel bude panic? Téměř nulové. Tvoje sebevědomí bude problém s kýmkoliv, s kým budeš chodit, nejen se mnou. A kterýkoliv muž, který by tě opustil proto, že nemáš sexuální zkušenosti, by za to nestál. Musíš mít víru, Julie, a musíš mít naději. Dokonce i když nemáš žádnou naději v nás, musíš si ji uchovat pro sebe. Jinak nikdy nikoho nenecháš, aby tě miloval.“

„Ani mě neznáš.“

„Znám tě víc, než si myslíš, a zbytek se chci naučit. Uč mě, Beatrice. Zapíšu se na tvou univerzitu jako student. Nauč mě, jak se mám o tebe starat.“

„Prosím, Gabrieli. Mluv vážně!“

„Já mluvím vážně. Je tu spousta věcí, které jeden o druhém nevíme.

Věcí, na které se těším, až je budu objevovat a zkoumat.“

„Nechci, aby ses o mě dělil.“

Zavrčel. „Nemám ve zvyku se dělit o něco, co je mi drahé. Nepřipustím, aby se tě jiný muž dotkl ani prstem, a to včetně Paula a každého jiného prznitele andělů tam venku.“

„Nechci se dělit ani já o tebe.“

„O mě?“

„Ano.“

„No, to je samozřejmé.“

„Ne, to není.“

„Co to má znamenat?“ rozzlobil se.

„Budu očekávat, že nebudeš spát s nikým jiným, a to i v té době, dokud se budu ještě – rozhodovat. Jako projev dobré vůle.“

„Domluveno.“

Julia se zasmála. „Říkáš to, jako by to bylo snadné! Jsi ochoten se vzdát všech svých ženských společnic jenom tak, jen za účelem dosažení pouhé možnosti něčeho se mnou? Nevěřím ti.“

„Získávám víc, mnohem víc, než ztrácím, věř mi. A mám v úmyslu ti to dokázat, znovu a znovu a znovu.“ Naklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„Paulina…“ zašeptala.

Gabriel ji dál líbal, přesouval se stále níž, tam, kde její krk přecházel do ramene. „Nestarej se o ni.“

„Nebudu se s ní o tebe dělit.“

„Nebudeš muset.“ Znělo to netrpělivě.

„Je Paulina tvoje žena?“

Odtáhl se a upřel na ni kamenný pohled. „Samozřejmě že ne. Za koho mě to máš?“

„Exmanželka?“

„Julianne, přestaň. Ne, není moje exmanželka. Konec řečí.“

„Chci se o ní dozvědět.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Z důvodů, o kterých bych radši nemluvil. Řekl jsem ti, že s ní nespím, a taky nespím. To by ti mělo stačit.“

„A co m-a-i-a?“

Jeho obličej ještě víc ztvrdl. „Ne.“

„Viděla jsem to tetování na tvé hrudi, Gabrieli. Viděla jsem ta písmena.“

Založil si ruce na prsou. „Já nemůžu.“

„Pak já taky ne.“ Sehnula se, aby sebrala svůj batoh a kabát.

Zastavil ji. „Julianne, řekni mi, kdo způsobil, že se cítíš tak nejistá sama sebou a svými sexuálními schopnostmi. Byl to Simon?“

Přikrčila se.

„Řekni mi to.“

„Neříkej to jméno přede mnou.“

„To ty jsi ho řekla. Vyslovila jsi to jméno ze spaní. Znělo to rozrušeně.

Řekni mi to.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože se mi z toho zvedá žaludek,“ zašeptala a tiše ho prosila, aby změnil téma.

Podezření, temné a znepokojující, pomalu ovládlo Gabrielovu mysl.

A jakmile se to stalo, nedokázal ho zahnat.

„Julianne, on… nepřinutil tě, nebo ano?“ Svěsila hlavu. „Ne, Gabrieli. Jsem panna.“

Na chvíli se odmlčel a pomalu dýchal. „Byla bys panna, i kdyby tě k tomu donutil. Byla bys panna pro mě.“

Jeho hlas byl tak bolestný a tak upřímný, až jí ta tíha málem utrhla srdce.

„To je od tebe velice šlechetné. Ale já jsem nebyla znásilněna.“

Na chvilku zavřel oči a zhluboka si povzdechl. „My oba máme tajemství, o kterých nechceme mluvit. Nechci ti lhát, ale nemůžu ti říct všechno. Ne dnes. A podle toho pohledu ve tvých očích vím, že přede mnou taky skrýváš nějaké velmi bolestivé věci. Ale můžu s tím žít. Nechystám se tě nutit, abys o nich mluvila.“ Položil jí ruce kolem pasu a přitáhl si ji celou zardělou k sobě.

„Takže před sebou budeme mít navzájem tajnosti?“ Znělo to zmateně.

„Prozatím ano.“

„Pořád je tu ta skutečnost, že jsem tvoje studentka.“

Znovu ji políbil, aby jí zabránil říci něco dalšího. „To je další tajemství, které budeme muset držet pod pokličkou. Ale drahá, nechci vést zbytek našeho rozhovoru v téhle zatracené předsíni. Prosím, vrať se ke stolu a dojez si snídani. Můžeme si povídat u kávy nebo prostě můžeme jíst mlčky. Ale prosím, neodcházej. Prosím.“

Julia střelila očima ke dveřím. „Musím vědět, co ke mně cítíš, Gabrieli,“ začala nejistě. „Musím vědět, že tohle pro tebe není hra. Máš mě vůbec rád? Mé opravdové já?“

Zmateně se na ni podíval. „Samozřejmě že tě mám rád. A chtěl bych si zasloužit tvou lásku. Kam se pohneme odsud, je jenom na tobě.“

Nejistě natáhla prsty, aby ho pohladila po vlasech. Zavřel oči, uvolnil se pod jejím dotekem a pomalu zhluboka dýchal. Když přestala, otevřel je a Julia v nich uviděla hlad.

Usmál se a hlad nahradilo něco jiného.

Naděje. Pohled na naději v Gabrielově výrazu jí vehnal slzy do očí.

„Takhle jsem si to nepředstavovala,“ vzlykala a otírala si obličej hřbetem ruky. „Znovu tě najít je tak jiné, než jak jsem o tom snila. A ty nejsi ten, kdo jsem myslela, že jsi.“

„Já vím.“ Schoval ji do své náruče a jemně ji políbil na čelo.

„Zbláznila jsem se do tebe, Gabrieli, když mi bylo sedmnáct. Moje první opravdová láska. A ani jsi to nebyl ty. Promarnila jsem celý svůj život v klamu.“

„Je mi líto, že jsem tě zklamal. Přál bych si být rytíř, a ne drak. Ale nejsem.“ Odtáhl se a zadíval se jí hluboko do očí. „Všechno závisí na tobě. Můžeš mě zachránit, nebo zatratit jediným slovem.“

Julia si přitiskla tvář k jeho hrudi a přemýšlela, jestli vůbec někdy měla na vybranou.

18. kapitola

Ahoj, Paule. Promiň. Neslyšela jsem zvonek. Rozbitý? Emerson mi vynadal, ale můžu zůstat v semináři (uf). Musím si najít nového odborného poradce. Pracuju na tom. Dáme řeč později a díky, Julia.

Paul zmateně zíral na textovou zprávu, kterou právě dostal od Julie. Rozbitý zvonek? Jak příhodné. Netušil, jestli se ho snaží odbýt kvůli tomu, že se cítí trapně kvůli své hádce s Emersonem, nebo z nějakého jiného důvodu. V každém případě neměl čas ji najít a zjistit to; Emerson mu poslal e-mailem seznam knih, které chtěl vyhledat v knihovně a doručit před jednou hodinou do kanceláře.

Paul poslal Julii krátkou odpověď, že je rád, že je v pořádku, zavrtěl hlavou a rychle odešel ze svého bytu do Robartsovy knihovny.

??

Julia seděla bokem na kožené pohovce a opírala si bradu o založené ruce. Výhled z Gabrielových oken, sahajících od podlahy ke stropu, byl pozoruhodný. Ze svého místa viděla většinu centra a část jezera Ontario. Stromy ve městě změnily barvu a teď byly zlaté, žluté, zářivě oranžové a červené. Julii to připomnělo některé z kanadských krajinek, na které se byli společně s Paulem podívat v Galerii umění Ontario.

Nabízela se Gabrielovi, že mu pomůže uklidit po snídani, ale nechtěl o tom ani slyšet. Políbil ji na čelo a požádal ji, aby odpočívala, jako by

odpočinek byl nějaký úkol. Pohled na torontský obzor jí umožnil soustředit se na něco krásného, zatímco si znovu a znovu v hlavě přehrávala rozhovor, který s ním vedla, a snažila se to dát dohromady s jejich předchozími setkáními.

Jak jen mohla být tak slepá? A proč před ní Clarkovi skrývali Gabrielovu závislost? Vždycky se k ní chovali, jako by byla člen rodiny. Ale dokonce ani Rachel o tom neřekla ani jediné slovo, pokud by člověk nevzal v úvahu to, co nedávno pronesla o jeho temnotě. Měli Clarkovi ve zvyku vždycky mluvit v hlubokých metaforách jako metafyzičtí básníci? Julia by potřebovala přednášky z literární vědy, aby dokázala jejich narážky interpretovat.

Gabriel se opřel o krb a zadíval se na ni. Vypadala pozoruhodně jako doma, uvelebená na jeho pohovce a zahleděná z okna jako kočka. Ale její napjatá ramena svědčila o starostech. Posadil se vedle ní a záměrně mezi nimi nechal zdravý odstup. Když neudělala žádný pohyb, aby se k němu přisunula blíž, ani se na něj nepodívala, natáhl k ní ruku.

„Prosím.“ Usmál se.

Julia ho za ni váhavě vzala a zjistila, že si ji přitahuje ke svému boku.

Ovinul kolem ní paže a políbil ji do vlasů. „Tak je to lepší.“ Povzdechla si a zavřela oči.

„Pohodlné?“ zeptal se.

„Ano.“

Gabriel cítil, jak se její tělo uvolňuje. Po tom, co spolu probírali, byl překvapený, že se s ním dokázala uvolnit. „Kdy tě naposled někdo takhle držel?“ Začal ji roztržitě hladit po vlasech, zatímco ve skutečnosti byl duchem někde jinde.

„Včera v noci.“

Zasmál se. „Vzpomínám si na to. Ale předtím?“

„Nepamatuji se.“ Juliin tón hlasu zněl ublíženě, a tak se rozhodl na ni nenaléhat.

Nejspíš hladoví po fyzické náklonnosti. Matky alkoholičky nebývají způsobilé starat se o děti. A ten Simon, ten ji pravděpodobně nikdy neobjímal – ne bez toho, aby se jí přitom nesnažil sundat oblečení.

Ta pouhá myšlenka ho rozzuřila – že by s ní někdo mohl zacházet s tak malou péčí. Věděl, že ji něco v jejich fyzickém spojení uklidňuje –

stejně jako jeho. A to ho vedlo k domněnce, že má jen malou zkušenost s pozitivním fyzickým kontaktem.

„Je to v pořádku? Držet tě takhle?“ zašeptal jí do vlasů.

„Ano.“

„To je dobře.“ A aby zvýšil účinek, sledoval linii jejích vlasů a odhrnul jí jeden pramen z obličeje. „Tak nádherná,“ zašeptal. „Tak krásná.“

Nějakou dobu takhle seděli, dokud se Julia nerozhodla položit mu otázku, o které uvažovala. „Ta fotograie, kterou jsi měl nad postelí, ta, na které ten muž líbá ženu na rameno… kde jsi ji našel?“

Gabriel sevřel rty. „Nenašel.“

„Tak odkud…“

„Záleží na tom?“

„Pokud mi to nechceš říct, je to v pořádku. Viděla jsem ji v šatně, když jsem hledala svetr. Je velmi krásná.“ Zkusila se mu vyvléknout z objetí, ale držel ji pevně.

„Opravdu si myslíš, že je krásná?“ Hlas se mu vytratil a zvedl jí bradu, aby se jí mohl zadívat do očí.

„Ano,“ vydechla.

„A ty ostatní?“

„Ty tak moc ne.“

Gabriel vypadal samolibě. „Dělal jsem je já.“

„Ty?“ Překvapeně se odtáhla.

„Ano.“

„Ale ony jsou…“

„Erotické?“

„Ano.“

Hořce se usmál. „Je těžké uvěřit, že bych mohl udělat krásné a erotické fotograie, slečno Mitchellová?“

„Nevěděla jsem, že jsi fotograf. A tohle nejsou obyčejné fotograie.“

„Nejsem moc dobrý fotograf, vážně. Ale myslím, že dopadly pěkně.

Mám i další.“

Julii poklesla čelist. Další? „A ty ženy?“ Přesunul se vedle ní.

„Ty ženy jsou, nebo spíš byly, moje známé.“

„Modelky?“

„Ne.“

Julia zmateně svraštila obličej, dokud jí ta odpověď konečně nedošla. A se zvednutým obočím věnovala Gabrielovi velmi překvapený pohled.

Povzdechl si a začal si mnout oči. „Ano, jsem si jistý, že to byla ukázka špatného vkusu, pověsit je. A rozhodně byla ukázka špatného vkusu nechat tě, abys je viděla, když jsou takovým způsobem osobní. To byl důvod, proč jsem cítil, že je musím sundat, než tě přivedu do své ložnice. Ale ty snímky byly pořízeny s jejich souhlasem. V několika případech o to dokonce prosily, vážně. Určitě sis všimla, že jsem taky na více než jedné z nich, takže jsem byl daleko od toho, být jen chlípný šmírák.“

Zapomněla na svou otázku, na které z nich je Paulina, a v naprostém úžasu se odtáhla. „To jsi ty?“

„Ano.“

„Na té, co jsem se tě na ni ptala, to jsi ty?“

Svraštil obočí. „Netvař se tak překvapeně. Myslel jsem, že se ti zdám atraktivní.“

„Ale ty jsi na té fotce nahý.“ S pocitem obrovského zneklidnění si Julia začala zuřivě mávat rukou před obličejem, aby si ochladila planoucí pokožku.

Gabriel se srdečně zasmál a přitáhl si ji k sobě. „Jsem nahý na všech

těch fotograiích.“ Hlas měl protknutý sexem, když jí to šeptal do ucha.

„Tahle fotka je taky moje nejoblíbenější, dokonce i když jsem ke konci tu ženu moc rád neměl.“ Po tváři se mu rozlil vláčný, doutnající úsměv a políbil ji na temeno hlavy. „Rád bych udělal tvoji fotku.“

„To si nemyslím.“

„Jsi krásná, Julianne. Tvoje fotograie – tvůj úsměv nebo proil nebo tvoje elegantní šíje – by byla mnohem krásnější než kterékoli z uměleckých děl, které vlastním, včetně Holidayovy malby.“

Zavrtěla hlavou.

„Jednou se tě zeptám znovu. A teď, co ty na rezervaci ve Scaramouche dnes večer? Je to jedna z mých nejoblíbenějších restaurací.“

„Nemyslím si, že jít na večeři ven je dobrý nápad.“ Julia se ještě pořád snažila popadnout dech.

„Proč ne?“

„Neříkal jsi, že bychom se neměli ukazovat na veřejnosti?“

Gabriel se zamračil. „Znám majitele. Můžu rezervovat jeho soukromý stůl, kde bychom byli daleko od zvědavých očí. Pokud bys tedy radši nechtěla jít do Harbour Sixty a setkat se s Antoniem. Pořád mě otravuje, abych tě zase přivedl.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Vyprávěl mi všechno o té večeři v italsko-kanadském klubu, na které jsi byla s ním a s jeho rodinou.“

„Antonio se ke mně choval velmi laskavě.“

Gabriel přikývl a naklonil se, jako by ji chtěl políbit, ale ona mu položila ruku na hruď.

„Nemůžu s tebou jít dneska na večeři. Zítra mám schůzku s Katherine Pictonovou a nejsem na ni připravená.“

„Zítra?“

„Pozvala mě do svého domu na čaj. Trochu mě děsí.“

„Počkej, až se s ní setkáš. Vypadá jako něčí babička, ale nenech se zmýlit – je geniální a rozhodně neblábolí nesmysly. Bude očekávat, že ji budeš oslovovat jako profesorku Pictonovou, a nedá na plané řeči nebo na hovory o něčem osobním.“

„Jenom namyšlení absolventi Oxfordu dávají přednost oslovení profesor,“ zamumlala Julia.

Zamračil se, dokud na něj nemrkla.

„Je velmi formální, ale také zatraceně dobrý akademik, a pokud s ní budeš pracovat, bude to pro tebe velký přínos. Jen v sobě najdi to nejlepší a jsem si jistý, že tě přijme. Do té míry, do jaké je schopná.“

Julia se zachvěla a Gabriel kolem ní v odpověď utáhl své objetí.

„Neboj se, tvůj návrh práce ji bude zajímat. Jsem si jistý, že bude chtít, abys ho změnila, ale kdybych byl tebou, přijal bych její opravy bez výhrad. Ona ví, co dělá.“

„Jsem si jistá, že má v penzi na práci důležitější věci než dohlížet na magisterské studenty.“

„Dluží mi laskavost. Řekl jsem jí, že mám vynikající studentku, u které se necítím být dost v pohodě, abych jí dělal vedoucího práce, protože je to přítelkyně mé rodiny, a Katherine souhlasila, že se s tebou setká. Ohledně dnešní mládeže je pěkně skeptická – myslí si, že nejsou tak talentovaní nebo že nedokážou pracovat tak tvrdě jako kdysi ona, když byla na vysoké. Takže mi nic neslíbila.“

„Nemusel jsi to pro mě dělat.“

Gabriel si natočil pramen jejích vlasů na jeden ze svých prstů. „Chtěl jsem udělat něco hezkého. Je mi líto, že jsi nemohla jít na Harvard.“

Julia se podívala dolů na své ruce. „Ale přivedlo mě to zpátky k tobě, ne?“

Usmál se, dokonce i očima. „Ano, to přivedlo.“

Po tomto intenzivním okamžiku se odtáhl, aby se mohl podívat na svoje rolexky. Zasténal.

„Co je?“ zeptala se.

„Musím jít. Mám schůzku.“

„Taky bych měla jít.“

Zvedla se z pohovky a rychle zamířila k batohu, přehodila si ho přes rameno a rozhlížela se po svém kabátu.

Gabriel přešel třemi kroky místnost a položil jí ruce na ramena. „Zůstaň. Nebudu pryč dlouho a vrátím se pak rovnou zpátky.“

Sevřela ret mezi zuby a zamyšleně se do něj začala kousat.

Palcem jí ho vysvobodil a uvolnil tak poraněnou tkáň. „Nedělej to.

Rozčiluje mě, když to děláš.“

Rychle odtáhl palec od jejích rtů, aby si špatně nevyložila jeho záměr, ale ne dřív, než se náhodou dotkl jejího jazyka. Bylo těžké říct, kdo tu náhodu vlastně způsobil.

„Co je to za schůzku?“

Gabriel si promnul oči. „Je s Christou. Bude to nepříjemné. Ale bylo by to mnohem snazší, kdybych věděl, že tu na mě budeš čekat.“

„Mám toho tolik na práci a musím zavolat Paulovi. Zjevně šel včera v noci do mého bytu, aby mě zkontroloval.“ Julia začala mluvit mnohem rychleji než obvykle. „Poslala jsem mu esemesku, že jsem v pořádku. Napsala jsem mu, že nemusím odejít z tvého semináře, ale že si musím

najít nového vedoucího práce. Nevěděla jsem, jak vysvětlit, že budu mít jako poradce Katherine Pictonovou.“

Gabriel zuřil. „Nedlužíš mu žádné vysvětlení. Řekni mu, že to není jeho věc.“

„Je to můj kamarád.“

„Pak se můžeš zmínit o souvislosti mezi svou přihláškou na Harvard a Katherine. Přátelí se s Gregem Mathewsem.“

Julia přikývla a začala si zapínat si kabát.

„Počkej.“ Odešel do své pracovny a na několik minut v ní zmizel.

Když se vrátil, vtiskl jí do rukou starou knížku v pevné vazbě.

Přečetla si název Postava Beatrice: Studie Danta od Charlese Williamse.

„Chci, aby sis vzala tohle.“

„A já chci, Gabrieli, abys mi přestal dávat věci.“ Podala mu ji zpátky.

„Uděláš na Katherine dojem, když budeš tenhle titul znát. Je fanoušek Dorothy L. Sayersové a Sayersová si půjčila od Williamse o Božské komedii spoustu poznatků.“ Odkašlal si. „Nejsou s ní spojené žádné závazky, Julianne. Ani žádná hanba.“

Zadívala se na ten výtisk a pohladila rukou starou vazbu.

„Alespoň si ji vezmi, než bude souhlasit, že ti bude dělat poradce.“

„Děkuji.“

„Není zač. A teď si musíme promluvit o něčem jiném.“ Nervózně se na něj podívala.

„Bylo by to mnohem jednodušší, kdybys nebyla moje studentka, ale jsi. Alespoň prozatím.“

Prudce se nadechla.

Gabriel si protřel oči. „Omlouvám se. To nevyznělo dobře. Co chci říct je, že zcela evidentně nemůžu být tvůj poradce. Ale pořád tu zůstává problém s dantovským seminářem.“

„Kdybych nedokončila tvůj seminář, nemohla bych v květnu promovat. Nechal jsi mi v hlasové schránce zprávu, že bys mi mohl najít dálkový kurz jako náhradu, ale to mi nepomůže. Potřebuji seminář o Dantovi kvůli své specializaci a kvůli své práci.“

„Politika ohledně vztahů se studenty platí i na ty v seminářích a jejich vyučující, nejen na studenty a jejich vedoucí prací. To znamená, že s te-

bou nemůžu mít vztah, dokud jsi moje studentka. Příští semestr to bude samozřejmě úplně jinak. Pak už moje studentka nebudeš.“

Věděla to. Deklarace práv a povinností studentů to jasně říkala. Fakulta nepřipouštěla, aby její členové spali se svými současnými studenty, to bylo víc než jasné. A studenti nesměli spát s členy fakulty, se kterými měli co dočinění. Jinak by…

Ovšem Julia neměla v plánu s Gabrielem spát. Přemýšlela, jestli si to pamatuje.

„Nemůžu tě znovu ztratit,“ zašeptal. „A nemůžu ti bránit v tom, kvůli čemu jsi sem přišla. Takže to musíme nějak vyřešit. Zatím si promluvím se svým právníkem.“

„Se svým právníkem?“

„Preventivní, soukromý rozhovor o tom, co můžu od univerzity očekávat, pokud bych měl v úmyslu se scházet s jednou ze svých studentek, dokud je v mém semináři.“

Julia mu položila třesoucí se ruku na rukáv. „Chceš přijít o práci?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl drsně.

„Už jsem tvou kariéru ohrozila jednou. Nechci to udělat zase. Musíme se držet jeden od druhého dál, a až skončí semestr, můžeme si o tom znovu promluvit. Třeba změníš názor, víš, a rozhodneš se, že mě nechceš.“ Zadívala se dolů na své tenisky a nervózně si pohrávala s prsty.

„To se nestane, Julianne.“

„Pořád ještě poznáváme jeden druhého. Možná je pět týdnů přátelství přesně to, co potřebujeme.“

„Přátelé chodívají na večeři. Co třeba zítra večer?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Proč mi nezavoláš? Slibuji, že budu zvedat telefon.“

Gabriel se zamračil. „Takže kdy se zase uvidíme?“

„Na tvém semináři příští středu.“

„To je moc daleko.“

„To je přesně tak, jak to je, pane profesore.“ Julia mu věnovala poloviční úsměv a šla ke dveřím.

„Nezapomněla jsi na něco?“

Rychle zkontrolovala batoh, aby se ujistila, že má své klíče. „Nemyslím si.“

S potemnělýma očima k ní přistoupil. „Žádný polibek na dobrou noc pro ubohého opuštěného Gabriela?“ zašeptal, hlas úmyslně svůdný.

Julia polkla. „Přátelé se nelíbají tak, jak to děláš ty.“

Přibližoval se, dokud nebyla zády přitisknutá ke vchodovým dveřím.

„Jen přátelskou pusu. Čestné skautské.“

„Ty jsi někdy chodil do skauta?“

„Ne.“

Gabriel zvedl ruku, pomalu, aby ji nevystrašil, a jemně ji pohladil po tváři. Věnoval jí odzbrojující úsměv a ona zjistila, že mu ho vrací. Pevně, ale zlehka přitiskl své rty k jejím a přidržel je tam.

Julia čekala, že něco udělá, že otevře ústa, že se pohne, cokoliv, ale nic se nestalo. Stál jako přimražený a jemně se jí tiskl ke rtům, dokud se neodtáhl a mírně se na ni neusmál.

„To nebylo tak špatné, že?“ Uchechtl se a špičkou jednoho prstu jí přejel po hraně čelisti.

Potřásla hlavou. „Sbohem, Gabrieli.“

Jakmile se za ní zavřely vchodové dveře, opřel se o zeď, promnul si oči a mumlal si něco nesrozumitelného.

??

Poté co se Gabriel vrátil domů z velmi nepříjemné a trochu svérázné schůzky s Christou, popadl z chladničky Perrier a vytočil číslo svého advokáta Johna Greena. Gabriel už Johnovy služby nějaký ten čas nepotřeboval a byl by raději, kdyby to tak zůstalo. John měl i nějaké pochybné klienty, ale byl to ten nejlepší právník, zvláště když došlo na kanadské trestní právo, a Gabriel to věděl. Nicméně, John nebyl odborník v oblasti pracovního práva, na což Gabriela několikrát během jejich půlhodinového rozhovoru upozornil.

„Musím tě varovat, pokud je dodržování politiky ohledně vztahů se studenty podmínkou tvého zaměstnání, porušíš ji a ohrozíš sebe i svou práci. Takže mi dovol, abych se tě na něco zeptal – spíš s ní?“

„Ne,“ odpověděl Gabriel stručně.

„Dobře. Ani s tím teď nezačínej. Ve skutečnosti moje profesionální rada zní, aby sis od té dívky držel odstup, dokud se ti neozvu. Kolik jí je?“

„Prosím?“

„Té holce, Gabrieli, té buchtě.“

„Řekni jí tak ještě jednou a poohlédnu se po službách někoho jiného.“ John se odmlčel. Gabriel byl parchant, to věděl, a tak trochu rváč.

A John neměl energii na to, aby se s ním po telefonu hádal.

„Řeknu to jinak – ta mladá dáma, o kterou jde, jak je stará?“

„Dvacet tři.“

John si vydechl úlevou. „Fajn. Alespoň se nejedná o nezletilou.“

„Opět budu předstírat, že jsem to neslyšel.“

„Poslouchej, Emersone, jsem tvůj právník. Nech mě dělat mou práci. Nemůžu ti poskytnout profesionální názor na situaci, pokud nebudu znát všechna fakta. Jedna moje kolegyně žalovala Torontskou univerzitu v loňském roce; požádám ji, aby mě uvedla do obrazu. Ale pro tuhle chvíli moje rada zní, aby ses té dívce prostě vyhýbal, ale cokoliv uděláš, hlavně s ní nespi. Rozumíš?“

„Ano.“

„A dovol mi být ještě otevřenější. Vůbec se s ní nepouštěj do jakékoliv sexuální aktivity. Nepotřebujeme se nechat zatáhnout do clintonovské debaty o tom, co je obsahem sexuálních vztahů. Nic s ní nedělej; a je úplně jedno, že by to bylo oboustranné.“

„Co kdybychom měli romantický vztah, ale sexuální ne?“

John se na chvíli odmlčel a začal si čistit ucho malíčkem. „To jsem tak docela nepochopil.“

„Řekl jsem, co kdybych se s ní stýkal společensky, ale nedošlo by k žádnému sexuálnímu kontaktu.“

John se hlasitě rozesmál. „Děláš si ze mě legraci, Emersone? Ani já ti nevěřím, a to si mě za to platíš. Nikdo ti neuvěří.“

„O to nejde. Jde o to, že pokud se nebudu se svou studentkou zabývat sexuální aktivitou, poruší náš vztah univerzitní politiku?“

„Nikdo nebude věřit, že máš vztah, který nezahrnuje sex, zvláště s přihlédnutím ke tvé reputaci. Ovšem, je povinností zaměstnavatele

přinést o vztahu důkaz, pokud na tebe ta tvoje maličká nepodá stížnost, nebo vás dva někdo nechytí v kompromitující situaci. Nebo pokud neskončí těhotná.“

„To se nestane.“

„To říká každý, Emersone.“

Gabriel si odkašlal. „Ano, ale v tomto případě by to bylo za hranicemi možností. Z mnoha důvodů.“

John zvedl oči v sloup a rozhodl se nedávat panu profesorovi lekci z biologie. „Nicméně pokud by na vás přišli a neproběhl by žádný sexuální kontakt, pravděpodobně bys čelil jen napomenutí za nepřípustný vztah. Ale nemůžu si být jistý, aniž bych četl pravidla politiky, a potřebuji se od své kolegyně dozvědět, jaký druh precedentu si pro tohle univerzita stanovila.“

„Děkuji.“

„Je to tvůj zadek a ne můj, jestli se tu něco podělá, takže buď opatrný.

Já dostanu zaplaceno tak jako tak.“ John si odkašlal. „A, Gabrieli?“

„Ano?“

„Chtěl bych, aby ses na nějakou chvíli vyhýbal problémům. Žádné holky, žádné rvačky, žádné opilství na veřejnosti, nic takového. Každý univerzitní právník by vytáhl tvoji minulost, pamatuj na to. Zkusme nechat minulost minulostí, ano?“

„Dobře, Johne.“

A s tím Gabriel zavěsil, popadl klíče a rozhodl se vybít si svou frustraci v šermířském klubu.

??

Když se Julia vrátila k sobě do bytu, nedočkavě prohledala teď už zazimovaný květinový záhon, aby našla nějaké útržky Gabrielova vzkazu. Bohužel jediné, co objevila, bylo pár potrhaných kousků, které zdaleka nestačily k tomu, aby si ho mohla přečíst.

Většinu dne strávila procházením knížky Charlese Williamse. Dělala si poznámky, o kterých doufala, že by jí mohly při její schůzce s Katherine pomoci. Musela přiznat, že Gabrielova předvídavost byla v tomhle

bodě téměř zázračná. Williams ovládal Danta tak, že jí nabídl pro její práci spoustu podnětů.

Než šla spát, seděla na posteli, poslouchala iPod a přemýšlela o Gabrielovi. Nahrál jí do něj dvě písně; ta druhá byla Dante’s Prayer, také od Loreeny McKennit. Byla to hluboce dojemná skladba a její poslech Julii rozplakal. Tu noc znovu usnula s fotograií ze zásuvky se spodním prádlem pod polštářem, zatímco uvažovala o spoustě věcí.

Gabriel byl závislý na drogách. Bez pochyb věděla, že kdyby ho někdy jeho závislost ovládla, ovládla by stejně i ji. Zatáhla by ji do hlubin, kde rozhodně nechtěla být.

Kromě toho by měl jakýkoliv vztah s Gabrielem potenciál ohrozit jejich kariéry. Jakmile by vyšlo najevo, že jsou spolu, byl by z něj nadaný mladý profesor, který poplácává po zadku hezké prdelky ze svého semináře, a stal by se z něj předmět narážek na všech fakultních večírcích. A ona by byla mladá děvka, která roztáhla nohy, aby získala akademický titul, protože není dost chytrá, aby toho dosáhla jinak. Ve skutečnosti nezáleželo na tom, jestli počkají, dokud neskončí semestr, drby je pošpiní oba.

Nakonec, zamilovala se do Gabriela Emersona, když jí bylo sedmnáct. Možná by to vysvětlovalo jejich intenzivní spojení nebo způsob, jakým se na ni díval, nebo ty pocity, které v ní vyvolával, když byla v jeho náručí. Ale ať už bylo skutečným základem její zamilovanosti cokoliv, propadla mu a propadla mu těžce. Snažila se své pocity potlačit, když se nevracel domů; snažila se je zabít tím, že se v sobě pokoušela vzbudit city k někomu jinému. Ale včera v noci, když se mu schoulila do náruče, se v ní vzedmula vlna emocí a celou tu její chatrnou obranu smetla do moře jako hrad z písku. Láska, kterou chovala ke Gabrielovi, tam byla pořád, malý plamínek, který hořel jasně a který nemohla uhasit ani veškerá voda z oceánu.

Takže tohle byl možná ten případ, kdy už teď nemá na vybranou, protože si vybrala už tehdy. Vybrala si, když jí podal ruku a ona se jí bez ptaní chopila. Jakmile se jí dotkl, věděla, že je jeho. Poté už tam vždycky byl, ve stínech, jako duch, který nemůže odejít. A teď se ten duch rozhodl, že ji chce.

Ale Julia věřila, že ji nikdy nebude milovat.

??

Druhý den ráno, když si kontrolovala mobil, byla překvapená, že našla zprávu od Gabriela. Volal jí poté, co usnula.

„Julianne, slíbila jsi, že budeš zvedat telefon. (Povzdech.) Předpokládám, že je všechno v pořádku a že jsi ve sprše nebo tak něco. Zavolej mi, až dostaneš tuhle zprávu.

Je mi líto, že jsem tě dnes večer nemohl vzít na večeři, ale rád bych s tebou povečeřel zítra. Mohli bychom si o tom alespoň promluvit? (Pauza…) Zavolej, mi, principessa. Prosím.“

Julia si okamžitě uložila jeho číslo do telefonu, ale jako jeho jméno uvedla „Dante Alighieri“. Když mu volala zpátky, hovor spadl do hlasové schránky.

„Ahoj, to jsem já. Ehm, je mi líto, že jsem včera v noci nedostala tvoji zprávu. Usnula jsem. Ovšemže by bylo hezké se s tebou setkat, ale myslím si, že večeře je příliš riskantní. Chci tě znovu poznat, Gabrieli, a doufám, že najdeme nějaký bezpečný způsob, jak to udělat. Promiň, že jsem tě propásla, když jsi volal. Promluvíme si později.“

Většinu pátku strávila prací na návrhu diplomové práce. Mobil nechala zapnutý, co kdyby. Ale Gabriel nezavolal. Zato přijala hovor od Paula. Jejich rozhovor byl velmi krátký, protože Paula v jeho studovně vyrušil profesor Emerson. Vzhledem k tomu, že Emerson vypadal v mnohem lepší náladě, Paul celkem i věřil, že to s Julií proběhlo bez velkého dramatu. A Julia udělala, co mohla, aby tu jeho víru podpořila. Krize odvrácena.

Po svém velmi zajímavém setkání s Katherine se Julia vrátila domů a skromně povečeřela krémovou rajskou polévku. Pak se vysprchovala, zabalila se do fialového ručníku, který ji sotva zakrýval od prsou k zadečku, a přiloudala se k šatníku, aby si našla flanelové pyžamo na spaní. Vzhledem k chladnému pozdnímu říjnovému počasí a blížícímu se Halloweenu se rozhodla, že pyžamo se strašidýlky z dýní bude nejvhodnější.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Julia překvapeně vyjekla. Tlumený hlas zpoza okna začal mluvit hlasitěji a ťukání nabralo na naléhavosti. Utíkala k oknu, odhrnula závěs a pohlédla přímo do Gabrielovy ustarané tváře.

„Vyděsil jsi mě!“ vykřikla, odjistila prastaré okno a snažila se ho jednou rukou vytáhnout nahoru, zatímco druhou si úzkostlivě přidržovala ručník na místě.

„Nezvedáš telefon. Neotvíráš, když zvoním na dveře. Myslel jsem, že se něco stalo. Šel jsem dozadu na dvůr a viděl jsem, že svítíš.“

Gabriel si všiml, o co se snaží, a strčil prsty pod rám okna. „Nech mě to udělat.“ Jediným pohybem okno zvedl a podal jí skrz něj dvě papírové tašky.

„Co je to?“

„Večeře. Teď ustup, tady venku je zima.“ Položil ruce na parapet a snažil se vzepřít.

„Co to děláš?“

„Lezu k tobě oknem. Jako co to vypadá?“

„Mohla bych tě pustit dveřmi jako normální lidskou bytost,“ protestovala, zatímco pokládala papírové tašky na svůj karetní stolek.

Gabriel si ji trochu hladově prohlížel, zatímco přehazoval své nohy přes parapet. „Ne, takhle neoblečená bys tedy nemohla.“ Zavřel okno, zajistil ho a zatáhl závěs. „Měla by sis na sebe vzít nějaké šaty.“

Když natáhl prst a pohladil kůži na jejím odhaleném rameni, Julia se zachvěla.

Hladká, jemná, vlhká a horká, pomyslel si.

Zabalila se do ručníku ještě těsněji a on odvrátil oči. Byla sotva zakrytá a mokrá ze sprchy a pohled na tyhle dvě věci dohromady… zaškubalo to v něm. A ne jednou.

„Prosím, obleč se, Julianne. Hned.“ Hlas měl tichý a chraplavý.

Zareagovala na to, o čem si myslela, že jsou jeho rozpaky, a okamžitě začala couvat.

„Převléknu se v koupelně,“ zamumlala a rychle hledala teplákovou soupravu a své staré kožešinové trepky.

„Proč nemáš zapnuté topení?“ zavolal za ní, když vyrazila do koupelny.

„Je zapnuté.“

„To těžko. Je tu skoro stejná teplota jako venku. A když tu budeš pobíhat jen v ručníku, onemocníš.“

Julia za sebou zavřela dveře a ukončila tak jejich konverzaci.

Gabriel se upravil a rozhlédl se po termostatu, ale samozřejmě tam žádný nebyl. Brzy se ocitl na všech čtyřech a zápasil se starodávným topením, které bylo jediným zdrojem tepla v hlavní místnosti bytu. Jak tady takhle může žít? Mrzne tu.

Když se Julia vynořila z koupelny, našla Gabriela stále oblečeného v kabátu, jak klečí před topením, jako by to byl oltář. Zahihňala se. „Jste na kolenou častěji než průměrný profesor.“

Střelil po ní pohledem. „Velmi zábavné, Julianne. Tohle topení je k ničemu. Máš přenosný ohřívač?“

„Je tu elektrický nástěnný přímotop v koupelně. Ale nepoužívám ho.“

Zavrtěl hlavou, vstal a prošel kolem ní. Zapnul ho, a když odcházel z koupelny, ujistil se, že dveře zůstaly otevřené dokořán.

„Jen mě nech trochu ti ten byt vyhřát. Máš mokré vlasy a nastydneš. Mohl bych ti udělat nějaký čaj,“ nabídl jí a pověsil si kabát zezadu na její vstupní dveře.

„Udělala bych ho,“ řekla tiše.

„Dovol mi to.“ Políbil ji na čelo, zvedl varnou konvici, naplnil ji vodou z kohoutku v koupelně a klekl si opět na všechny čtyři, aby ji zapojil do zásuvky pod jejím prádelníkem.

Julia se usilovně snažila nedívat se na to, jak jeho černé vlněné kalhoty obepínají jeho opravdu velmi pěkné derri?re, když zapojoval konvici. Aby se rozptýlila, porovnávala si jeho současné chování s tím, jak se choval během své minulé návštěvy v její malé hobití noře. Bylo to, jako by tu byli dva Gabrielové, a teprve teď ji navštívil ten milý. Tenhle nový model je právě tak hezký, ale nekonečně atraktivnější.

„Takže,“ řekl a rozhlédl se kolem sebe. „Musím tě zahřát.“

Gabriel se na ni upřeně zahleděl, přitáhl si ji do náruče a třel ji rukama po zádech. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Proč nezvedáš telefon?“

„Já ho zvedám. Jen ne když spím, nebo když jsem ve sprše.“

„Bál jsem se. Nezvedla jsi mi to minulou noc a nezvedla jsi mi to ani před hodinou.“

„Myla jsem si vlasy.“

Gabriel jí zabořil tvář do krku a vdechoval její vůni. Vanilka.

„Julianne,“ začal a zvedl levou ruku, aby se dotkl její tváře. Rychle zamrkala. „Ano?“

Zůstal zticha.

Překvapeně se na něj podívala. Oči měl temné a upřeně se na ni díval. Naklonil se a začal jí lehce jako pírkem přejíždět rty po levé straně krku, začínal hned pod uchem a končil těsně u klíční kosti. Julii

vzplanula v okolí žaludku a trochu níž touha. Jeho rty jí sotva pluly po povrchu kůže a způsobovaly, že každá kapka krve v jejím těle spěchala k tomu místu. Jeho dotek ještě nikdy nebyl tak erotický, tak něžný.

Znovu a znovu uctíval křivku jejího hrdla, sem tam kmitl jazykem, aby ochutnal její kůži. Sem tam odtáhl rty, aby se o ni mohl jemně otírat nosem nebo bradou, náznakem strniště jemně škrábal její pokožku. Ústy, chvějícími se jemnými polibky, zamířil dolů do prohlubně uprostřed jejího krku, kam pevně přitiskl rty, a pak začal stejný proces zpět na pravé straně šíje.

Julia zasténala a zavřela oči, rukama mu přejela po zádech nahoru do vlasů. Konečky prstů se jí pohybovaly bez vědomé myšlenky a hladily linii vlasů nad límcem jeho košile.

„Mmmmmmm,“ vydechla.

„Líbí se ti to?“ zašeptal a pokračoval v něžných polibcích. Zamumlala své uznání.

„Chci tě potěšit, Julianne. Víc, než si myslíš.“

Věnoval zvláštní pozornost místečku za jejím uchem, těsně pod linií čelisti, a jemně ji tam škádlil jazykem. „Řekni mi, jestli ti přináším potěšení.“

Sotva tu otázku vnímala, soustředila se na myriády pocitů, které projížděly jejím tělem, a na teplo, které jí rozpalovalo kůži. Už necítila chlad. Už necítila nic jiného než jeho.

„Přinášíš mi potěšení, Gabrieli,“ zašeptala omámeně.

„Tohle je deklarace touhy,“ vydechl jí do ucha, až se zachvěla. „Kdybychom byli milenci, takhle bych tě líbal, abych dal najevo svůj úmysl vzít tě do postele. A můžeš si jen představovat tu rozkoš, která by tě tam

čekala. Ale v tuhle chvíli mohu dát najevo jen to, jak pro tebe hořím. Nedovolím si dotknout se tvých rtů ze strachu, že bych nebyl schopný přestat.“

Julia zasténala ještě hlasitěji a Gabriel pokračoval, odhrnul jí vlasy z ramen, aby mohl rozšířit okruh svého zkoumání. Poséval ji těmi nejlehčími polibky, pokrýval jimi celý její krk, až nakonec vzal do úst její ušní lalůček a zlehka za něj tahal, zatímco jemně zkoumal jeho okraj jazykem.

„Kdybych teď ochutnal tvoje ústa, nemohl bych ručit za následky. Tak můžu jen zbožňovat tenhle nádherný krk. Vím, že bych se měl do pár vteřin odtáhnout, než bude to pokušení až příliš. Už teď je až příliš. Nemáš ponětí, jak moc tě chci.“ Gabrielův hlas byl chraplavý a zdálo se, že dýchá zrychleně.

Julia cítila, jak jí slábnou nohy a začala se kácet… A zrovna v tu chvíli začala pískat varná konvice. Gabriel jí na tváře vtiskl dva cudné polibky a šel zalít čaj, zatímco Julia si roztřeseně sedla na jednu ze židlí. Srdce jí bušilo tak hlasitě, že myslela, že má infarkt. Sklonila hlavu a zabořila si ji do dlaní.

Jestli jsem takhle mimo, když mě líbá, co se mnou bude, až mě…

„Jaký druh čaje, zlatíčko?“ V Gabrielově hlase zazněl drobný nádech pobavení, když sledoval, jak se snaží popadnout dech.

Samozřejmě že jediný důvod, proč se jemu podařilo rozdýchat to tak rychle, byl, že odešel. A byl mnohem obratnější ve skrývání svých pocitů než ona, výjimkou byly pouze vizuální okolnosti.

„Lady Grey. Je v plechovce vedle konvice.“ Julii se třásl hlas.

„Nejsem milovník čaje, takže nebude tak dobrý jako ten tvůj. Ale doufejme, že bude pitný.“

Pozvedla obočí nad jeho volbou přídavného jména, ale zdvořile mu poděkovala, když před ni postavil konvici s čajem, šálek a podšálek.

„Koupil jsem pár věcí k večeři. Už jsi jedla?“

„Měla jsem polévku.“

„Julianne.“ Posadil se vedle ní a věnoval jí káravý pohled. „Polévka není jídlo.“

„Ano, věřím, že už jsem to kdysi slyšela.“ Zvedla oči v sloup a Gabriel se rozesmál.

První, co vytáhl z tašky, byla láhev vína a vývrtka ve tvaru králíka.

„Máš skleničky?“

„Ano.“ Julia překlopýtala přes svůj malý kuchyňský koutek, aby je přinesla. Pořád ještě měla otázky ohledně Gabrielova vztahu k alkoholu, zvláště ve světle jeho minulosti. Ale rozhodla se nesoudit ho jen na základě pochybností, alespoň pro tentokrát.

Když se vrátila ke stolu, přečetla si vinětu: Serego Alighieri Vaio Armaron Amarone 2000.

„Je to to, co si myslím, že je?“ Ukázala na lahev.

Gabriel ji vzal za ruku a přitiskl rty na její dlaň. „Ano. Dantův syn ve čtrnáctém století koupil vinici a rodina Masiových na ní dodnes pěstuje víno.“ Opřel se ve své skládací židli a tiše ji pozoroval. Zdála se omráčená.

„Nevěděla jsem, že jeho rodina měla vinici.“

„Je to velmi dobré víno. Ačkoliv nebude ti, v souvislosti s naší minulostí, připadat ten výběr možná až moc sentimentální?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Ne, vůbec ne.“

„Musel jsem dlouho pracovat, ale chtěl jsem s tebou povečeřet, takže jsem zajel k Pursaterimu a objednal jídlo s sebou. Mám tu manicotti, salát Caesar a bochník chleba. Co ty na to?“

Julia se podívala na tu hromadu jídla před sebou a okamžitě pocítila hlad. „Co je tohle?“ ukázala na celofánový balíček se sušenkami, které měly na štítku soba.

Gabriel se usmál. „Limetkové sušenky z pekárny Dancing Deer. Moje oblíbené. Proč mě nenecháš se o to postarat, než si usušíš vlasy a vypiješ si čaj?“

Natáhl ruku, aby prohrábl Juliiny dlouhé mokré kadeře.

„Proč mě pořád krmíš?“

Ruka mu ztuhla. „Řekl jsem ti to, rád ti poskytuji potěšení.“ S pobaveným výrazem dokončil svůj pohyb. „Takhle se muž chová, když má o ženu zájem, Julianne. Je pozorný a předvídavý.“ Hodil po ní šibalským úsměvem. „Možná se snažím ukázat, že když jsem tak pozorný a s respektem uspokojím tvoje kulinářské touhy, budu ještě pozornější k uspokojení jiných – ech – chutí.“

Julia okamžitě zrudla a Gabriel se dotkl její tváře. „Tvoje pleť je nádherná,“ vydechl. „Jako růže v prvním květu.“ S obdivem se na ni díval.

„Rachel se přestala červenat, když začala spát s Aaronem.“

„Jak to víš?“

„Pokud si vzpomínám, všimli jsme si toho všichni. V jedné chvíli četla Malého prince a v další si kupovala svůdné spodní prádlo.“

Julia si zamyšleně kousala ret. „Milovala jsem tu knihu.“

„Musíme se dívat naším srdcem, a ne našima očima,“ řekl Gabriel.

„Přesně tak,“ zamumlala. „Mám ráda tu část, kde liška mluví s princem o procesu ochočení. A liška se rozhodne, že chce být ochočená, že chce být princovou liškou, i když ji to potom udělá zranitelnou.“

„Julianne, myslím, že by sis teď měla jít usušit vlasy.“

Odtáhl ruku od jejího obličeje, rychle vstal a otočil se k ní zády, údajně aby mohl připravit večeři, a nechal Julii přemýšlet, co ho tak zneklidnilo.

??

Po večeři se usadili na posteli, jako by to byla pohovka. Gabriel rozložil kolem zdi nějaké polštáře, opřel se a objal ji kolem pasu.

„Je mi líto, že je to tak nepohodlné,“ omluvila se pokorně.

„Není to nepohodlné.“

„Vím, že tohle místo nenávidíš. Je to tu malé a studené a…“ mávla do prostoru pokoje rukou.

„Navždycky budu litovat toho, co jsem ti řekl, když jsi byla tak laskavá a pozvala mě dál. Není pravda, že to tu nenávidím. Jak bych mohl?“ Propletl si prsty s jejími. „Tohle je místo, kde jsi ty.“

„Děkuji.“

„Já děkuji tobě, za to, že děláš všechno krásné prostě tím, že jsi.“ Usmála se, když si zvedl její ruce k ústům a něžně jí políbil každý prst,

jeden po druhém.

„A teď mi pověz o svém setkání s Katherine.“

Julia musela chvíli počkat, než ji přestanou brnět prsty, a pak začala.

„Byla přesně taková, jak jsi ji popisoval. Ale byla šťastná, že jsem četla

Charlese Williamse. Myslím, že ji to trochu obměkčilo. Souhlasila, že bude mým poradcem.“

„A co si myslela o tvém návrhu?“

„Hm, myslela si, že je neoriginální, a tak mi navrhla, že spíš než srovnávat dvorskou lásku a chtíč bych měla s tématem dvorské lásky porovnat aspekty přátelství mezi Vergiliem a Dantem. Takže spíš než porovnávat lásku a chtíč, budu psát o lásce a přátelství.“

„Jsi s tím spokojená?“

„Myslím, že ano. Rozhodly jsme se, že bych měla absolvovat v příštím semestru seminář o Tomáši Aquinském u profesorky Leamingové, protože ten je o lásce a přátelství.“

Gabriel přikývl. „Znám Jennifer Leamingovou. Je dost dobrá.“ Julia si pohrávala s přikrývkou.

Položil ruku na její. „Copak?“

„Nic.“

„Žádné vytáčky, Julianne. Co se děje?“

„Před týdnem jsem profesorce Leamingové napsala e-mail, kde jsem ji žádala, aby se stala mým poradcem. Bylo to předtím, než jsme si spolu, ehm, promluvili.“

Gabrielovy oči na okamžik zchladly. „A co ti odpověděla?“

„Že ne.“

„Jennifer je velmi zaneprázdněná. Nemá stálou profesuru a pochybuji, že má čas dohlížet na studenty mimo katedru ilozoie.“ Odmlčel se.

„Ty jsi mi nevěřila, když jsem ti řekl, že ti najdu jiného vedoucího práce?“ Julia se zavrtěla. „Věřila jsem ti.“

„Tak proč jsi cítila potřebu udělat mi to za zády?“

„Chtěla jsem zjistit, jestli bych si to dokázala zařídit sama.“ Gabriel sevřel rty do přísné linky. „A jak to dopadlo?“

„Nijak.“

„Dříve nebo později mi budeš muset věřit. Zejména ve věcech, které mají co do činění s univerzitou. Nebo tohle nebude fungovat.“

Přikývla a lehce si kousala vnitřek tváře. „Pověz mi o své schůzce s Christou.“

„Raději ne. Ona je jak obtížný hmyz.“

Julia se marně snažila potlačit úsměv.

„Je trochu moc zaměstnaná snahou zachránit svůj návrh dizertace, než aby nám dělala potíže. Nepřijal jsem její práci tak, jak je, což znamená, že si musí najít jiného vedoucího. A jak víš, jsem v tuhle chvíli jediný profesor, který teze o Dantovi dozoruje.“

„Takže Christa končí?“

„Dnes jsem jí řekl, že jí dávám čas do osmnáctého prosince, aby odevzdala vyhovující návrh. Čistě z dobré vůle. Takže si s ní už nedělej starosti. Její akademická budoucnost visí na vlásku a já držím jeho konec.“

Dobře, pomyslela si Julia.

„Měl jsem dnes zajímavou konverzaci se svým právníkem.“ Dala si další doušek vína a čekala, až bude pokračovat.

„Řekl, že se na tu politiku ohledně vztahů se studenty podívá, ale dost důrazně mě varoval před jakýmkoliv romantickým vztahem, dokud jsi v mém semináři.“

Zrudla. „Zahrnuje to i líbání?“

„Nesporně, ale poukazoval na to, že univerzita se primárně znepokojuje sexuálními aktivitami. Takže, pokud se v tomhle semestru budeme chovat slušně a diskrétně, nemyslím, že bychom měli mít problémy.“

Julia zčervenala ještě víc a zadívala se na dno své sklenky s vínem.

„Takže si musíte uhlídat ruce, slečno Mitchellová, dokud seminář nedokončíte. A potom, no…“ Vyzývavě se na ni ušklíbl.

„Nemůžeš mě v jednu chvíli líbat a v té další hodnotit mou práci.“

„Tak v tomhle případě bych nedokázal být vůči tvé práci objektivní, ani kdybych chtěl. Musím požádat Katherine, aby ji ohodnotila.“

„Nebude jí to divné?“

Usmál se. „Na něco se vymluvím. A koupím jí láhev šestnáctileté whisky Lagavulin. Ta by vzkřísila i mrtvého.“

„Pořád navrhuješ nějaký druh sbližování?“

Gabriel vzal její tvář do dlaní. „Je to méně závažné než aférka, a to nás vystaví menšímu riziku vůči vedení fakulty. Nechám svého právníka, aby se podíval po nějakých kličkách.“

„Nechci být klička.“

„Já tě tak nevidím. Ale chceš, abych zůstal pět týdnů stranou a vůbec se s tebou nevídal? Nedržel tě za ruku a nechoval tě ani v náručí? Je tohle to, co chceš?“

Julia o tom chvilku přemýšlela a z toho pomyšlení se jí udělalo špatně. Zavrtěla hlavou.

„Rád bych tě znovu vídal, samozřejmě čistě v přátelském duchu. Pořád se ještě rozhoduješ, jestli mi můžeš věřit, a pořád se snažíme jeden druhého poznat. Co se univerzita nedozví, to nám nemůže ublížit.“ Gabriel jí vzal skleničku s vínem a odložil ji stranou na karetní stolek. Když se vrátil, přitáhl si ji tak, že mu skoro seděla na klíně.

„Můžeme předstírat, že jsme oba na střední škole a žijeme v Selinsgrove. Právě jsme spolu začali chodit, a protože jsme oba malí hodní puberťáci a trochu staromódní, složili jsme slib čistoty.“

„Dost jsi o tom přemýšlel.“

„Pokud jde o tebe, mám živou a detailní představivost,“ zašeptal.

„A možná bych si přál, abychom spolu byli v pubertě.“

„Takže tohle směřuje k aférce?“ Gabriel se na chvíli odmlčel.

„Měl jsem na mysli něco méně laciného. Ale, Julianne, hodně z toho, čím náš vztah bude nebo nebude, záleží zcela na tobě.“

Kývnutím mu dala najevo, že ho slyšela, a oba zmlkli. Nakonec zavřela oči, vdechovala jeho vůni a cítila, jak ji podivně uklidňuje jeho pravidelný tlukot srdce. Gabriel ji hladil po vlasech a šeptal jí něco v italštině.

„Julianne?“ Ticho.

„Julie?“ Sklonil se, jen aby zjistil, že usnula. Nechtěl ji budit. Ale také nechtěl odejít bez rozloučení a chtěl, aby za ním zamkla dveře.

Opatrně ji zvedl, položil ji pod deku a doufal, že by se mohla probudit. Marně. Gabriel pozoroval její drobnou postavu a způsob, jakým se jí hrudník zvedal a klesal mělkým dýcháním, rty lehce pootevřené. Byla hezká. Byla sladká. Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy strávil cudný večer s krásnou ženou, která by nebyla jeho příbuzná. Cudný večer, ale plný touhy a vášně a ohromující potřeby… Chtěl ji.

Ale v jeho mysli se vzedmul starý vnitřní konlikt. Nechtěl ji zkazit, nechtěl ji udělat stejnou, jako je on. Nechtěl, aby se kvůli němu stala zranitelnou, nebo jí v jakémkoliv smyslu způsobit krvácení. Vážně pochyboval o své schopnosti fyzicky se s ní spojit a neztratit nad sebou kontrolu, když už pouhý pohled na ni, zahalenou jen v ručníku, málem jeho rozhodnutí zlomil.

Tohle je to, co mají na svědomí léta bezuzdného chtíče – teď ani nejsi schopný se k ní chovat jako gentleman. Chceš se s touhle dívkou milovat, aniž by se to zvrhlo v šoustání, ale dokážeš to? Můžeš s ní mít sex, aniž bys ji měl jako hezkou hračku, která byla stvořena výhradně pro tvoje živočišné uspokojení? Dokážeš ji milovat bez hříchu?

Gabriela ty myšlenky trápily, zatímco se díval na růžolící jehně, které mu věřilo dost na to, aby mu usnulo v náručí, slepé k vášni, která mu vřela v žilách. Vyprázdnil si kapsy, vypnul svůj iPhone a zamířil do koupelny. Vypnul nástěnný ohřívač, jak slíbil, a rychle se svlékl do tílka a boxerek. Chvíli zkoumal Juliin šampon a toaletní potřeby ve snaze zapamatovat si jejich názvy, aby si mohl být jistý, že je doplní do své koupelny, než k němu přijde zase na návštěvu. Rozhodně dával přednost vanilce před jakoukoli jinou vůní. Ačkoli vanilka a čokoláda…

Zhasl světla a vlezl si do její úzké postele. Byla pro dvě osoby trochu moc malá; po pravdě to v Gabrielovi vyvolalo nostalgickou vzpomínku na postele na kolejích v Princetonu a Magdalen College. Téměř. Tahle postel byla sotva přijatelná na spaní a rozhodně měla daleko do ideálu pro jakýkoliv druh sexuální aktivity. Ještě štěstí, že tohle bylo pro tento večer mimo nabídku.

Když se Gabriel otočil na bok, ruka mu spočinula na malém, hladkém kusu papíru, který byl zastrčený pod polštářem. Vytáhl ho a podržel ho v paprsku měsíčního světla, které sem dopadalo zpoza závěsu. To, co spatřil, ho dost silně překvapilo, protože v ruce držel svou starou fotograii ze svých dnů na Princetonu. Poznal ten univerzitní dres veslařského týmu, který měl na sobě.

Jak k ní přišla? Jak dlouho ji má? Zasunul fotograii zpátky pod polštář, koutky úst užasle zvednuté. Něco podobného naději mu začalo zahřívat nitro.

Nikdy nebyl fanoušek tulení; bylo to pro něj trochu moc intimní. Ale dnes to bylo přesně to, co chtěl. Skrčil své tělo podél jejího, natáhl levou ruku kolem jejího pasu a zlehka ji položil na její břicho. Zapadli do sebe dokonale. Gabriel si spokojeně povzdechl nad něžným teplem mladé ženy, kterou držel v náruči jako poklad, nos zabořený do dlouhých, jemných a vanilkou vonících vlasů.

??

Někdy kolem třetí hodiny ráno Julia otevřela oči. Silná paže kolem ní utáhla své objetí a Gabrielova vůně jí plnila hlavu. Byla schoulená u něj v náručí, jeho hrudník proti jejím zádům. Ačkoliv se v reakci na její úzkost zdánlivě pohnul, zvuk jeho dechu dával znát, že ještě spí.

Julia se pomalu přetočila, tak, aby ležela na zádech. Ve tmě se na něj zadívala. Kolik let čekala jen na to, aby opět spala po jeho boku? Se zavřenýma očima a výrazem klidu ve tváři vypadal mnohem mladší. Téměř jako chlapec – jemný chlapec s hnědými vlasy a narůžovělými rty, který se ze sna krásně usmíval. Julia si uznáním povzdechla.

Zachvěla se mu víčka a otevřel oči. Chvíli mu trvalo, než se na ni ve tmě dokázal soustředit, ale jen co toho dosáhl, naklonil se, aby přitiskl rty k jejím.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal jí do úst.

„Ty jsi ještě tady.“

„Nechtěl jsem tě znovu opustit bez rozloučení. Nemůžeš spát?“

„Myslela jsem, že to je sen.“

Gabriel se na ni do tmy usmál. „Jen pro mě.“

„Jsi nádherný, Gabrieli. Vždycky jsi byl, víš.“

„Krutost přírody – padlý anděl si uchovává svou krásu. Ale jsem ošklivý uvnitř.“

Pevně mu polibek vrátila. Snažila se tak potvrdit pravdivost svých slov, které mu chtěla říci, ještě než je vysloví. „Někdo, kdo je ošklivý uvnitř, by mi nekoupil brašnu a nedržel by svou velkorysost v tajnosti.“

Gabriel se na ni zadíval. „Jak dlouho už to víš?“

„Rachel mi to řekla.“

„A přimělo tě to ji spíš přijmout, nebo spíš odmítnout?“

„V té době tak půl na půl.“

„Všiml jsem si, že už ji nenosíš,“ zašeptal a natáhl ruku, aby jí odhrnul vlasy z obličeje.

„Zase začnu.“

„Takže se ti líbí?“

„Moc. Děkuji ti.“

Zlehka se otřel nosem o její a usmál se. „V sedmnácti jsi byla jenom krásná, Julianne. Teď jsi ohromující.“

„Potmě je každý dost hezký,“ zašeptala.

„Ne, to není.“ Políbil ji, než se donutil přestat, a odtáhl se.

Opřela si hlavu o jeho hrudník a zavřela oči, naslouchala pravidelnému tlukotu jeho srdce a snažila se tolik nelačnit po té energii, která mezi nimi proudila.

„Právě mě napadlo, Julie, že se zdá, jako bych dostal upřímné odpovědi jen tehdy, když se dělíme o postel.“

Zrudla, a to i přestože byla tma, a Gabriel to věděl. Tiše se zasmál.

„Proč myslíš, že to tak je?“

„Když jsme v posteli, jsi ke mně něžný. Cítím se… v bezpečí.“

„Nevím, jak moc jsi se mnou v bezpečí, Julianne, ale slibuji, že se budu snažit být k tobě něžný vždycky. Zvláště v posteli.“

Pevně ho objala a kývla, jako by chápala všechny důsledky toho, co řekl. Ale nebylo to tak. Jak by mohla?

„Pojedeš domů na Díkůvzdání?“

„Ano. Musím zavolat tátovi, abych mu řekla ty dobré zprávy.“

„Slíbil jsem Richardovi, že přijedu domů. Mohla bys… zvážit, že bys letěla se mnou?“

„To bych ráda.“

„Dobře.“ Povzdechl si a protřel si oči. „Nebudou to příjemné svátky.“

„Nemám ráda Díkůvzdání. Ale Grace je vždycky dokázala udělat hezké.“

„Se svou rodinou jsi neměla hezké svátky?“

Julia se zavrtěla. „Ve skutečnosti jsme je nikdy neslavili.“

„Proč ne?“

„Pokud nebyla moje matka zrovna střízlivá, zbylo na mně všechno vaření. A kdykoliv jsem se snažila udělat něco zvláštního…“ Zavrtěla hlavou.

Gabriel ji sevřel kolem ramen. „Vyprávěj mi to,“ zašeptal.

„Nechceš to slyšet.“

Pokusila se od něj odvrátit, ale držel ji pevně. „Nechtěl jsem tě rozrušit. Jen se tě snažím poznat.“

Tón Gabrielova hlasu byl takový, že ji chytil silněji než jeho slova nebo paže. Zhluboka se nadechla.

„Během mého posledního Díkůvzdání v Saint Louis byla Sharon na lámu s jedním ze svých nápadníků. Ale já hloupá jsem se rozhodla uvařit nadívané pečené kuře, dvakrát pečené brambory a zeleninu podle receptu Marthy Stewartové.“ Zarazila se.

„Jsem si jistý, že to bylo vynikající,“ pobídl ji.

„Nikdy jsem to nezjistila.“

„Proč?“

„Tak nějak jsem měla nehodu.“

„Julianne?“ Pokusil se jí zvednout bradu, aby se jí mohl podívat do očí, ale ona se na něj nepodívala. „Co se stalo?“

„Neměli jsme kuchyňský stůl. Tak jsem nachystala konferenční stolek v obývacím pokoji a prostřela ho pro tři. Bylo to vážně hloupé. Neměla jsem se obtěžovat. Dala jsem všechno jídlo na podnos, abych ho odnesla ke stolu, a její přítel natáhl nohu a podrazil mi nohy.“

„Schválně?“

„Viděl mě přicházet.“

V Gabrielovi se okamžitě vzedmul vztek a ruce se mu sevřely do pěstí.

„Spadla jsem. Nádobí se rozbilo a jídlo bylo všude.“

„Jak moc ses zranila?“ procedil přes zaťaté zuby.

„Nevzpomínám si.“ Juliin hlas okamžitě ochladl.

„Pomohla ti tvoje matka?“ Zavrtěla hlavou.

Gabriel vydal hluboké hrdelní zavrčení.

„Smáli se mi. Musela jsem vypadat uboze, na všech čtyřech, plačící a pokrytá omáčkou. Kuře zapadlo na dlažbě až pod jedno z křesel.“

Zamyšleně se odmlčela. „Chvíli jsem na kolenou zůstala. Ranila by tě mrtvice, kdybys mě viděl.“

Gabriel potlačil nutkání prorazit pěstí stěnu za hlavou. „Neranila by mě mrtvice. Seřezal bych ho a musel bych se bolestně nutit, abych nevzal bič i na ni.“

Julia mu přejela po zaťaté dlani jedním ze svých prstů. „Pak se nudili a odešli do její ložnice, aby si zašukali. Ani se neobtěžovali zavřít za sebou dveře. To bylo moje poslední Díkůvzdání se Sharon.“

„Zní to jako Anne Sextonová.“

„Sharon nikdy nepsala poezii.“

„Můj bože, Julie.“ Gabriel uvolnil pěsti a pevně ji objal.

„Uklidila jsem to, aby mi nemohli nadávat, a skočila jsem na autobus. Jezdila jsem bezcílně kolem, dokud jsem nespatřila středisko Armády spásy. Podávali o Díkůvzdání jídlo pro bezdomovce. Zeptala jsem se, jestli bych nemohla pomáhat v kuchyni, a oni mi dali práci.“

„Takže takhle jsi strávila Díkůvzdání?“

Pokrčila rameny. „Nemohla jsem jít domů a lidé ve středisku byli přátelští. Poté co jsme obsloužili všechny hosty, jsem měla s dobrovolníky k večeři krocana. Dokonce mi dali domů výslužku. A koláč.“ Julia se zamyšleně odmlčela. „Nikdo mi nikdy neupekl koláč.“

Odkašlal si. „Julianne, proč tě tvůj otec od ní nevzal pryč?“

„Nebylo to vždycky špatné.“ Začala si pohrávat s jeho tílkem, žmoulala poddajnou bavlnu mezi prsty a lehce za ni tahala.

„Au. Pozor.“ Gabriel se zasmál. „Vytrháš mi z hrudi těch pár chlupů, co tam mám.“

„Promiň.“ Julia nervózně uhladila tílko prsty. „Hm, můj otec s námi žil, dokud mi nebyly čtyři roky, a pak ho máma vykopla. Vrátil se do Selinsgrove, kde vyrůstal. Obvykle mi o nedělích volával. Jednoho dne jsem s ním mluvila a uklouzla mi skutečnost, že jeden mámin přítel se noc předtím zatoulal nahý do mého pokoje a myslel si, že to je toaleta.“ Odkašlala si a začala mluvit rychle, aby Gabriel neměl příležitost položit tu otázku.

„Táta vyšiloval, chtěl vědět, jestli se mě ten muž dotkl. Nedotkl. Chtěl mluvit s mámou, a když jsem mu vysvětlila, že ji nemám obtěžovat, když

je tu na skok jeden z jejích milenců, řekl mi, abych šla do svého pokoje a zamkla si dveře. Ovšemže jsem neměla zámek. První věc příštího rána byla, že se objevil táta, aby mě vzal do Selinsgrove. Přepokládám, že bylo jen dobře, že ten muž odešel, než táta přijel. Myslím, že by ho jinak zabil.“

„Takže jsi odjela?“

„Ano. Táta řekl Sharon, že jestli se nezbaví svých milenců a nepřestane s alkoholem, vezme mě pryč natrvalo. Souhlasila s tím, že půjde na odvykací léčbu, a já jsem odjela žít s ním.“

„Kolik ti bylo?“

„Osm.“

„Proč jsi s ním nezůstala?“

„Nikdy nebyl doma. Byl velmi pracovně vytížený a někdy musel pracovat i o víkendech. Navíc byl dobrovolný hasič. Když v tom roce skončila škola, poslal mě zpátky do Saint Louis. Sharon už byla z léčebny venku a pracovala v nehtovém studiu. Myslel si, že budu v pořádku.“

„Ale vrátila ses?“ Zaváhala.

„Můžeš mi to říct, Julianne.“ Pevně ji sevřel v objetí, čekal a jemně ji hladil po vlasech. „Je to v pořádku.“

Ztěžka polkla. „V létě, než mi bylo sedmnáct, si mě táta vzal zpátky.“

„Proč?“

„Hm, Sharon mě uhodila. Spadla jsem na roh kuchyňské linky a poranila se na hlavě. Zavolala jsem z nemocnice tátovi a řekla mu, že jestli nepřijede a nevezme mě pryč, uteču. A bylo to. Pak už jsem matku nikdy neviděla.“

„Máš jizvu?“

Vzala ho za ruku, zvedla si ji k zátylku a přitiskla mu prsty na vyvýšenou linii kůže, kde už jí nikdy nenarostly vlasy.

„To je mi líto.“ Několikrát po ní přejel ukazováčkem a přitiskl k ní rty.

„Je mi líto, že se ti staly tyhle věci. Kdybych mohl, zmlátil bych je všechny do bezvědomí… a začal bych tím bastardem, co si říká tvůj táta.“

„Měla jsem docela štěstí, vážně. Sharon mě uhodila jen jednou.“

„Nic z toho, co jsi mi vyprávěla, ani vzdáleně nezní jako štěstí.“

„Teď jsem šťastná. Tady mě nikdo nebije. A mám přítele, který mě krmí.“

Gabriel zavrtěl hlavou a zaklel. „Měli o tebe pečovat a zbožňovat tě a chovat se k tobě jako k princezně. Tak jako to měla Rachel.“

„Nevěřím na pohádky,“ vydechla.

„Rád bych tě přiměl, abys začala.“ Sklonil se a políbil ji na čelo.

„Realita je lepší než fantazie, Gabrieli.“

„Ne, když realita je fantazie.“

Zavrtěla hlavou, ale usmála se. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

Její úsměv se vytratil. „Máš nějaké jizvy?“

Gabrielova tvář zůstala bez výrazu. „Nemůžeš praštit něco, o čem nevíš, že tu je.“

Julia se naklonila a přitiskla tvář do ohbí jeho krku. „Omlouvám se.“

„Je těžké říct, co je horší – dostávat výprask, nebo být přehlížen. Myslím, že to závisí na tom, jakému druhu bolesti dáváš přednost.“

„Je mi to tak líto, Gabrieli. Nevěděla jsem to.“

Vzala ho za ruku a propletla si s ním prsty. Zhluboka se nadechla a zeptala se: „Chystáš se jít teď domů?“

„Ne, pokud nechceš, abych odešel.“ Znovu ji pohladil po vlasech a pečlivě se vyhýbal místu, kde jí vyvstávala jizva.

Položila mu hlavu na rameno a povzdechla si. „Chci, abys zůstal se mnou.“

„Potom zůstanu.“

Julia usnula, ale Gabriel zůstal vzhůru a přemýšlel o jizvách, které mu ukázala, a s nevolností a hněvem přemítal o těch, které mu neodhalila.

„Julie?“ zašeptal. Její pravidelný dech a chybějící odpověď mu daly najevo, že spí.

„Nedovolím, aby ti někdo ublížil.“ Něžně ji políbil na tvář. „Nejméně ze všech já.“

19. kapitola

Julia se druhý den ráno probudila za zvuku sprchy. Snažila se přijít na to, jak by mohl být v její koupelně někdo jiný než ona, když náhle všechno ztichlo a dveřmi prošel vysoký hnědovlasý

muž, zahalený v malém ialovém ručníku. Překvapením vytřeštila oči, zalapala po dechu a připlácla si ruku přes otevřenou pusu.

„Dobré ráno,“ pozdravil Gabriel; jednou rukou si přidržoval ručník, který mu visel nízko na bocích, a druhou popadl svoje oblečení.

Julia na něj zůstala civět. A nedívala se na jeho obličej.

Nehledě na to, na co se vlastně dívala, Gabrielovi mokré vlasy neuspořádaně trčely všude kolem hlavy a na ramenou a hrudníku mu ulpěly kapky vody, které se na jeho tetování leskly. Obrysy šlach, svalů a žil, symetrických a vyvážených, dokonalé proporce a klasické linie by vzaly dech dokonce i nezúčastněnému pozorovateli. Ale Julia byla všechno, jen ne nezúčastněný pozorovatel, protože strávila celou noc v posteli právě s tímhle tělem, přitisknutým k jejím zádům, a rukama, které si hrály s jejími vlasy. A tohle tělo bylo spojené s brilantní myslí a velmi hlubokou a vášnivou duší.

Nicméně Julia teď zírala na jeho fyzickou podobu a v podvědomí se jí vynořil termín mokrý polobůh.

Gabriel se zazubil. „Řekl jsem dobré ráno, Julianne.“ Zavřela ústa. „Ehm, dobré ráno.“

Přešel místnost, sklonil se k ní a vtiskl jí na rty pevný, ale jemný polibek. Na prostěradlo pod ní dopadlo několik kapek vody. „Spala jsi dobře?“

Pomalu přikývla a cítila, jak ji zalévá pořádné horko.

„Nejsi moc hovorná.“ Narovnal se a uličnicky se na ni usmál.

„Jsi polonahý.“

„Přesně tak. Chtěla bys mě radši úplně nahého?“ Provokativně zahýbal ručníkem na bocích a ušklíbl se.

Julia téměř omdlela šokem.

„Jen si dělám legraci, zlatíčko.“ Znovu ji políbil, tentokrát se svraštělým obočím.

Přepadla ho nepříjemná myšlenka. S velmi vážným výrazem ve tváři ustoupil dozadu. „Zapomněl jsem, co se ti stalo v Saint Louis, když jsi byla malá,“ objasnil to. „Omlouvám se, že jsem to na tebe takhle vytáhl. Nepřemýšlel jsem.“

Julia se na něj podívala s němým uznáním. Plaše se usmála. „To je v pořádku. Jen mě prostě rozptyluješ. Dnes ráno vypadáš šťastný.“

Usmál se. „Spát s tebou v jedné posteli mi svědčí. Můžu ti udělat snídani?“

„Ehm, jistě. Ale víš, že nemám kuchyň.“

„Jsem vynalézavý člověk.“ Gabriel se na ni usmál opravdovým úsměvem a jeho vřelost stačila, aby překonala její rozpaky z nedostatečného kuchyňského vybavení.

Těsně předtím, než za sebou zavřel dveře do koupelny, jí byl dopřán jeden z nejhezčích pohledů na gluteus maximus, protože Gabriel nechal ten ialový ručník spadnout na zem.

Julia zalapala po dechu jako kapr na suchu.

??

Následujícího večera se Rachel vrátila do Philadelphie ze své romantické dovolené s Aaronem a ihned si zkontrolovala hlasovou schránku. Po zběsilém telefonátu svému otci okamžitě vytočila Gabrielovo číslo a nechala mu vzkaz.

„Co se to tam u vás sakra děje, Gabrieli? Co jsi Julii provedl? Zmizela jen jednou v životě, a to bylo tehdy, když ji totálně ponížil její expřítel! Tak co jsi jí kurva udělal ty? Přísahám Bohu, že skáču do letadla. Zavolej mi…

Mimochodem, zdraví tě táta a je rád, že jsi zavolal. Zabilo by tě, kdyby ses jednou týdně ozval? Rozhodl se vrátit do práce, protože nemůže vydržet sám doma. Jo, a nabídl dům k prodeji.“

Pak se značnými starostmi o svou přítelkyni zavolala i Julii a stejně jako Gabrielovi jí nechala vzkaz v hlasové schránce.

„Julie, co ti Gabriel provedl? Zněl v tom vzkazu, co mi nechal, jako nepříčetný šílenec. Nezvedl mi telefon, takže neznám jeho verzi událostí. Ne že bych předpokládala, že by mi řekl pravdu. Mimochodem, doufám, že jsi v pořádku, a je mi to vážně líto. Cokoliv udělal, prosím, nezmiz mi zase. Ne když to bude poslední Díkůvzdání v našem domě. Táta ho nabídl k prodeji. Aaron ti pořád chce poslat tu letenku, tak mi zavolej, ano? Mám tě ráda.“

Poté se Rachel vrátila ke svému normálnímu životu ve Philadelphii a úzkostlivě čekala na zprávy od svého bratra a své nejlepší kamarádky. A potichu plánovala svatbu.

Jen co Gabriel přesvědčil svou sestru, aby neskákala na let do Toronta, protože cítila potřebu nakopat mu zadek, a promluvil si s Richardem o tom, že by měl dům stáhnout z nabídky, okamžitě nechal Julii vzkaz v hlasové schránce. Opět se jí nedovolal, protože zrovna mluvila se svým otcem.

„Zdá se, že nikdy nezvedáš telefon. (Mírné zafunění…) Nemáš zapojené čekající hovory? Mohla by sis je zařídit, prosím? Je mi jedno, kolik to stojí. Zaplatím to. Ale jsem už unavený necháváním vzkazů. (Hluboký povzdech.) Předpokládám, že jsi slyšela o Rachel. Měla na mě vztek, ale myslím, že jsem ji dokázal přesvědčit, že jsme ty a já měli jen akademické nedorozumění a mezitím už jsme si dali pusu na usmířenou. (Uchechtnutí.) No dobře, vynechal jsem tu líbací část.

Možná bys jí mohla zavolat a uklidnit ji, než splní tu svou hrozbu a sedne na letadlo. (Povzdech… hluboký nádech.) Julianne, moc se mi včera líbilo probudit se vedle tebe. Víc, než dokážu říct do záznamníku. Řekni mi, že si to budu moci brzy zase zopakovat. (Tichý, doutnající hlas…) Sedím u krbu a přeji si, abys byla tady, schoulená v mém náručí. Zavolej mi, principessa.“

??

Julia mezitím mluvila s otcem.

„Jsem rád, že přijedeš domů, Jules. Budu mít pohotovost na telefonu, ale budeme spolu moci strávit nějaký čas…“ Tomův hlas se vytratil, jak se snažil odkašlat a uvolnit si krk.

„Fajn. Rachel taky chce, abych ji navštívila. Bude se vdávat a myslím, že bude potřebovat nějakou pomoc s přípravami, teď když je Grace pryč.“

„Deb mě pozvala na večeři s ní a jejími dvěma dětmi. Jsem si jistý, že můžeš jít taky.“

„Kčertu, to ani omylem,“ zamumlala Julia.

„Cože?“

„Promiň, tati. Bylo by hezké vidět Deb, ale v žádném případě neexistuje možnost, že bych tam šla. To nikdy.“

Nastalo nepříjemné ticho. „Taky tam nemusím. Já, ehm, vídám se s Deb pořád.“

Julia zvedla oči v sloup.

„V kolik hodin tě mám vyzvednout na letišti?“

„Vlastně, Gabriel Emerson žije v Torontu. Zmiňoval se, že pojede na víkend domů. Uvidím, jestli bych se nemohla svézt z Philadelphie s Clarkovými, pokud přiletíme ve stejnou dobu.“

Tom minutu nebo dvě mlčel. „Gabriel je tam?“

„Učí na univerzitě. Chodím k němu na seminář.“

„To jsi mi nikdy neřekla. Drž se od něj dál.“

„Proč?“

„Protože je problémový.“

„Proč to říkáš?“

Tom si znovu odkašlal. „Nikdy se ani nepřijel domů podívat na svou matku, když umírala. Nikdy netrávil čas se svou rodinou. Nevěřím mu a jsem si sakra jistý, že bych mu nevěřil, ani když se jedná o mou dceru.“

„Tati, je to Rachelin bratr. Ona ví, že jedu na Díkůvzdání domů. Tak jako tak nás nejspíš vyzvedne na letišti.“

„Cokoliv uděláš, nenos pro něj nic do letadla ani od něj nepřijímej nic, co by vypadalo podezřele. Musíš projít kontrolou.“

„Co mělo tohle znamenat?“

„To znamená, že na tebe dávám pozor. Nemůžu to pro svou jedinou dceru udělat?“

Julia potlačila nutkání odseknout mu něco krutého nebo hrubého.

„Koupím si letenku a dám ti vědět, jak to bude.“

„Dobře. Promluvíme si později.“

A s tím skončil Juliin rozhovor k ničemu s homasem Mitchellem ze Selinsgrove.

Další hodinu strávila uklidňováním Rachel, že ano, že je v pořádku, a ne, Gabriel už není (možná překvapivě) nadále osel. Také přesvědčila Aarona, že má ze svého stipendia dost peněz, aby si zaplatila letenku. Zmínila se o otcově problému s rozvrhem a slíbila, že se připojí ke Clarkovým ve čtvrtek večer na večeři o Díkůvzdání.

Už poměrně vyčerpaná strávila další hodinu přesvědčováním Gabriela, že není dobrý nápad, aby se dělili o postel každou noc, zvláště když je tu možnost, že by je kdokoliv z univerzity mohl vidět, jak navštěvují nebo opouštějí byt toho druhého. Smířil se s tím, i když dost mrzutě, ale zato si vynutil slib, že než uplyne další týden, znovu spolu stráví noc.

Julia nechtěla být příčinou toho, že by Gabriel ztratil zaměstnání, a tak byla odhodlaná omezit možnosti, kdy by je mohl někdo vidět spolu. Také si umanula nestrávit každou noc v jeho posteli, protože jí bylo jasné, kam by to vedlo. Pořád měla problém s tím, aby mu věřila, a její zdrženlivost byla vzhledem ke skutečnosti, že k ní teprve nedávno změnil svůj postoj, více než rozumná. A on víceméně připouštěl, že jeho vášeň k ní balancuje na hraně jeho sebeovládání.

Julia se nechtěla nechat donutit k tomu, aby dělala věci, na které nebyla připravená. Nechtěla mu dát část sebe samé a vrátit se do svého bytu s pocitem, že je využitá a opuštěná, tak jak to bylo mnohokrát s ním. Ne, Gabriel nebyl on. Ale ani tahle skutečnost nezměnila její opatrnost, ačkoliv mu uvěřit chtěla.

Navzdory své sebeochraně spala Julia mnohem klidněji s Gabrielem než bez něj a každý den, kdy ho neviděla, ji bolelo u srdce.

??

Pondělní odpoledne zastihlo Julii, jak otvírá někomu, kdo vyzváněl na její domovní zvonek. Venku stál člověk ze zásilkové služby a držel velkou bílou krabici. Podepsala se mu, a když se vrátila do svého bytu, vyndala vzkaz, který byl přiložený k zásilce. Kartička měla v záhlaví vyražená písmena G. O. E. a byla psaná ručně:

Drahá Julianne,

děkuji, že ses se mnou v pátek večer podělila o svoji maličkost. Máš srdce lva.

Strašně rád bych si tě ochočil, pomalu, ale bez slz nebo loučení.

Tvůj Gabriel

P. S.: Mám pro tvoji potřebu nový osobní e-mailový účet: goe717@gmail.com

Julia otevřela krabici a okamžitě byla uchvácená nádhernou vůní. Ke svému ohromení našla uvnitř velkou skleněnou mísu plnou vody. Na hladině se vznášelo sedm gardénií. Opatrně vytáhla mísu z krabice, položila ji na karetní stolek, a jak vůně začala pronikat místností, zhluboka se nadechla.

Znovu si přečetla Gabrielův vzkaz a nedočkavě otevřela notebook, aby mu poslala rychlou odpověď ze svého gmailového účtu.

Drahý Gabrieli,

děkuji Ti za gardénie; jsou krásné. Děkuji Ti za vzkaz.

Děkuji Ti, že jsi mi naslouchal. Těším se, že Tě brzy uvidím, Julia.

XO

??

Ve středu odpoledne před seminářem profesora Emersona se Julia setkala u poštovních přihrádek s Paulem. Vyměnili si zdvořilosti a krátce si povídali, než byli hrubě vyrušeni Juliiným mobilem. Hovor byl (jako zázrakem) od Danta Alighieriho, takže ho samozřejmě přijala.

„Musím to vzít,“ zamumlala omluvně k Paulovi, než odešla do chodby.

„Haló?“

„Julianne.“

Při zvuku jeho hlasu se široce usmála. „Zdravím.“

„Připojíš se ke mně dnes na večeři?“

Rychle se rozhlédla, aby se ujistila, že je sama. „Hm, co máš v plánu?“

„Večeře u mě doma. Od soboty jsem tě neviděl a začínám si myslet, že teď, když máš mou novou adresu, už se mnou chceš komunikovat jenom e-mailem.“ Gabriel se zasmál.

Julia se zhluboka nadechla, ráda, že není kvůli ní podrážděný. „Připravovala jsem se na své příští setkání s Katherine. A ty jsi pracoval na své přednášce, takže…“

„Musím tě vidět.“

„Taky tě chci vidět. Ale uvidíme jeden druhého za pár minut.“

„O tom s tebou musím mluvit. Budeme se chovat, jako by se na minulém semináři nic nestalo. Asi tě budu ignorovat, jen na oko. Chtěl jsem ti to říct předem, abych tě nenaštval.“ Na chvíli se odmlčel. „Samozřejmě, to jediné, co chci, je se tě dotýkat, ale musíme zachovat zdání.“

„Chápu.“

„Julianne…“ začal a ztišil hlas. „Nelíbí se mi to o nic víc než tobě. Ale rád bych, abys se mnou dnes večer povečeřela, takže ti to budu moci vynahradit. A potom strávíme tichý večer u krbu a budeme si užívat vzájemnou společnost. Před spaním.“

Juliiny tváře okamžitě vzplanuly rudou barvou. „Ráda bych, ale měla jsem v plánu celý večer pracovat. Musím dokončit opravy, o které mě Katherine žádala, a mám se s ní sejít zítra odpoledne. Je velmi náročná.“

Zamumlal si něco pod vousy.

„Je mi líto, Gabrieli, ale chci jí udělat radost.“

„A co udělat radost mně?“

„Já…“ Julia neměla slov.

Mírně si odfrkl. „Slíbíš mi, že se sejdeme v pátek večer místo dneška?“

„Po tvé přednášce?“

„Musím pak na večeři. Rád bych se s tebou sešel potom u mě doma.“

„Nebude to moc pozdě?“

„Ne na to, co mám na mysli. Slíbila jsi mi to, víš.“

Julia se usmála při pomyšlení na tu novou, dospělejší verzi přespávání u kamaráda, kterou objevila teprve nedávno.

„Takže, uvidíme se v pátek večer?“ Ztlumil hlas do svůdného šepotu.

„Ano. Budu muset vymyslet nějakou výmluvu pro Paula. Jdeme na tu přednášku spolu.“

Na druhé straně telefonu se rozhostilo ticho.

„Haló?“ Julia popošla chodbou jinam a doufala, že ten pohyb zlepší její signál. „Jsi tam ještě?“

„Jsem tady.“ Gabrielův tón byl náhle chladný.

Scheisse, pomyslela si.

Mlčel ještě další chvíli, než znovu promluvil. „Měli jsme, nebo neměli dohodu, která zahrnovala nedělení se?“

Dvakrát scheisse.

„Ehm, samozřejmě.“

„Já jsem svou část úmluvy dodržel.“

„Gabrieli, prosím…“

Přerušil ji. „Řekni mi, že jsem špatně rozuměl, co jsi mi právě řekla.“

„Jsme přátelé. Pozval mě, abych s ním na tu přednášku šla. Nemyslela jsem si, že by na tom bylo něco špatného.“

„Chceš, abych se vídal s jinými ženami jako s přáteli? Chodil s nimi na veřejné akce?“

„Ne,“ zašeptala.

„Pak mi prokaž stejnou laskavost.“

„Prosím, nezlob se na mě.“

Její žádost se nesetkala s žádnou odezvou.

„Je to jediný přítel, kterého mám. Být studentkou v cizím městě je velmi… smutné.“

„Myslel jsem, že já jsem tvůj přítel.“

„Samozřejmě že jsi. Ale potřebuji někoho, s kým bych mluvila o škole a tak.“

„Cokoliv, co má něco společného s univerzitou, můžeš probrat se mnou.“

„Prosím, nenuť mě vzdát se jediného přítele, kterého kromě tebe mám. Pak se už vážně budu cítit mimo, protože s tebou celou dobu být nemůžu.“

Gabriel sebou trhl. „Řekla jsi mu, že se s někým scházíš?“ Julia polkla. „Ne. Myslela jsem, že je to tajemství.“

„Ale no tak, Julianne. Na to jsi moc chytrá.“ Hlasitě si povzdechl.

„Dobře. Přiznávám, že potřebuješ přátele, ale on si musí uvědomit, že už nejsi k mání. Už tak má o tebe moc velký zájem, a to by nám mohlo způsobit problémy.“

„Řeknu mu, že mám nového přítele. Máme jít za dva týdny do muzea, podívat se na…“

Gabriel do telefonu zavrčel. „Ne, to tedy ne. Já tě tam vezmu.“

„Na veřejnost? Jak bys mohl?“

„To nech na mně. Takže předpokládám, že ti za pár minut ponese učebnice do třídy?“ Jeho tón začal být sarkastický.

„Prosím tě, Gabrieli.“

Zhluboka vydechl. „Tak dobře. Pojďme na to zapomenout. Ale budu ho sledovat. A na pátek ti dám klíč, nebo zavolám recepčnímu a ten tě pustí dovnitř.“

„Fajn.“

„Uvidíme se za pár minut.“

??

Když Julia dorazila s Paulem do učebny, profesor už tam byl. Podíval se na ně, zamračil se na Paula a pak obrátil pozornost ke svým poznámkám. Nicméně, se zadostiučiněním si povšiml, že Julia opět používá svou brašnu. Ta skutečnost ho velice potěšila.

Zbytek studentů několikrát (asi třikrát nebo čtyřikrát) přejel pohledem z Julie na profesora a zase zpátky. Bylo to skoro jako sledovat výměnu ve Wimbledonu.

Julia si sedla na svou obvyklou židli vedle Paula a okamžitě zaujala uctivé držení těla.

„Nebuď nervózní. Celý týden měl dobrou náladu. Nemyslím si, že by tě dneska obtěžoval.“ Paul se k ní naklonil blíž, vlastně až moc blízko, a zašeptal jí do ucha. „Musel si minulý víkend zašukat, a ne jednou.“

Profesor Emerson v čele místnosti hlasitě zakašlal, dokud se od ní Paul nevzdálil.

Julia byla kvůli Paulově poznámce trochu nervózní. Držela hlavu skloněnou a zuřivě si psala do sešitu poznámky. Bylo to dobré rozptýlení, protože ji to donutilo nemyslet na sobotní ráno a na to, jak Gabriel vypadal pod svým oblečením, mokrý ze sprchy, když nechal spadnout ten malý ialový ručník…

Profesor se na ni sotva podíval a ani jednou ji nevyzval, aby něco řekla nebo mu odpověděla na otázku. Stručně řečeno, seminář byl z hlediska zábavy kolosálním zklamáním a zanechal nejednoho dychtivého studenta neuspokojeného. Christa byla nicméně potěšená, že se vesmír nakonec umoudřil a všechno bylo (skoro) tak, jak by to mělo být.

„Všichni jste srdečně zváni na mou přednášku o chtíči v Dantově Pekle, kterou budu mít na Victoria College v pátek ve tři hodiny odpoledne. Uvidíme se příští týden. Hodina skončila.“ Profesor si rychle sbalil věci a opustil učebnu, aniž by se alespoň ohlédl.

Paul se naklonil k Julii. „Můžu tě doprovodit domů? Mohli bychom si po cestě zajít na thajské jídlo.“

„Bylo by to od tebe milé. Ale večeři nejspíš musím obětovat práci.

A je tu něco, co ti musím říct…“

??

V pátek ráno stála Julia před svým malým šatníkem a přemýšlela, co si vezme na sebe. Věděla, že Gabriel nebude rád, když ji uvidí sedět s Paulem. Věděla, že se s ním později toho večera setká v jeho bytě a přespí tam. Už se na tu návštěvu připravila a sbalila si věci do brašny.

Chtěla udělat dobrý dojem. Chtěla, aby si jí Gabriel mezi všemi těmi ostatními ženami všiml a aby si myslel, že je hezká, takže se poprvé

v tomto semestru rozhodla nastrojit se do školy. Vzala si na sebe černé šaty s černými punčochami a černými koženými kozačkami pod kolena na vysokém podpatku, které ji Rachel před několika lety přiměla koupit. Měla na sobě jednoduché šperky – perlové náušnice na šroubek, které patřívaly babičce Mitchellové – a kolem krku si přehodila tmavě ialový šál, ze strachu, kdyby se její skromný výstřih ukázal být na přednášku za denního světla trochu moc.

Julia s Paulem byli mezi prvními, kteří dorazili do velkého přednáškového sálu. Rychle si vybrali místa vzadu u uličky, tak aby nebyli moc nápadní. Ta nejlepší místa vepředu si obvykle brali členové fakulty a studenti se neodvažovali tuto zvyklost porušovat.

Jakmile Julia vstoupila do místnosti, ucítila jeho přítomnost. Dokonce i na dálku mezi nimi protékalo zvláštní napětí. Cítila na sobě i jeho oči a věděla, že se na ni dívá. Bylo jí jasné, že se jeho pohled může rychle změnit v zamračení. Rychlá kontrola situace jí její podezření potvrdila. Zlobně pozoroval Paula, který jí položil ruku na kříž a vedl ji na jejich místa.

Gabriel poslal Julii rychlý úsměv, když očima přejel její postavu a trochu moc dlouho setrval na podpatcích jejích bot. Odvrátil se a pokračoval v rozhovoru s jedním z ostatních profesorů.

Julia chvíli obdivovala Gabrielův vzhled. Byl jako obvykle úchvatný, oblečený ve velmi slušivém černém obleku od Armaniho s bílou košilí s francouzskými manžetami a černou hedvábnou kravatou. Měl na sobě brýle a černé polobotky, které naštěstí nebyly špičaté. Překvapivě měl však pod oblekem na sobě vestu a rozepnuté sako poodhalilo Julii řetízek zlatých hodinek, visící z jednoho knolíku na vestě a vedoucí do kapsičky.

„Podívej se na něj. Vesta a kapesní hodinky?“ zamumlal Paul a zavrtěl hlavou. „Kolik tomu chlapovi je? Vsadím se, že má v podkroví svůj vlastní portrét, který celkem rychle stárne.“

Julia potlačila úsměv, ale neřekla nic.

„Víš, co mě nechal udělat včera?“ Zavrtěla hlavou.

„Musel jsem zabalit některá z jeho drahocenných per do krabice, pojistit ji a poslat ji do nemocnice pro plnicí pera. Věřila bys tomu?“

„Nemocnice pro plnicí pera?“

„Nějaká opravna zkažených plnicích per, která slouží ještě zkaženějším hajzlům, kteří mají fůru peněz. A až moc času ve svých rukou. Nebo v kapsách.“

Julia se uchechtla a vypnula si mobil.

??

Profesor Jeremy Martin, vedoucí katedry italských studií, který se právě zotavil z prasečí chřipky, přivítal asi sto posluchačů a přednesl zářivý popis výzkumu a úspěchů profesora Emersona. Julia pozorovala Gabriela, jak se nepohodlně vrtí na židli, jako by se mu všechna ta chvála nelíbila. Jeho oči našly její a ona se na něj povzbudivě usmála. Okamžitě se mu viditelně uvolnila ramena.

Profesor Martin byl na profesora Emersona hrdý a neměl žádné zábrany tu skutečnost dávat najevo. Podle něj byl Gabriel jeden z nejslibnějších učitelů, které katedra získala, a skutečně dostál svému potenciálu. Brzy po vydání své první a úspěšné knihy u Oxford University Press mu byla nabídnuta stálá profesura a byl na dobré cestě stát se příští Katherine Pictonovou. Nebo v to alespoň profesor Martin doufal.

Po vlažném potlesku si Gabriel zjednal pozornost, rozložil si poznámky na řečnický pult a dvakrát si překontroloval, jestli má připravenou svou prezentaci v PowerPointu. Dal si chvilku, aby si prohlédl publikum – profesor Martin se v očekávání usmíval, slečna Petersonová se nakláněla dopředu a potutelně si prstem objížděla hluboký výstřih, zatímco kolegové z fakulty seděli tiše, očividně zaujatí tématem jeho přednášky.

V úplně první řadě seděla jedna pozoruhodná výjimka. Tahle profesorka neměla žádný zájem o jeho výzkum nebo o jeho akademickou zdatnost. Ne, její zájmy byly mnohem zhýralejší a Gabrielovi se zdálo, že je teď vytahuje, když si jazykem navlhčila své rudé rty. Byla zvrácená a velmi dravá. A Gabrielovi bylo z faktu, že na něj upírá svoje hadí oči a sedí ve stejné místnosti jako Julia, velmi nepříjemně. Věděl, že jeho

minulost číhá za každým rohem, ale Bůh mu pomoz, pokud by se ty dvě ženy někdy setkaly.

Odtrhl oči od blonďaté profesorky a přinutil se usmát na publikum. Rychle vyhledal Juliinu krásnou tvář, aby načerpal sílu z jejího vřelého výrazu, a pak začal.

„Název mé přednášky zní Chtíč v Dantově Pekle: Smrtelný hřích proti sobě samému. Je namístě se okamžitě ptát, proč by chtíč byl hříchem proti vlastní osobě, když je vždy směřován k někomu jinému – k využití jiné lidské bytosti pro osobní sexuální uspokojení.“

Ke Gabrielovým uším dolehlo tlumené odfrknutí z první řady, ale ignoroval ho a jeho reakci dosvědčilo jen znatelné ztuhnutí jeho výrazu.

„Dantovo pojetí hříchu se utvářelo převážně vlivem spisů svatého Tomáše Akvinského. Ve své slavné Summa totius theologiae Akvinský dokládá, že jakýkoliv projev zlé vůle nebo hříchu je formou sebezničení. Předpokládá, že lidské bytosti mají přirozenost, která by měla být racionální a dobrá. Akvinský chápe tuto přirozenost jako rozumného živočicha, stvořeného Bohem především ke konání dobra, konkrétněji ctnosti. Když se člověk od tohoto přirozeného účelu odkloní, zraní sám sebe, protože udělá něco, k čemu nebyl určen. Vede válku proti sobě a své

přirozenosti.“

Slečna Petersonová se naklonila ještě víc dopředu, jako by jeho přednášce věnovala napjatou pozornost.

„Proč se Akvinský držel tohoto osobitého pohledu na hřích?

Jedním z důvodů je, že akceptoval Boethiovo tvrzení, že dobrota a bytí jsou zaměnitelné. Jinými slovy všechno, co existuje, má v sobě nějaké dobro, protože to je stvořeno Bohem. A nezáleží na tom, jak zkažené, zlomené nebo hříšné toto stvoření je, pořád si v sobě udržuje nějaké dobro tak dlouho, dokud existuje.“

Gabriel stiskl tlačítko a na plátně po jeho levici se objevil první snímek. Julia poznala Botticelliho ilustraci Lucifera.

„Podle tohoto obrazu nikdo, dokonce ani Lucifer, zamrzlý v ledu na dně Dantova Pekla, není úplně zlý. Zlo se může z dobroty jen krmit jako parazit; kdyby bylo všechno dobro z bytosti odstraněno, bytost jako taková by přestala existovat.“

Gabriel cítil, jak se na něj upírá pár prohnaných očí, zesměšňujících jeho i jeho hloupé rozlišení tak měšťáckých konceptů, jako dobro a zlo. Odkašlal si. „Je to pro mnohé z nás cizí způsob myšlení – představa, že i v padlém andělu, odsouzeném žít své dny v Pekle, nějaké dobro ještě zbylo.“ Jeho oči se zatoulaly k Juliiným, kde zůstaly dost dlouho, aby v nich spatřila něco prosebného. „Dobro, jež prosí, aby bylo objeveno, navzdory tomu, že je padlý anděl smutně a zoufale

závislý na hříchu.“

Na plátně se objevila další Botticelliho ilustrace, jedna ze souboru kreseb Danta a Beatrice mezi hvězdami Ráje. Julie poznala, že je to ta samá, kterou jí Gabriel ukázal ve své soukromé sbírce.

„Zvažte na pozadí dobra a zla postavy Danta a Beatrice. Mají mezi sebou vztah, typický pro dvorskou lásku. V kontextu Božské komedie je Beatrice spojena s Vergiliem. Apeluje na něj, aby provedl jejího milovaného Danta Peklem, protože ona do něj není schopna vstoupit vzhledem ke svému věčnému pobytu v Ráji. Vytvořením tohoto spojení mezi Beatrice a Vergiliem vyjádřil Dante svůj názor, že dvorská láska je spíše než k vášni vázána k rozumu.“

Při zmínce o Beatrice se Julia začala vrtět, držela tvář skloněnou, aby na ní nebylo nic znát. Paul si jejích pohybů všiml a nerozuměl jim, vzal ji za ruku a jemně ji stiskl. Seděli moc daleko od Gabriela, než aby viděl, co se děje, ale přesto zaznamenal, že se Paul k Julii otočil a jeho ruka zmizela někam do blízkosti jejího klína. Ten pohled ho na okamžik rozptýlil.

Odkašlal si, Juliiny oči zalétly k jeho a spěšně odtáhla ruku.

„Ale co chtíč? Pokud je láska králík, pak chtíč je vlk. Dante to výslovně říká, když identiikuje chtíč jako hřích vlčí bezuzdnosti – hřích, ve kterém vášeň přehluší rozum.“

Při této poznámce sjela Christa na samý okraj své židle a naklonila se dopředu právě tolik, aby jí z pódia bylo vidět do výstřihu. K její smůle byl Gabriel příliš zaměstnán pouštěním dalšího snímku, Rodinovy sochy Le Baisir, než aby si toho všiml.

„Dante umístil do Kruhu chtíče Paola a Francescu. Překvapivě je příběh jejich pádu spojen s tradicí dvorské lásky. V době její chlípné sho-

vívavosti byli vtaženi do četby o cizoložství mezi Lancelotem a královnou Guinevrou.“ Gabriel se uličnicky zazubil. „Možná to byl středověký ekvivalent pornograické předehry.“

Přednáškovým sálem se rozlehl zdvořilý smích.

„V případě Paola a Francescy vášeň přehlušila rozum, který jim měl říci, že dokud nebude jeden spojen s druhým, měli by držet ruce od sebe.“ Gabriel významně pohlédl na Paula. Ale Paul si myslel, že ten pohled patřil někomu jinému, možná Julii nebo jedné z žen, které seděly před ním, a proto si z toho nic nedělal. Gabrielovy modré oči nad nedostatkem Paulovy reakce nabraly zelenou dračí barvu. Jediné, co mu chybělo,

bylo chrlení ohně.

„Možná je to podobné jako majetnický pocit, který existuje mezi oběma jedinci v páru, dokud kolem sebe krouží v námluvách. Pokud by si chtěl někdo jiný začít dopřávat některé z těch výjimečných potěšení, které by měly být vyhrazeny pro tento pár, nepochybně by to vedlo ke hněvu a žárlivosti.“ Gabrielův hlas se přiostřil.

Julia sebou trhla a trochu se odsunula od Paula k levé straně.

„Ale skutečnost, že Dante v Lancelotovi a Guinevře a Paolovi a Francesce vidí úpadek tradice dvorské lásky, ukazuje, že rozpoznal velmi reálné nebezpečí, jemuž čelí jeho oddanost k Beatrice. Pokud by Dantova vášeň převýšila rozum, zničilo by to jejich životy a vystavilo by je to skandálu. Takže osud Paola a Francescy je pro Danta velmi osobním varováním, aby udržel své city k Beatrice čisté. Což není, vzhledem k její nesmírné kráse a svůdnosti a také hloubce a stupni jeho touhy po ní, snadný úkol.“

Julia se začervenala.

„Dovolte mi to objasnit. Navzdory skutečnosti, že byli léta jeden od druhého rozděleni, Dante po ní bolestně touží. Chce ji a chce ji celou. Jeho cudnost je tak vzhledem k síle a zoufalství jeho touhy ještě ctnostnější.“

Když se odmlčel, hadí oči sledovaly jeho pohled k Julii, než vyhledaly jeho zrak. Zamračil se v odpověď a pokračoval.

„V Dantově ilosoii je chtíč nevhodná láska, ale přesto je to druh lásky. Z tohoto důvodu to je to nejmenší zlo ze sedmi smrtelných hříchů,

a proto také Dante umístil Kruh chtíče hned pod Limbo. Chtíč se zabývá největší pozemskou slastí…“

Gabrielovy oči se mihly Juliiným směrem a ona mu ohromeně pohled vracela.

„Sex je správně chápán jako nejen fyzický, ale i duchovní – jako extatické spojení dvou těl a dvou duší, chtějící napodobit radost a extázi splynutí s božstvím v Ráji. Dvě těla, která se společně spojila v potěšení. Dvě duše, které splynuly skrze spojení mezi dvěma těly a z celého srdce nadšeně dávají celé své já.“

Julia se snažila na svém místě neošívat, když si vybavila, jak se cítila tehdy v noci, kdy jí Gabrielova ústa sála prsty, jeden po druhém, aby je očistila od čokoládového dortu. V místnosti jako by začalo být pěkně horko a několik lidí se na svých sedadlech nepohodlně vrtělo.

„Možná je malicherné poukazovat na to, že když se někdo drží zpátky a neodevzdává se během pohlavního styku celý, k orgasmu nedojde. Výsledkem je napětí, frustrace a nešťastný partner. Okamžik orgasmu je předzvěstí absolutní transcendence a upřímného, neutuchajícího potěšení. Takového potěšení, kterým jsou zcela a extaticky uspokojeny všechny nejhlubší potřeby a touhy člověka.“

Když si Julia si překřížila nohy a zase je vzápětí narovnala, Gabriel se pro sebe usmál, užíval si její reakci, odmlčel se a napil se vody.

„Myšlenka společného orgasmu, extáze jednoho partnera následována extází druhého, zdůrazňuje sdílenou intimitu fyzického i duchovního spojení. Lapání po dechu, vzájemné dotýkání a proplétání se, touha, sdílení se, a konečně a božsky, vyvrcholení.“

Gabriel se odmlčel a snažil se nepodívat na Julii a neupozornit tak na její zrudlý a sklíčený obličej. Odkašlal si a trochu se ušklíbl. „Má někdo pocit na omdlení?“

Po celém sále se ozval veselý, ale rezervovaný smích a Christa si zvedla vlasy z krku a ovívala se výtiskem Gabrielovy knihy.

„Věřím, že moje slova dokládají Dantovu tezi, že chtíč je dost silný, aby rozvrátil mysl, což je sídlo rozumu, a vyzval ji, aby se zaměřila na pozemské, tělesné zájmy, spíše než aby se nad ně povznesla a rozjí-

mala o nebeských zájmech, jmenovitě o Bohu. Není pochyb o tom, že někteří z vás by raději spěchali domů do objetí svých milenců, než aby zůstali zde a poslouchali zbytek mé suché přednášky.“

Zasmál se a naprosto ignoroval profesorku v přední řadě, která vytáhla z kabelky malý, ale obscénní předmět, aby se mu vysmívala.

„Protikladem chtíče, který je smrtelným hříchem, je láska. Akvinský dokládá, že milenec je spřízněný se svou milovanou a že jeho milovaná je jeho součástí.“

S tím Gabrielova tvář zjihla a po celé tváři se mu rozlil sladký úsměv.

„Radosti a krása sexuální intimity, vyjádřené ve sjednocujícím aktu pohlavního styku, jsou přirozeným vyvrcholením lásky. V tomto případě, jak by mělo být jasné, není sex totožný s chtíčem. Proto je v současném moderním jazyce rozdíl mezi, promiňte mi mou vulgaritu, šukáním a milováním. Ale ani tak není sex totožný s láskou, jak ukazuje tradice dvorské lásky. Člověk může milovat svou přítelkyni cudně a vášnivě, aniž by s ní měl pohlavní styk.

V Dantově Ráji je chtíč transformován do milosrdenství, nejpravdivějšího, nejryzejšího projevu lásky. V Ráji je duše zbavena touhy, protože všechno, po čem toužila, bylo splněno, a ona je naplněna radostí. Nemá už pocit viny za své předchozí hříchy, ale raduje se z absolutní svobody a naplnění. Nicméně, čas mi brání dát úplnější rozbor Ráje.

V Dantově Božské komedii nacházíme rozpor mezi chtíčem a milosrdenstvím a silnou manifestaci cudnosti dvorské lásky, znázorněnou vztahem mezi Dantem a Beatrice. Tento ideál dvorské lásky je možná nejlépe vyjádřen ve slovech Beatrice samotné, ‚Apparuit iam beatitudo vestra.‘ Což znamená ‚Nyní se tvoje blahoslavení zjeví.‘ Pravdivější slova nikdy nebyla vyřčena. Děkuji vám.“

Přednáškový sál propukl ve zdvořilý potlesk a tiché uznalé mumlání. Profesor začal čelit otázkám z publika. V typickém stylu nejdříve dostali slovo plnoprávní členové fakulty, zatímco studenti trpělivě čekali, až na ně přijde řada.

(Protože akademický svět je stejně jako Evropa ve středověku organizován v třídním systému.)

Julia seděla velmi tiše a snažila se vstřebat to, co si myslela, že během Gabrielovy přednášky slyšela. Opakovala si pro sebe některá z hlubších prohlášení, když se k ní naklonil Paul, aby jí zašeptal do ucha.

„Podívej se na to. Emerson se chystá ignorovat Christu.“

Z jejich úhlu pohledu nemohli vidět Christin výstřih (což bylo milosrdenství). Pořád se ještě nakláněla dopředu, a teď se s rukou ve vzduchu snažila upoutat profesorovu pozornost. Zdálo se, že ji záměrně opomíjí, ukazuje na jiné tazatele a nabízí promyšlené odpovědi. Nakonec profesor Martin povstal, aby naznačil, že čas na otázky již vypršel. Teprve pak Christa spustila ruku a její hezké rysy zatemnil podmračený výraz.

Proběhlo další kolo potlesku a Gabriel sestoupil z vyvýšeného pódia. Okamžitě ho pozdravila průměrně vysoká tmavovláska, která vypadala na profesorku ve věku někde na půl cesty mezi třicítkou a čtyřicítkou. Oba si potřásli rukama.

Paul si odfrkl. „Viděla jsi to? Nenechal Christu položit otázku v otevřeném plénu. Bál se, že by se postavila a hodila po něm svou podprsenkou, nebo zvedla transparent s nápisem ‚Miluji Emersona‘.“

Julia se zasmála a sledovala, jak si tmavovlasá profesorka povídá s Gabrielem, než ustoupil stranou, aby si promluvil s někým dalším.

„Byl jsem překvapený, že nikdo neopravil ten Emersonův omyl.“ Paul se zamyšleně poškrábal na tváři.

„Jaký omyl?“

„Přiřkl ‚Apparuit iam beatitudo vestra‘ Beatrice, ale všichni víme, že to byl Dante. Říká ta slova v druhé části La Vita Nuova, když poprvé Beatrice potkal.“

Julia to samozřejmě věděla, ale nikdy by to nekomentovala. Takže zůstala zticha.

Paul pokrčil rameny. „Jsem si jistý, že to bylo přeřeknutí. On ty texty dokáže citovat zpaměti v italštině i angličtině. Jen jsem si myslel, že bylo legrační, že profesor Dokonalý udělal na veřejnosti chybu a nikdo ho neopravil.“ Zasmál se. „Možná byl právě tohle důvod, proč Christa zvedla ruku.“

Julia přikývla. Věděla, že Gabrielova chyba byla úmyslná. Ale nikdy by to nikomu neřekla, zejména ne Paulovi.

Obdivně ji přejel očima. „Dnes ti to sluší. Vždycky ti to sluší, ale dneska prostě – záříš.“ Jeho obličej nabral velmi vážný výraz. „Doufám, že nepolezu tvému příteli do zelí, když ti to řeknu. Jak že se to jmenuje?“

„Owen.“

„No, vidím ti to na očích. Jsi očividně ráda, že jste zase zpátky spolu. Po týdnech, kdy jsem tě vídal smutnou, jsem šťastný, že ty jsi šťastná.“

„Děkuji,“ zamumlala.

„Tak proč ty šaty?“

Rozhlédla se po místnosti. „Nevěděla jsem, jestli se lidé na takovéto příležitosti nenastrojí. Bylo mi jasné, že tu budou všichni profesoři, a chtěla jsem vypadat hezky.“

Paul se zasmál. „Většina žen z akademického světa se o módu nezajímá.“ Zavrtěl hlavou a jemně se dotkl její ruky. „Doufám, že se ten tvůj ex k tobě tentokrát chová dobře. Nebo budu muset jet do Philadelphie a nakopat ho do zadku.“

V tuhle chvíli ho Julia poslouchala jen napůl, protože spatřila drobnou blonďatou profesorku, jak Gabriela zdraví polibkem na obě tváře.

Překvapeně zvedla obočí.

A vy jste mi dal zabrat kvůli Paulovi, profesore. Myslela jsem, že se nedělíme…

Paul si něco zamumlal pod vousy.

„Co se děje?“ zeptala se.

„No, přednáška byla skvělá. Teď vidíš, proč jsem skončil tady, abych s ním mohl pracovat.“ Paul se na Gabriela významně podíval. „Ale podívej se na ně.“

Jako na povel zvrátila blondýna hlavu a hlasitě se rozesmála, zatímco Emerson jí věnoval napjatý úsměv. Byla sotva sto padesát pět centimetrů vysoká, s vlasy jako len, které měla pevně stažené dozadu do těžce vypadajícího uzlu. Měla na sobě hranaté červené brýle od Armaniho a draze vypadající kostým, zdůrazněný těsnou pouzdrovou sukní, která jí sahala sotva po kolena. Julia také zaznamenala, že ta žena má na sobě černé lodičky na velmi vysokém podpatku a síťované punčochy, do kterých by se dala ulovit jen ta nejmenší rybička.

Ta žena byla krásná, ale zdálo se, že je mezi všemi ostatními akademiky poněkud mimo svůj obor. A na její přítomnosti bylo rozhodně něco agresivního.

„To je profesorka Singerová.“ Paul se ušklíbl.

„Ta blondýna?“

„Ano. Tmavovlasá žena po její levici je profesorka Leamingová. Ta je skvělá. Musíš se s ní setkat. Ale od Singerové se drž dál. Ona je dračice.“ Julii se obrátil žaludek naruby, když sledovala, jak profesorka Singerová popadla příliš familiárně Gabriela za předloktí a zatnula mu svoje drápy do saka, zatímco se postavila na špičky a šeptala mu něco do ucha.

Jeho výraz zůstal naprosto netečný.

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Julia.

„Viděla jsi její webové stránky?“

„Ne.“

„Považuj se za šťastnou. Byla bys šokovaná, co na nich je. Říkají jí

Profesorka Bolest.“

Julia neochotně odtrhla oči od nechutného divadla, které předváděla Profesorka Bolest a profesor Emerson, a začala si mnout ruce. Přemýšlela, jestli se Profesorka Bolest jmenuje křestním jménem Paulina.

Znechucená tou podívanou popadla kabát a vstala. „Myslím, že je načase, abychom odešli.“

„Doprovodím tě domů.“ Paul jí galantně pomohl do kabátu.

Opustili svá místa a zrovna se chystali vydat směrem k východu, když profesor Martin, vedoucí katedry italských studií, zachytil Paulův pohled a pokynul mu, aby k němu přišel.

„Budu tu za chvilku. Počkej na mě.“

Julia se posadila a pohrávala si s knolíky u kabátu, aby se rozptýlila. Gabriel se na ni vůbec nepodíval a z jeho řeči těla měla podezření,

že se jí vyhýbá. Paul krátce pohovořil s vedoucím katedry, pak se otočil a ukázal jejím směrem. Vedoucí přikývl a poplácal Paula po zádech. Když se k ní vracel, Paul zářil.

„No, to bys neuhodla, co mi chtěl.“ Julia zvedla obočí.

„Byli jsme pozváni na fakultní večeři na počest Emersonovy přednášky.“

„Děláš si legraci.“

„Ne. Zdá se, že v rozpočtu jsou peníze na to, aby se zaplatila večeře páru studentů, a vedoucí se rozhodl pozvat mě. Když jsem mu řekl, že jsem tady s tebou, pozval tě, abys šla jako můj host.“ Mrkl na ni. „Chudinka Christa na seznamu není. Vypadá to, že je to tvůj šťastný den.“

V tu chvíli se za Paulovými zády střetl Gabrielův pohled s Juliiným. Gabriel byl naštvaný, téměř vzteklý, a vrtěl na ni hlavou. Jeho oči střelily k Paulovi a zase k ní a znovu zavrtěl hlavou.

Julia tvrdohlavě našpulila rty. Jak může Gabriel na Paula žárlit, když je Profesorka Bolest všude kolem něj? Povídejte mi něco o dvojím metru.

„Nemusíme jít, jestli nechceš.“ Paul si odkašlal. „Vím, že Emerson byl na tebe jako pes. Možná nechceš jít oslavovat jeho poslední úspěch nad paellou.“

„Bylo by neslušné odmítnout pozvání, když ho vyslovil vedoucí katedry,“ odpověděla Julia pomalu.

„Asi máš pravdu. Slibuji, že se budeme bavit. Jdeme do Segovie, což je skvělá restaurace. Ale večeře je až v sedm. Chtěla bys jít zatím do Starbucks? Nebo někam jinam?“ Paul natáhl ruku, aby jí pomohl na nohy.

„Starbucks zní dobře.“

Po několika minutách, kdy opustili budovu, konečně našla Julia kuráž položit otázku, která ji trápila.

„Znáš profesorku Singerovou dobře?“ Snažila se, aby to znělo nenuceně.

„Ne. Držím se od ní dál.“ Paul několikrát zaklel. „Přál bych si, abych neviděl e-maily, které poslala Emersonovi. Mám je vypálené do mozku.“

„Jaké je její křestní jméno?“

„Ann.“

20. kapitola

Julia pozvala Paula na kávu, kterou tajně zaplatila dárkovým poukazem – tím, na kterém byl obrázek rozsvícené žárovky. Když nakonec vešli do Segovie, byli uvítáni Španělem s velmi příjemným vzhledem, který se jim představil jako majitel podniku. K jeho velkému

potěšení mu Paul odpověděl také španělsky.

Interiér Segovie měl slunečně žluté stěny, pomalované výjevy z Picassova obrazu Don Quijote a Sancho Panza. V rohu seděl kytarista se španělskou kytarou a hrál skladby Maestra Segovii. A opodál, uprostřed místnosti, kde bylo vyhrazené místo pro slavnostní fakultní večeři, stálo v řadě několik dlouhých stolů. Díky jejich uspořádání museli všichni hosté sedět nevyhnutelně čelem k sobě. Julii se nijak nelíbila myšlenka, že by měla sedět naproti Profesorce Bolest, a kdyby jen trochu mohla utéct bez toho, aby urazila nebo na sebe přitáhla zbytečnou pozornost profesora Martina, udělala by to.

Paul vybral místa na jednom ze vzdálených konců tabule; znovu si byl vědom třídního systému a věděl, že jeho místo není jedním z těch čestných. Zatímco s číšníkem probíral menu en Espa?ol, Julia tiše přemítala o Gabrielově žárlivosti a tajně si zapnula mobil, aby mu mohla napsat zprávu. Ale už tam na ni jedna čekala:

Nechoď na tu večeři. Paulovi se nějak omluv. Počkej na mě u mě doma; recepční tě pustí dál.

Vysvětlím ti to později. Prosím, udělej, o co žádám. – G

Julia nechápavě zírala na displej, dokud do ní Paul nestrčil.

„Dáš si něco k pití?“

„Hm, na sangrii asi není sezona, ale ráda bych si nějakou dala, jestli ji mají.“

„Naše sangria je vynikající,“ řekl číšník, než odešel, aby jejich objednávku předal barmanovi.

Julia věnovala Paulovi omluvný pohled. „Dostala jsem textovku od Owena. Omlouvám se za svou neslušnost.“

„Bez obav,“ řekl Paul a zadíval se do menu, zatímco ona rychle naťukala odpověď:

Měla jsem vypnutý telefon. Je pozdě, už jsem tady. Nemáš na co žárlit – půjdu s tebou domů.

Budeš mít mě v posteli až do rána. – J

Uklidila si telefon do brašny a potichu se modlila, aby Gabriel nebyl moc naštvaný. Ach, bohové všech přehnaně ochranitelských a žárlivých (zde doplňte vhodný popis Gabriela a našeho vztahu), prosím, nenechte ho udělat scénu. Ne před jeho kolegy.

Naneštěstí pro Julii a toho, kdo jí psal, zvuk příchozí zprávy, která pípla jen o chvilku později, ztlumila brašna.

Během dvaceti minut se dostavil zbytek hostů. Vedle Paula se usadila profesorka Leamingová a nějací další členové profesorského sboru. Gabriel seděl na druhém konci vklíněný mezi profesora Martina a profesorku Singerovou.

Julia začala při pohledu na Gabriela a jeho sousedy upíjet sangrii trochu moc dychtivě, v naději, že tím dokáže zmírnit napětí, které praskalo ve vzduchu. Sangria byla vynikající a plná spousty citrusových plodů, což ji velmi potěšilo.

„Je ti zima?“ Paul ukázal na ialový šál, který měla Julia velmi elegantně ovinutý kolem krku.

„Vlastně ne.“ Pomalu si ho stáhla a položila ho na svou brašnu.

Když z Juliina výstřihu vykoukla jemná bledá pleť, Paul zdvořile odvrátil oči. Byla krásná a její postava, i když drobná, byla požehnána

štědrým poprsím, které vytvářelo velmi hezkou a přiměřenou výplň dekoltu.

Jakmile si sundala šál, přes stůl k ní dolétl pohled páru žárlivých modrých očí a hladově se vrhl po její nově odhalené kůži, než se dal na ukvapený ústup.

„Paule, co to bylo s profesorkou Singerovou?“ Julia za sklenicí na víno ztišila hlas.

Paul se díval, jak profesorka Singerová sedí k Emersonovi až moc blízko, a sledoval, jak si od ní Emerson nenápadně odsunul židli. Ona na to zareagovala opětovným přisunutím své. Ale Julia tu výměnu propásla.

„Měla s Emersonem poměr. A vypadá to, že jsou zase v tom.“ Paul se uchechtl. „Myslím, že jsme odhalili důvod, proč měl tenhle týden tak dobrou náladu.“

Julia vytřeštila oči a udělalo se jí špatně.

„Takže ona byla jeho – přítelkyně?“

Paul si přisunul židli blíž, tak aby profesorka Leamingová nemohla zaslechnout jejich rozhovor. Ovšem skutečnost, že se objevil tanečník lamenca a teď tu tancoval za hlasitého zvuku klasické kytary, mu ten úkol značně zjednodušila.

„Okamžik.“ Podal Julii talíř s tapas. „Ochutnej tohle. Je tu chorizo a sýr Manchego a crostini s Cabrales, španělským sýrem s modrou plísní.“

Nabídla si, ochutnávala předkrmy a netrpělivě čekala na odpověď.

„Singerová nemívá… přítele. Je závislá na bolesti. A kontrole. Vždyť víš…“ Jeho hlas se významně vytratil.

Julia nevěřícně zamrkala.

„Viděla jsi někdy Pulp Fiction?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nemám ráda Quentina Tarantina. Jeho ilmy jsou příliš ponuré.“

„Tak řekněme, že se jí v jejím osobním životě líbí středověké metody… na něčích zadcích. A nestydí se dát to o sobě vědět. Dělá na tohle téma výzkum a uveřejňuje ho online.“

Julia rychle spolkla kus choriza. „Takže to znamená, že on…“

„Je stejně zvrácený zmrd jako ona. Ale je pekelně dobrý ve svém oboru, jak jsi dnes odpoledne viděla. Snažím se nepřemýšlet o tom, co se děje v jeho osobním životě. Myslím si, že milenci by k sobě měli být něžní. Ne, že by v tom, co ti dva dělají, hrála láska nějakou roli.“

Paul se rozhlédl po místnosti, než opatrně zašeptal Julii do ucha.

„Myslím, že když člověku na někom záleží dost na to, aby s ním měl sex, pak mu taky musí záležet na tom, aby ho respektoval, a ne aby se k němu choval jako k věci. Měl by být zodpovědný a opatrný a nikdy, nikdy by mu neměl ublížit. I kdyby byl tak v prdeli, že by o to prosil.“

Julia se zachvěla a dopřála si velký doušek ze své druhé sangrie.

Opřel se o opěradlo. „Nemohl bych si začít s někým, kdo by toužil po bolesti jako takové, natož při sexu. Sex by měl být o radosti a náklonnosti.

Myslíš, že by Dante mohl Beatrice svázat a zpracovat ji bičem?“ Julia zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou.

„Když jsem byl na bakalářském studiu na univerzitě St. Mike, chodil jsem na seminář o ilozoii sexu, lásky a přátelství. Mluvili jsme o svolnosti. Víš, jak všichni říkají, že když spolu dva dospělí dělají něco, s čím oba souhlasí, je to v pořádku? Náš profesor se nás zeptal, jestli si myslíme, že by lidská bytost mohla souhlasit s nespravedlností, jako třeba kdyby ji prodali do otroctví.“

„Nikdo nechce být otrokem.“

„Tohle se dělá ve světě Profesorky Bolest. Někteří lidé se dobrovolně prodávají do sexuálního otroctví. Takže je otroctví v pořádku, pokud otrok chce být otrokem? Může někdo, kdo je při smyslech, souhlasit s otroctvím, nebo je jednoduše iracionální, že chce být otrokem?“

Julia se začala cítit velmi nepříjemně, že vede tenhle rozhovor v takové blízkosti profesorky Bolest a Gabriela, a tak dopila zbytek sangrie a rychle změnila téma.

„O čem je tvoje dizertační práce, Paule? Myslím, že jsi mi to nikdy neřekl.“

Zasmál se. „Potěšení a blažené vyhlídky. Je to srovnání mezi smrtelnými hříchy spojenými s rozkoší – chtíč, obžerství, chamtivost – a slastí z věčné blaženosti v Ráji. Emerson je skvělý odborný poradce, ale jak

jsem řekl, nechávám stranou jeho osobní život. I když by byl pravděpodobně sakra dobrý jako případ pro studii druhého kruhu pekelného.“

„Nechápu, proč všichni prostě netouží po vlídnosti,“ uvažovala Julia spíš pro sebe než pro Paula. „Život už tak bolí dost.“

„Tohle je svět, ve kterém žijeme.“ Upřímně se na ni usmál. „Doufám, že se k tobě tvůj přítel chová mile. Prostě buď vděčná, žes našla někoho, kdo se netopí v těch zvrácených sračkách.“

V tu chvíli byli přerušeni číšníkem, takže Paul neviděl, jak Julii zmizela z tváří i rtů barva. Proti své vůli se podívala na Gabriela a viděla, že mu profesorka Singerová zase něco šeptá.

Gabrielovy oči zůstávaly tvrdohlavě upřené na stůl před ním, zuby měl zaťaté a čelist ztuhlou. Zvedl sklenku vína, napil se a zase ji položil, to vše, zatímco ho Julia pozorovala.

Podívej se na mě, Gabrieli. Zvedni oči v sloup, promni si tvář, zamrač se… něco, cokoliv. Ukaž mi, že je to celé nedorozumění. Ukaž mi, že se Paul plete.

„Julie?“ Paulův hlas přerušil její myšlenky. „Chceš se se mnou podělit o paellu Valenciana? Dělají ji jen pro dva. Je velmi dobrá.“ Teprve teď si všiml Juliiny bledosti a skutečnosti, že se jí třesou prsty. „Hej, jsi v pořádku?“

Otřela si čelo. „Jo. Paella bude skvělá.“

„Možná bys měla jít na tu sangrii pomalu. Nic moc jsi nejedla a začínáš vypadat, jako by ti bylo špatně.“

Bál se, že ji těmi chlípnostmi šokoval, chlípnostmi, které neměl právo prozradit žádnému studentovi. A tak změnil téma a začal jí vyprávět historky o své poslední cestě do Španělska a své fascinaci Gaudího architekturou. Jako na povel přikyvovala a dokonce se čas od času i na něco zeptala, ale její mysl byla jinde, snažila se přijít na to, s kým se to vlastně před týdnem dělila o postel s padlým andělem, který v sobě ještě měl dobro, nebo s někým mnohem, mnohem temnějším.

Všimla si, že jí levá ruka profesorky Singerové najednou zmizela z očí. Nedokázala se přimět podívat se Gabrielovi do očí. Ale zato profesorka Singerová si všimla jí. Jejich oči se střetly, právě když to vypadalo, že Gabriel její ruku pod stolem odstrčil. Julia se rozpačitě otočila k Paulovi,

zatímco Singerová nasadila výraz zvědavého pobavení, který se pomalu změnil do upřeného fascinovaného zírání.

V touze uniknout té nechutné podívané, které byla Julia svědkem, zamumlala k Paulovi chabou omluvu, že se necítí dobře, a odešla od stolu. Vyšla po schodech do druhého patra a rychle našla toaletu. Prohlížela si svůj obličej v zrcadle a snažila se zpracovat to, co jí řekl. Její myšlenky byly mrzká změť slov a temných představ, zatímco její srdce krvácelo.

Proč by někdo chtěl být bit? Gabriel a Ann… bolest… ovládání… Anniny prsty v Gabrielově klíně… Ann, bijící Gabriela… Gabriel, bijící Ann. Julia se přistihla, že se opírá o pult a bojuje s vlnou nevolnosti. Nebyla si jistá, jak dlouho tam se zavřenýma očima stojí, když někdo otevřel dveře.

„Zdravím.“ Profesorka Singerová se široce usmála a ukázala dvě řady zářivých zubů.

Julia užasla nad tím, jak světlo, odrážející se v profesorčiných brýlích, může zmást mozek natolik, že si myslí, že její zelené oči rudě žhnou.

„Jsem profesorka Singerová. Je mi potěšením vás poznat.“ Napřáhla ruku a Julia s ní neochotně potřásla a zamumlala odpověď.

Profesorčina ruka byla studená, ale zdaleka ne bez života. Sevřela Julii pevně a na trochu moc dlouho. Když ji pouštěla, přejela prstem po Juliině dlani, jako by ji záměrně zkoumala. Julia se kvůli tomu zachvěla.

Ann naklonila hlavu na stranu a přimhouřila oči. „Myslela jsem, že na mě čekáte. Znervózňuji vás?“

Julia se zamračila. „Ne, přišla jsem, abych si umyla ruce. Myslím, že na mě leze chřipka.“

„To je škoda.“ Profesorčin úsměv se ještě rozšířil a přistoupila o krok blíž. „Vypadáte celkem zdravě. Máte nádhernou pleť.“

„Děkuji.“ Julia zalétla očima ke dveřím, nedočkavá pokusit se o útěk.

„Není zač. Není zač. Máte na sobě rtěnku, nebo je to přirozený odstín vašich rtů?“ Naklonila se dopředu a podívala se na Juliina plná pootevřená ústa trochu moc zblízka. Jejich tváře byly sotva pár centimetrů od sebe.

Julia o krok ustoupila. „Hm, to je moje přirozená barva.“

Ann udělala další krok vpřed. „Mimořádné. Jak jistě víte, přirozený odstín rtů se opakuje napříč ženským tělem na intimnějších místech. Vaše barva je na vašich ústech tak roztomilá. Jsem si jistá, že i jinde je úžasná.“

Julii poklesla čelist.

„Podívejte se na sebe do zrcadla. Jak bych si vás mohla dole nevšimnout? A naštěstí, vy jste si mě všimla taky.“ Ann udělala další krok dopředu a snížila hlas. „Ráda se díváte?“ zašeptala. „Líbilo se vám dívat se, co jsem mu dělala pod stolem?“

Julia zrudla. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Kůže mění barvu v reakci na zvýšený průtok krve, víte? Jako teď.“ Usmála se a odhalila zuby. „Buď jste ze mě v rozpacích, nebo jsem vás vzrušila, a tak se vaše tváře červenají a stejně tak i vaše rty. A zardělá jste nejspíš všude, nebo ne?“ Ještě víc ztlumila hlas. „A jsem si jistá, že tam dole přímo žadoníš o pohlazení…“ Olízla si rty a usmála se. „Moje malá růžová perla. Myslím, že chceš, abych tě dráždila. Byla bys tak roztomilý mazlíček.“

Julia na ni vzdorovitě zírala. „Nemám zájem být něčí mazlíček.“

To profesorku Singerovou přimělo couvnout. Juliin náhlý projev odvahy byl naprosto nečekaný.

„Jsem člověk, ne zvíře. Nechte mě na pokoji.“ Julia netušila, kde k čertu našla odvahu profesorce Singerové odporovat, ale našla ji.

Ann se zasmála. „Lidské bytosti jsou zvířata, má drahá. Sdílíme stejnou fyziologii, stejné reakce na podněty, stejnou potřebu jídla, pití a sexu. Někteří z nás máme jen vyšší inteligenci.“

Julia se na ni podívala. „Jsem dost inteligentní, abych věděla, co je zvíře. A nemám zájem být ošukaná jako jedno z nich. Omluvte mě.“

Rychle profesorku obešla a zamířila ke dveřím.

„Pokud si to rozmyslíš, vyhledej mě a přijď,“ zapředla Ann.

„Ani kdyby peklo zamrzlo,“ vyštěkla Julia. Vyklouzla jí a ztěžka dýchala, když se rozběhla chodbou pryč.

Těsně v patách ji následovaly rychlé kroky. Vykřikla, když ji kdosi zatáhl do tmavé místnosti a zamkl za nimi dveře. Hrubě strčila do pevného hrudníku před sebou, a pak ji ten někdo popadl za zápěstí.

„Julianne.“

Byla příliš velká tma, než aby mu viděla do obličeje, ale poznala jeho hlas a to divné brnění, které jí projíždělo rukama v reakci na jeho dotek. Přestala se vzpírat.

„Prosím, rozsviť. Já – já mám klaustrofobii.“ Její hlas zněl Gabrielovi v uších jako hlas vyděšeného dítěte.

Pustil ji, vytáhl iPhone a zvedl ho jako lampu.

„Je to lepší?“ Gabriel potlačil nutkání zeptat se, co má světlo společného s klaustrofobií, objal ji kolem třesoucích se ramen a přitiskl jí rty k čelu. „Julianne?“

Chvilku jí trvalo, než prozkoumala okolí a uvědomila si, že jsou v přístěnku na košťata.

„Julianne?“ zopakoval a snažil se upoutat její pozornost. „Viděl jsem Ann, jak za tebou jde. Jsi v pořádku?“

„Ne.“

„Co provedla?“

„Řekla mi, že bych byla dobrý mazlíček,“ zašeptala Julia, oči sklopené. Gabriel se temně zamračil. „Dotkla se tě?“

Zavřela oči a otřela si z čela několik kapek potu. „Jenom mé ruky.“

Rychle ztlumil světlo ze svého telefonu, protože se bál, že by ho Ann mohla zahlédnout pode dveřmi. Zůstali tak osvětleni jen částečně.

„To je to, čeho jsem se bál, že by se mohlo stát. Proč jsi neudělala, o co jsem tě žádal?“

„Řekla jsem ti to, nedostala jsem tvou textovku, dokud nebylo už příliš pozdě. Nepředpokládala jsem, že bych na fakultní večeři mohla být napadena, a to jiným profesorem než tebou.“

Gabriel zavrčel. „Pozorovala tě přes stůl a pravděpodobně byla nadšená tvou plachostí, nemluvě o tvé kráse. Mít tě ve stejné místnosti s ní je jako předhodit jehňátko vlkovi.“ Zavrtěl hlavou a zaklel. „Snažil jsem se tě držet co nejdál od ní.“

Julia našla jeho oči. „Nedržel jsi mě dál, protože žárlíš?“

Gabriel ostře vydechl. „Samozřejmě, že žárlím. Žárlivost je pro mě nový pocit, Julianne, nemám praxi v tom, jak se s ní vypořádat. Ale žadonil bych u Paula, aby tě vzal na večeři jinam, kamkoliv, jen abych tě udržel od ní.“

„Měl jsi něco s profesorkou Singerovou?“

Jeho výraz potemněl a sevřel rty do tenké linky. „Tohle není místo pro diskusi na takové téma.“

Julia zavrtěla hlavou, nevolnost se jí vrátila. Doufala, že se Paul mýlil.

Ale Gabrielova reakce jí prozrazovala něco jiného.

„Jak jsi mohl?“

„Třeseš se. Není ti špatně?“

„Proč neodpovíš na moji otázku?“

„Julianne, jediné, co mě v tuhle chvíli zajímá, je tvoje bezpečí a pohodlí. Nebudu odpovídat na žádné otázky, dokud si nebudu jistý, že jsi v pořádku. I když pokud budeš zvracet, slibuji, že ti podržím vlasy,“ procedil Gabriel mezi zuby a mírně se ušklíbl.

„Nebudu zvracet,“ zamumlala. „Naneštěstí to není první žena, která po mně vyjela. Jsem víc rozčilená faktem, že přede mnou něco skrýváš.“ Gabriel nad jejím přiznáním svraštil obočí, ale rychle to znepokojení potlačil. „Julianne, věř mi, když ti říkám, že o ní nechceš vědět víc. Tvoje

mysl musí zůstat neposkvrněná.“

„Ale pro ni je v pořádku, že tě obtěžovala pod stolem? Takhle si mě totiž všimla, Gabrieli. Přistihla mě, jak na vás zírám.“

Na čelisti mu poskočil sval a Julia spatřila záblesk v jeho očích.

„Provokovala mě. A z pochopitelných důvodů jsem na to nemohl reagovat a vyvolat tím scénu. Doufal jsem, že tě bude ignorovat a soustředí všechnu svoji pokřivenou pozornost na mě. Je jasné, že jsem se mýlil.“

„Proč jsem musela zjistit od Paula, že jsi s ní měl něco společného?“

„Paul ti to řekl?“ Přikývla.

Gabriel zaklel a začal si zuřivě mnout oči, jako by chtěl zahnat ošklivou vidinu. „Nečekal jsem, že na mou přednášku přijde. Nesdílíme stejné hodnoty nebo výzkumné zájmy. Dnes to bylo po několika měsících poprvé, co jsem ji viděl. Ona je část mé minulosti – minulosti, která se nebude opakovat. Ani kdybych žil navěky.“

„Paul říkal, že má ráda bolest. Používali jste – mezi sebou násilí?“ Zaťal pěsti u boků a šlachy v pažích mu brněly napětím.

„Ano. Rád bych ti tvrdil, že byla hříšná svůdkyně a já jsem byl vlákán do jejích tenat, ale tak to nebylo. Nicméně, nehodlám ti vysvětlovat temné rysy jejího světa. Ani jediná tvá myšlenka tam nepatří. Ale řeknu ti, že během jednoho mého – setkání s ní udělala něco, co způsobilo, že jsem ztratil trpělivost. A dal jsem jí ochutnat její vlastní medicínu. Ten skutek samotný naše interakce ukončil a já jsem byl okamžitě vyhozen z jejího domu.“

„Ona tě uhodila?“

„A ne jednou,“ zachraptěl Gabriel ponuře. „O to šlo.“

„Gabrieli.“ Jeho jméno z ní vytrysklo jako cosi podobného vzlyku a okamžitě to probodlo jeho srdce. „Jak jsi mohl? Jak jsi ji mohl nechat, aby se tě dotkla, natož ti ublížila?“

Objal ji pažemi a pevně stiskl. „Julianne, ty to nechceš slyšet. Prosím, zapomeň, co ti Paul řekl. Zapomeň na ni.“

„Já nemůžu. Nemůžu zapomenout na to, co jsi říkal odpoledne na své přednášce. Tvůj popis aktu milování byl opravdu krásný, ale to není to, po čem toužíš. Nebo si možná myslíš, že pro milence je nemožné být takoví.“

Gabriel ji provrtával pohledem. „Ovšemže to je to, po čem toužím. Ovšemže si myslím, že je to možné. Jen jsem to nikdy nezažil.“ Odkašlal si. „Nejsi jediná panna v tomto vztahu.“

Překvapeně se na něj zadívala. „Tak proč bys měl chtít, aby ti někdo ubližoval? Nebyl jsi zraněný už dost?“

Jeho tvář nabrala bolestný výraz.

„Gabrieli, tvůj život je jako série zamčených tajných místností. Nemám představu, co se za těmi dveřmi skrývá. A ty mi to nechceš říct. Musela jsem se dozvědět o tvé expřítelkyni od tvého výzkumného asistenta!“

„Ona nikdy nebyla moje přítelkyně. A já jsem se tě ptal na Simona, a tys mi nic neřekla. Tak dalece jsme na tom stejně.“

Julia sebou trhla.

„Řekla jsem ti o své matce.“

Gabriel si povzdechl. „Ano, to ano. A slyšet, co jsi prožívala v Saint Louis, mě ranilo víc, než dokážu říct. Víc než Ann a její salonní triky.“ Potřásl hlavou. „Máš pravdu. Měl jsem ti o ní říct.“

Přenesl váhu z jedné nohy na druhou a Julia slyšela, jak si zajel rukama do kapes u kalhot. „Myslel jsem, že kdybych ti to řekl, byla bys tak otřesená, že bys utekla. Uvědomila by sis, že jsem opravdu ďábel.“

„Ty nejsi ďábel. Jsi padlý anděl, ve kterém ještě zůstalo dobro. Padlý anděl, který usiluje o milování se ženou a zachází s ní s něhou,“ zašeptala Julia. Zavřela oči. „Slyšet o profesorce Singerové od tebe by bylo mnohem lepší, než na to přijít takhle. Nebo si to nechat předvádět přímo před nosem, zatímco ty ses mým směrem ani nepodíval.“

„Tíží mě obrovská hanba, Julianne, což je něco, o čem ty víš velmi málo.“

„Nejsi jediný hříšník v téhle komoře, Gabrieli.“ Otevřela oči a zhluboka se pomalu nadechla. „Což je důvod, proč ti nemůžu tvoje minulé hříchy předhazovat. Pořád ji ještě chceš?“

„Samozřejmě, že ne!“ Jeho chování se okamžitě přetavilo do rozhořčení. „My jsme neměli vztah, Julianne – jen jsme se párkrát sešli. Bylo to víc jak před rokem a od té doby jsem s ní nebyl ve styku.“ Zhluboka si povzdechl. „Jestli na tom trváš, řeknu ti víc, ale nemohu to udělat teď. Můžeš počkat na vysvětlení až po večeři? Prosím?“

Zamyšleně se kousala do rtu.

Gabriel k ní jemně přitiskl ústa a zatahal za její ret svým, aby ho osvobodil, a pak ji pomalu pustil. „Prosím, neubližuj si. Zlobí mě to.“

„Mohla bych ti říci totéž.“

Svěsil ramena a trochu zasténal.

„Dám ti čas, dokud nebude po večeři, jedině když mi slíbíš, že ji nenecháš, aby se tě dotkla.“

„S radostí.“

Julia zhluboka vydechla. „Děkuji.“

„Takže zůstaneš?“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu sedět u stolu naproti ní a jíst paellu. Dělá se mi z ní zle.“

„Vezmu tě domů.“

„Jsi čestný host. Nemůžeš odejít.“

Gabriel si projel prsty skrz vlasy a na chvíli se zamyslel. „Alespoň mě nech zavolat ti taxi. Zkusím se odsud dostat, jak nejdřív to bude možné.

Na recepci u mě doma tě pustí dovnitř.“ Sáhl do kapsy a vytáhl odtamtud sepnuté bankovky.

Odstrčila mu ruku. „Mám své vlastní peníze.“

„Dovol mi dát ti svou kreditní kartu, aby sis mohla objednat večeři a nechat si ji dovézt.“

„Nemůžu jíst.“

Povzdechl si a promnul si oči.

Otočila se k odchodu, ale Gabriel natáhl ruku a chytil ji za loket.

„Počkej,“ vyhrkl prosebně a díval se na ni. „Když jsem tě viděl vejít do přednáškového sálu, poskočilo mi srdce. Poskočilo mi srdce, Julianne. Nikdy jsi nevypadala krásněji. Vypadala jsi… šťastná.“ Hlasitě polkl.

„Je mi líto, že jsem ten výraz zabil. Je mi líto, že jsem ti neřekl pravdu. Myslíš… mohla bys mi odpustit?“

„Ty ses neprovinil vůči mně, Gabrieli.“ Oči se jí začaly pomalu plnit slzami. „Snažím se přijít na to, jak hluboce zakořeněná je tvoje chuť na bolest a co to pro nás znamená. Mám pocit, že nemám ani tušení, kdo jsi, a to bolí.“

A s tím opustila komoru.

??

Když se vrátila na večeři, Osud Julii přál. Zatímco sbírala svoje věci a omlouvala se Paulovi, Ann byla ještě uklizená na dámách. Druhá profesorka u stolu také chyběla. Jediný pohled na Juliinu bledou tvář a uslzené oči Paula přesvědčil, že nemá naléhat, aby zůstala. A když mu nabídla obvyklé smyšlené vysvětlení o tom, že dostala migrénu, nezeptal se jí na to, dokud nestáli venku před restaurací.

„Singerová tě sledovala na toaletu, že?“ Julia se kousla do rtu a přikývla.

Zavrtěl hlavou. „Je to predátor. Nebezpečný predátor. Měl jsem tě varovat. Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě. Ale musím jít domů. Omlouvám se za tu paellu.“

„Kašlu na paellu. Jediné, co mě zajímá, jsi ty.“ Trochu sebou trhl.

„Jestli na ni chceš podat stížnost, vezmu tě v pondělí ke kárné komisi.“

„Co to je?“

„To je oddělení, které se zabývá obviněními z přestupků proti fakultě a zaměstnancům. Jestli chceš kárnému výboru říct, co se ti se Singerovou stalo, pomůžu ti.“

Julia zavrtěla hlavou. „Nebyli tam žádní svědci. Bylo by to moje slovo proti jejímu. Budu se snažit zapomenout na to, co se stalo, pokud se ke mně znovu nepřiblíží.“

„Je to tvoje rozhodnutí, ale měla bys vědět, že já jsem proti ní minulý rok obvinění vznesl. Dokonce i když to bylo moje slovo proti jejímu, obvinění z obtěžování je pořád v její složce. Teď si ode mě drží odstup. Bylo to to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal.“

Úsměv jí povadl. „Nemyslím si, že to chci udělat, ale uvážím to. A je mi líto, že se ti to stalo.“

„Nedělej si o mě starosti. Užij si hezký víkend a snaž se na to zapomenout. Kdyby sis chtěla promluvit, máš moje číslo. Uvidíme se příští týden.“ Paul jí věnoval povzbudivý pohled a mával, dokud taxík neodjel. Zatímco jí Vergiliova slova zněla v uších, Julia si zkontrolovala mobil. Našla textovku, která byla odeslána krátce předtím, než do Segovie

dorazili profesoři:

Drž se od prof. Singerové dál. Zůstaň blízko Paula – ona jím pohrdá. Buď opatrná. – G

Příliš málo, příliš pozdě, pomyslela si Julia zkroušeně.

Když vstoupila do Gabrielova bytu, rychle zatopila v krbu a doufala, že rozptýlí temnotu, která se plížila kolem jejího srdce. Ale nevypadalo to, že by to pomohlo. Ve skutečnosti jediné, co chtěla udělat, bylo jít domů a přetáhnout si peřinu přes hlavu. Ale věděla, že bude lepší, když se teď před realitou schovávat nebude.

Nechtěla slídit, ale najednou se ocitla v Gabrielově ložnici a klečela na podlaze v jeho šatně. Hledala ty jeho černobílé fotograie a přemýšlela, jestli na jedné z nich byla profesorka Singerová. Měla určitě tu správnou barvu vlasů. Ale obrazy byly pryč. Prohledala každý centimetr

jeho šatny a rozhlédla se i v ložnici, dokonce se podívala i pod postel. Ty fotograie byly tytam.

Na jejich místech na zdech viselo šest uměleckých děl, nějaké abstraktní, jiné renesanční, jedno od Toma homsona, ale všechny krásné a podivně… mírumilovné. Gabriel změnil výzdobu.

Stála před jeho prádelníkem, obdivovala reprodukci Boticelliho Primavery, která visela nad ním, když jí padla do oka fotograie dvacet na dvacet pět centimetrů v tmavém rámečku. Byl na ní muž a žena, tančili. Muž byl vysoký, atraktivní, elegantní a autoritativní a díval se na ženu pronikavým, téměř planoucím pohledem.

Ta žena byla drobná, zardělá a zírala mu na knolíky od košile. Měla na sobě ialové šaty, které byly tak zářivé, až se zdálo, že na obrázku potlačily všechny ostatní barvy.

Kde přišel k fotce nás dvou, jak tančíme v Lobby? Rachel, pomyslela si.

Julia rychle položila obrázek zpátky, a než opustila ložnici, ujistila se, že nechala všechno přesně tak, jak to našla.

21. kapitola

Zatímco Julia čekala v Gabrielově bytě, on si hrál na chameleona, aby splynul s okolím. Ke svým kolegům byl okouzlující a přívětivý, ale celou tu dobu to v něm vřelo a jeho mysl letěla jako splašená. K jídlu se musel nutit a odmítal přípitek za přípitkem. Gabriel byl přesvědčený, že se vrátí do prázdného bytu. Julianne určitě uteče.

Nebylo divu – věděl, že se to nakonec stane. Jen si nemyslel, že by to mohlo být právě tohle tajemství, co je rozdělí. Nebyl jí hoden z mnoha důvodů. Z důvodů, které před ní tajil jako zbabělec. Nebyla to otázka lásky, protože Gabriel nevěřil, že by ho někdy mohla milovat. Jeho nebylo možné milovat. Nicméně doufal, že se o ni bude moci ucházet dost dlouho, aby je jejich náklonnost a přátelství svázaly dohromady, dokonce i tváří v tvář některým z jeho temných stránek. Teď už však bylo příliš pozdě.

Když konečně dorazil domů, byl překvapený, že ji našel spát na pohovce, ve tváři výraz dokonalého míru. Statečně se snažil zůstat klidný, odolat touze se jí dotknout, ale nedokázal to. Natáhl ruku, jemně ji pohladil po dlouhých hedvábných vlasech a zašeptal pár smutných italských slov.

Potřeboval hudbu. V tuhle chvíli cítil doslova nutkání slyšet nějakou melodii a slova, která by uklidnila jeho muka. Jenže jediná píseň, která by podle jeho názoru odpovídala téhle chvíli, byla předělávka Mad World od Garyho Julese. A Gabriel tuhle písničku nechtěl poslouchat, když ho Julianne opouští.

Najednou otevřela oči. Viděla, že Gabriel už na sobě nemá sako ani kravatu a že si rozepnul horní tři knolíčky u košile. Taky si sundal manžetové knolíky a vykasal si rukávy.

Usmál se, ale výraz měl opatrný. „Nechtěl jsem tě vzbudit.“

„To je v pořádku. Jen jsem si zdřímla.“ Zívla a pomalu se posadila.

„Můžeš zase usnout.“

„Myslím, že to není dobrý nápad.“

„Jedla jsi něco?“ Zavrtěla hlavou.

„Dala by sis něco k snědku teď? Mohl bych ti udělat omeletu.“

„Mám stažený žaludek.“

Byl podrážděný, ale odmítl se s ní dohadovat, protože věděl, že na obzoru je mnohem větší hádka. „Mám pro tebe dárek.“

„Gabrieli, dárek je teď ta poslední věc, co potřebuji.“

„Nesouhlasím. Ale může to počkat.“ Neklidně se zavrtěl na pohovce a nespouštěl z ní oči. „Máš na sobě šál a sedíš u praskajícího ohně, ale i tak jsi bledá. Je ti zima?“

„Ne.“ Julia zvedla ruku, aby si šál sundala, ale Gabrielovy dlouhé štíhlé prsty ji zadržely.

„Můžu?“

Odtáhla ruku a opatrně přikývla.

Gabriel se přisunul blíž, a když Julii zaplavila jeho vůně, zavřela oči. Jemně jí oběma rukama odvinul šál z krku a položil ho na pohovku mezi ně. Pak se natáhl, aby jí klouby jedné ruky přejel dolů po celé délce krku.

„Jsi tak krásná,“ zamumlal. „Není divu, že jsi dnes večer přitahovala všechny oči.“

Při jeho slovech se napjala a on se odtáhl a potlačil zasténání.

Oči jí padly na její kozačky a ona si uvědomila, že byla tak roztržitá, že se ani neobtěžovala si je sundat. Ale on si nestěžoval.

„Omlouvám se, že jsem si položila boty na tvůj gauč. Sundám si je.“ Popadla jeden ze zipů, ale Gabriel si bleskově klekl před ni na koberec.

„Co to děláš?“ Zmateně vytřeštila oči.

„Obdivuji tvoje boty. Strašně moc.“ Lehce pohladil rukama její vysoké podpatky.

„Ty mi pomáhala vybrat Rachel. Má skvělý vkus, ale podpatky jsou vždycky moc vysoké.“

Svůdně se na ni zadíval. „Tvoje podpatky nikdy nemohou být moc vysoké. Ale dovol mi, abych tě osvobodil.“ Při zvuku jeho zastřeného a zbožňujícího hlasu Julii vynechalo srdce.

Ruce se mu vznášely nad jejími koleny u konců zipů. „Můžu?“ Podvolila se a zatajila dech.

Uctivě jí rozepnul kozačku, jemně přejel prsty po lýtku ke kotníku a uvolnil ji. Zopakoval to samé i s druhou botou a odložil je vedle pohovky. Pak jí zvedl pravou nohu a začal ji oběma rukama jemně masírovat. Julia proti své vůli zasténala a rozpaky se prudce kousla do rtu.

„Je v pořádku nahlas vyjádřit své potěšení, Julianne,“ povzbuzoval ji.

„Uklidňuje mě, že tě neodpuzuji úplně.“

„Ty mě neodpuzuješ. Ale nelíbí se mi vidět tě na kolenou,“ zašeptala.

Jeho spokojený výraz zmizel. „Když muž klečí před ženou, je to gesto rytířství. Když žena klečí před mužem, je to nevhodné.“

Julia znovu nedobrovolně zasténala. „Kde ses to naučil?“ Zmateně se na ni podíval.

„Jak ses naučil masírovat nohy?“ objasnila a hluboce se začervenala. Povzdechl si. „Přítelkyně.“

Pravděpodobně přítelkyně z černobílé fotograie, pomyslela si Julia.

„Ano,“ řekl Gabriel, jako by její otázku předvídal. „Rád bych věnoval pozornost i zbytku tvého těla. Ale myslím si, že celková masáž pro nás nepřichází v úvahu, alespoň ne teď.“ Setkali se pohledem a jeho oči mírně potemněly.

Obrátil svou pozornost ke druhé noze. „Já už i tak hladovím po tvém těle, Julianne. Nejsem dost silný, abych se tě nevinně dotýkal, ne kdybys tu přede mnou ležela zahalená jen do prostěradla.“

Chvíli seděli mlčky, dokud Gabriel neskončil s Juliiným chodidlem. Nakonec se posadil na paty a lehce konečky prstů přejížděl po jejích punčochách.

„Odvezu tě domů, pokud si to budeš přát, a můžeme si promluvit zítra. Nebo můžeš zůstat tady. Můžeš spát v mém pokoji a já si vezmu pokoj pro hosty.“ Nejistě pátral v jejích očích.

„Nechci to protahovat,“ navrhla. „Takže bych si ráda promluvila, pokud je to v pořádku.“

„Tak dobře. Mohu ti nabídnout něco k pití?“ Gabriel pokynul hlavou směrem ke kuchyni. „Můžu otevřít láhev vína. Nebo ti namíchat koktejl.“ Upřeně se na ni zadíval. „Prosím, dovol mi, abych pro tebe něco udělal.“ V Juliině nitru se vznítil plamen, rozhořel se a rozšířil do celého těla.

Ale potlačila ho. „Vodu, prosím. Potřebuji čistou hlavu.“

Vstal a odešel do kuchyně. Julia ho slyšela, jak si myje ruce, a pak následovaly zvuky otevírání a zavírání dvířek chladničky. Vrátil se k ní s vysokou sklenicí plnou perrieru, ledu a plátků limetky.

„Ehm, Gabrieli, mohl bys mě na minutku omluvit?“

„Máš tolik času, kolik budeš potřebovat. Vrať se do palby, až budeš připravená.“ Pokusil se o úsměv, ale jeho tvář byla příliš napjatá, než aby to působilo přirozeně.

Zmizela i se svým pitím a Gabriel předpokládal, že využije tuhle příležitost k tomu, aby se obrnila proti dalším odhalením jeho mizerné, prokleté existence. Nebo se možná v koupelně zamkne a bude žádat, aby s ní mluvil jen přes dveře. Ne že by se jí divil.

Juliina mysl pracovala rychlostí světla. Nevěděla, co jí chce Gabriel říct. Nevěděla, jak bude reagovat. Bylo docela možné, že by se mohla dozvědět věci, které by mohly znemožnit, aby jejich vztah pokračoval, a to pomyšlení ji zdrtilo. Protože bez ohledu na to, co dělal nebo s kým, ona ho milovala. Myšlenka, že by ho po radosti, že se zase sešli, znovu ztratila, byla mučivá.

Gabriel seděl ve svém rudém sametovém křesle a nepřítomně hleděl do krbu. Oblečený, tak jak byl, a napjatý, vypadal velmi podobně jako jedna z postav některého z románů sester Brontëových. Zatímco se k němu Julianne blížila, v duchu se modlila k Charlotte, aby Gabriel byl jedním z její branže, a nikoli její sestry Emily.

Odpusťte, slečno Charlotte, ale Heathclif mě děsí. Prosím, nenechte Gabriela být Heathclifem. (Bez urážky, slečno Emily). Prosím.

Julia stála na místě, kde ji Gabriel nemohl vidět. Odkašlala si, aby ho upozornila na svou přítomnost.

Ukázal ke krbu. „Pojď se ohřát.“

Pohnula se, jako by si chtěla sednout na koberec před krb, ale jeho ruka vystřelila, aby ji zastavila. Přinutil se k úsměvu.

„Prosím. Sedni si mi na klín. Nebo na taburet nebo na pohovku.“

Pořád mě nemá rád na podlaze, pomyslela si Julia. Jí nebylo proti srsti posadit se u krbu. Ale jeho už jen to pouhé pomyšlení urazilo. Nechtěla se hádat kvůli takové hlouposti, a tak pohrdla jeho klínem ve prospěch pohovky a mlčky si sedla, pohled upřený do modrých a oranžových plamenů. V její mysli už to nebyl nadále pan profesor; byl to Gabriel, její profesor, její milovaný.

Gabriel se v křesle zavrtěl a přemýšlel, proč chce být od něj tak daleko. Protože teď ví, co jsi zač, a bojí se tě.

„Proč mě nerad vidíš na kolenou?“ zeptala se a prolomila ticho.

„Možná si ve světle dnešního rozhovoru dokážeš vyvodit důvod. Důvod znásobený a zesílený tím, co jsi mi řekla ve svém bytě.“ Odmlčel se a ostře se na ni podíval. „Už tak jsi příliš pokorná a lidé tvé laskavé povahy zneužívají.“

„Studenti musí platit své desátky. To ví každý.“

„Být student s tím nemá nic společného.“

„Vždycky budeš nadaný profesor a já budu vždycky tvoje studentka,“ poznamenala tiše.

„Zapomínáš, že jsem tě potkal dlouho předtím, než jsi byla studentka a já profesor. A nebudeš studentka navždycky. Budu sedět v první řadě, až budeš mít svou první přednášku. A pokud jde o tvé předsudky vůči profesorům, když bodnete nás, což nekrvácíme z ran?“

„Máme se pomsty vzdát, když křivdy dar byl dán?“ opáčila Julia.

Gabriel se opřel v křesle a dovolil si pochvalný úsměv. „Vidíš? Kdo je teď učitelem, slečno Mitchellová? Já si vyhrazuji jen výhodu věku a zkušeností.“

„Věk ti nutně nemusí přinést moudrost.“

„Samozřejmě že ne. Jsi mladá, ale pracovitá a nadaná a na úplném začátku toho, co slibuje být dlouhou a skvělou kariérou. Možná jsem dost jasně neprojevil svůj obdiv ke tvé mysli.“

Odmlčela se a předstírala, že je zaujatá tančícími a olizujícími se plameny.

Odkašlal si. „Ann mi neublížila, Julianne. Sotva jsem si na ni vzpomněl, a když, tak s politováním. Nezanechala žádné jizvy.“

Julia zvedla své utrápené oči, aby se podívala do těch jeho. Byly živé, vážné a tmavě modré. „Ne všechny jizvy zanechají stopu na kůži. Proč sis, ze všech lidí na světě, vybral zrovna ji?“

Pokrčil rameny a odvrátil se, aby pohlédl do ohně. „Proč lidské bytosti něco dělají? Protože pátrají po štěstí. Ona slibovala syrové, intenzivní potěšení, a já jsem potřeboval rozptýlení.“

„Nechal jsi ji, aby ti ubližovala, protože ses nudil?“ Julii se okamžitě udělalo špatně.

Gabrielovi ztvrdly rysy. „Nepředpokládám, že bys to mohla pochopit. Ale v té době jsem potřeboval rozptýlení. Byla to buď bolest, nebo alkohol, a nechtěl jsem udělat něco, co by se mohlo vymstít Richardovi a Grace. Zkoušel jsem se… seznamovat se ženami, ale moje známosti rychle ztrácely lesk. Byly neustále k dispozici, ale bezduché orgasmy mohou být po čase únavné, Julianne.“

To si zapamatuji, pomyslela si.

„Způsob, jakým se k tobě profesorka Singerová chovala na přednášce… a na večeři pak taky… nezdála se jako odmítnutá žena.“

„Pohrdá slabostí. A nedokáže se smířit s neúspěchem. Pro její reputaci a obří ego bylo krutou ranou, když se mě snažila ovládnout a selhala. Nehodlá svůj neúspěch rozhlašovat.“

„Měl jsi o ni vůbec zájem?“

„To těžko. Je to succubus, bez duše i bez srdce.“ Julia se podívala zpátky do ohně a našpulila rty.

„Nehodlal jsem s ní do něčeho skočit, aniž bych si to vyzkoušel. A nikdy jsme dál než ke zkoušce nezašli. Jinými slovy, i když jsme se… setkávali, nebyl jsem s ní zapletený v užším slova smyslu.“

„Budeš mě muset omluvit, pokud nevlastním speciickou slovní zásobu, která by mi umožnila pochopit, co se snažíš říct.“

„Snažím se ti to vysvětlit, aniž bych zkazil více tvé nevinnosti, než je nezbytně nutné. Nevyžaduj ode mě, abych byl explicitní.“ Jeho tón byl náhle chladný.

„Pořád chceš to, co nabízí?“

„Ne. Byla to katastrofa.“

„A od někoho jiného?“

„Ne.“

„Ale co příště, až přijde temnota? Co budeš dělat?“

Gabriel se na ni zadíval. „Myslel jsem, že jsem se vyjádřil jasně. Ty můžeš tu temnotu rozptýlit, Beatrice.“ Odkašlal si. „Julianne.“

„Řekni mi, že není na jedné z tvých fotograií.“

„To rozhodně ne. Na těch obrazech byly ženy, které jsem měl vlastně rád.“

„Proč tě vyhodili z jejího domu?“

Zaťal zuby. „Udělal jsem něco, co je v jejím světě naprosto nepřijatelné. A nebudu ti lhát a tvrdit, že jsem si neužil ten pohled na její tvář, když jsem jí dal ochutnat její vlastní způsoby. I když jsem přitom porušil jedno ze svých nejposvátnějších pravidel.“

Julia se otřásla. „Tak proč po tobě pořád jede?“

„Představuji její selhání, její neschopnost mě ovládnout. A taky mám určité dovednosti.“

Zrudla, jak jí začalo být nepříjemně.

„Ann se taky zajímala o moje boxerské schopnosti. Když zjistila, že jsem býval boxer a člen Oxfordského šermířského klubu, nechtěla mě nechat na pokoji. Naneštěstí jsme sdíleli stejné koníčky.“

Julia si nahmatala jizvu, kterou skrývala pod vlasy.

„Nemůžu být s někým, kdo někoho bije, Gabrieli. Ani ze vzteku, ani pro potěšení, ani z žádného jiného důvodu.“

„A taky nebudeš muset. Není v mé povaze dopouštět násilí se vůči ženám, ale spíš je svádět. Ann byla výjimka. A kdybys znala okolnosti, myslím, že bys mi odpustila.“

„Nemůžu být ani s někým, kdo chce být bit. Násilí mě děsí, Gabrieli.

Prosím, pochop to.“

„Já to chápu. Rozumím ti. Myslel jsem, že to, co Ann nabízí, by mi mohlo pomoci vypořádat se se svými problémy.“ Smutně zavrtěl hlavou.

„Julianne, nic nebylo tak bolestivé jako okamžik, kdy jsem se ti musel podívat do očí a přiznat se ke své špinavé pletce s ní. Kvůli tobě bych si přál, abych neměl minulost. Přál bych si, abych byl tak dobrý jako ty.“

Julia se podívala dolů na své ruce, s nimiž si pohrávala v klíně. „Pomyšlení, že ti někdo ubližuje… že s tebou zachází jako se zvířetem…“ Hlas se jí začal třást a oči se jí zalily slzami. „Je mi jedno, že jsi s ní měl

sex. Je mi jedno, že na tobě nezanechala žádné jizvy. Nemůžu snést pomyšlení, že ti někdo ubližoval, zvláště proto, že jsi chtěl, aby to dělal.“

Gabriel stiskl rty, ale nic neřekl.

„Už z pouhé myšlenky na to, že by tě někdo bil, se mi dělá špatně.“ Když viděl, jak jí po tvářích stékají dvě osamělé slzy, zaťal zuby.

„Měl bys být s někým, kdo by k tobě byl laskavý.“ Utřela si tváře hřbetem ruky. „Slib mi, že se k ní nikdy nevrátíš. Nebo k někomu, kdo by byl jako ona.“

Gabriel na ni ostře pohlédl. „Slíbil jsem, že se o mě nebudeš muset dělit. A já své slovo držím.“

Zavrtěla hlavou. „Myslela jsem – nikdy. Po mně. Slib to.“

Zavrčel. „Říkáš to, jako by bylo předem jasné, že bude nějaké potom.“

Otřela si další slzu. „Slib mi, že nenecháš nikoho, aby tě zneužíval v potřebě tě trestat. Bez ohledu na to, co se stane.“

Zaťal zuby.

„Slib mi to, Gabrieli. Nikdy tě nebudu žádat o nic jiného, ale tohle mi slib.“ Přimhouřil oči a opatrně si ji změřil pohledem. Pak, zřejmě upoko—

jený, přikývl. „Slibuji.“

Juliino tělo se uvolnilo a ona fyzicky i emocionálně vyčerpaná svěsila hlavu.

Podíval se na ni důkladněji, na to, jak se jí ve tváři střídají návaly ruměnce a bledosti, na způsob, jakým si nervózně pohrává s šaty. Vidět ji tak rozrušenou ho bolelo víc, než by si myslel, že je možné. A dívat se na její slzy…

Hnědooký anděl plakal nad démonem. Anděl plakal, protože se zhrozil pouhého pomyšlení na to, že by jemu někdo ubližoval.

Beze slova si ji přitáhl na klín. Jemně si přitiskl její hlavu k hrudi a objal ji kolem ramen. „Už žádný pláč. Už jsem viděl tvých slz dost na celý život,“ zašeptal se rty přitisknutými k jejímu uchu. „A já nestojím ani za jednu.“

Lítostivě si povzdechl. „Udělal jsem strašně sobeckou věc, že tě uháním, Julianne. Měla bys být s někým svého věku, kdo by se ti v dobrotě vyrovnal. Ne s takovým pokřiveným Kalibanem, jako jsem já.“

„Jsou chvíle, kdy jsi mi v nevinnosti roven.“

„Kdy? Řekni mi to.“

„Když mě držíš v náručí. Když mě hladíš po vlasech,“ zašeptala.

„Když jsme v posteli.“

Ve tváři se mu objevil bolestný výraz. „Jestli mě nechceš, jediné, co musíš udělat, je to říct, a já z tvého života zmizím navždy. Nechci, aby ses bála, co by se mohlo stát, kdybys mě odmítla. Slibuji, že tě nechám jít, jestli je to to, co chceš.“

Julia byla zticha, protože nevěděla, co na to říct.

„Vím, že jsem posedlý kontrolou, a jak jsi poukázala, taky panovačný.“ Gabrielův hlas byl tichý a napjatý. „Ale nikdy bych ti neudělal to, co ona. Neublížím ti, Julianne. Nikdy bych ti nedokázal ublížit.“ Zlehka přejel prsty po odhalené pokožce její paže a ucítil husí kůži, která jí naskočila jak z jeho slov, tak z jeho doteků.

„Větší starosti mi dělalo, co prováděla Ann tobě.“

„Už nějakou dobu si o mě nikdo starosti nedělá.“

„Tvoje rodina ano. A já taky, víš, dokonce i předtím, než jsem přijela do Toronta. Myslela jsem na tebe každý den.“

Vtiskl jí na rty jemný polibek, který mu Julia něžně opětovala.

„Nehledě k mým nerozvážnostem v minulosti, ujišťuji tě, že moje chutě vedou spíše ke způsobování šílené, vášnivé rozkoše, a ne bolesti. Jednoho dne bych ti tuhle svou stránku rád ukázal. Pomalu, samozřejmě.“

Julia se kousala zevnitř do tváře a snažila se najít správná slova.

„Musím ti něco říct.“

„Ano?“

„Já – nejsem tak nevinná, jak si myslíš, že jsem.“

„Co to má znamenat?“ vyštěkl. Nervózně si přejela zuby přes horní ret.

„Omlouvám se. Zaskočila jsi mě.“ Gabriel si promnul oči.

„Měla jsem přítele.“ Zamračil se. „Já vím.“

„My jsme, ehm, dělali věci.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Jaký druh věcí?“ Ta otázka z něj vypadla dřív, než o ní stačil uvažovat, ale hned toho litoval. „Neodpovídej na to. Nechci to vědět.“

„Nejsem tak nevinná, jak jsem byla, když jsi mě poprvé potkal, což znamená, že o mně máš, ehm… idealizovanou a falešnou představu.“

Chvíli uvažoval o jejím přiznání. Chtěl znát podrobnosti, ale bál se toho, co by mohla říct. Pomyšlení, že někdo jiný, že on od ní vyloudil potěšení, nebo se jí i dotýkal, ho přivádělo k zuřivosti. Zdaleka si nebyl jistý, že by se vypořádal s jakoukoliv zpovědí, se kterou se mu chtěla svěřit.

„Byl jsi první, kdo mě políbil. První, kdo mě držel za ruku,“ přiznala.

„To mě těší.“ Vzal ji za ruku a přitiskl k ní svoje rty. „Přál bych si, abych byl mohl mít všechna tvoje prvenství.“

„On si je nemohl vzít všechna.“ Julia rychle zavřela pusu. Tohle neměla v úmyslu říct.

To, jak použila slovo vzít, v Gabrielovi vyvolalo vražedné myšlenky. Kdyby se někdy ocitl ve stejné místnosti jako on, vyrval by mu hrdlo holýma rukama.

„Když ses nevrátil, začala jsem s někým chodit. Ve Philadelphii.

A věci se, ehm, děly.“

„Chtěla jsi, aby se ty věci děly?“

Julia se ošila. „Byl to můj přítel. Někdy byl – netrpělivý.“

„To jsem si myslel. Byl to manipulativní bastard, který tě svedl.“

„Mám svobodnou vůli. Nemusela jsem to dělat.“

Gabriel se na chvíli zamyslel. Žárlivost – myšlenka na její ruce a rty omotané kolem někoho jiného – nebo ústa někoho jiného na ní. Na jejím těle… „Nemám žádné právo se na to ptát, ale udělám to. Milovala jsi ho?“

„Ne.“

Snažil se skrýt svou úlevu nad její odpovědí tím, že jí zvedl bradu.

„Nikdy se mě nedotýkej nebo mě nenech, abych se dotýkal tebe, pokud bys to opravdu nechtěla. To je slib, který bych si právě teď od tebe rád vynutil já.“

Překvapeně na něj zamrkala.

„Vím, jaký dokážu být. Zatím jsem pořád držel své vášně na uzdě. Ale už jsem s tebou zašel dál, a vím, že při více než jedné příležitosti jsem způsobil, že ses cítila nepříjemně. Trápilo by mě, kdybych zjistil, že věci mezi námi postupují jen proto, že se k tomu cítíš nucena.“

„Slibuji, Gabrieli.“

Kývl a přitiskl jí rty na čelo. „Julianne, proč mě nechceš nechat říkat ti Beatrice?“

„Je mi smutno z toho, že jsi nikdy nechtěl znát mé jméno.“

Upřeně se na ni zadíval. „Chci znát víc než to. Chci znát tvé skutečné já.“

Usmála se.

„Takže mě ještě chceš? Nebo bys byla raději, kdybych tě nechal jít?“ Snažil se udržet klidný hlas.

„Samozřejmě že tě pořád chci.“

Něžně ji políbil, pak ji postavil na nohy a odvedl do kuchyně. Když byla pohodlně usazená na jedné z barových stoliček, přešel k pultu a zvedl velký stříbrný poklop. Ušklíbl se na ni, v očích se mu šibalsky zablesklo, a položil před ni talíř.

„Domácí jablečný koláč,“ oznámil Gabriel a s teatrální kudrlinkou sundal poklop.

„Koláč?“

„Říkala jsi, že ti ještě nikdy nikdo neupekl koláč. Tak teď to někdo udělal.“

Julia nevěřícně zírala na dezert. „To jsi pekl ty?“

„Ne tak docela. Moje hospodyně. Máš radost?“

„Ty jsi někoho pověřil, aby pro mě upekl koláč?“

„No, já doufal, že se o něj rozdělíš. Ale jestli trváš na tom, že celou tu porci sníš sama…“ Uchechtl se.

Julia si zakryla ústa rukou a zavřela oči.

„Julianne?“

Když neodpovídala, začal mluvit jako o závod. „Říkala jsi, že máš koláče ráda. Když jsi mi vyprávěla, jak jsi vyrůstala v Saint Louis, řekla jsi, že ti nikdy nikdo koláč neupekl. Myslel jsem…“

Ramena se jí otřásala tichým pláčem.

„Julie? Co se děje?“ Hlas měl zoufalý, když se díval, jak zase pláče. Přešel kolem pultu a objal její třesoucí se postavu pažemi. „Co jsem udělal?“

„Omlouvám se.“ Znovu našla svůj hlas.

„Zlatíčko, neomlouvej se. Jen mi řekni, co jsem provedl, abych to napravil.“

„Neudělal jsi nic špatného.“ Otřela si slzy. „Nikdo pro mě nikdy dřív neudělal něco takového.“ Pousmála se na něj. „Nevěděla jsem, že tu na mě čeká takový dárek.“

„Nechtěl jsem tě rozrušit. Snažil jsem se, abys byla šťastná.“

„To jsou šťastné slzy. Svým způsobem.“ Julia se napůl srdečně zahihňala. Ještě jednou ji objal a pak ji pustil a shrnul jí vlasy za ramena. „Myslím, že tu někdo potřebuje dezert.“

Gabriel ukrojil velkou porci koláče a podával jí vidličku. „Rád bych tě nakrmil. Ale pochopím, pokud bys byla radši, kdybych to nedělal.“

Julia okamžitě otevřela ústa a Gabriel jí strčil do pusy malý kousek.

„Mmmmmm. Je opravdu dobrý,“ řekla s plnou pusou a usmála se, když si otřela drobečky ze rtů.

„To jsem rád.“

„Nevěděla jsem, že máš hospodyni.“

„Je tu jen dvakrát týdně.“

„A vaří?“

„Někdy. Mám svá období. Něco jako obsese, ale to už jsi věděla.“ Poklepal jí prstem na nos. „Tohle byl recept její babičky. Neřeknu, co dát do těsta, aby bylo křupavé,“ mrkl na ni.

„A co ty? Žádný koláč?“ zeptala se.

„Radši se budu dívat, jak si ho užíváš. Ale tohle není pořádná večeře.

Přál bych si, abys mě nechala pro tebe uvařit.“

„Můj táta vždycky jí se svým jablečným koláčem plátek sýra. Vzala bych si kousek sýra, jestli máš.“

Gabriel vypadal její žádostí zmatený, ale ihned přehrabal ledničku a brzy před ni položil pořádný kus zralého vermontského bílého čedaru.

„Dokonalé,“ zamumlala.

Poté co dojedla, seděla tiše a přemýšlela, jestli by měla jít domů. Nechtěla, ale možná, že po tolika slzách a tolika dramatech by ani nechtěl, aby zůstala.

„Neodpověděla jsi mi na vzkaz,“ pronesl do ticha. „Ten vzkaz, který jsem poslal s gardéniemi.“

„Napsala jsem ti e-mail.“

„Ale něco jsi vynechala.“

Julia se odmlčela. „Nevěděla jsem, co říct na tu část o ochočení.“

„Řekla jsi mi, že ten dialog s liškou byl tvůj nejoblíbenější. Myslel jsem, že to bude jasné.“

„Vím, co tím myslela liška. Ale ty…“ Zavrtěla hlavou.

„Tak ti to řeknu. Nečekám, že mi budeš věřit, ale rád bych si tvou důvěru zasloužil. Možná až mi jednou ve své mysli uvěříš, začne mi věřit i tvé tělo. To je druh ochočení, který jsem měl na mysli. Chtěl bych ti věnovat velkou pozornost… tvým přáním, potřebám a touhám… a využít svůj čas tím, že je budu plnit.“

„Jak mě chceš ochočit?“

„Tím, že ti budu dokazovat svými činy, že jsem hoden tvé důvěry.

A tím, že budu dělat tohle.“

Gabriel se postavil před ni, uchopil do rukou její tvář a svoje ústa přiblížil jen na centimetry k jejím. Zavřela oči, zatajila dech a čekala, až se jejich rty setkají.

To se však nestalo.

Teplý dech z Gabrielových pootevřených a usmívajících se rtů jí proudil do úst. Jazyk jí vyklouzl ven a ona si v očekávání pomalu navlhčila spodní ret. Z pocitu jeho dechu proti té vlhkosti jí přeběhl mráz po zádech.

„Chvěješ se,“ zašeptal a ovanul ji dalším teplým výdechem.

Julia cítila, jak ho její ruměnec hřeje do dlaní, to teplo se jí šířilo tvářemi až dolů na krk.

„Cítím, jak se červenáš, tvoje pleť rozkvétá horkem a barvou.“

Pohladil ji po obočí a ona otevřela oči a zadívala se do velkých, tmavě modrých hlubin.

„Máš rozšířené zorničky.“ Usmál se a sotva se otřel o její rty. „A slyším, jak se ti zrychluje dech. Ty víš, co to znamená.“

Julia zkoumala jeho oči. „On říkal, že jsem frigidní.“ Znělo to zahanbeně. „Studená jako led. Zlobilo ho to.“

„Jen kluk, který o ženách nic neví, může být tak slepý a tak směšný. Nikdy si to o sobě nemysli, Julianne. Vím s jistotou, že to má k pravdě daleko.“ Rty se mu zkřivily do svůdného úsměvu. „Dokážu poznat, když jsi vzrušená. Jako teď. Vidím ti to v očích. Poznám to z doteku na tvé kůži. Cítím to z tvé vůně.“

Gabriel jí prstem přejížděl po obočí, aby ji uvolnil. „Prosím, nestyď se. Taky se nestydím. Je to vzrušující a velmi erotické.“

Zavřela oči a nadechla se jeho vůně – Aramis, máta peprná a požehnaný Gabriel.

Zasmál se. „Myslím, že mi řekneš, že se ti líbí moje kolínská.“ Sklonil se dolů, tak aby její nos mohl sklouznout po jeho krku. Vůně Aramis tam byla silnější.

„Co to děláš?“

„Podněcuji touhu, Julianne. A teď mi řekni, co chceš. Zčervenala jsi, srdce ti bije jako o závod a slyším, jak se ti zrychluje dech. Co si přeješ?“ Vzal do dlaní její obličej a znovu k ní přiblížil ústa. Blízko, ale stále se jí nedotkl.

„Chci tě políbit,“ vydechla. Usmál se. „Taky tě chci políbit.“ Čekala. A on se pořád nepohnul.

„Julianne,“ vydechl jí do rtů. Otevřela oči.

„Vezmi si, co chceš.“

Zprudka se nadechla.

„Pokud nevyužiješ příležitosti, dojdu k závěru, že mě nechceš. Že jsem se dožadoval. A po večeru, jako byl ten dnešní, jediná osoba, která se může něčeho dožadovat, bys měla být ty.“ Gabrielovy oči byly temné a doširoka otevřené a provrtávaly se skrz ni.

Nepotřebovala další pozvání. Překvapila je oba; objala ho rukama kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Když se jejich rty setkaly, jeho ruce jí sjely dolů ke kříži a on si představoval, jak hladí její nahé tělo. Poškádlila jeho dolní ret a vtáhla si ho do úst, kopírovala to, co prováděl předtím on jí. Ona byla méně zkušená, ale on nebyl méně potěšený.

Její pozvolný žár ho vábil a ve chvilce cítil, jak mu hoří kůže a srdce bije jako splašené. Protože jak jeho jazyk zkušeně zkoumal její ústa, nepřál si nic víc než rozevřít její zdrženlivá kolena a přitisknout se k ní. A zatáhnout ji do své ložnice, aby se mohli sblížit…

Odtáhl se a položil jí ruce na nahá předloktí. „Musím přestat.“ Opřel si čelo o její a zhluboka vydechl.

„Omlouvám se.“

Přitiskl rty na její čelo. „Nikdy se neomlouvej za to, že ses chovala podle svých přání. Jsi krásná a smyslná. A velmi, velmi vzrušující. Můžu tě potěšit, aniž bychom do toho zahrnuli více intimity, ale nemůžu tě znovu políbit. Ne právě teď.“

Nehybně se několik minut jen objímali, dokud Gabriel neotevřel oči a nepohladil ji po tváři.

„Cokoliv si budeš přát, Julianne. Dnes večer jsem tvůj. Chceš, abych tě odvezl domů? Chceš zůstat?“

Přitulila se nosem k jeho čelisti. „Ráda bych zůstala.“

„V tom případě si myslím, že je čas jít spát.“ Natáhl ruku a pomohl jí na nohy.

„Není to pro tebe divné? Sdílet se mnou postel?“

„Chci tě v náručí i ve své posteli každou noc.“ Julia zůstala okamžik zticha a zvedla svou brašnu.

„Vadí ti to?“ Zamračil se.

„Ne. Možná by mělo.“

„Celý týden se mi po tobě stýskalo.“

„Taky jsi mi chyběl.“

„Myslím, že se mi lépe spí, když tě mám ve svém náručí.“ Vřele se na ni usmál. „Ale je to tvoje volba, kde budeš dnes v noci spát.“

„Chtěla bych se podělit o tvou postel,“ řekla Julia plaše. „Jestli mě necháš.“

„Nikdy bych ti to neodepřel.“ Provedl ji chodbou k ložnici.

Posadila se na postel a on zvedl zarámovanou fotograii, která stála na prádelníku.

„Máš pod polštářem moji fotku. Myslel jsem, že bych ti tu poctu měl oplatit.“ Gabriel se ušklíbl a podal jí fotograii.

Julia si lámala hlavu a snažila se vzpomenout si, kdy mohl najít tu starou fotku, kterou měla.

„Kde jsi vzal tohle?“

„To já bych se měl zeptat, kde jsi vzala moji fotograii z časů v Princetonském veslařském týmu.“ Gabriel si vytáhl košili z kalhot a rozepnul ji, čímž odhalil přiléhavé tílko, které mu obepínalo hrudník.

Julia rozpačitě odvrátila pohled; v duchu litovala dne, kdy se muži rozhodli nosit tílka. Sledovat ho, jak se svléká, bylo dokonce víc sexy než ho vidět v tom malém ialovém ručníku.

„Ehm, Rachel ji měla na nástěnce v pokoji. A když jsem ji poprvé viděla, vzala jsem si ji.“

Sklonil se, aby jí zvedl tvář a mohl tak prozkoumat její výraz. „Vzala sis ji? Chceš říct ukradla.“

„Vím, že jsem neměla. Ale ty jsi měl tenhle nádherný úsměv. Bylo mi sedmnáct a byla jsem hloupá, Gabrieli.“

„Hloupá, nebo zamilovaná?“

Julia sklopila pohled k podlaze. „Myslím, že víš.“

„Rachel to fotila mobilním telefonem, když tu byla na návštěvě. Tahle se mi líbila nejvíc, což je důvod, proč jsem si ji dal zarámovat.“ Pozorně ji sledoval. „Nelíbí se ti?“

Zdála se neklidná. „Vypadáš hezky.“

Vzal jí fotograii z ruky a opatrně ji položil na prádelník. „Na co myslíš? Pověz mi to.“

„Na to, jak ses na mě díval, když jsme tančili… Nechápu to.“

„Jsi krásná žena. Proč bych se na tebe neměl dívat?“

„Je to ten způsob, jakým ses na mě díval.“

„Dívám se tak na tebe pořád.“ Jemně ji políbil. „Dívám se na tebe stejně jako teď.“ Odhrnul jí vlasy z obličeje. „Vrátím se za pár minut.“

Poté co se převlékla do toho, co si vzala jako pyžamo, zůstala stát ve dveřích koupelny, zalitá bílým světlem.

„Stůj,“ řekl Gabriel. Mezitímco byla pryč, se vrátil do pokoje, a teď ležel v posteli a díval se na ni.

Julia se podívala dolů na svůj oděv a začala si s ním pohrávat. Nevěděla, co si obléct. Většina jejích pyžam byla na to, aby je nosila před ním, moc dětinská, a nevlastnila žádné sexy prádlo na spaní. Ne že by měla dost odvahy, aby si ho vzala do postele s ním. Takže teď byla oblečená do tmavomodrého trička, které bylo dost velké, aby jí schovalo hrudník, a atletických šortek, které měly vepředu logo univerzity Saint Joseph.

„Jsi nádherná.“

Udělala obličej a natáhla se, aby zhasla.

„Počkej. Jak tam stojíš v tom světle, vypadáš jako anděl.“

Přikývla na znamení, že ho slyšela, a pak se k němu potichu připojila.

Gabriel ji okamžitě vtáhl do svého hřejivého objetí, a když to udělal, uvědomila si, že má na sobě taky tričko a šortky.

Ještě nebyli pár. Ale teď se mohly jejich nahé nohy do sebe pod přikrývkou blaženě proplést. Něžně ji políbil, opřel si hlavu o polštář a spokojeně si povzdechl, když si položila hlavu na jeho hrudník a objala ho kolem pasu.

„Je mi líto, že jsi osamělá, Julianne.“ Vypadala jeho non sequitur zmatená.

„Začátkem tohoto týdne, když jsme spolu mluvili po telefonu, ses zmínila, že máš pocit, že jsi izolovaná, že nemáš žádné přátele.“

Při té vzpomínce sebou trhla.

„Co kdybych ti koupil kotě nebo králíka? Někoho, kdo by ti v bytě dělal společnost.“

„Gabrieli, oceňuji tu myšlenku, ale nemůžeš jen tak vyhazovat peníze za moje problémy.“

„Já vím že ne. Ale můžu utrácet peníze, abych ti zkusil vykouzlit úsměv na tváři.“

„Laskavost je cennější než všechny peníze na světě.“

„Tu mít budeš. A mnohem, mnohem víc.“

„To je jediné, co chci.“

„Zůstaň na víkend. Tady. Se mnou.“

Zaváhala jen na okamžik. „Dobře,“ zašeptala.

Zdálo se, že se mu ulevilo. „A co rybičku? To jsou takoví moderní mazlíčci.“

Zasmála se. „To si nemyslím. Sotva se dokážu postarat o sebe, natož o nějaké další ubohé stvoření.“

Zvedl jí bradu, aby mohli vidět jeden druhého. „Pak mi dovol se o tebe starat,“ zašeptal s výmluvným pohledem a bez jediného mrknutí.

„Mohl bys mít kteroukoliv ženu bys chtěl, Gabrieli.“ Zamračil se. „Já chci jenom tebe.“

Opřela si hlavu o jeho hruď a usmála se.

„Být bez tebe, Julianne, to je jako trvalá a nekonečná noc bez hvězd.“

22. kapitola

Dva skoro milenci leželi v objetí s navzájem propletenýma nahýma nohama v posteli s ledově modrou hedvábnou přikrývkou a bílým prostěradlem od Frette. Dívka něco mumlala ze spaní a neklidně sebou házela, zatímco muž zůstával nehybný a užíval si její společnost.

Mohl ji ztratit. Jak ležel vedle ní, byl si vědom faktu, že jejich večer mohl skončit úplně jinak. Nemusela mu odpustit. Nemusela ho přijmout. Ale udělala to. Možná se mohl odvážit doufat…

„Gabrieli?“

Neodpověděl, protože si myslel, že ještě pořád spí. Byly tři hodiny ráno a ložnice byla ponořená v temnotě, kterou ozařoval jen svit pouličních světel, rozptýlený roletami.

Přetočila se tak, aby mu viděla do obličeje. „Gabrieli?“ zašeptala. „Jsi vzhůru?“

„Ano. Všechno je v pořádku, zlatíčko, klidně spi dál.“ Zlehka ji políbil a pohladil ji po vlasech.

Nadzvedla se na lokti. „Nemůžu spát.“

„Já taky ne.“

„Mohla bych – s tebou mluvit?“

Rychle se otočil a napodobil její polohu. „Samozřejmě. Děje se něco?“

„Jsi teď šťastnější, než jsi byl dřív?“

Gabriel se na ni chvíli díval a pak jí lehce ťukl prstem na nos. „Proč tak hlubokomyslná otázka uprostřed noci?“

„Říkal jsi, že jsi poslední rok nebyl šťastný. Přemýšlela jsem, jestli jsi šťastný teď.“

„Štěstí je něco, o čem vím velmi málo. A ty?“

Julia si pohrávala s koncem prostěradla. „Snažím se být šťastná. Snažím se soustředit na malé věci a nacházet v nich radost. Tvůj koláč mi udělal radost.“

„Kdybych věděl, že tě koláč udělá šťastnou, dal bych ti ho už dřív.“

„Proč teď nejsi šťastný?“

„Prodal jsem prvorozenství za mísu čočovice.“

„Ty cituješ Písmo svaté?“ nevěřila Julia svým uším.

Gabriel se naježil. „Já nejsem pohan, Julianne. Jsem členem episkopální církve. Richard a Grace byli velmi zbožní. To jsi nevěděla?“

Přikývla. Zapomněla na to.

V jeho tváři se objevil velmi vážný výraz. „Pořád jsem věřící, dokonce i když tak nežiji. Vím, že to ze mě dělá pokrytce.“

„Všichni věřící jsou pokrytci, protože nikdo z nás nežije tak, aby dostál své víře. Já jsem taky věřící, ale nejsem v tom moc dobrá. Na mši chodím, jen když jsem smutná, nebo o Vánocích a na Velikonoce.“ Natáhla ruku, aby našla tu jeho, a pevně ji stiskla. „Jestli máš pořád víru, musíš mít naději. Musíš věřit, že štěstí je možné i pro tebe.“

Pustil ji, otočil se na záda a zahleděl se do stropu. „Ztratil jsem svou duši, Julianne.“

„Jak to myslíš?“

„Díváš se na jednoho z toho vzácného mála lidí, kteří spáchali smrtelný hřích.“

„Jaký?“

Gabriel vzdychl. „Moje jméno je jen hořká ironie. Mám blíže k ďáblu než k andělu a nezasloužím si spásu, protože jsem udělal neodpustitelné věci.“

„Ty myslíš – s profesorkou Singerovou?“

Hořce se zasmál. „Kéž by tohle byly moje jediné hříchy. Ale ne, Julianne, spáchal jsem horší. Prosím, prostě přijmi, co říkám.“

Přitiskla se k němu blíž. Jemné rysy jí zkřivila lítost a obočí se jí spojilo vjedno. Dala si načas, aby zvážila to, co nevyslovil, zatímco mu prsty přejížděla po paži.

„Já vím, že tě zraňuje, když před tebou skrývám tajemství. Vím, že to před tebou nemůžu tajit navěky. Jen mi dej, prosím, trochu času.“

Pomalu se nadechl a ztišil hlas. „Slibuji, že se s tebou nebudu milovat, aniž bych ti nejdřív řekl, kdo jsem.“

„Je trochu brzo, abychom diskutovali o tomhle, nemyslíš?“ Zamračil se a zkoumal její oči. „Je?“

„Gabrieli, teprve poznáváme jeden druhého. A ještě je tu pořád pár překvapení.“

Trhl sebou. „Musíš znát mé záměry. Nemám v úmyslu tě svést a pak odejít. Nemám v úmyslu si nechat pro sebe některá ze svých tajemství, než tě učiním zcela svou. Snažím se chovat správně.“

Gabriel vyřkl své prohlášení v dobré víře. Chtěl ji, chtěl ji celou, ale jak tu dnes v noci ležel naprosto vzhůru, uvědomil si, že si nemůže vzít její panenství, dokud jí neodhalí, jaký opravdu je. Ačkoliv mu její reakce na Ann dávala naději, pořád se bál, že by ji jeho tajemství mohla odehnat. Měla na víc. Ale bez ohledu na to, pomyšlení, že by Julianne měla být s někým jiným, mu způsobilo změnu srdečního rytmu.

„Máš svědomí?“

„Co je tohle za otázku?“ zavrčel.

„Věříš, že je rozdíl mezi dobrem a zlem?“

„Samozřejmě!“

„Poznáš rozdíl?“

Gabriel si promnul oběma rukama tvář a nechal je tam. „Julianne, já nejsem sociopat. Poznat to není problém – činy jsou problém.“

„Tak jsi neztratil svou duši. Jenom bytost, která má duši, dokáže říct, jaký je rozdíl mezi dobrem a zlem. Ano, udělal jsi chyby, ale cítíš vinu. Cítíš lítost. A jestli pořád ještě máš svou duši, neztratil jsi možnost spásy.“

Gabriel se smutně usmál a políbil ji. „Mluvíš jako Grace.“

„Grace byla velmi moudrá.“

„A vy jste také, slečno Mitchellová. Zcela zjevně,“ dobíral si ji jemně.

„Vlastně jsem. S troškou pomoci od Akvinského, profesore.“

Natáhl ruku a povytáhl jí tričko, aby ji mohl jemně polechtat na nahé kůži.

„Ach! Gabrieli! Nech toho!“ Hihňala se a kroutila, snažila se před ním uhnout.

Chvilku v tom pokračoval, jen aby si dopřál potěšení slyšet v temném pokoji její zvonivý smích. Pak ji nechal na pokoji. „Děkuji, Julianne.“ Pohladil ji po tváři. „Skoro jsi mě přiměla tomu uvěřit.“

Položila mu ruku kolem pasu, přitulila se k němu a radostně vdechovala jeho vůni. „Ty vždycky tak krásně voníš.“

„Můžeš poděkovat Rachel a Grace. To ony mi kdysi začaly kupovat Aramis. Pokračoval jsem v tom ze zvyku.“ Ušklíbl se. „Myslíš, že bych měl vyzkoušet něco jiného?“

„Ne, jestli ti ho kupovala Grace.“

Gabrielův úsměv povadl, ale i přesto ji políbil na čelo. „Předpokládám, že je dobře, že nekoupila Brut.“

Julia se rozesmála.

Chvíli tiše leželi, než mu zašeptala zblízka do ucha. „Je tu něco, co bych ti ráda řekla.“

Gabriel mírně našpulil rty a přikývl.

Přestože byla tma, zahanbeně odvrátila pohled. „Mohl sis mě v tom sadu vzít. Nechala bych tě.“

Přejel jí konečkem prstu po tváři. „Já vím.“

„Víš?“

„Mám praxi ve čtení ženského těla, Julianne. Tu noc jsi byla velmi

přístupná.“

Vypadala překvapeně. „Takže jsi věděl, že já…?“

„Ano.“

„Ale ty jsi ne…“

„Ne.“

„Řekl bys mi proč?“

Přemýšlivě se odmlčel. „Myslel jsem si, že by to nebylo správné. A byl jsem tak šťastný, že jsem tě našel a že tě mám v náručí… to mi stačilo. Bylo to všechno.“

Julia se natáhla a přitiskla mu rty ke krku. „Bylo to dokonalé.“

„Až pojedeme domů na Díkůvzdání, rád bych tě vzal do sadu znovu.

Půjdeš se mnou?“

„Samozřejmě.“ Vtiskla mu polibek na tetování, trochu nesmělý, protože věděla, že sebou trhne, kdykoliv se ho tam dotkne.

„Polib mě,“ zašeptal.

Vyhověla mu, přitiskla k němu své pootevřené rty a ochutnávala ho tak dlouho, dokud ji nechal. Dokud nevzdychl a neodtáhl se. Náhlá ztráta toho doteku ji rozesmutnila a stará lítost vystrčila hlavu.

Gabriel vycítil její napětí. „Nepleť si moji zdrženlivost s nedostatkem touhy, Julianne. Hořím pro tebe.“ Jemně ji posunul, aby ležela na boku, a přitulil se k ní, až k sobě zapadli jako dvě lžičky; zabořil tvář do jejích vlasů. „Jsem rád, že jsi tady,“ zašeptal.

Julia mu chtěla říci, že se jí spí lépe s ním než bez něho. Chtěla mu říci, že by s ním chtěla spát každou noc a že po něm zoufale touží.

Ale neudělala to.

??

Když se ráno probudila, byla sama. Podívala se na starožitné hodiny, které měl Gabriel na svém nočním stolku, a byla ohromená, když zjistila, že už je skoro poledne. Spala příliš dlouho.

Nechal jí tu snídani a vzkaz, opřený o sklenku na víno s pomerančovým džusem. Julia se pustila do pain au chocolat a začala číst:

OD PROFESORA GABRIELA O. EMERSONA

Miláčku,

tvrdě jsi spala, a tak jsem tě nechtěl budit. Jdu si vyřídit pár věcí.

Zavolej mi, až vstaneš.

Jsem velmi vděčný za to, že jsem tě mohl mít celou noc v náručí, i za tvá slova…

Jestli mám duši, je Tvoje,

Gabriel

Julia se usmívala od ucha k uchu a dala si načas, aby dojedla snídani. Gabriel se zdál šťastný a to dělalo šťastnou i ji. Opláchla se v koupelně a zrovna se chystala vyjít z ložnice, když o něco zakopla. Zaklela, a když se narovnala, viděla, že to, co ji zarazilo v rozletu, byly ve skutečnosti tři bílé nákupní tašky s nápisem Holt Renfrew. Skoro vztekle je odstrčila stranou a vešla do kuchyně.

Byla překvapená, když našla Gabriela sedět u snídaňového baru, jak pije kávu a čte noviny. Měl na sobě světle modrou košili, která zvýrazňovala modř jeho očí, a černé kalhoty od obleku. Na nose měl brýle a vypadal hezky jako vždycky. Julia si ve svých šortkách a tričku připadala neoblečená.

„Ahoj, ty tam.“ Gabriel složil noviny a odložil šálek. Rozpřáhl náruč a pokynul jí.

Postavila se mezi jeho rozevřená kolena a on ji vřele objal.

„Jak ses vyspala?“

„Opravdu dobře.“

Něžně ji políbil. „Musela jsi být unavená. Jak se cítíš?“ S obavami se na ni podíval.

„Jsem v pořádku.“

„Můžu ti udělat oběd, kdybys chtěla.“

„Už jsi jedl?“

„Jen něco malého s první kávou. Čekal jsem s obědem na tebe.“ Znovu ji políbil, tentokrát pořádně. Julia mu stydlivě přejela rukama po zádech nahoru do vlasů. Gabriel zareagoval lehkým kousnutím do jejího spodního rtu a s pousmáním se odtáhl.

„Jedna moje část se bála, že tu nebudeš, až se probudím.“

„Já nikam neodcházím, Gabrieli. Ještě mě bolí nohy z včerejší chůze na těch podpatcích. Nemyslím si, že bych to zvládla domů, ani kdybych chtěla.“

„To můžu napravit. S trochou pomoci horké koupele.“ Vyzývavě zakmital obočím.

Julia se začervenala a změnila téma. „Jak dlouho chceš, abych zůstala?“

„Navždycky.“

„Gabrieli, mluv vážně.“ Se smíchem zavrtěla hlavou.

„Do pondělního rána.“

„Mám oblečení jenom na dnešek. Musím si zajít domů a vzít si nějaké věci.“

Shovívavě se na ni usmál. „Vezmu tě domů, jestli na tom budeš trvat. Nebo ti půjčím range rover. Ale než půjdeš, v ložnici na tebe čeká pár věcí. Možná že ten výlet nebude nutný.“

„Jaké věci?“

Rozhodil rukama. „Věci, jaké by někdo mohl potřebovat, když zůstane doma u přítele.“

„A odkud se tu vzaly?“

„Z toho obchodu, kde ti Rachel koupila brašnu.“

„Takže byly drahé.“ Julia se zamračila a založila si ruce.

„Jsi mým hostem. Pravidla pohostinnosti vyžadují, abych uspokojil

všechny tvoje potřeby,“ zachraptěl a jazykem si přejel spodní ret.

Julie s převelikým úsilím jeho ústa ignorovala. „Cítím se… lacině, když mi kupuješ oblečení.“

„O čem to mluvíš?“ Teď to znělo podrážděně.

„Jako bych byla nějaká…“

„Dost.“ Okamžitě ji pustil a oči mu potemněly.

Oplácela mu pohled a stavěla hráze přicházející pohromě.

„Julianne, proč máš tuhle averzi vůči štědrosti?“

„Nemám.“

„Ano, máš. Myslíš si, že se tě snažím uplatit, abys se mnou měla sex?“ Zrudly jí tváře. „Samozřejmě že ne.“

„Myslíš si, že ti kupuji věci, protože očekávám, že mi za ně zaplatíš sexuálními službami?“

„Ne.“

„Tak v čem je problém?“

„Nechci ti nic dlužit.“

„Dlužit mi? Takže teď jsem středověký lichvář, který si účtuje úroky, a když mi nezaplatíš včas, vezmu si libru tvého masa.“

„To si nemyslím,“ zašeptala.

„Tak co tím myslíš?“

„Myslím tím, že chci stát na vlastních nohách. Ty jsi profesor a já jsem studentka a…“

„O tom už jsme mluvili minulou noc. A dárek od přítele ti nijak neomezí svobodnou vůli ani osobní svobodu,“ zlobil se. „Nechtěl jsem, abys musela domů. Náš společný čas je už takhle dost krátký.

Zašel jsem přes ulici do obchodu a poprosil svou osobní prodavačku, aby mi pomohla vybrat několik věcí. Snažil jsem se být milý. Ale jestli je nechceš, dohlédnu, aby je vzali zpátky.“

Postavil se a odnesl šálek od kávy do kuchyně. Pak beze slova prošel kolem ní a zmizel ve své pracovně.

To nedopadlo moc dobře, pomyslela si Julia.

Kousala si nehty a nevěděla, co má dělat. Na jednu stranu chtěla být nezávislá a nechtěla hrát roli ubohého bezmocného ptáčete se zlomeným křídlem. Na druhou stranu měla laskavé srdce a nelíbilo se jí, když jiné bytosti způsobovala bolest. Viděla Gabrielovy oči. Za tou náhlou ukázkou zlosti byl zraněný. Hluboce zraněný.

Nechtěla jsem mu ublížit…

Gabriel byl silný a plný energie, neuvědomila si, že by mohl být tak citlivý. A vůči něčemu, co vypadalo tak nedůležitě, jako pár dárků. Možná že byla jediná, kdo kdy jeho citlivost spatřil. A to dělalo skutečnost, že ho zranila, ještě bolestnější.

Ve snaze dát mu nějaký prostor a sobě pár minut na rozmyšlenou si nalila sklenku vody a pomalu ji vypila. Když se blížila k jeho pracovně, zazvonil telefon. Strčila hlavu mezi dveře a podívala se na něj.

Gabriel seděl za stolem, a zatímco mluvil do telefonu, probíral se papíry. Vzhlédl k ní, ukázal na telefon a bezhlesně artikuloval jméno Richard. Přikývla a přešla k jeho stolu, zvedla pero, které nevypadalo draze,

a napsala na kus papíru: Odpusť mi. Posunula papír před něj a jejich oči se setkaly. Upjatě přikývl.

Jdu si dát sprchu. Můžeme si pak promluvit?

Přečetl si její zprávu a znovu přikývl.

Děkuji, že jsi tak pozorný. Omlouvám se.

Teď Gabriel natáhl ruku, aby chytil Juliino zápěstí. Přitiskl jí rty doprostřed dlaně, než ji se stisknutím pustil.

Vrátila se do ložnice a zavřela za sebou dveře. Hned potom položila nákupní tašky na postel a začala je neochotně vybalovat.

V první tašce našla dámské oblečení, všechno ve své velikosti. Gabriel jí koupil klasickou černou pouzdrovou sukni, černé úzké kalhoty značky heory, bílou bavlněnou košili s francouzskými manžetami a hedvábnou halenku v barvě santorinské modři. To vše doplňoval pár punčoch s károvaným vzorem, podkolenky ke kalhotám a černé kotníkové kozačky na jehlovém podpatku. Bylo to jako malá základní výbava od nějakého návrháře. Ne že by byla nevděčná, ale byla by šťastná i za džíny, košili s dlouhými rukávy a tenisky.

V druhé tašce ji šokovalo luxusní noční prádlo. Gabriel jí pořídil elegantní a očividně drahý hedvábný ialový župan a odpovídající, po kotníky dlouhou noční košilku se zdobeným výstřihem do véčka. Julia byla zároveň překvapená, ale i potěšená decentností a promyšleností té košilky, protože to byl kousek, ve kterém by se s ním cítila v posteli v tomhle stádiu jejich vztahu pohodlně. Na dně našla ještě pár saténových ialových pantolíčků s jehlovými podpatky. Julia hádala, že to je hazard se zdravím, maskovaný za sexy domácí obuv.

Je jasné, že Gabriel je zatížený na vysoké podpatky… na všech druzích dámské obuvi.

Třetí a poslední taška obsahovala spodní prádlo. Julii zrudly tváře, když vybalila tři krajkové podprsenky, každou s odpovídajícími kalhotkami a všechny od francouzského návrháře. Jedna souprava byla v barvě šampaňského, druhá ledově modrá, poslední bledě růžová. Krajkové kalhotky měly všechny střih jako chlapecké šortky. Julia zrudla ještě víc, když si představila Gabriela, jak se přehrabuje v regálech s rajcovním a drahým spodním prádlem a dává dohromady atraktivní i elegantní soupravy a vybírá přesně ty správné velikosti.

Ach, bohové všech opravdu velkorysých (co on to vlastně je? Přítel? Kamarád?), děkuji vám, že jste ho udrželi stranou od opravdu provokativních kousků… protentokrát.

Byla přemožená svými pocity a trochu v rozpacích. Ale všechno to bylo tak nádherné, dokonalé a pečlivě vybrané. Možná mě nemiluje, ale stará se, aby mi udělal radost, pomyslela si.

Popadla spodní prádlo v barvě šampaňského, bílou košili a černé kalhoty, vešla do Gabrielovy koupelny a dala si sprchu. Nečekala tu na ni jen její levandulová houba, ale jako zázrakem i její vlastní značka šamponu, kondicionéru, a dokonce i sprchové mýdlo. Gabriel svým vlastním obsesivním způsobem myslel na všechno.

Hrdě si oblékla svůj nový župan a sušila si ručníkem vlasy, když zaslechla klepání na dveře.

„Dále.“

Gabriel strčil hlavu mezi dveře. „Jsi si jistá?“ Upřel pohled na její vlhké vlasy a pak sjel dolů po splývajícím ialovém županu na bosé nohy a vrátil se, aby prodlel na nahé kůži jejího krku.

„Je to v pořádku. Už jsem jako každá slušná holka oblečená.“

Gabriel udělal krok k ní, oči temné a hladové. „Ty možná slušná jsi, ale já ne.“

Julia se na něj vděčně usmála a on se na oplátku usmál na ni, svůj hlad nějak ovládl.

Opřel se o pult pod zrcadlem a strčil si ruce do kapes. „Omlouvám se.“

„Já taky.“

„Reagoval jsem přehnaně.“

„Stejně jako já.“

„Pojďme na to zapomenout.“

„Prosím,“ řekla.

„To bylo snadné.“ Gabriel se zasmál, vzal jí ručník z rukou a odhodil ho stranou. Přitáhl si ji do náruče a pevně ji objal. „Líbí se ti ten župan?“ Váhavě vzal hedvábí do prstů.

„Je krásný.“

„Pošlu ten zbytek zpátky.“

„Ne. Líbí se mi to všechno. A líbí se mi to ještě víc, protože jsi to vybral ty. Děkuji.“

Gabrielovy polibky mohly být lehké a sladké, jako polibky chlapce jeho první lásce. Ale ne v tuhle chvíli. Teď tiskl rty k jejím, dokud je neotevřela, a než se odtáhl, líbal ji dlouze a vášnivě. Rukou jí přejížděl po křivce tváře.

„Byl bych vybral džíny, ale Hilary, moje osobní prodavačka, mě přesvědčovala, že je velmi těžké kupovat džíny někomu jinému. Pokud bys chtěla raději něco víc neformálního, vezmu tě tam, aby sis vybrala něco jiného.“

„Nepotřebuji další džíny.“

„Měla bys vědět, že jsem vybíral všechno, kromě spodního prádla. O to se postarala Hilary.“ Spatřil v její tváři překvapení a rychle to vysvětlil. „Nechtěl jsem tě uvést do rozpaků.“

„Moc pozdě,“ zamumlala, tak trochu zklamaná jeho odhalením.

„Julianne, musím ti něco vysvětlit.“ Oči mu zvážněly a ona ucítila, jak se mu po povrchu kůže rozlévá chlad. Jednou nebo dvakrát přešlápl a vypadalo to, že hledá ta správná slova.

„Můj otec byl ženatý, byl to otec rodiny, když se zapletl s mojí matkou.

Svedl ji, využil ji jako děvku a pak ji opustil.

Trápí mě, že by sis mohla myslet, že se k tobě chovám stejně. Samozřejmě, vzhledem k mé předchozí pověsti nebyla tvoje reakce překvapivá, ale…“

„Gabrieli, já si to nemyslím. To jen prostě, že nemám ráda pocit, jako bych potřebovala, aby se o mě někdo staral.“

Pohlédl na ni víc zblízka. „Já se o tebe chci starat, ale ne proto, že bys to potřebovala. Samozřejmě že se o sebe dokážeš postarat sama. Už odmalička jsi v tomhle ohledu odváděla zatraceně dobrou práci. Ale už nemusíš být sama. Teď máš mě.

Chci tě rozmazlovat a dělat přehnaná gesta, protože o tebe stojím.“ Nepohodlně přešlápl. „Nedokážu říct všechno, co cítím. Jediné, co svedu, je ukázat ti to. Takže jestli mě nechceš nechat…“ Pokrčil rameny, ve tváři výraz bolesti.

„Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlela,“ řekla potichu.

„Kdykoliv pro tebe něco dělám, snažím se vyjádřit slova, která neumím říct.“ Přejel palci po křivkách jejích lícních kostí. „Neber mi to. Prosím.“

Julia odpověděla tím, že se vytáhla na špičky a pevně se přitiskla k jeho hrudníku, objala ho rukama kolem krku a plenila ústy ta jeho. Byl to jak hlad, tak slib i dar a potřeba.

Gabriel se jí oddal, napětí v jeho čelisti bylo skoro hmatatelné, jak se celou svou bytostí soustředil na ta jediná, dokonalá ústa. Když se od sebe odtrhli, oba lapali po dechu.

Spočinul bradou na jejím rameni. „Děkuji,“ zašeptal.

„Je pro mě těžké být závislá na někom jiném.“

„Já vím.“

„Bylo by to snazší, kdybys mě do svých plánů zasvětil, spíš než abys dělal rozhodnutí za mě. Cítila bych se víc jako tvůj – partner. A ne jako to, co teď jsme.“ Tváře jí zrůžověly.

Znovu ji políbil. „Chci, abychom byli partneři, Julianne. To, o co žádáš, je fér. Já se prostě jen někdy nechám unést, obzvláště pokud jde o tebe.“

Přikývla mu na hrudníku, a když si odkašlal, odtáhla se, aby se mu mohla podívat do očí.

„Asi rok předtím, než zemřel, se v mém otci probudilo svědomí a zahrnul mě do své poslední vůle. Asi si myslel, že když mi přizná stejné postavení jako svým legitimním dětem, může si odpykat své hříchy. Díváš se na živoucí, dýchající odpustek.“

„Je mi to tak líto, Gabrieli.“

„Nechtěl jsem ty peníze. Ale díky investicím, které mi zanechal, mám teď víc peněz, než jsem měl, když zemřel. Nezáleží na tom, jak rychle je utrácím, nikdy se jich nezbavím. Nikdy se nezbavím jeho. Takže nemusíš myslet na to, kolik co stálo. Cena není důležitá.“

„Proč jsi to dědictví přijal?“

Pustil ji z náruče, aby si mohl protřít pod brýlemi oči. „Richard a Grace si vzali hypotéku na dům, aby zaplatili za mé chyby. Půjčoval jsem si peníze na drogy, což znamená, že jsem byl v nebezpečí, a byly tu i další věci…“

„To jsem nevěděla.“

„Tvůj otec to věděl.“

„Táta? Jak to?“

„Richard byl odhodlaný mě zachránit. Když jsem se přiznal, jak velké trable mám, rozhodl se jít ke všem těm lidem, kterým jsem dlužil peníze, a vyplatit mě. Naštěstí nejdřív zavolal tvému otci.“

„Proč by to dělal?“

„Protože tvůj otec znal soukromého detektiva, který měl konexe v Bostonu.“

Julia pochopením vytřeštila oči. „Můj strýc Jack.“

Gabriel se zamračil. „Nevěděl jsem, že to byl tvůj strýc. Richard byl tak naivní. Neuvědomil si, že dlužím některým velmi špatným lidem, kteří by si mohli peníze vzít a zabít ho. Tom zařídil přes tvého strýce a nějaké jeho přátele, aby se moje dluhy zaplatily bezpečně, z Richardových peněz. Když jsem se dostal z léčení, zavolal jsem právníkovi svého otce v New Yorku a řekl jsem mu, že dědictví přijímám. Vyplatil jsem hypotéku, ale nikdy jsem se nezbavil hanby. Richarda mohli mou vinou zabít.“

Julia se přitiskla tváří zpět k jeho hrudi. „Jsi jeho syn. Samozřejmě že tě chtěl zachránit. Miluje tě.“

„Marnotratný syn,“ zamumlal Gabriel.

Sjel jí rukama boky a změnil téma. „Chci, aby ses tady cítila pohodlně. Uvolnil jsem jednu ze zásuvek ve svém prádelníku a udělal jsem ti místo v šatně na tvoje oblečení. Byl bych rád, aby sis tu u mě nechala nějaké věci, abys mohla přicházet a odcházet, jak budeš chtít. A dám ti svůj náhradní klíč.“

„Ty chceš, abych si tu nechala šaty?“

„No, radši bych byl, kdybys tu nechala sebe, ale spokojím se i se šaty,“ zabručel a věnoval jí poloviční úsměv.

Julia si stoupla na špičky, aby mu na zkřivené rty vtiskla kajícný polibek. „Nechám si tu některé z tvých dárků a příště, až se sem vrátím, budou tu na mě čekat.“

Usmál se a jeho úsměv se změnil na úšklebek. „Když už mluvíme o tom, co tu necháš, možná bys mi tu mohla nechat nějaké fotograie.“

„Ty bys mě chtěl fotografovat… takhle?“

„Proč ne? Jsi krásná, Julianne.“

Kůže jí zaplála. „Nemyslím si, že jsem připravená nechat tě dělat se mnou erotické snímky.“

Svraštil obočí. „Spíš jsem mezi řádky přemýšlel o nějakých černobílých fotkách tvého proilu, krku, tvé tváře…“ Začal jí po zádech kreslit různé vzory, jemné gesto určené k tomu, aby ji ujistil o svých citech.

„Proč?“

„Protože bych se na tebe rád díval, když tu nejsi. Můj byt je bez tebe velmi prázdný.“

Přemýšlivě našpulila rty.

„Vadí ti to?“ Pomalu ji hladil po hraně čelisti.

„Ne. Můžeš si mě vyfotit. Ale radši bych byla úplně oblečená.“

„Nemyslím si, že by moje srdce uneslo pohled na tvou nahotu.“ Usmála se na něj a on se rozesmál.

„Můžu se tě na něco zeptat, Gabrieli?“

„Samozřejmě.“

„Až pojedeš domů na Díkůvzdání, budeš bydlet u Richarda, nebo v hotelu?“

„Budu v domě se všemi ostatními. Proč?“

„Rachel říkala, že jsi obvykle bydlel v hotelu, kdykoliv jsi přijel na návštěvu.“

„To je pravda.“

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Protože jsem byl černá ovce rodiny a Scott mě na to nikdy nenechal zapomenout. Byla úleva mít možnost odejít, když se věci vyhrotily.“

„Přivedl sis někdy domů dívku?“

„Nikdy.“

„Chtěl jsi někdy někoho přivést s sebou domů?“

„Ne před tebou.“ Naklonil se dopředu, aby ji znovu políbil. „A kdyby bylo po mém, byla bys první dívka, která by se mnou v domě mých rodičů sdílela postel. Naneštěstí si nemyslím, že se to stane, pokud tě tam nepropašuji po setmění.“

Julia se trochu zahihňala, ale tajně byla velmi, velmi potěšená.

„Richard mi připomněl, že musím zarezervovat naše letenky. Proč mě to nenecháš zařídit, a o penězích si promluvíme později?“

„Můžu si zamluvit vlastní letenku.“

„Ovšemže můžeš. Ale chci, abychom seděli u sebe. Musíme odjet na letiště až po mém semináři, což znamená, že musíme chytit poslední let z Toronta, kolem deváté večer.“

„To je pozdě.“

„Chystám se ve Philadelphii zamluvit na středeční noc hotelový pokoj, protože přiletíme něco kolem jedenácté. Pokud bys tedy nechtěla jet do Selinsgrove rovnou.“

Julia zavrtěla hlavou. „Proč nepoletíme přímo do Harrisburgu?“

„Poslední spoj do Harrisburgu odlétá uprostřed mého semináře. Samozřejmě, můžeme vyrazit až den nato, jestli bys byla radši. Pak bychom nemuseli zůstávat v hotelu.“ Gabriel upíral oči do jejích a měřil si ji.

„Nechci ztratit další den. A bylo by hezké zůstat s tebou v hotelu.“ Usmála se.

„Dobře. Zajistím rezervace a najmu auto.“

„A co Rachel a Aaron? Neměli bychom jet s nimi?“

„Pojedou ve středu hned po práci. Rachel mě upozornila, že je moje zodpovědnost, abych dohlédl na to, že se bezpečně dostaneš domů. Předpokládá, že budu tvůj šofér i nosič.“ Mrkl na ni a ušklíbl se.

„Ona to ví, že ano?“

„Rachel si myslí, že ví všechno.“ Úsměv mu ztuhl. „Nedělej si s tím starosti. Já si s ní poradím.“

„To není Rachel, co mi dělá starosti.“

„Nemusíš si dělat starosti vůbec s ničím. Jsme prostě dva rodinní přátelé, kteří se potkali ve městě daleko od domova. Pro mě to bude těžší než pro tebe.“

„Proč by mělo?“

„Protože budu ve stejném pokoji jako ty a nebudu se tě moci dotýkat.“ Zadívala se dolů na své bosé nohy a stydlivě se usmála.

Gabriel ji vzal za ruku a začal ji hladit. „Kdy máš narozeniny?“

„Já je neslavím.“

„Proč ne?“

„Prostě neslavím.“ Její hlas teď nabral obranný tón.

„No, já bych je s tebou oslavil rád. Nebraň mi v tom, Julianne.“ Gabrielovy modré oči vyjadřovaly víc frustrace než nelibosti.

Julia si vzpomněla na jejich hádku ohledně oblečení a rozhodla se, že tu další s ním nechce mít tak brzy.

„Byly prvního září. Propásl jsi je.“

„Ne, nepropásl.“ Ovinul kolem ní ruce a otřel se o ni tváří. „Máš příští sobotu čas? Můžeme je oslavit tehdy.“

„Co budeme dělat?“

„Musím zařídit pár věcí, ale vyrazíme si ven.“

„Nemyslím si, že je dobrý nápad jít společně ven – na veřejnost.“ Zamračil se. „Jen mě nech se o to postarat. A teď, přijímáš moje pozvání, nebo ne?“ Sjel rukou dolů na jedno z lechtivých míst na jejím boku.

„S potěšením přijímám. Prosím, nelechtej mě.“ V očekávání se začala hihňat.

Gabriel její prosbu ignoroval a zlehka ji polechtal, dokud nevyjekla smíchy. Miloval poslouchat, jak se směje. A ona milovala ty vzácné okamžiky, kdy byl hravý.

Když pak konečně popadla dech, začala se omlouvat. „Je mi líto, že jsem se tě předtím dotkla. Není to žádná omluva, ale včera byl příšerný den a k dovršení všeho se mnou cloumají hormony.“

Hormony? pomyslel si Gabriel. Ouuuu… Starostlivě se na ni zadíval.

„Je ti špatně?“

„Je mi fajn. Tím jsem si prošla před pár dny. Jsem si jistá, že o tom nechceš slyšet.“

„Jestli je ti při tom špatně nebo jsi podrážděná, ovšemže o tom chci slyšet. Mám o tebe starost.“

„Možná by sis to mohl poznamenat do kalendáře, abys věděl, kdy se mi máš vyhýbat. Tedy, jestli věci budou…“ hlas se jí vytratil.

„Nic takového neudělám,“ řekl Gabriel upjatě. „Chci tě – chci tě celou – nejenom část. A samozřejmě, že věci budou pokračovat.“ Doufám.

Juliino odhalení postavilo Gabriela před zajímavou situaci. Nebylo to tak, že by zapomněl na svou lidskou podstatu. Bylo to spíš dáno jeho životním stylem, nikdy předtím neměl příležitost se s tím setkat. Ženy pod vlivem hormonů nebo ženy uprostřed svého cyklu se ve Vestibulu moc často neobjevovaly, aby vyhledávaly sex.

A zřídkakdy přivítal ve své posteli stejnou ženu víc než jednou. Natož aby s nimi diskutoval o tak intimních tématech. Ale nevadilo by mu

o tom mluvit s Julianne. Chtěl být schopný vyznat se v jejích náladách, dokonce i když byly plačtivé nebo výbušné. To pomyšlení ho zmátlo i potěšilo zároveň.

„Měl bych tě nechat obléknout. Ale je tu ještě jedna věc, o které si musíme promluvit.“ Gabriel se na ni vážně zadíval a Julia se okamžitě obrnila.

„Mluvil jsem znovu se svým právníkem.“

„A?“

„Radil mi, abych se od tebe držel dál. Říkal, že univerzita má nulovou toleranci vůči vztahům a ta politika zahrnuje jak studenty, tak členy fakulty.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že bychom riskovali oba, kdybychom se zapletli, dokud jsi v mém semináři. Mohla bys být za určitých okolností vyloučena.“

Julia zavřela oči a ze rtů jí uniklo zasténání. Proč se proti nám vždycky spikne celý vesmír?

„Věděli jsme, že ta politika platí, a věděli jsme, že je to vážné. Jen si potřebujeme zachovat status quo a zůstat ještě pár týdnů diskrétní. A jakmile Katherine odevzdá tvé hodnocení v mém semináři, budeme volní, abychom se mohli vídat.“

„Mám strach.“

Gabriel zvedl ruku, aby se dotkl její tváře. „Čeho se bojíš?“

„Kdyby nás kdokoliv viděl spolu, nebo začal mít podezření, mohou vznést obvinění. Christa tě chce a mě nenávidí. Paulovi se nelíbí, jak se ke mně chováš, takže jsem si jistá, že by celý nedočkavý tvrdil, že jsi mě obtěžoval. A profesorka Singerová…“ Julia se otřásla. Nechtěla uvažovat nad tím, na co myslí profesorka Singerová.

„Nehodlám je nechat, aby tě vyloučili. Je mi jedno, jak. Na to nikdy nedojde.“

Julia se snažila protestovat, ale umlčel ji svými rty, mumlal jí do úst svá ujištění a snažil se jí beze slov ukázat, jak hluboký má o ni zájem.

??

Užili si spolu krásný den. Smáli se a líbali se a strávili hodiny rozmluvami. Gabriel udělal pár Juliiných fotograií v různých ležérních pózách, dokud se nezačala stydět tak, že musel odložit fotoaparát stranou. Rozhodl se udělat fotku nebo dvě, až toho večera usne, protože Julianne měla tvář anděla, když byla v klidu. A věděl, že spící Julianne bude úchvatný námět.

Odpoledne je zastihlo, když tančili před krbem. Gabriel připravil výběr několika smyslných písniček od Stinga, ale Julia se na hudbu nedokázala soustředit. Hlava se jí točila jako vždycky, když ji líbal. Byla tak ponořená do fyzických pocitů a emocí, že z toho měla skoro závrať.

Ruce měl zamotané v jejích vlasech a hladil ji po zátylku. Pak se přesunul na její ramena, kde pomalu zkoumal jejich tvar. Z nich sklouzl dolů k pasu a něžně a škádlivě přejel po stranách nahoru až k jejím ňadrům. Dvě silné ruce je jemně vzaly do dlaní, hladily je a něžně je hnětly.

Julia se odtáhla.

Gabriel nechal ruce tam, kde byly, a otevřel oči. Nejdřív vypadal zmateně. Ona couvla, a přitom pod konečky svých prstů cítil, jak jí uhání srdce.

„Julianne?“ zašeptal.

Zavrtěla hlavou, kůže jí hořela a ústa měla otevřená. Neodvrátila oči a přitiskla se blíž. Gabriel trochu pohnul rukou, jen aby odhadl její reakci. Zavřela oči, a když je otevřela, uviděl v těch hnědých hlubinách něco úplně nového – žár.

Pohled na Juliinu náhlou a intenzivní touhu ho ostře zasáhl, nejen jeho vlastní stav vzrušení, ale i emocionálně. Nikdy předtím se na něj takovým způsobem nedívala, plná úzkosti a života, jako by se jí nikdy předtím nikdo nedotýkal.

Gabrielovi při tom pomyšlení lehce zadunělo v hrudníku. Očima ji vyzval k polibku a rozdrtil jí rty svými, hladil jí ňadra silněji a palci dráždil vrcholky, které začínaly být i přes její košili zřetelné. Julia rozkoší lapala po dechu z jeho úst a to ho pobízelo dál. Brzy jí do rtů sténal a tiskl jejich těla těsněji k sobě.

Víc! naléhalo jeho tělo. Těsněji. Rychleji. Pevněji. Víc. Víc. Víc.

„Uchhhh,“ zavzdychal, odtrhl se od jejích rtů a přesunul ruce na bezpečné místo jejích lopatek.

Julia si položila tvář na jeho vypracovaný hrudník a emoce v ní jen vířily. Měla zavřené oči a zakymácela se na vratkých nohách, ale Gabriel sáhl dolů a chytil ji kolem pasu.

„Jak se cítíš?“

„Šťastná.“

„Vášeň tohle s tebou umí udělat.“ Pousmál se.

„Stejně jako tvoje prsty,“ zašeptala.

Posadil ji do rudého křesla u svého krbu. „Musím si dát sprchu.“

Julia se snažila uklidnit. Gabrielova svůdná zručnost ji zanechala opojenou a toužící, toužící po věcech, na které ještě nebyla připravená.

Profesor Emerson je horňák, pomyslela si. A zahřálo ji to u srdce.

Teprve když byl nějakou chvíli pryč, začala přemýšlet o tom, co se mu stalo. Uvažovala, proč tak náhle pocítil potřebu dát si druhou sprchu. Když jí odpověď na její nevyslovenou otázku došla, sama pro sebe se usmála.

23. kapitola

Juliin víkend s Gabrielem byl možná jeden z nejšťastnějších v jejím životě.

Vzpomínky na něj si nosila celý týden jako talisman – během středečního semináře a Christiných neustávajících pokusů ji ponížit a zahanbit; a během Paulova dobře míněného, ale nevítaného pobízení, aby podala stížnost na profesorku Singerovou.

Gabrielův týden byl jako pekelná muka. Jen stěží udržel během svého semináře pohled stranou od Julianne a byl tou námahou podrážděný a popudlivý. Christa ho málem připravila o poslední zbytky trpělivosti, když nepřestávala škemrat o zvláštní schůzky, na kterých by mohli (údajně) diskutovat o jejím návrhu dizertace. Všechny její prosby zamítl pohrdavým mávnutím ruky, což ji pouze přimělo zdvojnásobit své úsilí.

A profesorka Singerová… ta poslala Gabrielovi e-mail:

gabrieli,

bylo příjemné tě opět vidět. Stýskalo se mi po našich malých rozhovorech. tvoje přednáška byla technicky na výši, ale jsem zklamaná,

že jsi mohl prezentovat něco tak úzkoprsého. býval jsi dobrodružnější. A svobodný.

Možná že ten profesor v tobě protestuje až moc…

potřebuješ přijmout svou pravou povahu a podrobit se malému tréninku. Mohu ti dát právě to, co potřebuješ.

Mohu ti dát přesně to, po čem toužíš, Paní Ann

Gabriel zlostně zíral na tu její provokaci já – jsem – domina, jasnou dokonce i v chybějících velkých písmenech u jeho jména a zájmen. Jeho odpor k těm slovům i její osobě mu objasnil, jak moc se od jejich posledního setkání změnil. Nebyla pro něj žádným lákadlem, neměla pro něj vůbec žádnou přitažlivost. Možná že začal svou cestu ke světlu už tehdy, než se k němu Julianne vrátila. Pouť, kterou ale její přítomnost živila a podporovala. Ta myšlenka ho potěšila.

Dal si pozor, aby na ten e-mail neodpověděl, nebo ho nevymazal. Místo toho udělal přesně to, co dělal s veškerou její předchozí korespondencí – vytiskl ho a založil do složky ve své kanceláři. Zdráhal se na ni podat stížnost, protože jejich původní setkání bylo dobrovolné. Ale neštítil by se jí pohrozit jejími vlastními slovy, pokud bude potřeba. Jenom doufal, že bude i nadále fascinovaná jeho osobou a na Julianne úplně zapomene.

Ve snaze se rozptýlit strávil Gabriel většinu svého volného času během týdne přípravou na oslavu Juliiných narozenin nebo šermem v univerzitním šermířském klubu. Každá z těchto možností byla mnohem zdravější než jeho předchozí zvyky, sloužící k upouštění páry.

Každý večer byl dlouho vzhůru, zíral do stropu a myslel na Julianne. Přál si, aby její měkké, hřejivé tělo leželo vedle něj. Začínal mít problém bez ní usnout a žádné pokusy o uvolnění napětí (jakýmkoliv způsobem) tuhle potíž nevyřešily. A neupokojily ani jeho hlad.

Bylo to už velmi dávno, kdy byl na formální schůzce – přinejmenším od dob svých studií na Harvardu. Proklínal se za svou někdejší pošetilost, kdy si myslel, že jeho dravčí chování ve Vestibulu bylo adekvátní nebo i lepší náhradou za něco opravdového. Za něco čistého.

Musel přiznat, že sex mu chyběl. Někdy uvažoval nad tím, jak bude schopen vydržet to odříkání, zda ho jeho hlad nepřemůže a on nenechá zapracovat na Juliině roztomilosti svůj šarm. Neměl v úmyslu ji podvést. Nechybělo mu to odcizení, které pocházelo z osamělých návratů domů z cizího bytu a smývání stop milenek ze svého těla, jako by byly nakažlivé. Nechybělo mu to sebeopovržení, které cítil, když přemýšlel o svých minulých románcích a dobývání žen, které by nikdy nepředstavil Grace.

Julianne byla jiná. S ní chtěl vášeň a vzrušení, ale i něžnost a společnost. A toto uvědomění, i když nové, ho nepřestávalo jak děsit, tak uchvacovat.

??

V sobotu odpoledne Julia dychtivě znovu a znovu četla e-mail, který jí prozradil podrobnosti o oslavě jejích narozenin.

Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku.

Prosím, udělej mi tu čest a pocti mě svou přítomností v Královském muzeu Ontario v tuto sobotu večer v šest hodin.

Sejdeme se u vchodu z Bloor Street.

Budu mít na sobě oblek a kravatu, a jakmile vejdeš do dveří, i neuvěřitelně široký úsměv.

S velkým očekáváním se těším na Tvou společnost. S láskou a nejhlubší touhou

Tvůj Gabriel

Nedočkavě mu vyhověla a oblékla si kosatcově ialové šaty od Rachel, průsvitné černé punčochy a lodičky na jehlách od Christiana Louboutina. Bylo to příliš daleko (a příliš bolestivé), než aby v těch botách šla ze svého bytu do muzea pěšky, a tak si vzala taxík. Přijela přesně v šest, oči jí zářily a tváře měla zrůžovělé vzrušením.

Jdu na rande s Gabrielem. Na naše první opravdové rande.

Skoro jí ani nevadilo, když trval na tom, že oslaví její narozeniny; pomyšlení, že bude mít Gabriela na romantický večer jen pro sebe, odsunulo všechny její obavy stranou.

Chyběl jí, navzdory jejich tajným textovkám a e-mailům a občas i poklidným telefonátům.

Muzeum prošlo důkladnou rekonstrukcí a z původního kamenného zdiva trčela křišťálová plastika ve tvaru trupu lodi. Julia neměla ráda moderní a viktoriánský styl vedle sebe, dávala přednost buď jednomu, nebo druhému. Ale možná že byla jedna z mála.

Když se blížila ke vchodu, zjistila, že muzeum je zavřené; návštěvní doba na vývěsce oznamovala, že už je půl hodiny po zavírací době. Nicméně došla až ke dveřím a byla překvapená, když ji okamžitě uvítal pracovník ostrahy.

„Slečna Mitchellová?“ zeptal se.

„Ano.“

„Váš hostitel na vás čeká v obchodě se suvenýry.“

Julia mu poděkovala a proplétala se mezi regály plnými artefaktů, hraček a cetek. Vysoký muž, oblečený v bezchybném tmavě modrém proužkovaném obleku s rozparky na bocích, stál zády k ní. Jakmile spatřila jeho postavu, ta široká ramena a hnědé vlasy, srdce jí poskočilo v hrudi. Bude to vždycky takhle? Budu vždycky, kdykoliv ho uvidím, lapat po dechu a budou mi měknout kolena?

Odpověď znala ještě dřív, než k němu došla. Když se neobrátil, odkašlala si. „Profesor Emerson, předpokládám.“

Okamžitě se otočil, a jakmile ji spatřil, zalapal po dechu. „Ahoj, krásko.“ Až moc nadšeně k ní přitiskl své rty a stáhl jí kabát.

„Otoč se přede mnou,“ řekl zastřeně. Julia mu pomalu vyhověla.

„Jsi ohromující.“ Přitáhl si ji do náruče a pevně ji políbil, vtáhl její ret mezi své a něžně zkoumal její ústa.

V rozpacích se odtáhla. „Gabrieli.“

Věnoval jí žhavý pohled. „Tohohle si dnes večer dopřejeme mnohem víc. Máme pro sebe celé muzeum. Ale nejdřív…“ Natáhl se, aby zvedl průhlednou krabičku, položenou na nedalekém stolku. Byla v ní velká bílá orchidej.

„Pro mě?“

Ušklíbl se. „Napravuji, že jsem zmeškal tvůj maturitní ples. Mohu?“ Její tvář se celá rozzářila.

Gabriel vyndal květinu z krabičky a umně ji připevnil na její zápěstí. Zdálo se, že až trochu moc zkušeně. Saténovou stuhu uvázal na dokonalou kličku.

„Je krásná, Gabrieli. Děkuji.“ Sladce ho políbila.

„Pojď.“

Ochotně ho následovala, ale on si okamžitě uvědomil svou chybu a zastavil se. „Myslel jsem, jestli chceš.“

Usmála se a propletla si s ním prsty.

Přešli do velkého otevřeného prostoru, kde byl zřízen malý improvizovaný bar. Gabriel ji vedl dopředu s rukou položenou na jejím kříži.

„Jak jsi tohle zařídil?“ zašeptala.

„Byl jsem jedním ze sponzorů, kteří podpořili výstavu lorentského umění. Požádal jsem o soukromou prohlídku – ochotně mi vyhověli.“ Věnoval jí pokřivený úsměv, díky kterému se téměř proměnila v louži na podlaze, stejně jako Amélie ve ilmu.

Barman je srdečně přivítal. „Slečno?“ vybídl ji.

„Víte, jak se dělá Flirtini?“

„Samozřejmě, slečno. Hned to bude.“

Gabriel povytáhl obočí, naklonil se a zašeptal jí do ucha: „To je zajímavý název pro drink. Předzvěst nadcházející přitažlivosti?“

Zasmála se. „Malinová vodka, brusinkový džus a ananas. Nikdy předtím jsem to neochutnala, ale četla jsem o tom na internetu a vypadalo to výtečně.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Pane?“ zeptal se barman, když podával Julii její drink, ozdobený tenkým plátkem ananasu.

„Tonik s citronem, prosím.“ Překvapil ji. „Ty nebudeš pít?“

„U mě doma čeká speciální láhev vína. Počkám si na ni,“ odpověděl s úsměvem.

Julia čekala, než Gabriel dostane své pití, aby si mohli přiťuknout.

„Můžeš si vzít své – cože to bylo – Flirtini s sebou. Jsme tu jediní hosté.“

„Tahle jediná sklenka by mi mohla stačit na celou noc. Je to pěkně silné.“

„Máme všechen čas na světě, Julianne. Celý večer se točí kolem tebe… tvých přání, tužeb a tvých potřeb.“ Mrkl na ni a vedl ji k výtahu. „Výstava je v nižším podlaží.“

Když vstoupili do výtahu, Gabriel se k ní otočil. „Řekl jsem ti, jak moc jsi mi tento týden chyběla? Zdálo se, že dny i noci budou trvat navěky.“

„Taky jsi mi chyběl,“ odpověděla plaše.

„Vypadáš nádherně.“ Zkoumavě se zadíval na její vysoké podpatky.

„Jsi jako přelud.“

„Děkuji.“

„Budu muset sebrat veškerou svou sebekontrolu, abych tě nezavlekl do expozice viktoriánského nábytku a nemiloval se tam s tebou na jedné z těch přepychových postelí.“

Juliino obočí vystřelilo vzhůru a jemně se zahihňala. Přemýšlela, jakou reakci by takový výjev u návštěvníků vyvolal.

Vydechl úlevou, že ji ta jeho nestřežená poznámka nepřiměla, aby se od něj odtáhla. Bude muset být opatrnější.

Nepodílel se aktivně jen na inancování výstavy nesčetných lorentských pokladů, ale také na jejich výběru. Jak procházeli několika místnostmi, nabídl jí pár krátkých slov o některých z působivějších položek. Ale většinou se jen toulali ruku v ruce jako zamilovaný pár na procházce a čas od času se zastavili, aby se objali nebo políbili, když se jim zachtělo. Což se dělo často.

Julia dopila koktejl celkem brzy a Gabriel pozorně našel místo, kde mohli nechat prázdné skleničky. Byl šťastný, že mají konečně volné obě ruce. Byla pro něj jako Siréna, neodolatelně ho vábila. Hladil ji po tváři, na krku i na klíčních kostech. Políbil její ruce, rty i hrdlo. Kousek po kousku ho ničila, a když se usmála nebo rozesmála, myslel, že chytne plamenem. Strávili nějaký čas obdivováním olejomalby Fra Filippo Lippiho Madona s dítětem a dvěma anděly, protože to byl kus, který měli oba rádi.

Gabriel stál za ní a objímal ji kolem pasu.

„Líbí se ti?“ zašeptal jí do ucha a položil si bradu na její rameno.

„Velmi. Vždycky jsem milovala mírumilovnost ve tváři Panny Marie.“

„Já taky,“ odpověděl Gabriel a lehce jí přejel rty z místa těsně pod bradou zpátky pod ušní lalůček a jemně se tam o ni otíral nosem. „Tvoje mírumilovnost je velmi lákavá.“

Julia slastí zavřela oči. „Mmmmmmmm,“ zasténala nahlas.

Uchechtl se, zopakoval své pohyby a dovolil špičce svého jazyka lehce ochutnat její kůži. Jen zašeptání, pouhý příslib, tak lehounký, že si myslela, že to musely být jeho rty.

„Přináší ti to potěšení?“

Odpověděla mu tím, že sáhla nahoru a popadla ho za vlasy. To bylo všechno, co potřeboval. Otočil ji, přitiskl si ji k sobě a nechal ruce sklouznout dolů k jejímu kříži.

„To ty jsi opravdové umělecké dílo,“ zamumlal se rty zabořenými do jejího hrdla. „Jsi mistrovský kousek. Všechno nejlepší, Julianne.“

Jemně ho rty polaskala na uchu a pak ho něžně políbila. „Děkuji.“ Začal ji líbat naléhavěji, beze slov ji prosil, aby se pro něj otevřela. Jejich jazyky si pomalu vyšly vstříc. Nespěchal. V téměř prázdném muzeu byli jen oni dva. Líbal ji na rty a tváře a pozadu ji vedl do rohu místnosti, kde ji váhavě přitiskl zády ke zdi.

V očích se mu zračila ostražitost. „Je to v pořádku?“ Bez dechu přikývla.

„Pokud budeš chtít přestat, prostě mi to řekni. Nenechám to zajít moc daleko… ale já tě potřebuji.“

Objala ho kolem krku a přitáhla si ho blíž.

Jemně ji přitlačil víc ke stěně, tělem přesně kopíroval to její. Každý jeho sval, každá jeho plocha se setkala s odpovídající křivkou a měkkostí. Přesunul ruce dolů na její boky a tam zaváhal.

Jako v odpověď se k němu přitiskla ještě pevněji. A celou tu dobu se jejich jazyky a rty navzájem zkoumaly a nedocházely uspokojení. Jeho dlouhé, štíhlé prsty jí sklouzly po zádech dolů až tam, kde mohl vzít do dlaní dvě oblé a líbezné křivky. Váhavě je stiskl a usmál se jí do úst, když zasténala.

„Jsi dokonalá. Každičká tvoje část. Ale tohle…“ Znovu ji sevřel v dlaních a začal ji líbat s novým elánem.

„Chcete říct, že se vám líbí můj zadek, pane profesore?“

Gabriel se odtáhl, aby jí viděl do očí. „Neříkej mi tak,“ napůl zavrčel.

„Proč ne?“

„Protože nechci myslet na všechna ta univerzitní pravidla, která právě teď porušuji.“

Její úsměv zmizel a Gabriel toho okamžitě litoval.

„A nikdy bych nenazval krásu tvého pozadí zadkem, na to je příliš elegantní. Musel bych vytvořit úplně nové slovo, jen abych ho mohl popsat v celé jeho slávě.“

Teď se Julia zasmála a on ji stiskl oběma rukama, aby si ho potěžkal.

Profesor Emerson je dolňák.

Hrála si s jeho vlasy, hladila je a nechala si je protékat mezi prsty, přitahovala si za ně jeho tvář ke své. Cítila, jak mu bije srdce. Dech se jí zadrhával, ale bylo jí to jedno. Milovala ho. Milovala ho už od sedmnácti. A byl na ni tak hodný. V tuhle chvíli by mu dala cokoliv a kčertu s následky. Jaké následky? Její mysl by je ani nedokázala pojmenovat.

Gabriel také začal zkoumat její tělo, hladil její křivky a zatínal do nich prsty. Pravou rukou sjel dolů, vzal do dlaně její stehno a přitáhl si ho nahoru. Obtočil si její nohu kolem pasu a ona se k němu přitiskla v erotickém tangu u zdi. Pohnul se. Boky vyrazil vpřed, zatímco rukou si přidržoval její nohu. Cítila, jak je proti ní tvrdý – nádherný tlak a letmé tření. Julia ho nedokázala přestat líbat na dost dlouho, aby zjistila, jestli zvládne udržet rovnováhu nebo dýchat jen z Gabrielových úst. Cítila už dost kuráže, aby přesunula ruce z jeho vlasů někam jinam, a začala ho hladit na ramenou a bocích, než se vydala prozkoumat jeho vlastní delikátní křivky. Křivky, které měla tu čest obdivovat už při několika příležitostech. Křivky, které byly pod jejími prsty svalnaté a napjaté. Přitáhla

si ho k sobě pevněji a svým objetím mu dodávala kuráž.

Nepotřeboval povzbuzovat. Dlaní ji hladil po stehně oděném v průsvitné punčoše. Tohle byl ráj. Namáhavé lapání po dechu, polibky a hlavně pocity. Nesetkal se s žádným odporem. S žádným zaváháním.

Přijímala ho. Chtěla ho. A její tělo bylo měkké, teplé a, ach, tak přístupné.

„Julie, já – my – musíme přestat.“ Odtáhl se.

Oči měla zavřené, rty rudé a nateklé. Teď hladověl po jejích ústech ještě víc.

Odhrnul jí vlasy z obličeje a tiše ji oslovil: „Miláčku?“ Se zachvěním zvedla víčka.

Opřel se o ni čelem a vdechoval její voňavý a sladký dech. S posledním pohlazením pustil její nohu a pomohl jí narovnat se. Lítostivě stáhla ruce z jeho derri?re. Pak, jakkoliv ho to bolelo, od ní odstoupil, nechal mezi jejich těly nějakou vzdálenost a vzal její ruce do dlaní.

„Neměl jsem tě zahnat takhle do kouta. Nebo nechat zajít věci tak daleko.“ Zavrtěl hlavou a spolkl kletbu. „Vyděsil jsem tě?“

„Neřekla jsem ne, Gabrieli.“ Její tichý hlas se rozléhal velkým sálem.

„A nejsem vyděšená.“

„Dřív jsi ze mě strach měla. Pamatuji si tu noc, kdy ses mě ptala na jednu z mých fotograií… na tu agresivní…“ Gabriel pevně sevřel rty.

„Teď tě znám líp.“

„Julianne, nikdy bych si od tebe nic nevzal, nebo se tě nesnažil do něčeho vmanipulovat proti tvé vůli. Prosím, věř mi.“

„Já ti věřím, Gabrieli.“ Vzala ho za jednu ruku a přiměla ho, aby ji přitiskl naplocho na její hrudník tam, kde měla srdce. „Cítíš, jak tluče?“

Zamračil se. „Příliš rychle. Jako křídla kolibříka.“

„Tohle se děje pokaždé, když jsem blízko tebe. Když se mě dotýkáš. Já jsem ta, která je tebou přemožená, Gabrieli. Ty o tom nevíš?“

Přejel palcem po její odhalené kůži a jemně přenesl svou pozornost k jejímu oteklému dolnímu rtu.

„To jsem ti udělal já. Bolí to?“ zašeptal.

„Bolí to, jen když tu nejsi.“

Uctivě přitiskl rty na její. „Ty mě zabiješ.“

Odhodila si vlasy dozadu a usmála se. „Ale bude to sladká, přesladká smrt.“

Rozesmál se a přitáhl si ji do náruče. „Pojďme pokračovat v prohlídce, než se můj známý rozhodne vykázat nás za obscénnost. Musím si s ním promluvit, abych získal pásky se záznamy z bezpečnostních kamer.“

Pásky se záznamy? Bezpečnostní kamery? Scheisse, pomyslela si Julianne.

Hmmmmmm. Na druhou stranu…

??

Ve chvíli, kdy se vrátili do Gabrielova bytu, byli rozesmátí a opilí závratí. Jejich zoufalá touha po tom druhém trochu vychladla, ale pořád ještě byla hřejivá a láskyplná. Julia byla bez sebe blažeností. A měli pro sebe celou společnou noc…

V kuchyni ji Gabriel políbil a trval na tom, aby ho nechala udělat všechno samotného.

„Ale já chci pomáhat.“

„Budeme vařit společně zítra večer.“

Chvíli o tom uvažovala. „Nevím, jak bys to bral, ale mám Gracein recept na kyjevské kuře. Mohli bychom ho spolu uvařit,“ nejistě se na něj podívala.

„Scott tomu říkával stříkací kuře.“ Smutně se usmál a znovu ji políbil.

„Nejedl jsem ho už léta. Budu rád, když mě ho naučíš.“

To je pravděpodobně jediná věc, kterou tě kdy budu moci naučit, Gabrieli. Jsi bůh lásky, mimo jiné. Otřela se o jeho rty a udělala si pohodlí na jedné z barových židlí.

„Dnešní večeři ti přinesli ze Scaramouche. Vzhledem k tomu, že Mohamed nemůže přijít k hoře, musí hora přijít k Mohamedovi.“

„Vážně?“

„Je tu všechno, včetně výtečného čokoládového dortu Grand Marnier z patisserie La Cigogne. A já mám výjimečnou láhev vína, kterou jsem si šetřil a která se musí nechat dýchat, než se do ní pustíme.“ Zamrkal na ni. „Dokonce jsem koupil i svíčky na dort.“

„Děkuji ti za krásný večer, Gabrieli. Byly to – ty nejhezčí narozeniny, jaké jsem kdy měla.“

„Ještě nejsou u konce,“ zachraptěl a v modrých očích mu zajiskřilo.

„Ještě jsem ti nedal dárek.“

Julia hluboce zrudla, zadívala se dolů na své ruce a přemýšlela, jestli to záměrně znělo tak smyslně. Zajímalo by mě, jaký dárek mi chce dát. Vím, jaký dárek bych chtěla. Už je to tak. Teď sním o milování s Gabrielem…

Juliiny erotické představy byly přerušeny zvoněním jejího mobilního telefonu. Došla ke kabelce a neochotně se na něj podívala.

„Nepoznávám to číslo,“ přemítala. „Ale je to směrový kód pro Philadelphii.“

Přijala hovor. „Haló?“

„Ahoj, Jules.“

Julia pomalu vdechla, až její plíce vydaly nepřirozený sípavý zvuk. Z jejích tváří zmizela všechna barva a Gabriel k ní okamžitě přešel, protože mu bylo jasné, že je něco velmi, velmi špatně.

„Jak jsi získal tohle číslo?“ vypravila ze sebe, než se jí začaly podlamovat nohy, které měla najednou jako z gumy. Doklopýtala k židli a zhroutila se na ni.

„To není moc vřelé přivítání, Julie. Budeš se muset polepšit.“ Ostře si skousla spodní ret a marně hledala odpověď.

Ten, kdo jí volal, si dramaticky povzdechl. „To číslo mi dal tvůj otec. Vždycky jsem si s ním rád povídal. Je velmi vstřícný, což je víc, než bych mohl říct o tobě. Ty jsi vždycky byla rozmazlený spratek.“

Zavřela oči a začala lapat po dechu. Gabriel ji vzal za ruku a pokusil se ji zvednout na nohy, ale nepohnula se. „Co chceš?“

„Přehlédnu to, jak jsi protivná, protože si s tebou musím trochu popovídat. Ale nepokoušej svoje štěstí.“ Ztišil hlas, až téměř šeptal. „Volám ti, protože chci vědět, jak se ti v Torontu daří. Pořád ještě bydlíš na Madison Avenue?“

Volající se zasmál a Julia si položila ruku na hrdlo.

„Nepřibližuj se ke mně. Nechci s tebou mluvit a chci, abys přestal volat tátovi.“

„Nemusel bych volat tvému otci, kdybys mi odpovídala na e-maily.

Místo aby sis smazala účet.“

„Co chceš?“ opakovala.

Gabriel se znepokojeně zamračil a gestem jí naznačil, aby mu dala svůj telefon. Zavrtěla hlavou.

„Měl jsem tuhle s Natalií zajímavý rozhovor,“ řekl hlas.

„A?“

„Říkala, že bys mohla mít několik fotograií, které patří mně.“

„Nemám nic tvého. Nechala jsem všechno za sebou. Myslím, že to víš.“

„Možná. Možná ne. Jen jsem chtěl říct, že by bylo velmi nešťastné, kdyby ty fotky někdy skončily v rukou tisku.“ Hlas se odmlčel. „Mám jedno nebo dvě videa, na kterých jsi ty a která bych mohl zveřejnit. Přemýšlím, co by si asi pomyslel tvůj táta, kdyby viděl nahrávku, kde klečíš na kolenou s mým…“

Jak jí jeho sprostý popis zazněl v uších, Julia vydala zasípění a upustila telefon. Ten zarachotil o dřevěnou podlahu a dopadl ke Gabrielovým

nohám. Ale v tu chvíli už Julia běžela do koupelny pro hosty. Chodbou se nesly zvuky jejího dávení.

Naneštěstí pro volajícího Gabriel zaslechl jeho poslední výhrůžku.

Zvedl telefon a přiložil si ho k uchu. „Kdo je tam?“

„Tady Simon. Kdo to kurva je?“

Gabriel nedobrovolně zasykl a nebezpečně přimhouřil oči.

„Tady Juliannin přítel. Co chcete?“ Simon byl chvíli zticha.

„Jules nemá přítele, kreténe. A nikdo jí neříká Julianne. Dej mi ji zpátky k telefonu!“

Gabriel zavrčel, až mu zahřmělo v hrudi. „Pokud víš, co je pro tebe dobré, uděláš, co ti řekla, a necháš ji na pokoji.“

Simon se temně zachechtal. „Nemáš představu, s kým máš co do činění. Julia je nevyrovnaná. Je to velmi problémová holka a potřebuje profesionální pomoc.“

„V tom případě je dobře, že randí s profesionálem.“

„S jakým profesionálem? S profesionálním kreténem? Víš vůbec, s kým to mluvíš? Můj otec je…“

„Poslouchej, ty hajzle, máš štěstí, že nejsme ve stejné místnosti, jinak bys strávil večer na chirurgii, kde by se ti snažili přišít hlavu zpátky k tělu. Jestli zjistím, že jsi ji znovu kontaktoval, jakýmkoliv způsobem, najdu si tě, a ani tvůj otec, ať už je, čím je, tě nepřivede k vědomí. Chápeš? Už jí nikdy nevolej.“ Gabriel vztekle zaklapl mobil a mrštil s ním o zeď. Telefon se roztříštil na několik kusů, které se rozlétly po podlaze.

Zavřel oči a počítal do padesáti, než si dovolil jít za ní. Ještě nikdy tak nezuřil. Nebo neměl tak vražedné myšlenky. Bylo dobře, že ho tu Julia potřebovala. Protože jinak si byl naprosto jistý, že by vyrazil najít toho kluka a zabil by ho.

Gabriel jí nalil sklenici vody a odnesl ji do koupelny. Seděla na studeném okraji vany v koupelně pro hosty. Hlavu měla svěšenou, pažemi si objímala hrudník a ta chudinka květina na jejím zápěstí se třásla chvěním jejích rukou.

Co jí to kurva udělal?

Když sáhla dolů, aby si přetáhla lem sukně přes kolena, z pohledu na její instinktivní snahu udržet si zdání slušnosti se mu sevřelo srdce.

„Julie?“ Podal jí vodu.

Pomalu upíjela, ale neodpověděla.

Přisedl si k ní na okraj vany a přitáhl si ji k boku.

„Vyprávěl ti o tom, jak jsem byla s ním, že?“ Hlas měla tichý a bezvýrazný.

Gabriel si ji přitiskl blíž. „Dožadoval se, abych tě předal k telefonu, ale dost jasně jsem mu vysvětlil, aby už znovu nevolal.“

Vzhlédla k němu a z koutku oka jí pomalu stekla slza. „Neříkal ti – nic ti o mně neříkal?“

„Něco nesouvisle mumlal, dokud jsem mu nepohrozil,“ zašklebil se Gabriel. „A nedělal jsem si legraci.“

„Byl opravdu pěkně hnusný,“ zašeptala.

„Nech mě, abych se o to postaral. A jestli to znamená zaletět do Philadelphie a promluvit si s ním osobně, udělám to. A jemu se nebude líbit, co se stane, jestli ten výlet budu muset podniknout.“

Julia ho poslouchala jen na půl ucha. Simon způsobil, že se cítila použitá. Špinavá. A ubohá. Nechtěla, aby se na ni Gabriel takhle díval. Nechtěla, aby se dozvěděl, co se stalo. Nikdy.

„Zlatíčko, co vlastně chtěl?“

„Myslí si, že mám nějaké jeho fotky, a chce je zpátky.“

„Jaké fotky?“

Julia popotáhla. „Já nevím. Musejí být dost špatné, když mu to dělá takové starosti.“

„Máš něco takového?“

„Ne! Ale on tvrdí, že má nějaká videa, na kterých jsem já. Osobní videa.“ Otřásla se. „Nemyslím si, že je to pravda, ale co když se mýlím? Co když něco zfalšuje a pošle to mému otci? Nebo to vyvěsí on-line?“

Gabriel spolkl své znechucení, natáhl se a setřel jí slzy. „Neudělá to, pokud není hlupák. Dokud si myslí, že máš něco, co by mu mohlo potenciálně ublížit, nebude jednat ukvapeně. Mohl bych si promluvit s tvým otcem a vysvětlit mu, že jsem slyšel toho šmejda, jak ti vyhrožuje.

I kdyby pak cokoliv zveřejnil, mohla bys říct, že je to falziikát vytvořený někým, kdo tě obtěžuje.“

Julia na něj divoce pohlédla. „To nemůžeš. Můj táta je už tak dost naštvaný, že pojedu do Selinsgrove s tebou. Nesmí se dozvědět, že jsme spolu.“ Gabriel jí pročísl vlasy a pak jí rychle setřel další slzu. „To jsi mi neřekla. Ne, že bych se mu divil. Ale musíš mu říct, co se dnes večer stalo,

aby už Simonovi nedával další informace.“ Julia přikývla.

„Mohu si zítra promluvit se svým právníkem. Můžeš proti němu vznést obvinění a můžeme se pokusit získat soudní zákaz, aby se k tobě nesměl přiblížit. Taky se můžeme pokusit zjistit, jestli opravdu má nějaká tvoje videa, nebo jestli blufuje.“

„Nechci dělat nic, co by ho vyprovokovalo. Ty tomu nerozumíš – má konexe.“

Gabriel pevně sevřel rty. Chtěl ji přimět, aby něco udělala, nebo mohl učinit opatření jejím jménem, ale bylo jasné, že je traumatizovaná. A on nechtěl přilévat olej do ohně jejího utrpení.

„Jestli tě znovu kontaktuje, poradím se s právníkem a ten kluk se setká s úplně novou úrovní nepříjemností. Zítra ti půjdeme koupit nový mobil a pořídíme ti torontské číslo. Měla bys říct svému otci, aby ho nikomu nedával.“

Zvedl jí bradu, aby se mu mohla podívat do očí. „Ani se tě nedotkne. Slibuji.“ Široce se na ni usmál. „Nenech se zmást těmi brýlemi a motýlky. Dokážu se o sebe postarat. A nenechám nikoho, aby ti ublížil.“ Cudně ji políbil na rty a vtiskl jí malý polibek i na čelo. „Až budeme doma na Díkůvzdání, budeš se mnou, pokud zrovna nebudeš se svým otcem. A já budu jen na jedno zavolání daleko. Dobře?“

Zamumlala jen tak, aby dala najevo, že ho slyšela.

„Julie?“

„Ano?“

Přitáhl si ji do těsnějšího objetí. „Byla to moje chyba.“ Vrhla na něj tázavý pohled.

„Kdybych to ráno neodešel – kdybych se vrátil do Selinsgrove, abych tě našel…“

Zavrtěla hlavou. „Bylo mi teprve sedmnáct, Gabrieli. Táta by na tebe vytáhl pistoli.“

„Byl bych počkal.“

Povzdechla si a její obličej nabral bolestný výraz. „Ty nevíš, jak strašně lituji, že jsem na tebe nepočkala. To on je důvod, proč nikdy neslavím narozeniny. A teď je zničil znovu.“ Začala tiše plakat.

Gabriel jí slíbal slzy. „Zapomeň na něj. Teď jsme to jen my dva. Nikdo jiný.“

Julia mu chtěla věřit. Ale bohužel věděla, že její minulost ji právě teď začíná dohánět. Třásla se strachem, když pomyslela na to, co by nadcházející svátky mohly přinést.

Když došlo na Díkůvzdání, Julia měla pořádnou smůlu.

24. kapitola

V úterý večer měla Julia velmi napjatý rozhovor s otcem o událostech posledního víkendu. Samozřejmě že je trochu poupravila. Zavolala mu ze svého nového iPhonu, aby mu vysvětlila, proč si musela změnit číslo. Už tři dny se jí marně snažil dovolat a vždycky mu hovor spadl jen do hlasové schránky. Byl naštvaný.

„Tati, musela jsem si změnit číslo, protože mi volal Simon.“

„Opravdu?“ Tomův hlas zaváhal, což se Julii zdálo podezřelé.

„Ano, opravdu. Říkal, že jsi mu můj telefon dal ty. Pak mi volal a obtěžoval mě!“

„Ten zmetek,“ zamumlal.

„Dám ti své nové číslo, ale nechci, abys ho komukoliv dával, zvláště ne Deb. Jen se otočí a dá ho Natalii.“

Tom mezi tím pokračoval ve svém monologu, jak míval ve zvyku. Dokud si neuvědomil, že na druhém konci linky někdo je. „S Deb si nedělej starosti.“

„Jenže já si s ní dělám starosti, tati! Její dcera se Simonem pořád mluví. Co když mu řekne, že přijedu domů? Mohl by se objevit u tebe doma!“

„To přeháníš. Nejel by celou tu cestu až sem. Minulý týden jsme si hezky popovídali. Byl velmi zdvořilý a jednoduše řekl, že máš pár věcí, které patří jemu. Nechtěl tě obtěžovat, ale já jsem mu dal tvé telefonní číslo a ujistil jsem ho, že bude v pořádku, když ti zavolá.“

„Nemám nic, co by bylo jeho! A i kdybych měla, ty víš, že s ním nechci mluvit. Není to dobrý člověk, tati. K tobě se tak chová. Ale ke mně…“ Julia se mírně otřásla.

„Jsi si jistá, že to nebylo nedorozumění?“

„Je docela těžké považovat za nedorozumění hrozby a obtěžování, tati. Nechci s ním mluvit. Nestane se mým přítelem. A žádná omluva nenapraví to, co udělal.“

Tom si do telefonu povzdechl.

„Dobře, Jules. Omlouvám se. Nikomu to číslo nedám. Ale jsi si jistá, že mu nechceš dát druhou šanci? Pochází ze skvělé rodiny. A každý může udělat chybu.“

Julia zvedla oči v sloup tak silně, že si málem ukroutila hlavu a nechala ji spadnout na podlahu. V tu chvíli měla chuť mu to vrátit. Měla chuť se ho zeptat, jestli by taky vzal zpátky její matku, kdyby ji přistihl, tak jako se to stalo jí, když jí bylo dvanáct – Sharon ohnutou přes kuchyňský stůl jedním ze svých amantů. Ale nebyla pomstychtivá, a tak to neudělala.

„Tati, sice může být synem senátora, ale je to hajzl. A co se rozbilo, už se nikdy neslepí. Věř mi.“

Tom hlasitě vydechl. „Dobře. Kdy přijedeš domů?“

„Ve čtvrtek.“

„A jedeš s Rachel a Aaronem?“

„Takový je plán. Gabriel jede taky.“ Julia se snažila, aby její lež zněla přesvědčivě.

„Postarej se, abys byla zůstávala poblíž Aarona a drž se pokud možno co nejdál od Gabriela.“

„Proč?“

„Protože on je červivé jablko. Překvapuje mě, že zrovna teď není ve vězení. Jediné, co můžu říct, je, že má štěstí, že se přestěhoval do Kanady.“

Julia zavrtěla hlavou. „Kdyby byl zločinec, Kanaďané by mu nedali pracovní vízum.“

„Kanaďané přijmou každého. Včetně teroristů.“

Julia na otcovu antikanadskou zaujatost vyplázla jazyk a pokračovala v plánování své návštěvy doma v marné naději, že dodrží, co slíbil.

??

Po dalším dantovském semináři, na kterém Christa bezostyšně flirtovala s Gabrielem, se Julia vydala pěšky domů s Paulem, který byl i nadále okouzlující a přátelský. Politovali Christinu novou garderobu jsem-víc-sexy-než-ty a lodičky na jehlovém podpatku prosím-nech-mě-tě-svést-než-mi-dáš-kopačky, a pak mu Julia popřála dobrou noc a vešla do svého bytu. Ke skromnému obědu si udělala instantní nudlovou polévku a čaj Lady Grey a obdivovala svoje dárky.

Poté co Simon tak hrubě narušil její narozeniny, jí Gabriel nalil sklenici vína a trval na tom, aby si odpočinula u krbu, zatímco on bude připravovat večeři. Po jídle a narozeninovém dortu se svíčkami ji zahrnul dárky, než ji odvedl do postele.

Zůstal vzhůru skoro celou noc, hladil ji po zádech a pažích, nohy propletené s jejími. Několikrát za noc se probudila děsem z noční můry, ale pokaždé ji uklidnil a držel ji pevně v náručí. Cítila se s ním v bezpečí, ale bála se, jak by mohl reagovat, kdyby zjistil pravdu. Pokud by vůbec našla odvahu ta slova vyslovit.

Její iPhone byl taky dárek – svým způsobem. V neděli ráno, zatímco Gabriel zahanbeně sbíral rozbité kousky jejího starého telefonu, se smála, za což byl vděčný. Když jí vysvětloval, že byl tím, jak ji Simon rozrušil, tak rozzuřený, až jí rozmlátil telefon, usmívala se. Milostivě přijala jeho soistikovanější náhradu, stejně jako jeho trpělivé vysvětlování ve snaze naučit ji, jak s tou zatracenou věcí zacházet.

Nahrál jí tam fotky, které Rachel pořídila v Lobby, což ji velmi potěšilo. A pomohl jí tam zadat všechny její kontakty a čísla, i když povytáhl obočí, když mu vysvětlovala, že ke svému vlastnímu číslu musí vložit jméno „Dante Alighieri“. Také tvrdohlavě trval na volbě vlastního vyzváněcího tónu.

Juliin hlavní dárek k narozeninám byla série digitálních kopií Botticelliho tisků, které Gabriel vlastnil. Nechal je svázat do zvláštní knihy s jejím jménem zlatě vyraženým na deskách. Dokonce i když to byly jen kopie, ta sbírka měla nevyčíslitelnou hodnotu. A vlastnoručně jí napsal na předsádce svým elegantním písmem věnování:

Mé drahé Julianne,

všechno nejlepší k narozeninám.

Ať je každý rok lepší než ten předchozí a ať máš vždycky štěstí.

S neutuchající láskou,

Gabriel

Přejížděla po tom nápisu prsty a sledovala křivky velkého G. Ty ilustrace byly bezpochyby ten nejlepší dárek, jaký kdy dostala.

Kromě toho jí Gabriel dal i malé fotoalbum s černobílými fotkami. Na některých z nich byla její identita rozpoznatelná. Na ostatních byl objektem jen letmý pohled do tváře, pramínek vlasů na dlouhé bílé šíji nebo smějící se dívka se zavřenýma očima. Cítila se krásná, když ji Gabriel líbal nebo když se jí dotýkal. Ale při prohlížení těch snímků měla pocit, jako by Gabriel její krásu viděl. Viděl, zachytil ji a uchoval navždy. Některé obrázky byly sexy, některé byly nevinné a některé sladké.

Žádný z nich nebyl zahanbující nebo takový, který by ji ponížil, kdyby ho někdo poslal jejímu otci nebo vyvěsil na internet. Nejvíc se jí líbil jeden, na kterém stála z proilu, zatímco jí ruka s dlouhými bílými prsty zvedala vlasy a mužský obličej skrytý ve stínu tiskl rty k její šíji. Měla by si tu fotograii nechat zvětšit a pověsit si ji na zeď nad postel, kčertu s Holidayovou malbou.

Sežer si to, Simone.

??

„Proč voláš? Stalo se něco? Provedl jsi něco Julii? Přísahám Bohu, Gabrieli, jestli jsi…“

Gabriel držel svůj iPhone daleko od ucha, zatímco mu jeho sestra nadávala, jako by v tom byla expert. „Nic jsem Julii neprovedl,“ skočil jí do řeči. „V sobotu jí volal její expřítel a ona se úplně rozsypala. Rád bych dostal nějaké vysvětlení.“

„Do hajzlu. Je v pořádku?“

„Byla velmi rozrušená. Ale moc mi toho neřekla.“

„Samozřejmě že ne. Proč by o tom měla mluvit se svým profesorem?“ Gabriel se naježil. „Diskutovali jsme o Díkůvzdání a plánovali cestu,

když nás ten zmrd přerušil.“

„Jsi nějak vzteklý, Gabrieli. Proč tě to zajímá?“

„Protože ten parchant, ať už je to, kdo chce, mazal med kolem huby jejímu otci, aby mu dal její neveřejné číslo a on ji mohl obtěžovat.“

„Do prdele,“ řekla Rachel.

„Přesně,“ odpověděl Gabriel. „Takže než ji přivezu zpátky do Selinsgrove, kde by ji mohl případně poctít svou návštěvou, rád bych věděl, s kým mám tu čest.“

Jeho sestra byla zticha.

„Rachel? Já čekám.“

„Nevím, co čekáš, že ti řeknu. To je Juliina minulost. Měl by ses zeptat jí.“

„Říkal jsem ti, že o tom nechce mluvit.“

„Můžeš jí to mít za zlé? Pokud víš, že je to hajzl, pak víš, proč o něm nechce mluvit. Ona ani nemůže vyslovit nahlas jeho jméno – tak je vyplašená.“ Rachel se na chvíli zarazila a zhluboka se nadechla. „Simonův otec je senátor John Talbot.“

Gabriel zamrkal, když mu to došlo. „A?“

„Julia potkala Simona, když byli v prvním ročníku. Na začátku mu úplně propadla, ale já měla tušení, že by s ním mohly být potíže. Ve druhém ročníku odjela do Florencie, a když se vrátila, rozešli se. Pak už jsem ji neviděla, dokud jsem nepřijela za tebou na návštěvu. Aaron Simona nenáviděl, takže jsem s nimi nestrávila moc času.“

Gabriel zuřil. „Neodpověděla jsi mi na otázku. O jakém druhu problémů to mluvíme? Ublížení na zdraví? Nevěra? Citové vydírání?“

„Upřímně, nevím všechno. Dala jsem si dohromady pár věcí z rozhovoru, který jsem měla s Natalií, Juliinou někdejší spolubydlící. Simon byl arogantní blbec, který Julii rád ovládal. Je očividné, že ji zlomil. Myslím, že zbytek si můžeme domyslet.“

„Říkal, že je narušená. Že potřebuje profesionální pomoc.“

„Ten chlap je prolhaný bastard, Gabrieli. Co jsi čekal, že řekne?“ Rachel si bezmocně odfrkla. „Juliiným největším problémem je on. Pokud

jí chceš pomoci, měl by ses jí pokusit život zjednodušit, a ne ho udělat těžší. Doufám, že ji už nezastrašuješ těmi svými arogantními kecy. Toho si užila už dost s ním.“

„Vlastně spolu vycházíme docela dobře.“ Ušklíbl se.

„Tak dobře, jako na těch fotkách, co jsem ti posílala v e-mailu?“ zasmála se Rachel zlomyslně.

„Máme profesionální vztah.“

„Můžeš si dělat blázny z kohokoliv jiného, ale ze mě ne. Julia se prořekla, že má v sobotu večer s někým rande, a čirou náhodou jsi s ní v sobotu byl ty, když volal Simon. Takže mi řekni, Gabrieli, setkal ses s Julií po jejím rande nebo před ním? A jaké to bylo?“

„Dorazíme do Selinsgrove ve čtvrtek. Přivezu Julii s sebou k nám domů.“ Gabrielův hlas zněl chladně.

„Fajn. Myslím, že by měla říct otci, že chce bydlet u nás. Pokud přijede Simon do města, nebude ji tam hledat. A Gabrieli, díky za to, jak jsi to zařídil s domem. Tátovi se tak ulevilo. Myslím, že nám všem, včetně Scotta.“

„To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. Ahoj, Rachel.“

„Jestli jí ublížíš, zabiju tě. Teď ji jdi rozveselit a buď něžný. Jinak ji nikdy nedostaneš ven z té ulity. Miluju tě.“

„Já – ahoj.“ Gabriel ukončil hovor poněkud rozhozený a vrátil se k přípravě poznámek na nadcházející dantovský seminář.

??

S blížícím se koncem semestru Juliiny školní povinnosti neúměrně narůstaly. Kromě psaní diplomové práce musela dát dohromady eseje na semináře, které měla odevzdat do čtvrtého prosince. K tomu všemu navíc vyplňovala přihlášky do doktorských programů.

S Gabrielem o nich vedli jednou pozdě v noci takový neurčitý rozhovor. Věděl, že chce jít na Harvard a že velkou část své pozornosti soustředila právě na tuhle přihlášku. Co nevěděl, bylo, že pomyšlení na to, že by opustila Toronto nebo jeho, bylo skoro nesnesitelné, a tak bez jeho vědomí úplně stejně vyplnila přihlášku i na Torontskou univerzitu.

Zatímco Julia trávila většinu svých dní a všechny noci prací, Gabriel se brodil mořem známkování a psaní své druhé knihy. Dával přednost trávení večerů s Julií, i když byli oba zaneprázdnění, a někdy se mu podařilo přesvědčit ji, aby pracovala v jeho bytě. On se usadil v pracovně a ona si rozložila své věci po celém jídelním stole. Ale obvykle tam nezůstala moc dlouho. Jaksi vždycky skončila v jeho rudém sametovém křesle před krbem, kousala konec tužky a něco si čmárala do poznámkového bloku.

Poté co se vídali tak zřídka, cítili oba velkou úlevu, když v den odjezdu na Díkůvzdání vynesli svoje zavazadla z Gabrielova bytu k taxíku, který na ně čekal před vchodem. Zatímco sledovali, jak řidič ukládá jejich tašky do kufru, Julia vzhlédla a spatřila, jak Gabrielovi podzimní vítr rozevlál vlasy a sfoukl mu pár pramenů do očí. Bez přemýšlení zvedla ruku, odhrnula mu je z obličeje a políbila ho. Něžně ho pohladila po tváři ve snaze sdělit mu očima, co se mu příliš bála říci slovy.

Gabriel jí ten pohled oplácel, v očích mu plálo a popadl ji kolem pasu. Přitáhl si ji k sobě, prohloubil polibek a zkoumal přes kabát dolní část jejích zad. Odtáhla se první, a když ji se samolibým úsměvem skrytě poplácal po zadku, zahihňala se jako školačka.

„Pořád se snažím najít správné přídavné jméno,“ škádlil ji a přitočil se k ní, aby ji naposled plácl. „I když mi na mysli tane troufalá.“

„Chovej se slušně,“ varovala ho a znovu si pohrála s jeho vlasy.

„Musím se pokusit dostat to z hlavy,“ opáčil a zakmital obočím.

„Na tři dny to budu muset dát k ledu.“

??

Když dorazili na letiště, Julia byla překvapená, když ji Gabriel zatáhl do fronty k odbavovací přepážce Air Canada pro manažery a cestující první třídy.

„Co tu děláme?“ zašeptala.

„Procházíme kontrolou,“ odpověděl a pousmál se na ni.

„Ale já mám peníze jen na obyčejnou letenku.“

„Chci, abys měla pohodlí. A navíc, když jsem naposledy letěl turistickou třídou, skončil jsem pomočený a stálo mě to dost drahé kalhoty.“

Julia na něj povytáhla obočí.

„Měl jsem dost kilometrů ve věrnostním programu, a tak jsem koupil turistické letenky a nechal je změnit. Technicky vzato mi dlužíš jen za obyčejnou letenku. Ne že bych od tebe chtěl peníze.“

Julia na něj hleděla s otázkou v očích. „Moč, Gabrieli? Nevěděla jsem, že Air Canada má třídu pro inkontinentní.“

Mávl rukou. „Neptej se. Ale znovu se mi to už nestane. Kromě toho dostaneme alespoň pití a něco vydatnějšího než preclíky.“ Jemně ji políbil a ona se usmála.

Let do Philadelphie byl velmi poklidný. Gabriel přepnul její telefon do letového režimu a pokračoval ve svém doučovacím sezení s iPhonem, na tom svém jí ukazoval různé aplikace a ptal se jí, jestli je chce taky. Jak jím procházela, našla iPod a listovala jeho hudebními soubory – Mozart, Chopin, Berlioz, Rachmaninov, Beethoven, Matthew Barber, Sting, Diana Krall, Loreena McKennitt, Coldplay, U2, Miles Davis, Arcade Fire, Nine Inch Nails…

Julia omylem stiskla tlačítko a zjistila, že se dívá do Gabrielova univerzitního e-mailového účtu. Když se snažila překliknout do fotoalba, letmo se na něj podívala a ohromilo ji, když zjistila, že mu v minulém týdnu psala jak profesorka Singerová, tak Paulina Grushevá. Odolala nutkání přečíst si jeho poštu a zavřela aplikaci. Gabriel zíral skrz brýle na článek v časopise a toho, co se právě přihodilo, si nevšiml.

Proč mu posílají e-maily? Odpověď byla nasnadě, ale to jí nebránilo, aby si tu otázku nepoložila. Roztržitě si začala okusovat nehet.

Gabriel si do fotoalba nahrál pár jejích černobílých fotograií, včetně několika, které předtím neviděla. Jak je procházela, nějak si uvědomil, co dělá. Rozpačitě se jí pokusil vykroutit svůj telefon z ruky, ale držela ho pevně a začala se smát. Protože nechtěl jejich spolucestujícím předvést divadlo, naklonil se blíž a šeptem jí vyhrožoval, že ji bude líbat do bezvědomí.

Vrátila mu telefon zpátky.

Julia se přitulila ke Gabrielově boku a on odložil svou práci a vytáhl ze svého kufříku knihu v pevné vazbě.

„Co čteš?“ přerušil jeho myšlenky její tichý hlas.

Ukázal jí obal. Konec dobrodružství od Grahama Greena.

„Je to dobré?“

„Jsem teprve na začátku. Je to velmi dobrý spisovatel. Napsal scénář pro Třetího muže, což je jeden z mých oblíbených ilmů.“

„Ten název je deprimující.“

„To není to, co si myslíš.“ Ošil se ve svém sedadle. „No, je, ale vlastně není. Je to o víře a Bohu a chtíči… Půjčím ti ji, až ji dočtu.“ Usmál se na ni a naklonil se níž, aby se mohl otřít rty o její ucho. „Možná ti ji budu předčítat, až spolu budeme v posteli.“

Julii díky té poznámce zrůžověly tváře, ale usmála se. „To by se mi líbilo.“

Vtiskl jí lehký polibek na čelo. Přitulila se k němu a uvolnila se. Přistihl se, že po ní čas od času nad obroučkami svých brýlí pokukuje.

Zjistil, že je těžké vyjádřit slovy, jak mu je, když ji má nablízku. Jakou spokojenost cítí, když se ho dotýká, nebo když si užívají prosté potěšení z hudby, literatury nebo jídla a vína. Podněcovala v něm ty nejpodivnější emoce a touhy jako chtít jí číst, ve vší nevinnosti s ní sdílet lože, zahrnovat ji dárky jak dekadentními, tak prostými, chránit ji před zraněním a zajistit, aby se každý den usmívala.

Možná je tohle štěstí, pomyslel si. Možná že je to skoro totéž, co měli Richard a Grace. Ta myšlenka ho zaujala.

Miluješ ji.

Gabriel se znenadání lekl. Odkud zazněl ten hlas? Řekl to někdo nahlas? Rychle se rozhlédl, ale ostatní cestující první třídy buď podřimovali, nebo se zabývali něčím jiným. Nikdo nevěnoval pozornost nervóznímu profesorovi nebo krásce, která dřímala vedle něho.

Je to příliš brzy. To prostě není možné. Nemohu ji milovat. Gabriel na ten hlas zavrtěl hlavou, ať už pocházel odkudkoliv, a vrátil se znepokojeně ke své knize.

Po příletu do Philadelphie vyzvedl Gabriel z letištní garáže pronajatý Jeep Grand Cherokee.

„Jaký hotel jsi vybral?“ zeptala se Julia s pohledem upřeným z okna do tmy.

„Four Seasons. Znáš ho?“

„Vím, kde to je, ale nikdy jsem tam nebyla.“

„Je to tam moc hezké. Bude se ti tam líbit.“

O čem se Gabriel zapomněl zmínit, bylo, že mají zamluvené apartmá s panoramatickým výhledem na Logan Circle. Také opomněl Julii říct, že jejich pokoj má přepychovou mramorovou koupelnu s nádhernou vanou. Julia si jí všimla ještě dříve než výhledu. Nemluvě o koši s ovocem, který nechával manažer hotelu připravovat svým nejdůležitějším hostům.

„Gabrieli,“ vydechla. „To je krása. Miluju bublinkové koupele, ale…“ Usmál se na ni, jemně ji vzal za loket a vedl ji do koupelny.

„Budeš mít naprosté soukromí a tvůj společník se bude chovat jako gentleman.“ Odmlčel se a v očích mu divoce zaplálo. „Tedy pokud bys mě nepotřebovala, abych ti umyl záda. V takovém případě bys mi musela nejdříve zavázat oči.“

Julia se usmála. „Mohli bychom použít jeden z tvých motýlků,“ zašeptala.

Gabrielovi poklesla čelist. Pak se začal smát a uvědomil si, že si z něj dělala jen legraci. Potvůrka.

Když ji pozoroval, jak si z kufru vybaluje svůj ialový župan a pantole, došlo mu, že neexistuje žádný způsob, jak by byl schopný sedět v obývacím pokoji jejich apartmá, zatímco ona by si dopřávala koupel. Připadal by si téměř jako král David. Takže zamumlal výmluvu, že musí zajít pro noviny, a vyšel do haly. Rozhodl se pro posezení u baru, který byl ale jako obvykle obležený různými hladově vyhlížejícími ženami, takže si namísto toho vzal sklenici vína a sendvič do křesla, které stálo v jednom z tichých koutů. Zvedl výtisk Philadelphia Inquirer a strávil příští hodinu vyhýbáním se zmíněným ženám a statečně se snažil nemyslet na nádherné tělo nahoře se koupající Betsabé.

Když se vrátil, místnost naplňovala vůně vanilky a Julia ležela na posteli stočená do klubíčka jako kočka. Hruď se jí zvedala a klesala v mírném rytmu a dlouhé tmavé vlasy měla rozprostřené po šalvějově zele-

né přikrývce. Pořád ještě měla na sobě ialový župan a své pantolíčky na podpatku.

Gabriel chvíli pozoroval její spící postavu a ucítil, jak ho zalévá vlna emocí. Jak se snažil utřídit si své pocity, napadlo ho, že vývoj jejich vztahu nebyl omezován jen univerzitou. Byl zadržován hlavně jím, jeho tajnostmi.

A také jejími.

Rozhodl se, že se s ní nebude milovat, dokud jí neodhalí všechno. A jakkoliv ho zraňovalo na to jen pomyslet, věděl, že bude nejlepší, když počká, dokud ona neudělá totéž. Měl na mysli, že až se bude Julia cítit dost pohodlně a bezpečně, tak mu konečně prozradí, co se stalo mezi ní a Simonem. Jinak bude znát jen její část. A oni se potřebovali znát úplně.

Bylo pro něj důležité, že neporušují pravidla univerzity ohledně vztahů, a to přestože už to v duchu udělali. A k dovršení toho všeho, i když snil o tom, jak posune jejich fyzický vztah vpřed, Simonovy hrozby udělaly všem těm snům konec.

Z jejího chování mu bylo jasné, že by ještě před koncem semestru souhlasila s mazlením nebo orálním sexem. Určitě by to alespoň dočasně zahnalo jeho potřeby a uspokojilo některé z jeho tužeb. Ale potom, co slyšel, že si Simon pravděpodobně natáčel jejich intimní setkání, neexistovala možnost, že by ji k tomu Gabriel přemlouval. Byl rozhodnutý zacházet s ní jemně a uctivě a neurychlovat věci jen pro své vlastní potěšení. I když by nemusel použít zrovna tohle slovo, Gabriel prahnul po intimitě společně s pohlavním aktem, a kvůli tomu, o čem se domníval, že se stalo v Juliině minulosti, nesměl dovolit, aby se při jejich prvním spojení dělo něco jiného než pohlavní styk.

Věděl, že když udělá tohle rozhodnutí a nebude se s ní milovat bez toho, aby jí nejdřív odhalil svá tajemství, činí méně a méně pravděpodobné, že k takové intimitě vůbec někdy dojde. Ale chtěl od ní víc a ne méně, a rozhodně ne jen to, co si od ní bral její expřítel, osahávání ve tmě, zamýšlené jen jako napodobenina opravdového splynutí, které může člověk naleznout v sexu. Osahávání, které vždycky zanechalo Gabriela tak nějak dychtícího.

Julianne si zasloužila muže, který jí byl ochoten dát všechno, a to způsobem, který by byl něžný, trpělivý a soustředěný na jejich souznění, a ne aby ji jen využil pro uspokojení svých vlastních fyzických potřeb. Zasloužila si, aby ji uctíval, nebo dokonce zbožňoval, zvláště při jejím poprvé. Gabriel by musel skončit ve věčném zatracení, pokud by jí dal cokoliv menšího.

Zhluboka si povzdechl a podíval se na hodinky. Byly skoro dvě hodiny ráno. Oba se potřebovali vyspat. Jemně jí sundal pantole a pak ji zvedl na rukou a snažil se zpod ní vytáhnout přikrývku. Rozevřel se jí župan a odhalil její elegantní krk, klíční kost a jedno z ňader. Bylo dokonalé. Tak oblé a delikátní. A na krémově bílé kůži vystupovala růžová bradavka.

Rozhodně to nebylo to, co v tuhle chvíli potřeboval vidět.

Gabriel se ji snažil položit pod deku a zároveň zabránit, aby byla ještě více odhalená, a proto lehce přitáhl klopy jejího županu k sobě, dokud nebyla znovu zakrytá, a odolal nutkání vzít ten její růžový hrot mezi prsty. Nebo rty. Tohle byl pohled, na který nikdy nezapomene. Julianne byla ohromující i v šatech, ale bez oblečení byla jako Boticelliho Venuše.

Přešel k oknům, které odkrývaly pohled na Logan Circle, a začal se přehrabovat v ovocném koši. Nalil si sklenici vody perrier a snědl jablko, a když byl přesvědčen, že se dokáže ovládnout, převlékl se do trička a pyžamových kalhot a tiše vklouzl do postele.

Povzdechla si v reakci na jeho pohyb a instinktivně se k němu otočila čelem. Tenhle malý prostý akt způsobil, že se mu vzedmulo srdce. Dokonce i ve spánku ho poznala a chtěla ho. Přitáhl si ji, celou zakrytou, k sobě do náruče a políbil ji na dobrou noc.

Jak usínal, děkoval Bohu, že konec semestru bude už za týden.

??

Když příštího odpoledne dorazili do Selinsgrove, jeli rovnou do Richardova domu. Julia zavolala otci, jakmile zahnuli na příjezdovou cestu.

„Jules! Vítej doma. Jaký byl let?“

„Bylo to fajn. Museli jsme vyrazit vážně brzy, ale je fajn být zpátky.“

Tom do telefonu těžce dýchal. „Víš, Jules. Už jsem řekl Richardovi, že se k vám všem nemohu připojit na večeři. Deb byla trochu otrávená, že bych se na ni vykašlal, a tak jsem slíbil, že dnes večer budu večeřet s ní a s jejími dětmi. Rachel navrhla, abys zůstala u ní, takže nebudeš sama doma.“

„Aha.“ Julia pohlédla na Gabriela s protichůdnými pocity.

„Deb říkala, že budeš vítaná, pokud se rozhodneš k nám připojit.

Bude ráda, když tě tam bude mít.“

„Absolutně ne.“

Tom si povzdechl. „Tak bychom se možná mohli sejít zítra na snídani v restauraci Kinfolks.“

Julia si pohrávala s prsty a přemýšlela, proč stojí v otcově životě vždycky až na druhém nebo třetím místě.

„Dobře. Poprosím Rachel, aby mě odvezla. Kolem deváté?“

„To zní dobře. Jo, a Jules, vyřiď ode mě všechno nejlepší Rachel a Aaronovi. A drž se dál od Gabriela.“

Vztekle zrudla. „Ahoj, tati.“

Ukončila hovor a pohlédla na Gabriela. „Slyšel jsi to, že ano?“

„Slyšel.“ Vzal ji za ruku a pohladil jí dlaň bříškem palce. „Máme pár minut, než si někdo všimne, že jsme tady. Můžu se zeptat, jak Tom reagoval, když jsi mu pověděla o Simonovi? Ještě jsi mi to neřekla.“

Julia se podívala dolů na jejich spojené ruce a sledovala, jak se jí Gabriel dotýká.

„Julianne?“

„Omlouvám se. Ehm, řekl, že nikomu moje číslo nedá.“ Gabriel se zamračil. „Zmínila ses mu o těch nahrávkách?“

„Ne, a rozhodně to nemám ani v úmyslu.“

„Je to tvůj otec, Julianne. Pokud neví, co se děje, jak tě může chránit?“

Julia pokrčila rameny a podívala se z okna. „Co může dělat? Je to moje slovo proti jeho.“

Gabriel jí přestal hladit dlaň. „Je tohle to, co řekl tvůj otec?“

„Ne tak docela.“

„Bude to brát vážně?“

„Simon ho obalamutil, právě tak jako oklamal každého. Táta si myslí, že je to jenom nedorozumění.“

„Jak by si pro Boha živého mohl myslet, že je to nedorozumění? Jsi jeho dcera, pro lásku Boží!“

„Táta ho měl moc rád. A o tom, co se mezi námi stalo, skoro nic neví.“

„Proč jsi mu to neřekla?“

Julia se obrátila ke Gabrielovi se zoufalým výrazem v očích. „Protože nechci, aby to věděl. Tak jako tak by mi nevěřil a já nemůžu ztratit dalšího z rodičů.“

„Julie, neexistuje možnost, že by se tě tvůj otec zřekl, protože ses rozešla se svým přítelem.“

„Celý můj život mě sledoval, aby zjistil, jestli dopadnu jako moje matka. Nechci, aby mě tak viděl. Je to jediná rodina, co mám.“

Gabriel zavřel oči a položil hlavu na zadní opěrku sedadla. „Jestli ten kluk po tobě chtěl, abys dělala věci, které jsi dělat nechtěla, jestli tě napadl nebo tě využil, pak bys to měla tátovi říct. Měl by to vědět.“

Julia pomalu vydechla. „Je příliš pozdě.“

Gabriel otevřel oči, podíval se na ni a vzal její obličej do dlaní. „Julie, poslouchej mě. Jednoho dne to budeš muset někomu říct.“

Zamrkala, aby zahnala slzy. „Já vím.“

„Rád bych, abych tím člověkem byl já.“ Přikývla, jako že rozumí, ale nic neslibuje.

Naklonil se a vtiskl jí nevinný polibek na rty. „Tak pojď. Všichni už budou čekat.“

Jakmile vešli do dveří, Julia se cítila – divně. Nábytek byl tam, kde vždycky. Výzdoba byla stejná, ale bez čerstvých květin, které Grace ráda mívala ve velké váze na jednom z postranních stolků. Ale ve chvíli, kdy Julia vstoupila do haly a rozhlédla se kolem, uvědomila si, že dům jako by byl prázdný, studený a osamělý, i když byl plný lidí. Grace vždycky bývala srdcem domácnosti a teď všichni cítili, že tu není.

Julia se nevědomky zachvěla a bez varování jí na kříži přistála Gabrielova ruka – jemný tlak, uklidňující teplo – a bylo to pryč. Ani si nevyměnili pohled. Cítila, jak jeho útěcha opouští její tělo, a přemýšlela, co to všechno znamená.

„Julie!“ Rachel doslova vyběhla z kuchyně. „Jsem tak ráda, že jsi tady.“ Obě přítelkyně se objaly, a pak Rachel objala i Gabriela. Scott, Aaron a Richard vstali ze svých míst, aby se vystřídali ve vítání nově

příchozích.

Julia se nervózně snažila najít slova, kterými by sdělila Richardovi, jak moc je jí líto, že zmeškala pohřeb, ale Rachel ji přerušila. „Pojďme se zbavit tvého kabátu. Dělám Flirtini. Gabrieli, posluž si. Pivo je v lednici.“ Julia zamumlala něco, co Gabrielovi uniklo, a obě ženy zmizely v kuchyni a nechaly muže, aby se vrátili k fotbalu.

„Doufám, že se k tobě Gabriel choval během cesty zdvořile,“ řekla Rachel a začala nalévat přísady do šejkru na martini.

„To ano. Mám štěstí, že souhlasil, že mě přiveze, jinak bych jela stopem. Táta se rozhodl strávit večer s Deb a jejími dětmi. Myslím, že dnes večer zůstanu tady.“ Julia zvedla oči v sloup; pořád ještě se cítila rozčarovaná, že její otec dal před ní přednost své přítelkyni.

Rachel se soucitně usmála a podala jí Flirtini. „Potřebuješ se napít. A můžeš zůstat celý víkend, jestli chceš. Proč být sama doma, když můžeš být tady a popíjet se mnou koktejly?“

Julia se zasmála a trochu moc dychtivě usrkávala svůj drink; netrvalo dlouho a Rachel ji dohnala. Během svého druhého kola Flirtini začaly mluvit trochu odvážněji a mezitím skončil fotbal, což osvobodilo zbytek rodiny od velké plazmové televize v obývacím pokoji. Grace za svého života vykázala tuhle ošklivost do sklepa a Richard ji teď vrátil na původní místo.

Když se k nim muži připojili v kuchyni, podělili se o svačinu a pivo a dávali Rachel nevyžádané rady ohledně jejího organického krocana z chovu ve volném výběhu.

„Už ho pečeš moc dlouho. Bude vysušený jako ten krocan ve ilmu

Vánoční prázdniny.“ Scott zpoza Racheliných zad mrknul na Julii.

„Scotte, nech toho, nebo tě podříznu.“ Rachel otevřela dvířka od trouby, začala podlévat krocana a úzkostlivě sledovala teploměr.

„Vypadá to krásně, miláčku.“ Aaron jí vtiskl polibek na tvář a vzal jí z ruky podlévačku, zřejmě ze strachu, že ji použije, aby s ní probodla svého otravného bratra.

Scott byl nejstarší z Graceiných a Richardových biologických dětí a tak o pět let starší než Rachel. Byl vtipný, veselý a často si neodpustil dvojsmyslné poznámky. Se svými sto devadesáti centimetry byl o kousek vyšší než Gabriel a o něco těžší. Stejně jako Rachel měl vlasy a oči po svém otci a hodně veliké srdce, pokud nešlo zrovna o jeho adoptivního bratra.

„Julie, je hezké tě zase vidět. Rachel mi říkala, že si vedeš v magisterském programu velmi dobře.“ Richard se přesunul, aby si mohl sednout na prázdnou židli vedle ní.

Julia se usmála. Richard byl pohledný, takovým tím klasickým způsobem, se světlými vlasy, které začínaly šedivět, a milýma očima. Byl profesorem biologie na susquehannské univerzitě a specializoval se na anatomii člověka, konkrétně na neurony v lidském mozku. Navzdory své inteligenci a šarmu býval často tím posledním, kdo mluvil; jeho zamlklost vyvažovala Graceina mnohomluvnost. Bez ní se zdál… zmítaný vlnami. Julia cítila jeho osamělost a viděla ji ve vráskách kolem jeho očí. Vypadal hubenější a starší.

„Jsem opravdu ráda, že jsem zpátky, Richarde. Je mi líto, že jsem tu nebyla v září.“ Věnovala mu provinilý pohled a on ji poplácal po ruce.

„Kurzy, které navštěvuji, jsou velmi dobré. Líbí se mi.“

Julia se snažila neošívat, zvláště když ucítila, jak se do ní zabodl pár pronikavých modrých očí.

„Gabriel mi říkal, že jsi v jeho studijní skupině.“

„Jo, jak ti to jde?“ zeptal se Scott. „Rozumíš tomu, co říká? Nebo potřebuješ tlumočníka?“

Scott si dělal jen legraci a Julia to věděla, ale koutkem oka viděla, jak sebou Gabriel trhl.

„Je to můj oblíbený předmět,“ odpověděla tiše. „Seminář profesora Emersona je považován za nejlepší svého druhu na univerzitě. V říjnu měl přednášku, kterou navštívila více než stovka lidí. Dali jeho fotku do univerzitních novin.“

Rachel zvedla obočí a s přimhouřenýma očima kmitala od Julie ke Gabrielovi a zase zpátky.

„Profesor Emerson? To musí být docela vzrušující, Gabe. Tvoje ženské ti taky tak říkají? V ložnici to musí být opravdu žhavé.“ Scott se hlasitě rozesmál.

„V první řadě, Scotte, já nemám ženské. A ne, ta mimořádná dáma, se kterou se vídám, mi tak neříká.“ Gabrielův hlas byl chladný a nepřátelský a jeho majitel odešel z místnosti.

„Scotte, žádal jsem tě, aby ses choval slušně.“ Richardův hlas byl tichý, ale káravý.

„Tati, dělal jsem si jen legraci. On se bere tak vážně – potřebuje se trochu uvolnit. A vždycky to byl děvkař. Tak v čem je problém?“

„Vypadá to, že Gabriel má přítelkyni. Nech ho, ať je šťastný,“ pronesl tiše a s překvapivým soucitem Aaron.

Richardova tvář nabrala zvláštní výraz.

„Podívejte, vy všichni, tyhle svátky jsou už tak dost těžké, i bez těch pasivně agresivních kravin.“ Rachel zvýšila hlas, aby je přehlušila, postavila se s rukama v bok a zamračila se na Scotta. „Odpusť mi ten slovník, tati.“

„Proč by se všechno mělo točit kolem něj? Když jsem se posledně díval, byl jen jedním ze čtyř.“ Teď už si Scott legraci nedělal.

„Protože se snaží! Což je víc, než bych mohla říct o tobě. Teď pojď sem a sceď ty zatracené brambory a rozmačkej je. Aaron vytáhne krocana z trouby, a Julie, mohla bys jít a najít Gabriela? Ráda bych, aby se podíval do vinného sklepa a vybral pár lahví.“

„Já to udělám,“ namítl Richard. „Možná bychom mu měli dát chvilku.“

„On už svou chvilku měl. A Scott už souhlasil s tím, že se bude ovládat.“ Upírala na něj svůj pohled, dokud jí to neodkýval. „Kromě toho, tati, je třeba naporcovat krocana. Julie.“

Rachel pohodila hlavou směrem nahoru a Julia přikývla a vyklouzla z kuchyně. Rychle vyšla po schodech a přes chodbu a zastavila se před pootevřenými dveřmi do Gabrielovy staré ložnice. Lehce zaťukala.

„Dále,“ ozvalo se podrážděně.

Gabrielův pokoj byl od jeho sedmnáctých narozenin pořád stejný, s výjimkou toho, že sundali plakáty hudebních skupin a spoře oděných žen. Uprostřed pokoje stála pod velikým jednoduchým oknem, které otvíralo pohled na lesy, široká postel pro dva. U jedné ze zdí byla velká starožitná skříň a u protější zdi tři masivní knihovny a staré stereo. Téměř všechna výzdoba byla v tmavě modrém odstínu, včetně velkého koberce.

Julia sledovala, jak si Gabriel vybaluje kufr a metodicky pokládá složené oblečení nahoru na postel. Když ji spatřil, narovnal se a věnoval jí úsměv.

„Teď chápeš, proč jsem raději zůstával v hotelu?“

„Je mi to líto, Gabrieli. Měla jsem něco udělat. Něco říct.“

„Musíš dělat to, co normálně dělám já – prostě mlčet a spolknout to.“ Pustil to, co držel v ruce, a v okamžiku byl u ní. „Je dobře, že jsme se dohodli, že udržíme náš vztah v tajnosti. Scott o mně nemá moc dobré mínění a tvoje reputace by byla poskvrněna domněnkami.“

„Mně to nevadí. Ať si mě klidně poskvrní.“

Usmál se a pohladil ji po tváři. „Ale mně to vadí. Hodně mi to vadí.“ Odkašlal si. „Až si dnes večer půjdou všichni lehnout, rád bych tě vzal na procházku.“

„Půjdu moc ráda.“

„Alespoň se budu mít na co těšit.“ Gabriel si ji přitáhl do žhavého objetí. Jazykem okamžitě napadl její ústa, ruce jí položil na zadek a bezostyšně ho stiskl.

Julia si na chvilku dopřála zapomenout, že jsou v domě jeho otce, než se pokusila vycouvat. „To – nemůžeme.“

Gabriel měl v očích zdivočelý výraz. „Ale já tě potřebuju.“ Popadl ji a namotal si její vlasy kolem rukou. „Potřebuju, tě, Julianne. Právě teď.“ Julii v reakci na zoufalství v jeho slovech zrosolovatěly vnitřnosti.

Sjel rty dolů po křivce jejího hrdla, nosem se jí zavrtal do výstřihu, takže mohl zlehka okusovat její klíční kost. Nohou zavřel dveře své ložnice, rychle rozepnul vrchní dva knoflíčky na její halence a odhrnul látku stranou, aby odhalil dokonalou pokožku těsně nad podprsenkou. Stále jí dlaněmi držel za zadek a nadzvedl ji, aby ji mohl přitisknout zády ke dveřím; zvedl jí nohy a nechal je splynout kolem svých boků. Julia se nad tou blízkostí, nad tím přímým kontaktem mezi nimi zajíkla.

Rty se vznášel nad horní částí jejího hrudníku a zastavil se, aby se jí dotkl špičkou jazyka těsně nad okrajem světle růžové krajky. Julia zvrá-

tila hlavu dozadu a zasténala, rukama tápala po jeho vlasech a nutila ho pokračovat. V odpověď jí přejel svým dlouhým prstem po obvodu košíčku, dovolil své ruce jemně vklouznout dovnitř, zatímco druhou si ji přidržoval zespodu za stehno.

Když jeho teplá dlaň uchopila její ňadro, prudce otevřela oči; a on ji políbil na kůži v ohybu jejího krku a zlehka ji sál.

Bolelo ji, co musela udělat, ale odtáhla mu ruku pryč a posunula se, takže byl donucen vzdát se jejího krku.

„Gabrieli, omlouvám se. Tohle nemůžeme.“ Rychle si narovnala podprsenku. Trochu se zavrtěla, ale on ji nepouštěl. Zuřivě zrudla a vyhnula se planoucí barvě jeho očí. „Já vím, že jsi rozrušený. A ráda bych tě utěšila, ale oni nás dole čekají. Rachel chce, abys vybral víno k večeři.“

Gabriel se na ni zadíval s náhlým prozřením a opatrně ji spustil dolů.

Rychle si zapnula halenku a snažila se uhladit si kalhoty.

„Smýšlíš o mně příliš vysoko.“

Julia kopala špičkou své boty do okraje koberce. „O tom dost pochybuji.“

„To, co jsem právě udělal, nebylo vhodné ani hezké. Omlouvám se.“ Přejel prstem po zarudlém místě, které rozkvetlo tam, kde ji ochutnal. Přitáhl jí halenku ke krku a zapnul vrchní knolík. Teď vypadala jako členka sekty Amišů.

Vzhlédla do jeho temných, neklidných očí. „Gabrieli, ještě jsi po včerejšku unavený a tohle jsou stresující svátky. Vím, že jsi to zrovna teď tak nemyslel. Cítíš se líp, když se mě dotýkáš. A abych řekla pravdu, já taky.“ Znovu se zadívala na podlahu.

„Pojď sem,“ zašeptal a sáhl po ní, aby ji schoval do svého vřelého objetí. „Mýlíš se, víš, já jsem to tak myslel. Samozřejmě že se cítím líp, když se tě dotýkám. Ale je mi líto, že jsem po tobě tak vyjel. Nemyslel jsem…“ Gabriel vypadal znechucený sám sebou.

„Neublížil jsi mi.“

Usmál se jí do vlasů a políbil ji na čelo. „Budu se snažit být na tebe hodný. Kdybys tu nebyla, už bych odsud zmizel.“

„Ne, nezmizel. Richard tě potřebuje. A ty bys ho nikdy neopustil v nouzi.“

Gabrielovy rysy zastřel bolestný výraz. Ještě jednou ji políbil, víc jako přítel než jako milenec, a otočil se zpátky ke svému kufru.

Julia odešla potichu z pokoje a vydala se dolů po schodech; přemýšlela, co by se mohlo během večeře stát. Zastavila se na odpočívadle a zkontrolovala v zrcadle svůj vzhled; doufala, že nevypadá, jako by si právě ukradla smyslnou chvilku se svým profesorem.

25. kapitola

Rachel naplánovala i to, jak budou sedět. Zaujala Graceino místo na konci stolu, aby měla blízko do kuchyně, zatímco Richard seděl v jeho čele. Scott a Aaron seděli na jedné straně, Julia a Gabriel se posadili naproti. Julia na sobě cítila jeho pohled, ale k jejímu velkému zklamání neudělal žádný pohyb, aby se jí pod stolem dotkl.

Rachel zírala na Juliin nový amišský vzhled a pak pohlédla na Gabriela. Ten svou sestru ignoroval a soustředil veškerou svoji pozornost na svůj plátěný ubrousek.

Než se pustili do jídla, Richard požádal svou rodinu, aby se vzala za ruce, a společně pak vzdali své díky. Juliinou rukou projel nečekaný šok, když se dotkla té Gabrielovy, a okamžitě ucukla stranou. Rachelinu orlímu zraku to samozřejmě neuniklo, ale neřekla nic, zvláště proto, že Julia nakonec svou ruku Gabrielovi podala.

„Otče náš, děkuji Ti za tento den a za mnohé dary, které jsi nám dal. Děkuji za naši zemi, náš domov, naše jídlo. Děkuji za svou nádhernou rodinu a za to, že můžeme být spolu, za svou krásnou ženu, lásku mého života…“

Šest párů očí se okamžitě otevřelo. Pět párů se stočilo do čela stolu a ten zbývající se hned zase zavřel a byl přikryt třesoucíma se rukama.

Byla to chyba. Její popis mu splynul z jazyka, tak jak to při rodinném díkůvzdání dělával každý rok. Ale účinek byl dramatický a okamžitý. Richardovi se začala třást ramena.

„Ach můj Bože,“ zamumlala Julia.

Rachel se vmžiku zvedla ze své židle, objala svého otce kolem ramen a bojovala s vlastními slzami. Aaron rychle dokončil Richardovu

modlitbu, jako by se nic nestalo, a při Amen si všichni setřeli jednu nebo dvě slzy. Začali si podávat zeleninu, krocana a Scottovu bramborovou kaši.

Kromě Gabriela. Ten seděl bez hnutí, ruce zaťaté v pěst, a sledoval, jak jeho adoptivní otec pláče. Julia pod stolem zkusmo natáhla dlaň ke Gabrielovu koleni. A když neuhnul, ani jí neodsunul ruku zpět do klína, nechala ji tam. Nakonec ji stiskl.

Julia cítila, že se Gabrielovo tělo začíná uvolňovat, než od sebe odtáhli ruce. Po zbytek večeře si zaklesl svojí levou nohu kolem její pravé a držel jejich pokračující spojení v tajnosti.

Zatímco si rodina pochutnávala na koupeném dýňovém koláči, Richard Julii vyprávěl, že se v lednu chystá přestěhovat do Philadelphie, protože bude nastupovat na nové místo jako výzkumník v Neurologickém centru v nemocnici při univerzitě v Temple.

„Ty prodáváš dům?“

Richardovy oči zabloudily ke Gabrielovi a vrátily se k Julii. „Ano. Koupil jsem si byt blízko Rachel a Aarona. Budu se tak moci soustředit na svůj výzkum ve Philadelphii, nechci už dál učit. Nejsem ještě připravený odejít do penze, ale rád bych dělal něco trochu jiného.“

Julia byla smutná, že se dům bude prodávat, ale jeho plány mu samozřejmě pochválila. To musí být ten důvod, proč chce Gabriel dnes večer navštívit sad.

„Takže, Gabrieli, neřekneš všem o své nadcházející cestě do Itálie?“ Richard se usmál směrem ke svému adoptivnímu synovi.

Po tomhle prohlášení se událo několik věcí najednou. Rachel a Aaron se podívali na Julii. Julia pokračovala v jídle, ukrajovala ze své porce dýňového koláče, jako by se nic nestalo, a statečně se snažila nevypadat ztuhle. A Gabriel vyhledal její ruku pod stolem a zatnul zuby. Julia skoro slyšela, jak cvakly, když sevřel čelist.

„Jedeš do Itálie? Člověče, taky bych chtěl mít takový svěřenecký fond, který by mi to umožnil. Moc rád bych jel do Itálie.“ Scott na Julii zamrkal.

Richard tázavě pohlédl na Gabriela a v očích se mu zračilo očekávání. Julia viděla, jak Gabrielovými rysy proběhl záblesk hněvu, než zmizel.

„Byl jsem pozván přednášet v Galerii Uizi ve Florencii,“ oznámil stroze.

„Kdy odjíždíš?“ zeptala se Rachel.

„Začátkem prosince.“

„Jak dlouho budeš pryč?“ zajímal se Aaron.

„Týden nebo dva, možná i více. Pořadatelé naplánovali několik akcí a já jsem doufal, že bych mohl pokročit ve výzkumu pro svou knihu, když už tam budu. Ale záleží to na okolnostech.“

Gabriel stiskl Julii pod stolem ruku, ale ta ji měla jako bez života. Soustředila se na svůj koláč a zamyšleně žvýkala. Nikdo si nevšiml, že jí zvlhly oči. Ani se neodvažovala podívat Gabrielovým směrem.

Po večeři byla kuchyň plná k prasknutí, jak všichni pomáhali mýt a uklízet nádobí. Gabriel se pokoušel promluvit si s Julií o samotě, ale pořád je někdo vyrušoval. Nakonec to vzdal a šel dělat společnost Richardovi ven na zadní verandu, zatímco zbytek rodiny se usadil na pohovce v obývacím pokoji, aby poslouchali velice špatnou hudbu z osmdesátých let.

Vybíral ji Scott. A když se postavil, aby si zatančil na Tainted Love od Sot Cell, Rachel s Julií se mu nemilosrdně vysmívaly. Aaron chytlavosti hudby z osmdesátých let nerozuměl, ale zdvořile se usmíval a upíjel pivo.

Když začala hrát další píseň, Don’t You (Forget About Me), bylo Julii jasné, že je čas si dát další drink. Odešla do kuchyně a zjistila, že se dívá oknem na Gabriela s Richardem, kteří seděli navlečení do zimních kabátů na dvou dřevěných zahradních křeslech na zadní verandě.

„Hej, Julie.“ Aaron se objevil za ní a vytáhl si z ledničky další pivo.

„Coronu?“

„Díky.“ Julia si od něj s povděkem vzala láhev.

„Limetku?“ ukázal na hromádku limetkových plátků v misce na pultu.

Když sledoval, jak bojuje s tím, aby nacpala limetku do úzkého hrdla láhve, slitoval se nad ní. „Chceš, abych to udělal?“

„Prosím.“

Aaron byl na Coronu odborník. Strčil limetku do láhve, zacpal hrdlo palcem, otočil láhev dnem vzhůru a poslal plátek na samé dno. Když

láhev opět narovnal, opatrně pomalu upouštěl tlak vzduchu ven, a se samolibým výrazem podal láhev Julii zpět.

„Tohle je správný způsob, jak na to,“ řekl a hravě se na ni usmál. Rychle se napila a usmála se. Bylo to výborné. „Ty jsi dobrák, Aarone.“ Julia překvapila samu sebe, že to řekla nahlas.

Zrudl, ale úsměv jí vrátil. „Jak se ti vede?“

Pokrčila rameny. „Jsem v pohodě. Studium dá zabrat, ale vypadá to, že to zvládám dobře. Podala jsem si na příští rok přihlášky do několika doktorských studijních programů. Doufám, že se někam dostanu.“

Aaron přikývl a upřel na ni vážný, ale soucitný pohled. „Rachel říkala, že ti volal Simon. Nechci tě rozrušit, ale oba máme opravdu starosti. Jsi v pořádku?“

Julia zamrkala, jak se snažila zpracovat, co říkal, a uvědomila si, že Gabriel musel Rachel o tom telefonátu říct.

„Byla jsem vyděšená. Dokonce i když je tak daleko, dokázal mě najít.

Nebyl z našeho rozhovoru zrovna šťastný.“

Aaron ji jemně poplácal po paži. „Patříš k nám. Jsi součástí naší rodiny a my držíme pohromadě. Pokud se tu ukáže, postarám se o něj. Sakra, úplně mě svědí ruka. Znáš lepší způsob, jak si poradit se svou frustrací, než ukázat někomu, jako je on, zač je toho loket?“ Ušklíbl se a napil se piva.

Julia přikývla, ale neusmála se. „Co je nového ohledně svatby? Rachel říkala, že jste si vybrali datum, ale když jsem se jí na to dnes večer zeptala, mlčela jako ryba.“

Zavrtěl hlavou. „Nikomu nic neříkej, ale měli jsme v plánu se vzít v červenci. Tedy, dokud Rachel neviděla svého otce, jak se během modlitby zhroutil. Po večeři mě zatáhla stranou a řekla, že neexistuje žádná možnost, že by vytáhla zrovna teď na přetřes vdavky. Takže jsme zase tam, kde jsme byli – zasnoubení bez pevného data svatby.“ Aaron trochu svěsil hlavu a otřel si hřbetem ruky oči.

Julii ho bylo líto. „Miluje tě. Provdá se za tebe. Jen chce šťastnou rodinu a velkou, šťastnou svatbu. Však se dočkáš.“

„A co šťastného Aarona?“ zamumlal a oči mu na okamžik ztvrdly. Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Nemyslel jsem to tak. Opravdu jsem to

tak nemyslel. Ale já ji miluju. Už celé roky. Nikdy jsem nechtěl jen společně žít – chtěl jsem si ji vzít, hned jak jsme odmaturovali. Ale ona chce pořád čekat. To mě zabíjí, Jules.“

„Někteří lidé si myslí, že manželství je jen kus papíru. Rachel má štěstí, že ty to bereš jinak.“

„Není to jen kus papíru. Chci se postavit před ni a před Boha a všechny naše přátele a složit jí slib. Chci, aby byla moje. Ne jako má dívka, ale jako má žena. Chci to, co měli Richard a Grace, ale někdy přemýšlím, jestli se to vůbec stane.“

Julia nesměle položila Aaronovi ruku kolem ramen a objala ho. „Stane se to. Nevzdávej to. Jakmile bude Richard pryč z domu a usadí se v novém životě, Rachel uvidí, že je v pořádku a všichni budete zase šťastní. Být v tomhle domě bez Grace zraňuje všechny. Je to tu bez ní tak prázdné.“

Aaron přikývl a zaklonil se, aby dopil zbytek piva. „Scott se rozhodl pustit ploužák. Rachel si bude chtít zatancovat. Omluv mě.“ Zmizel do obývacího pokoje a nechal Julii se svou dokonalou Coronou a nedokonalými myšlenkami samotnou.

Mezitím Richard a jeho nejstarší syn seděli venku a užívali si Gabrielovy dárky – kubánské doutníky, které propašoval z Kanady, a láhev Richardovy oblíbené skotské he Glenrothes.

„Grace by tohle v domě nikdy nedovolila,“ uvažoval Richard a vypouštěl k sametově inkoustové listopadové obloze kouřové kroužky.

„Jsem si jistý, že teď by to nikomu nevadilo.“

Richard se na svého syna smutně usmál. „Ale mně ano. Kvůli ní. Mimochodem, děkuji. To jsou asi nejlepší, co jsem kdy měl.“

„Není zač.“

Přiťukli si a popřáli si navzájem na zdraví a pak ztichli, kochali se pohledem na lesy za domem a na jemné řetízky hvězd nad sebou.

„Julia vypadá dobře. Vídáš se s ní často?“

Gabriel nedbale odklepl popel z doutníku do popelníku, který byl položený mezi nimi. „Je v mém semináři.“

„Dospěla. Zdá se jistější.“ Richard zamyšleně potáhl ze svého doutníku. „Tvoje univerzita jí musí svědčit.“

Gabriel pokrčil rameny.

„Grace ji milovala.“ Richard sledoval tvář svého syna a nedařilo se mu zahlédnout žádnou reakci. „Teď, když se budu stěhovat, musíme uspořádat rodinnou poradu kvůli nábytku a – dalším věcem. Vím, že to bude nepříjemné, ale myslím, že by bylo lepší odbýt si ten rozhovor spíše hned, než čekat až do Vánoc. Budeš na Vánoce zpátky, ne?“

„Ano, jen prostě nevím, kdy přesně. Co se týče nábytku, Rachel a Scott si mohou vzít všechno.“

Richard sevřel rty. „Jsi součástí této rodiny. Není tu něco, co bys chtěl? Co skříň, kterou Grace zdědila po babičce? Vždycky byla ve tvém pokoji. Nechtěl bys ji?“

Gabriel otce chvíli upřeně studoval. „Předpokládal jsem, že všechny Graceiny věci si vezmeš ty.“

„To není možné. Je tu pár věcí, kterých se nedokážu vzdát. Ale všechno ostatní…“ povzdechl si. „Po pravdě řečeno, tohle je pro mě ta nejdůležitější věc.“ Zvedl ruku a ukázal Gabrielovi svůj snubní prsten.

Gabriela na okamžik překvapilo, že ho ještě nosí. Ale něco mu říkalo, že Richard ho bude nosit po zbytek svého života.

„Grace chtěla, aby se rozdělily její šperky. Rachel je včera prošla. Je tu pár věcí pro tebe, nechala je na toaletním stolku ve tvém pokoji.“

„A co Rachel?“

„Je šťastná, že má to, co Grace chtěla, aby měla, a totéž platí pro Scotta. Ve skutečnosti oni dva chtějí, aby něco dostala i Julia, pokud by ti to nevadilo.“

Gabriel si protřel oči. „Ne, nemám námitky. Co mají na mysli?“

„Grace měla dvě perlové soupravy. Jednu z nich jsem jí dal já a ta druhá pocházela od rodičů, nebo si ji koupila sama, když studovala. Nejsem si jistý. A tyhle chce Rachel dát Julii.“

„V pořádku.“

„Dobře. Jenom si před vaším odjezdem promluv s Rachel o tom zbytku. Budete si to chtít vzít s sebou.“

Gabriel rozpačitě přikývl a soustředil se na svůj doutník.

„Grace tě milovala. Nechtěla nikomu nadržovat, to víš. Ale ty jsi pro ni byl něčím – zvláštním. Věřila, že tě k ní přivedl Bůh. Ona prostě chtěla, abys byl šťastný.“

Gabriel přikývl. „Já vím.“

„No, vlastně chtěla, aby sis našel nějaké pěkné děvče a usadil se, měl děti, a pak byl šťastný,“ usmál se Richard.

„To se nestane, Richarde.“

„To nemůžeš vědět.“ Natáhl ruku a láskyplně lehce sevřel synovo předloktí. „Grace to nikdy nevzdala. Tak to taky nevzdávej. Pokud něco o Grace vím, tak to, že tě pořád miluje, a není pochyb, že i teď zapaluje svíčky a modlí se za tebe. Jen je teď trochu blíž ke zdroji.“

Jejich oči se na okamžik setkaly. Safír a šeď byly mokré slzami.

Modli se za mě, Grace. Jak jen budu kdy schopen žít bez tebe? pomyslel si Richard.

Oba muži na verandě dál vypouštěli obláčky kouře a tiše si vychutnávali skotskou i vzpomínky. Dál už ale nic neříkali.

Když se všichni konečně rozhodli, že je čas jít spát, odcházeli po dvojicích do patra skoro jako zvířata táhnoucí do Noemovy archy.

Gabriel zadržel Julii mírně vzadu, takže byli poslední, kdo měl jít nahoru. Když všichni zmizeli do svých pokojů, stál venku přede dveřmi její ložnice a shlížel na ni dolů s poněkud hladovým výrazem v obličeji. Julia se najednou z toho všeho cítila nervózní a jako by byla fascinovaná svýma nohama.

Natáhl ruku, rozepnul horní knolíček její halenky a vklouzl jí rukou na krk. „Za tohle se omlouvám.“ Dotkl se červené podlitiny, kterou jí předtím udělal.

Julia stále upírala pohled na podlahu.

„Julianne, podívej se na mě.“ Zvedl jí jedním prstem bradu a zadíval se na ni utrápenýma očima. „Nechtěl jsem tě označkovat. Já vím, že mi nepatříš, ale i kdybys byla moje, mohl jsem najít lepší způsob, jak to ukázat celému světu, než tvou krásnou pleť zohavit rudou nebo fialovou.“

Oči se jí zalily slzami. Samozřejmě že byla jeho. Byla jeho už od té chvíle, kdy ho vzala za ruku a následovala ho do lesa.

„Počkej tady chvilku.“ Zmizel do své ložnice a vrátil se s povědomým zeleným kašmírovým svetrem. „Tohle je pro tebe.“ Podal jí ho.

Vzala si ho a nechápavě se na něj podívala.

„Bál jsem se, že ti nebude dost teplo. Myslel jsem, že by sis ho možná mohla vzít na sebe do lesa.“

„Děkuji. Ale nebudeš ho potřebovat?“

Vědoucně se usmál. „Mám jiné. A těší mě, když pomyslím na to, že je něco mého tak blízko u tebe. Kdyby bylo po mém, nosila bys ho celý víkend.“ Narovnal ramena a přistoupil o krok blíž. „Možná že je to humánnější způsob, jak si tě označit.“

Gabrielovi v šeru chodby zářily oči. Udělal další krok vpřed, jako by se chystal vzít ji do náruče, když se ze svého pokoje vyloudal Scott, do půl těla nahý, jen v boxerkách. Měly na sobě samé smajlíky.

Než stačil cokoliv říct, Gabriel prudce napřáhl ruku. „Dobrou noc, Julie,“ řekl upjatě a potřásl jí rukou.

Scott si hlasitě odfrkl, poškrábal se na zadku a vydal se ke koupelně. Sotva za ním zapadly dveře, Gabriel si přitáhl Julii do náruče a pevně ji políbil na rty.

„Přijdu si pro tebe za hodinu. Teple se obleč a vezmi si pohodlné boty.“ S povzdechem se zadíval se na její jehlové podpatky. Bolelo ho, že jim musí dát adieu, ale věděl, že je to nutné.

„Dobrou noc, moje…“ náhle se zarazil, zmizel do ložnice a nechal tam Julii stát samotnou.

Přemýšlela, co to nedopověděl. Přemýšlela, jestli mu měla říct, že je jeho.

Vešla do svého pokoje a převlékla se do teplejšího oblečení. Obklopila ji vůně, která byla celý Gabriel, a jeho pohodlný kašmírový svetr jí připomínal milovanou náruč.

26. kapitola

Když už byl dům ponořený v temnotě a zdálo se, že všichni ostatní spí, Gabriel a Julia stáli v kuchyni a zírali jeden na druhého.

„Nejsem si jistý, jestli jsi dost teple oblečená. Tam venku je zima,“ ukázal na její kabát.

„Ne taková zima jako v Torontu,“ zasmála se.

„Nechci tě zdržovat dlouho. Koukej, co jsem našel.“ Gabriel zvedl dlouhou šálu s tlustými černobílými pruhy. Omotal ji kolem jejího krku a zkušeně ji zavázal. „Ta je z mé staré koleje v Oxfordu.“

Julia se usmála. „Líbí se mi.“

„Sluší ti. A ještě něco jsem objevil.“ Gabriel jí ukázal starou deku, která vypadala podivně povědomě.

Jula natáhla ruku a přejela po ní dlaní. „To je ona?“

„Myslím, že ano. Ale nebude dost teplo, tak jsem přibalil ještě dvě další.“ Vzal ji za ruku a vedl ji na verandu.

Opravdu byla tentokrát větší zima a tma, ale tak nějak to vypadalo, jako by od té doby, co se Julia chopila Gabrielovy ruky poprvé a šla s ním do lesa, neuplynul žádný čas. Ostře se při té vzpomínce nadechla, a jak přecházeli inkoustovou tmou zadní dvůr, cítila, jak jí v hrudi buší srdce.

Gabriel jí stiskl ruku. „Co se děje?“

„Nic.“

„Řekl bych, že jsi nervózní. Mluv se mnou.“

Pustil ji, ovinul jí paži kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

Na oplátku ho objala. „Posledně, když jsem byla v těch lesích, ztratila jsem se. Musíš mi slíbit, že mě neopustíš.“

„Julianne, já tě nehodlám opustit. Ty nechápeš, jak důležitá pro mě jsi. Nedokážu si ani představit, jaké by to bylo, ztratit tě.“ Gabrielův tón hlasu se změnil; teď byl tichý a napjatý.

Jeho prohlášení ji překvapilo.

„Pokud bychom se z nějakého důvodu rozdělili, chci, abys na mě počkala. Najdu tě, slibuji.“ Gabriel vytáhl z kapsy baterku a rozsvítil ji. Kužel světla jasně zářil a osvětloval udržovanou stezku, která se ztrácela mezi stromy.

Les byl teď v noci strašidelný – zelené borovice a holé listnaté stromy čekající na jaro. Julia sevřela Gabriela v pase těsněji ve strachu, že by mohla zakopnout o kořen nebo o něco podobného a rozplácnout se. Když dorazili na kraj sadu, zastavili se.

Vypadal menší, než si Julia pamatovala. Travnatý prostor se zdál stejný a kameny i ovocné stromy byly také tytéž, ale nebylo to tu tak velké a nepůsobilo to tím významným dojmem, jako v jejích vzpomínkách. Bylo to smutnější, jako by všechno bylo zapomenuto.

Gabriel ji zavedl na místo, které bylo před všemi těmi lety jejich, a pečlivě rozprostřel na zem starou deku.

„Kdo koupil Richardův dům?“ zeptala se.

„Cože?“

„Jen by mě zajímalo, kdo ten dům koupil. Řekni mi, že to nebyla paní Robertsová. Vždycky po něm toužila.“

Gabriel ji stáhl dolů, aby se posadila vedle něj, a přehodil přes ně zbývající deky. Schoulila se k jeho boku a on ji objal oběma rukama. „Já jsem ho koupil.“

„Opravdu? Proč?“

„Nehodlal jsem tady nechat bydlet paní Robertsovou a dovolit, aby pokácela všechny stromy.“

„Takže jsi koupil dům kvůli sadu?“

„Nedokázal jsem snést pomyšlení, že by to tu vlastnil někdo jiný a možná to zničil. Nebo že bych se sem už nikdy nemohl vrátit.“

„Tak co s tím uděláš?“

Pokrčil rameny. „Můj realitní agent ho bude pronajímat. Chtěl bych si ho nechat jako letní sídlo. Nevím. Prostě jsem nemohl nechat Richarda, aby ho prodal někomu cizímu.“

„To bylo velmi šlechetné.“

„Peníze nic neznamenají. Nikdy mu nemohu všechno splatit.“ Julia ho políbila na tvář.

Usmál se na ni. „Je ti dobře?“

„Ano.“

„Je ti dost teplo?“

Zasmála se. „Ty vytváříš tepla docela dost, takže ano.“

„Jsi moc daleko.“

I v měsíčním světle mohla Julia rozeznat, jak mu tmavnou oči. Přisunula se k němu blíž a lehce se zachvěla, když se bokem položila do jeho klína.

„To je lepší,“ zašeptal a trochu jí povytáhl kabát, aby se mohl dotknout její nahé kůže na kříži.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ Julia se na něj zamyšleně podívala.

„Samozřejmě.“

„Proč se nejmenuješ příjmením Clark?“

Povzdechl si. „Emersonová bylo příjmení mé matky. Myslel jsem, že kdybych si ho změnil, bylo by to, jako bych ji zapřel. A já nejsem Clark. Ne úplně.“

Několik minut mlčeli, snažili se vyrovnat se se vzpomínkami a realitou. Gabriel ji dál hladil po zádech a ona se k němu přitulila ještě blíž. Nevypadalo to, že by spěchal začít s nějakou konverzací, a tak se Julia rozhodla promluvit jako první.

„Zbláznila jsem se do tebe v tu chvíli, kdy jsem uviděla tu tvou fotku. Byla jsem tak překvapená, že sis mě v tu noc, kdy jsem tě potkala, všiml

– že jsi chtěl, abych s tebou šla.“

Jen na okamžik se o ni otřel svými rty, a rozdmýchal tak plameny, které doutnaly pod povrchem. „Zjevila ses mi v mé temnotě. Jednou ses mě zeptala, proč jsem s tebou tu noc nespal. Teď už je mi to jasné; pil jsem z tvé dobroty a to upokojilo mé touhy.“

Julia se málem odvrátila v rozpacích, ale Gabrielův zranitelný pohled ji udržel na místě a ona mohla zkoumat hlubiny dvou temných studní.

„Nepamatuji si všechno, ale vzpomínám si, že jsem si myslel, že jsi velmi krásná. Tvoje vlasy, tvář a tvoje ústa. O tvých ústech by se

mohly psát sonety, Julianne. Toužil jsem je políbit od chvíle, kdy jsem tě spatřil.“

Julia se mu přitiskla k hrudi, objala ho oběma rukama kolem krku a přinutila ho, aby se k ní naklonil. Líbala ho pomalu, ale s citem, zuby ho kousala do spodního rtu a jazykem zkoumala jeho ústa.

Prudce jí položil své velké ruce na záda a skoro ji nadzvedl. Odpověděla mu tím, že přes něj přehodila nohu a sedla si mu obkročmo na klín. Z toho náhlého a intenzivního kontaktu jí zasténal do úst a uchopil ji ještě pevněji. Začal ji hladit po celém těle, nahoru k lemu její krajkové podprsenky a zpět dolů k pasu kalhot, dráždil ji a mapoval její pokožku. Byla tak hladká a jemná. Přál si, aby ji mohl vidět v měsíčním světle. Přál si ji vidět celou.

Gabriel se odtáhl od jejích úst, když ucítil, jak se zachvěla. „Jsi v pořádku, lásko?“

Při tom nezvyklém oslovení sebou trhla, ale pomalu se jí vkradl do tváře malý úsměv. „Víc než v pořádku. Já…“ Odmlčela se a zavrtěla hlavou.

„Co se děje?“

„Jsi velmi… intenzivní.“

Gabriel bez přemýšlení zaklonil hlavu a rozesmál se. Jeho hruď vibrovala dobrou náladou a Julia se málem přistihla, že se směje taky. Kdyby ovšem nevěděla, že se směje jí. Zvedl palec, aby jí vytáhl spodní ret ze sevření zubů.

„Pokud si myslíš, že to, co dělám, je intenzivní, pak je dobře, že nevíš, na co v tomhle okamžiku myslím.“

Pohnul se pod ní, a jestli si předtím nevšimla, tak teď už ano. Tam, kde se jejich těla tiskla proti sobě, byla jeho tvrdost a horko, příslib čehosi tajemného a uspokojujícího.

Zrudla nad tím, jak na ni jeho tělo reagovalo, ale neuhnula pohledem. „Pověz mi to.“

„Chci se s tebou milovat, protože mi na tobě záleží. Chci uctívat tvé nahé tělo svým a odhalit všechna jeho tajemství. Chci ti dávat potěšení, ne jen minuty, ale hodiny, a dokonce i dny. Chci vidět oblouk tvých zad v extázi a dívat se ti do očí, až tě dovedu k vyvrcholení.“ Povzdechl si

a zavrtěl hlavou. Jeho pohled byl žhavý, ale rozhodný. „Ale ne tady. Je moc zima a pro tebe to bude poprvé a ještě je tu pár věcí, o kterých si musíme nejdřív promluvit.“ Něžně ji políbil na čelo v obavách, že by si mohla vyložit jeho prohlášení jako odmítnutí.

„Chci, aby ses cítila v bezpečí a v pohodě. Chci zbožňovat každou tvoji část. A to zabere čas. A bude to vyžadovat větší vymoženosti, než nám může nabídnout tahle louka.“ Svůdně na ni pohlédl a povytáhl obočí.

„Ovšem to, co chci já, má jen velmi malý význam. Na čem záleží, je to, co chceš ty.“

„Myslím, že moje pocity jsou naprosto jasné.“

„Opravdu?“ Jeho hlas zněl nejistě.

Naklonila se a políbila ho, ale treila se na bradu místo na ústa. „Nebyla bych tu s tebou v téhle zimě, kdybych tu nechtěla být.“

„Je hezké to slyšet.“

„Gabrieli Emersone, já tě chci,“ vydechla. „Ve skutečnosti tě…“ Tvrdě se kousla do rtu, aby si zabránila říct to slovo na m.

„Můžeš to říct,“ zašeptal. „Bude to v pořádku. Řekni, co cítíš.“

„Já – já chci, abys byl můj první. Jsem tvoje, Gabrieli. Pokud mě chceš.“

„Nic nechci víc.“

Tentokrát zajal její ústa on. Byl to polibek plný slibu a odhodlání. Ta intenzita roznítila v Juliině těle oheň, rozvířila a vyburcovala její touhy. Gabriel ji chtěl. Vždycky to v jeho polibcích bylo, ale hranice mezi hladem a city se dala tak snadno špatně vyložit. Teď už se na ni však nesoustředila, teď tu bylo jen jeho tělo, tisknoucí se proti jejímu, jejich spojená ústa a jejich ruce, něžně zkoumající jeden druhého. V jejich sadu, který byl Rájem, byli jen oni dva – skoro milenci – a nikdo a nic

jiného.

Čím byly jejich polibky vášnivější, tím víc se Gabriel pomalu pokládal zády na deku, až ležel úplně, a přitáhl si ji, dokud neklečela obkročmo nad ním. Jeho hrudník se tiskl k jejímu a mezi jejich pánvemi vzniklo příjemné tření. Bezostyšně se nad ním začala pohybovat, tiskla k němu svou měkkost a křivky. Nikdy předtím nic takového necítila.

Dovolil jí pokračovat, ale jen na okamžik nebo dva. Osvobodil své rty, zlehka přejížděl palci po jejích lícních kostech a pohled mu žhnul.

„Hořím pro tebe, Julianne, ale je to víc než jen fyzický hlad. Toužím po tobě, po celém tvém já.“ Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Nerad to dělám, ale je tu pár věcí, které musíme probrat.“

Juliin povzdech odpovídal tomu jeho. „Jako třeba?“

„Jako moje cesta do Itálie. Měl jsem ti to říct první já.“

Pomalu se posadila. „Profesoři cestují kvůli své práci. Vím to.“ Sklopila oči k dece pod nimi.

Gabriel se taky posadil. „Julianne.“ Zvedl jí jedním prstem bradu.

„Neschovávej se přede mnou. Řekni mi, co si myslíš.“

Sepnula ruce. „Vím, že nemám žádné právo něco – vyžadovat, ale zranilo mě, že Richard věděl o té cestě dřív než já.“

„Ty máš plné právo cokoli vyžadovat. Jsem tvůj přítel. Měl jsem to říct nejdřív tobě.“

„Jsi můj přítel?“ zašeptala.

„Jsem víc než to. Jsem tvůj milenec.“

Z Gabrielových slov a jeho hlubokého a smyslného hlasu jí zamrazilo v zádech.

„Přestože jsme neměli sex?“

„Milenci sdílejí intimitu mnoha různými způsoby. Ale měla bys vědět, že já toužím po veškeré intimitě s tebou a jen s tebou. Takže termín přítel není dostatečný. A je mi velmi líto, že jsem zranil tvé city. Moje cesta do Itálie přišla na přetřes, když jsme s Richardem diskutovali o domě, protože to ovlivnilo naše plány.

Dostal jsem to pozvání od galerie Uizi už před měsíci, dlouho předtím, než jsi přijela do Toronta. Chtěl jsem se o tom zmínit, ale odkládal jsem to, dokud nebudeme jeden s druhým více – v pohodě.“

Se zájmem se na něj podívala.

„Chtěl jsem ti dát ten výlet do Florencie jako vánoční dárek. Samozřejmě že nechci jet sám. To pomyšlení, že bych tě nechal tady a byl odtržený tak daleko od tebe…“ Hlas mu najednou zdrsněl.

„Bál jsem se, že bys odmítla, protože by sis myslela, že to je jen prostředek, jak tě svést.“

Zamračila se na něj. „Opravdu chceš, abych jela s tebou?“

„Raději bych to odmítl, pokud bys mě nedoprovázela.“

Široce se usmála a políbila ho. „Tak potom děkuji za pozvání. Přijímám.“

Gabriel se usmál a s úlevou zabořil tvář do jejích vlasů. „Po tom, co se stalo s tím oblečením, jsem byl přesvědčený, že odmítneš. Zamluvím samostatné pokoje, pokud si to budeš přát. A koupím ti otevřenou letenku, takže bys mohla odjet, kdyby ses rozhodla…“

„Gabrieli, řekla jsem ano. Celým svým srdcem. Neumím si představit nikoho jiného, s kým bych navštívila Florencii radši, a prosím, nech mě bydlet s tebou.“ Stydlivě se na něj podívala. „Semestr už bude za námi. Neporušili bychom žádná pravidla, kdybychom… kdyby ses rozhodl si mě vzít celou a milovat se se mnou.“

Přerušil ji spalujícím polibkem. „Jsi si jistá? Jsi si jistá, že chceš, abych byl tvůj první?“

Zadívala se na něj se vší vážností. „Vždycky jsi to byl ty, Gabrieli. Nikdy jsem nechtěla nikoho jiného. Ty jsi muž, na kterého jsem čekala.“ Jemně ho políbila a ten polibek se rychle vystupňoval. Během několika okamžiků na něm ležela, jejich těla zaklesnutá jedno do druhého.

Byla k němu tak blízko, k tomu, ke všemu. A nikdy předtím nechtěla být blíž, dokonce ani během jejich tanga v muzeu.

Odtáhl se, lapal po dechu a přejížděl jí rty po krku. Opatrně se vyhnul tomu bolavému místu z večera a vtiskl jí polibek do vlasů. Julia zasténala a omotala si kolem prstů jeho vlasy.

„Je to příliš nebezpečné, lásko. Nemohu tě líbat tak, jak bych chtěl, a být schopný přestat.“

Navzdory svému tvrzení ale stále rukama dráždivě přejížděl po křivkách jejího pozadí a nahoru po rozšiřujících se bocích, hladil ji a zatínal do ní své dlouhé prsty. Julia se ho snažila znovu políbit, ale on vzal její tvář do dlaní a něžně ji pohladil.

„Ještě chvilku budeme s tímhle pokračovat a já si tě vezmu přímo tady,“ zašeptal. „A ty si zasloužíš něco lepšího. Zasloužíš si všechno, a to je to, co se ti chystám dát.“

Přitiskla se k jeho dlani.

„Vzhledem k tvému rozhodnutí je tu pár dalších věcí, o kterých bychom si měli promluvit.“ Gabrielův hlas přestal být hravý a smyslný.

Odkašlal si a několikrát se úmyslně zhluboka nadechl. „Pokud se rozhodneš brát prášky nebo už nějaké bereš, v pořádku. Ale musím ti říct, že antikoncepce je zbytečná.“

„Nerozumím.“

„Nemůžu mít děti, Julianne.“ Zamrkala na něj.

„Jsou děti něco, co jsi vždycky chtěla? Možná jsem o tomhle měl začít už dřív.“ Trochu úzkostlivě se ošil.

Odmlčela se, když jí začalo docházet jeho odhalení. „Nepocházím zrovna ze šťastné rodiny. Byly časy, kdy jsem si myslela, že by bylo hezké mít manžela a miminko. Ale nikdy jsem doopravdy nevěřila, že by mi to bylo opravdu dopřáno.“

„Proč ne?“

Pokrčila rameny a odvrátila oči. „Nikdy jsem si nemyslela, že bych našla někoho, kdo by mě mohl milovat. Nejsem zrovna sexy. Jsem plachá. A slaboch.“

„Ach, Julie.“ Objal ji a políbil na obě tváře. „Pleteš se. Jsi neuvěřitelně sexy. A ke slabosti máš daleko.“

Chvíli si pohrávala s klopou jeho kožené bundy. „Je mi líto, že nemůžeš mít děti. Spousta párů má problémy s početím.“

Gabriel ztuhl. „Jejich situace je úplně jiná.“

„Jak to?“

„Jejich neplodnost je přirozená.“

Julia si všimla, že ji Gabriel ustaraně pozoruje s přimhouřenýma očima.

Zvedla ruku k jeho obličeji a jemně se dotkla jeho tváře. „Byl jsi hodně zklamaný, když jsi to zjistil?“

Chytil ji za zápěstí a sundal si její ruku pryč. „Ulevilo se mi, Julianne.

A já jsem to nezjistil.“

„Tak jak…“

„Rozhodl jsem se, že se nechám sterilizovat, když jsem se vrátil z odvykací léčby.“

Těžce polkla.

„Ach, Gabrieli, proč?“

„Protože někdo jako já by se neměl rozmnožovat. Vyprávěl jsem ti o svém otci. Řekl jsem ti, jaký jsem byl, když jsem jel v drogách. Myslel jsem, že by bylo nezodpovědné, nechat si jakoukoliv otevřenou možnost pro to, stát se otcem. Tak jsem se o to postaral a nikdy už to nebudu moct zvrátit. Rozhodl jsem se, že po mně tu žádné děti nebudou. Nikdy.“

Obrátil k ní svůj pronikavý pohled. „Ačkoliv jsem nepočítal s tebou. A teď svého rozhodnutí téměř lituji. Ale vážně, Julianne, je to tak lepší. Věř mi.“ Jeho tělo se náhle celé napjalo, jako by se připravoval na úder.

„Teď vidíš, že by bylo lepší se se mnou nezaplétat.“

„Gabrieli, prosím. Já jen – potřebuji minutku.“ Julia se přesunula, aby si mohla sednout vedle něj, a snažila se zpracovat informaci, kterou jí právě poskytl.

Gabriel následoval její příklad a upravil jednu z dek tak, aby zůstala celá úplně zabalená. Uvědomila si, že jí odhalil jenom polovinu celé skutečnosti, že opravdové tajemství byla událost nebo události, které vedly k jeho zoufalství. A ty byly závažnější než jeho výchova a závislost na drogách.

Záleží na tom? Existuje něco, co by mohlo tvou lásku k němu zabít, kdyby ses to dozvěděla?

Seděl v dopadajícím měsíčním světle nehybný jako socha a čekal na její odpověď. Ty minuty mu připadaly jako hodiny.

Miluji ho. Nic, co by mohl říct, by to nemohlo zničit. Nic.

„Je mi to tak líto, Gabrieli.“ Vrhla se mu kolem krku. „Ale pořád tě chci. Uvědomuji si, že může přijít čas, kdy se k tomuhle rozhovoru budeme muset vrátit, ale pro tuhle chvíli se spokojím s tím, co jsi mi právě řekl.“

Zpočátku byl její reakcí zaskočený. To její taktní přijetí ho přemohlo.

Díky tomu pro něj bylo těžké najít ta správná slova.

„Julie, musím ti říct, kdo jsem. Co jsem.“ Najednou byl neústupný.

„Vyslechnu si cokoliv, co máš na srdci, ale pořád tě chci. Vždycky jsi to byl ty, Gabrieli.“

Vzal její obličej do dlaní a něžně ji políbil, jako by jeho duše prosila, aby se mohla připojit k její. „Vždycky jsi to byla ty, Julianne. Jen ty.“

Držel ji a koupal se v její útěše. Najednou viděl budoucnost. Měl naději. Měl víru, že možná, jen možná, až se dozví všechno, mohla by se na něj podívat těma velkýma hnědýma očima a říci, že ho pořád chce.

Miluješ ji. Opět se ozval ten hlas odnikud, ale tentokrát ho Gabriel vzal na vědomí. A tiše mu zašeptal své díky.

„Vypadáš tak daleko, lásko.“ Julia se usmála, když použila to jeho nové oslovení.

Něžně ji políbil. „Jsem přesně tam, kde chci být. Možná že dnes není ta nejlepší noc k odhalení všech našich tajemství. Ale nemůžu tě vzít do Itálie, aniž bych ti řekl všechno. A rád bych, abys mi i ty pověděla celou pravdu.“ S velmi vážným výrazem se jí podíval do očí. „Nemůžu tě žádat, abys mi odhalila své tělo, aniž bych tě požádal, abys mi odhalila svou duši. Chci pro tebe udělat totéž. Doufám, že to chápeš.“ Snažil se očima vyjádřit své pocity, že při kladení téhle nezbytné podmínky myslí jen na ni.

Pomalu přikývla na souhlas. Spojil jejich rty a Julia si povzdechla, opřela se hlavou o jeho hruď a poslouchala klidný, spokojený rytmus jeho srdce. Čas plynul, nebo zůstal stát. Dva skoro milenci propletli navzájem svá těla pod temnou listopadovou oblohou a jediné, co je ozařovalo, byly hvězdy a měsíční svit.

??

Druhý den ráno se Julia probudila brzy a prošla chodbou do koupelny, aby si dala sprchu. Oblékla se, sbalila si věci a v osm ráno zaklepala na dveře Gabrielovy ložnice. Nikdo jí neodpověděl. Přitiskla ucho na dřevěné dveře a poslouchala. Žádný pohyb. Žádný zvuk.

Odtáhla svou tašku na kolečkách chodbou a vláčela ji dolů po schodech. Když zahnula za roh do obývacího pokoje, spatřila Richarda a Rachel, jak sedí na pohovce. Rachel plakala a její otec se ji snažil utěšit.

Julia omylem upustila tašku a oba k ní zvedli oči. Začala se přehnaně omlouvat.

„To je v pořádku, Julie,“ uvítal ji Richard. „Jak ses vyspala?“

„Dobře, děkuji. Rachel, jsi v pořádku?“

Její přítelkyně si otřela slzy. „Je mi dobře.“

„Nechcete si vy dvě promluvit a já zatím půjdu udělat snídani? Rachel má ráda borůvkové palačinky, Julie. A co ty?“ Vstal a mávl směrem ke kuchyni.

„Díky, ale táta mě požádal, jestli bych si s ním nedala v devět snídani v Kinfolks.“

„Odvezu tě. Jen mě nech nejdřív ušlehat nějaké palačinky.“

Richard zmizel a Julia si sedla vedle Rachel a položila své přítelkyni ruku kolem ramen.

„Co se stalo?“

„Pohádala jsem se s Aaronem. Byl dnes ráno bez nálady, a tak jsem se ho zeptala, co se děje. Začal mluvit o svatbě a přemýšlel, jestli se někdy chystám vybrat datum. Když jsem mu řekla, že chci počkat, chtěl vědět, jak dlouho.“ Bezmocně rozhodila rukama. „Řekla jsem mu to, co předtím – já nevím. A pak se mě zeptal, jestli chci zrušit naše zasnoubení!“

Julia se překvapením prudce nadechla.

„Nikdy jsme se nehádali. Ale on byl tak naštvaný, že se na mě nedokázal ani podívat. A pak uprostřed našeho rozhovoru prostě vyšel ven a odjel pryč. Nemám ponětí, kam jel, nebo jestli se vůbec vrátí zpátky,“ vzlykala Rachel.

Julia svou kamarádku pevně objala. „Samozřejmě že se vrátí. Jsem si jistá, že byl naštvaný sám na sebe, že se s tebou pohádal, a jel se projet, aby vychladl.“

„Táta nás slyšel. A samozřejmě, že chce vědět, proč tu svatbu odkládám.“ Znovu si rukama otřela oči. „Říká, že Aaron má pravdu, že nemůžu dát svůj život k ledu. Řekl, že máma by se zlobila, kdyby věděla, že kvůli ní odsouvám své záležitosti.“ Rachelina tvář se zkřivila bolestným výrazem a oči se jí naplnily dalšími slzami.

„Tvůj táta má pravdu – oba si zasloužíte být šťastní. A Aaron tě tolik miluje. Jen se prostě chce oženit. Bojí se, že jsi z toho najednou dostala strach.“

„Nemám strach. Navěky ho budu milovat.“

„Tak mu to řekni. Po pohřbu tě vzal na ten ostrov, abyste se mohli znovu sblížit. Je ve všem tak trpělivý. Jsem si jistá, že je mu jedno, kdy ta svatba bude, jen prostě chce pevné datum.“

Rachel smutně popotáhla. „Neměla jsem tušení, jak ho to štve.“

„Možná by sis mohla dát něco k snídani a zavolat mu. On se do té doby uklidní a pak spolu můžete někam vypadnout a promluvit si. Nemůžeš řešit věci s tolika lidmi všude kolem.“

Rachel se otřásla. „Díky Bohu, že sem na nás nevrazil Scott. Byl by na mé straně a vytočil by Aarona ještě víc.“

V tu chvíli se otevřely a zavřely přední dveře a do obývacího pokoje vešel vysoký hnědovlasý muž, celý zpocený z běhu. Vlasy měl rozcuchané a na sobě měl černou teplákovou soupravu Nike. Jak se blížil k oběma dívkám, vytáhl si z uší špunty od sluchátek a tlačítkem vypnul hudbu na svém iPhonu.

Pohlédl na Rachel s Julií a temně se zamračil. „Co se stalo?“

„Aaron a já jsme se pohádali.“ Rachel začala téct po tvářích další vlna slz a Gabriela to zasáhlo.

Došel k ní, přitáhl si ji do náruče a vtiskl jí polibek na temeno hlavy.

„To je mi líto, Rach. Kde je?“

„Odjel.“

Trochu rozmrzele zavrtěl hlavou. Bolelo ho vidět, jak jeho sestra pláče. Než se stačil zeptat na další podrobnosti, z kuchyně se vynořil Richard a ohlásil, že se podává snídaně. „A Julie, jestli mi dáš pár minut,

vezmu tě do Kinfolks.“

Gabriel pustil svou sestru. „O co jde?“

„Julia se potřebuje v devět sejít s otcem.“

Gabriel se podíval na hodinky. „Není ani půl deváté.“

„To je v pořádku. Mohu si tam dát šálek kávy a počkat na něj.“ Julia se vyhýbala Gabrielově pohledu. Nechtěla dělat nepříjemnosti.

„Nech mě si dát sprchu a já tě odvezu. Stejně se musím zastavit za svým realitním agentem.“

Julia přikývla, a zatímco Gabriel odešel nahoru, ostatní tři vešli do kuchyně. Nad borůvkovými palačinkami Rachel vytáhla něco ze své kabelky a připevnila to Julii kolem krku.

Ta se překvapeně dotkla perlového náhrdelníku. „Co to je?“

„Ten byl mámin. Chtěla, abys po ní něco měla.“

„To nemůžu, Rachel. Ten by sis měla nechat ty.“

„Já mám jiné věci,“ odpověděla s úsměvem.

„A co Scott?“

Rachel se zasmála. „Scott říkal, že to není jeho styl.“

„My chceme, abys je dostala ty,“ podíval se na ni laskavě Richard.

„Jste si jistí?“

„Samozřejmě!“ Rachel svou přítelkyni objala, vděčná za příležitost oplatit jí její laskavost nějakým hmatatelným způsobem.

Julia zůstala ohromeně sedět, ale kvůli Richardovi se snažila potlačit slzy. „Děkuju. Děkuju vám oběma.“

Vtiskl jí otcovský polibek na temeno hlavy. „Grace by byla tak ráda, kdyby tě viděla nosit něco jejího.“

„Měla bych poděkovat i Scottovi.“

Rachel zvedla oči v sloup a potlačila odfrknutí. „Ten nevstane před polednem. Aaron a já jsme si museli včera v noci zapnout stereo, abychom přehlušili to jeho chrápání. Slyšeli jsme ho i přes zeď.“ Její otec se na ni zatvářil mírně nesouhlasně. „Promiň, tati, ale je to pravda. Mimochodem, prostě přiveď svého tátu zítra na večeři, Julie, a můžeš Scottovi poděkovat pak.“

Julia přikývla, prsty si zamyšleně pohrávala s perlami a obdivovala jejich hladký a kulatý tvar.

??

Gabriel a Julia si toho po cestě do restaurace moc neřekli. Téměř všechno, co bylo třeba vyslovit, už bylo řečeno. Drželi se v autě za ruce jako dva puberťáci. Julia zářila štěstím, Gabriel jí dal svou šálu z Magdalen College a řekl, že chce, aby si ji nechala. Když dorazili do restaurace, po Tomově voze nikde ani vidu.

„Myslím, že máme štěstí.“ Juliin hlas zněl, jako by se jí ulevilo.

„Stejně mu to budeme muset nakonec říct. Udělám to, jestli chceš.“ Julia otočila hlavu, aby zjistila, jestli to myslí vážně. Myslel. „Řekl mi,

abych se od tebe držela co nejdál. Myslí si, že jsi kriminálník.“

„Tím spíš bys měla nechat mě, abych mu to řekl. Ty už sis užila zneužívání dost na celý život.“

„Gabrieli, můj otec mě nikdy nezneužíval. On není špatný člověk. Jenom se – plete.“

Gabriel sevřel rty, ale neřekl nic.

„Nechystám se mu to říct, dokud nebudeme zpátky v Torontu a neskončí semestr. Bude jednodušší mu to vysvětlit po telefonu. Měla bych jít. Bude tu každou chvíli.“

Gabriel ji lehce políbil a pohladil ji hřbetem ruky po tváři. „Potom mi zavolej.“

„Zavolám.“ Znovu ho políbila a vyklouzla z džípu.

Vytáhl zezadu její tašku, položil ji před ni na zem a naklonil se dopředu, aby jí zašeptal do ucha: „Už sním o našem poprvé.“

Julia se začervenala a zamumlala: „Já taky.“

Tom Mitchell nebyl muž mnoha slov. Vypadal neuvěřitelně průměrně – byl střední postavy se středně hnědými vlasy a spíše středně hnědýma očima. Přes svá otcovská selhání a všechny chyby, jichž se dopustil coby manžel, byl zanícený dobrovolník a velmi se angažoval v obecním životě. Ve skutečnosti se mezi spoluobčany ze Selinsgrove těšil výborné pověsti a jeho názor byl ve všech záležitostech obce často vyhledáván.

K Tomově cti strávili společně příjemný den. Pravidelní hosté v Kinfolks ji přivítali s radostí a on se jim mohl pochlubit, jak dobře si jeho dcera vede na studiích a že se chystá pokračovat na Harvardu, aby získala doktorát.

Vzal ji na projížďku po městě, aby viděla nějaké nové stavební projekty, a poukazoval na to, jak Selinsgrove i za dobu její krátké nepřítomnosti vyrostlo. Vzal ji na školení první pomoci, které probíhalo na hasičské stanici, aby jí mohli jeho kolegové vyprávět, jak moc o ní její táta mluvil. Potom šli na nákup, protože Tom z různých důvodů nemíval v domě moc jídla. Později odpoledne se vzdal fotbalového utkání, aby se spolu mohli podívat na starý film. Ano, byl to režisérský sestřih Blade Runnera, ale byl to film, který chtěli vidět oba, a docela si ho užili.

Po jeho skončení mu Julia podala pivo a pobídla ho, aby se díval na fotbal, zatímco ona dělala k večeři Graceino slavné kyjevské kuře. Nakonec poslala Gabrielovi krátkou textovku:

G, zrovna dělám pro tátu Graceino kyjevské kuře a citronový nákyp. Dívá se na fotbal. Doufám, že sis užil pěkný den.

Zavolám ti kolem 8:30. Tvoje Julia. XO

O několik minut později, když byla Julia uprostřed přípravy dvou pekáčů s kyjevským kuřetem, jeden na dnešní večer a druhý pro Toma, aby si ho zmrazil na později, ohlásil její iPhone příchozí zprávu:

Moje Julie, chyběla jsi mi. Taky se díváme na fotbal. R a A si dali pusu, usmířili se a stanovili datum.

Myslím, že Richard je něco jako divotvůrce, nebo jsi to možná byla ty?

Nevíš, co to pro mě znamená, když tě slyším říkat, že jsi moje. Těším se, až zavoláš. Jsem tvůj, Gabriel XO

Julia se v kuchyni skoro vznášela, jak byla povzbuzená Gabrielovými slovy a chvílemi, které společně sdíleli tu předchozí noc. Její sen se plnil. Po letech, kdy o tom jen snila, bude Gabriel jejím prvním.

Všechny slzy, problémy a ponižování od Simona byly zapomenuty. Čekala na muže, kterého milovala, a teď poprvé v životě bude mít, po čem vždycky toužila. A ve Florencii, ze všech míst na světě zrovna tam. Měla toho mnoho, zač být vděčná, včetně perlového náhrdelníku kolem krku. Byla si naprosto jistá, že v tom všem má prsty Grace, a tiše jí šeptala své díky.

Když skončila s přípravou, strčila jeden z pekáčů s kyjevským kuřetem do trouby a s tím druhým sešla dolů do sklepa. Otevřela mrazák a byla překvapená, když tam našla spoustu hotových jídel, uložených v plastových miskách nebo zabalených v alobalu, a hodně z nich na sobě mělo krátké vzkazy podepsané S láskou, Deb.

Julia při pohledu na ně odolala nutkání zvracet. Deb Lundyová byla milá dáma a zdálo se, že se o Toma dobře stará. Ale její dcera Natalie, to byla jiná písnička, a Julia si ani nedokázala představit, jak naštvaná by byla, kdyby se Deb a Tom rozhodli začít spolu bydlet, nebo, nedej Bože, se vzít. Bylo to v mnoha ohledech znepokojující.

Julia odsunula všechny myšlenky na Deb a Natalii stranou a věnovala plnou pozornost přípravě otcova oblíbeného dezertu, což byl citronový nákyp. Měl tendenci dávat přednost verzi, kterou podávali v Kinfolks, ale Julii to nezabránilo, aby mu udělala tu svoji.

Právě strkala nákyp do trouby, když zazvonil telefon. Tom ho zvedl a během několika vteřin nahlas zaklel. Následovalo pár krátkých vět, které zněly pracovně, a pak praštil sluchátkem a zmizel po schodech nahoru. Když se vrátil, měl na sobě uniformu.

„Jules, musím jít.“

„Co se stalo?“

„Hoří na bowlingu. Kluci už jsou tam, ale myslí si, že to může být žhářství.“

„V Best Bowl? Jak to?“

„To se právě chystám zjistit. Nevím, kdy se vrátím.“ Byl už skoro u dveří, když se zastavil a nahrbil ramena. „Promiň, že jsem ti zkazil večeři. Těšil jsem se na to. Uvidíme se později.“

Julia pozorovala svého otce, jak se svou dodávkou couvá z příjezdové cesty a odjíždí pryč. Nebylo pochyb o tom, že je Gabriel zrovna uprostřed večeře se svou rodinou, a tak se Julia rozhodla, že mu nebude posílat zprávu. Chtěla počkat do půl sedmé a pak mu zavolat, jak slíbila. Jakmile zazvonila kuchyňská minutka, vytáhla koláč z trouby a vdechovala sladkou citronovou vůni. Zatímco čekala, až vychladne, zabalila kyjevské kuře a strčila ho do ledničky. Vydrží do zítřka – dnes si udělá

k večeři sendvič.

O patnáct minut později zaslechla, jak se otevřely a zavřely přední dveře. Spěšně popadla talíř, aby mohla Tomovi naservírovat kus nákypu.

„Jak ses odtamtud zvládl dostat pryč tak rychle? Nákyp je zrovna hotový,“ zavolala do chodby.

„To jsem rád, že to slyším, Jules.“

Při zvuku toho hlasu vyklouzl Julii talíř z prstů a roztříštil se o staré linoleum pod jejíma nohama.

27. kapitola

Simon vešel do kuchyně, zastavil se a s rukama založenýma na prsou se opřel o dveře. V šoku zírala na tu pohlednou tvář s modrýma očima, rámovanou krátkými blond vlasy.

Julia vykřikla a rozeběhla se ke dveřím ve snaze proklouznout kolem něj. Rukou chytil rám dveří na druhé straně a účinně jí zatarasil cestu. Musela se chytit jeho paže, aby nespadla na záda.

„Prosím,“ žadonila. „Pusť mě.“

„Tohle má být tvůj způsob, jak mě přivítat? Po takové době?“ Usmál se, stáhl ruku a narovnal se do svých sto osmdesáti centimetrů.

Julia se krčila přede dveřmi a očima nervózně těkala kolem.

Simon ji zatlačil zpátky do kuchyně, jeho středně stavěná postava jí stále naháněla strach. Když ji úspěšně zahnal do kouta, chytil ji kolem pasu a přitáhl si ji do těsného medvědího objetí.

„Simone, pusť mě dolů.“ Lapala po dechu a pokoušela se mu vykroutit.

Stiskl ji pevněji a na tváři se mu objevil zlomyslný úšklebek od ucha k uchu. „No tak, Jules. Odvaž se.“

Snažila se dostat z jeho náruče. „Mám přítele. Jdi ode mě!“

„Je mi fuk, jestli máš přítele.“

Naklonil se k ní a Julia se bála, že se ji chystá políbit. Ale neudělal to. Přitiskl se k ní, rukama jí šmátral po těle a šklebil se nad tím, jak je jí to nepříjemné. Nakonec se odtáhl.

„Páni, pořád jak leklá ryba. Myslel bych, že tě z toho tvůj přítel už vyléčil.“ Chlípně po ní přejížděl pohledem. „Alespoň je jasné, že jsem o nic nepřišel. I když mě fakt uráží, že ses vzdala jemu a ne mně.“

Julia se od něj odtáhla a běžela ke dveřím, otevřela je a ukázala ven.

„Prostě jdi. Nechci s tebou mluvit. Táta se vrátí každou chvíli.“

Simon šel pomalu v jejích stopách, jako vlk, který pronásleduje jehně. „Nelži mi. Vím, že právě odešel. Vypadá to, že má trochu problémy v Best Bowl. Někdo ten barák vypálil do základů, takže bude pryč celé hodiny.“

Julia nervózně zamrkala. „Jak to víš?“

„Slyšel jsem to v rádiu. Byl jsem zrovna poblíž, tak jsem si řekl, že je to ideální chvíle, abych se zastavil a pozdravil tě.“

Snažila se vypadat klidně a zvažovala své možnosti. Věděla, že nemá žádnou šanci mu utéct, a nechtěla riskovat, že ho tím pokusem rozzuří. Když zůstane uvnitř, bude mít alespoň šanci zkusit se dostat ke svému mobilu, který zůstal ležet v kuchyni.

Nasadila na tvář falešný úsměv a snažila se, aby její hlas zněl mile.

„To je od tebe hezké, že ses stavil, ale oba víme, že je po všem. Našel sis jinou, jsi s ní šťastný. Nechme minulost za sebou, ano?“

Pokusila se skrýt své obavy a docela se jí to povedlo.

Dokud ovšem nepřišel blíž, nezačal jí oběma rukama projíždět skrz dlouhé vlasy a čichat k jejich pramenům.

„Nejsem s ní šťastný. To nebylo o štěstí – bylo to o sexu. A ona není ten typ, který bych mohl představit svým rodičům. Ty, na druhé straně, jsi byla přinejmenším reprezentativní. Dokonce i když jsi pro mě byla zklamáním.“

„Nechci o tom mluvit.“

Vytrhl dveře z jejího sevření a s prásknutím je zabouchl. „Ještě jsem neskončil. A nemám rád, když mě někdo přerušuje.“

Julia opatrně ustoupila o krok dozadu. „Promiň, Simone.“

„Pojďme přestat s těmi kecy. Ty víš, proč jsem tady. Chci ty fotky.“

„Říkala jsem ti, že je nemám.“

„Nevěřím ti.“ Sevřel jí rukou krk a za náhrdelník si ji strhl k sobě.

„Vážně si se mnou chceš takhle zahrávat? Viděl jsem, co má Natalie. Vím, že ty fotky existují. Když mi je teď dáš, zůstaneme přátelé. Ale nepokoušej mě. Nestrávil jsem tři hodiny na cestě, abys na mě zkoušela tyhle sračky. Nezajímá mě, kolik perel nosíš, jsi nicka.“ Znovu zatahal za její náhrdelník, až se uzlíky mezi jednotlivými perlami začaly napínat.

Julia zvedla ruce, aby ho zastavila. „Prosím, nech toho. To patřilo Grace.“

„Ach, to patřilo Grace. Promiň. Utratil jsem za tebe za jediný týden víc prachů, než je cena tohohle.“ Znovu schválně zatahal za náhrdelník. Julia polkla a cítila, jak se jí hrdlo proti jeho prstům chvěje. „Natalie lže. Nevím, proč to dělá, ale říkám ti, že jsem nechala všechny tvoje fotky, co jsem měla, být. Nemám žádný důvod ti lhát. Prosím,

Simone.“

Simon se zasmál. „Podáváš působivý herecký výkon, ale to je taky jediné, co to je – představení. Vím, že jsi na mě naštvaná kvůli tomu, co se stalo, a myslím, že sis něco nechala, aby ses mi pomstila.“

„Kdyby to byla pravda, tak proč bych je už nepoužila? Proč jsem je neposlala do novin nebo ti neřekla o peníze? Proč bych je měla mít schované víc než rok? To nedává smysl!“

Přimáčkl se k ní a přiblížil rty k jejímu uchu. „Ty v tom neumíš zrovna moc chodit, Jules. Není těžké uvěřit, že máš něco, co neumíš použít. Proč bychom se s tím rozhovorem nepřesunuli nahoru? Já se můžu poohlédnout po těch fotkách a ty se mi můžeš pokusit vylepšit náladu.“ Vtáhl do úst její ušní lalůček a lehce do něj kousl.

Julia se několikrát nadechla a vydechla a snažila se posbírat všechnu odvahu, kterou v sobě dokázala najít. Vzhlédla do jeho chladných modrých očí. „Neudělám nic, dokud ze mě nesundáš ty ruce. Proč nemůžeš být milý?“

Simonovi oči na okamžik potemněly a pak ji pustil. „Ale jo, já na tebe budu milý.“ Začal ji hladit po tváři. „Ale čekám něco na oplátku. Jestli odsud neodejdu s těmi fotkami, pak bych měl odejít s něčím jiným. Takže bys měla začít přemýšlet, čím bys mi mohla vykouzlit úsměv na tváři.“

Julia sebou škubla.

„Věci se určitě změnily, ne? Tohle si opravdu hodlám užít.“ Přitáhl si ji do náruče a přitiskl svoje otevřená, žádostivá ústa k jejím.

??

Přesně v půl sedmé se Gabriel omluvil od stolu a odešel do obývacího pokoje, kde se chystal přijmout hovor od Julie. Ale ten nepřicházel.

Zkontroloval svou hlasovou schránku. Žádný nový vzkaz. Žádné nové textovky ani žádné e-maily. Za deset minut sedm vytočil její telefonní číslo. Po pár zazvoněních hovor spadl do hlasové schránky.

„Julianne? Jsi tam? Zavolej mi.“

Položil to a vyhledal na svém iPhonu ve Zlatých stránkách Tomovo číslo domů. Nechal to vyzvánět, dokud nenaskočil záznamník. Zavěsil, aniž by nechal vzkaz.

Proč nezvedá telefon? Kde je? A kde je Tom?

V mysli mu začalo svítat hrozné podezření. A protože už nechtěl promarnit ani vteřinu, vyrazil Gabriel ze dveří, aniž by někomu něco řekl. Nastartoval džíp, řítil se k Tomovu domu a celou tu dobu se snažil znovu a znovu dovolat Julianne nebo Tomovi. A kdyby ho zastavil nějaký policajt kvůli rychlosti, tím líp.

??

Simonovo vítězství bylo tak blízko, že téměř cítil jeho chuť. Věděl, že Julia není silná osobnost, a byl zvyklý využívat její slabost ve svůj prospěch. Když se mu podívala do očí a prosila ho, aby jí věřil, že ty fotograie nemá, věděl, že mluví pravdu. Bylo mnohem pravděpodobnější, že to na ni Natalie hodila ve snaze odvrátit pozornost od vlastní pomstychtivé hry. Jak teď znovu držel Julii ve své náruči, vzdal se svého tažení za fotkami. Teď byl na úplně jiné misi.

Nenechal se rušit zvoněním telefonu v kuchyni, které bylo vystřídáno pár takty Message in a Bottle z Juliina iPhonu, a pokračoval v jejím líbání. Svezl se na gauč jejího otce a donutil ji sednout si mu obkročmo na klín. Pořád byla frigidní. Snášela jeho výpady jen taktak a ruce i tělo měla ochablé. Nikdy neměla ráda jeho jazyk ve své puse. Ve skutečnosti ve svých ústech neměla ráda jakoukoliv jeho část a ještě i teď se mu snažila vykroutit z náruče. Ale její nechuť ho dráždila, a když klouzal jazykem přes ten její, cítil, jak jeho vzrušení roste a napíná se proti zipu

jeho kalhot.

Líbal ji, dokud nesebrala odvahu, aby zatlačila pěstmi proti jeho hrudníku, a on věděl, že je čas přesunout se k dalším činnostem. Když jí začal rozepínat košili, vzpírala se.

„Prosím, nedělej to,“ vzlykala. „Prosím, nech mě jít.“

„Bude se ti to líbit.“ Zasmál se a natáhl se kolem ní, aby ji popadl za zadek. Osahával ji, zatímco ona se mu snažila uniknout z klína. „Chci se jen ujistit, že si to užiješ. Pak tě nechám být.“

Přejel jí ústy podél čelisti a dolů na levou stranu krku a sál její kůži těsně nad perlami. „Nemyslím si, že by sis chtěla zopakovat naši poslední hádku, nebo ano, Julie?“

Otřásla se.

„Julie?“

„Ne, Simone.“

„Dobře.“ A protože měl zavřené oči, nevšiml si jejího cucleku na pravé straně krku. Ale stejně by na tom nezáleželo. Měl v plánu si ji označit sám. Pěkný kousanec, aby ten její přítel tam v Kanadě viděl, jaká jeho malá přítelkyně je. Značku, která by mezi nimi dvěma vyrovnala skóre. Vysál k povrchu její kůže krev a nádavkem do ní zabořil zuby.

Vykřikla bolestí.

Jemně olízl její pokožku a užíval si tu chuť, slanou a sladkou, krvavou a Juliinu. Když skončil, odtáhl se, aby mohl obdivovat své dílo. Bude muset nosit rolák, aby to skryla, a on věděl, že Julia nemá roláky ráda. Ten cejch byl obrovský, ošklivý a rudý, s velkým kruhovým otiskem všech jeho zubů. Byl dokonalý.

Julia se na něj podívala skrz své neuvěřitelně dlouhé řasy a on spatřil, jak se v jejích očích něco změnilo. V očekávání se naklonil dopředu a olízl si rty. Najednou na jeho tvář dopadla s prudkým plesknutím její ruka. Ve zlomku vteřiny se Julia rozeběhla ke schodišti, aby utekla do patra.

„Ty zkurvená děvko!“ zařval Simon, rozběhl se za ní a snadno ji dohnal. Těsně předtím, než se dostala k vrcholu schodiště, ji chytil oběma rukama za kotník a zkroutil ho. Zhroutila se na kolena a zaječela bolestí.

„Dám ti lekci, na jakou nikdy nezapomeneš,“ řekl a sáhl dolů, aby ji popadl za vlasy.

Zaúpěla bolestí, jak jí škubl hlavou dozadu.

Zběsile se zmítala a vztekle kopala nezraněnou nohou kolem sebe, až se jí jako zázrakem podařilo treit se mu do rozkroku. Pustil její vlasy a zřítil se dolů ze schodů. Mezitím Julia dokulhala do své ložnice a zamkla za sebou dveře, zatímco on se svíjel bolestí.

„Počkej, až tě dostanu do rukou, ty děvko!“ řval a držel si oběma rukama rozkrok.

Julia zapřela dveře do ložnice židlí a začala tahat za vedle stojící prádelník. Když se s ním snažila pohnout, staré zarámované fotograie na jeho vrchu popadaly jako domino a porcelánová panenka se roztříštila o zem. Ignorovala bolest ve zraněném kotníku, odbelhala se na druhou stranu a krátkými, zoufalými pokusy ho tlačila dopředu. Simon lomcoval klikou a křičel na ni svoje nadávky.

Nakonec se jí podařilo dostat prádelník před dveře. Jen doufala, že získá alespoň tolik času, aby si stihla zavolat, než se Simon probourá do jejího pokoje. Kulhala k telefonu na nočním stolku, ale ve spěchu ho shodila na podlahu.

„Do prdele!“

Zvedla ho a třesoucími se prsty začala vytáčet Gabrielovo číslo na mobil. Okamžitě jí to spadlo do hlasové schránky. Když čekala na známé pípnutí, Simonovo tělo začalo narážet do dveří. Julia v hrůze zírala, jak staré dveře povolují a začínají se vyvracet z pantů.

„Gabrieli, prosím, přijeď hned do domu mého táty. Simon je tady a snaží se vylomit dveře do mého pokoje!“

Simon nadával a vrčel a neúnavně vrážel do dveří. Jakmile by si prolomil cestu, stačilo by mu jen převrátit prádelník, aby se k ní dostal.

Je to tu. Jsem mrtvá, pomyslela si.

Nedokázala si představit, jak by mu mohla uniknout, aniž by utrpěla vážnou újmu na zdraví nebo ještě něco horšího. Uvědomila si, že už nemůže čekat ani vteřinu, pustila telefon a otevřela okno, připravená vylézt na střechu a pravděpodobně skočit dolů. Právě když se snažila přehoupnout přes parapet, spatřila Gabrielův džíp, jak smykem a se skřípěním brzd vjíždí na příjezdovou cestu. Vyběhl z auta a vrhl se přes trávník.

Gabriel vykřikl její jméno a Simon ho zahrnul nadávkami. Schodištěm se rozlehly lehké a rychlé kroky, které byly následovány zvuky dopadajících ran a přívalem dalších nadávek. Něco těžkého zadunělo o podlahu. Někdo padal dolů ze schodů.

Julia se přiblížila ke svým téměř zničeným dveřím a snažila se něco zaslechnout. Vypadalo to, že se zvuky boje přesunuly ven. Když dokulhala zpátky k oknu, uviděla Simona ležet na trávníku před domem. Nadával a držel si nos. Se zatajeným dechem pozorovala, jak vyskočil na nohy a po tváři mu tekla krev. Vmžiku se krev ze Simonova nosu smíchala s krví z jeho úst, když mu Gabrielova pěst roztrhla ret a vyrazila pár zubů.

„Ty hajzle!“ Simon vyplivl zuby a vrhl se na Gabriela. I přes jeho zřejmé oslabení se mu podařilo treit pěstí Gabrielův hrudník.

Gabriel zavrávoral a ztěžka dýchal. Simon udělal další krok vpřed, nedočkavý těžit z protivníkovy slabosti. Gabriel se ale rychle vzpamatoval a vrazil Simonovi svou pravačku i levačku do žaludku. Simon se zkroutil bolestí a padl na kolena.

Gabriel pomalu narovnal ramena a protáhl si krk k jedné straně, až to zapraskalo. Vypadal ve svém tvídovém saku a oxfordské košili pozoruhodně uvolněně. Spíš jako by byl na cestě na fakultní schůzku, a ne jako by právě nakopal zadek synovi senátora z Philadelphie.

„Vstaň,“ řekl Gabriel hlasem, ze kterého tuhla Julii krev v žilách. Simon zasténal.

„Řekl jsem vstaň!“ Gabriel nad ním stál jako anděl pomsty, krásný a strašlivý a naprosto bez slitování.

Když se Simon nepohnul, Gabriel popadl hrst jeho vlasů a trhl mu hlavou dozadu.

„Jestli někdy jenom pomyslíš na to, že by ses k ní znovu přiblížil, zabiju tě. Jediný důvod, proč jsi stále naživu, je, že by Julianne mohlo rozrušit, kdyby mě viděla jít do vězení. A já ji nehodlám nechat samotnou po tom, co jsi jí udělal, ty zvrácený zmrde. A jestli se objeví na internetu nebo v novinách fotograie nebo video někoho, kdo jenom trochu vypadá jako ona, přijdu si pro tebe. Zvládl jsem deset kol s několika chuligány v jižním Bostonu a přežil jsem, abych se tím mohl chvástat. Takže si nemysli, že budu příště váhat rozmlátit ti hlavu.“

Gabriel se rozmáchl a jeho levý hák dopadl Simonovi na čelist. Ten se zhroutil na zem a zůstal nehybně ležet. Gabriel vytáhl z kapsy svých vlněných kalhot kapesník a nonšalantně si utřel krev z rukou. V té chvíli se Julie objevila u dveří a belhala se mu vstříc.

„Julie!“ Chytil ji do náruče, když málem spadla ze schodů. „Jsi v pořádku?“

Opatrně ji posadil na zem a přitiskl si ji k hrudi.

„Julie?“ Odhrnul jí vlasy tak, aby na ni viděl. Měla zarudlé a oteklé rty, jasně viditelné škrábance na krku, oči třeštila jako vyděšené divoké zvíře a bylo tohle… obrovské kousnutí?

Ta zrůda ji kurva kousla!

„Jsi v pořádku? Udělal…?“ Gabriel se strachem sklopil oči k jejímu oblečení, bál se, co uvidí. Ale ne, šaty neměla roztrhané a pořád byla oblečená, naštěstí, i když košili měla rozepnutou.

Zavřel oči a děkoval Bohu, že nepřijel později. Kdoví, co by mohl najít.

„Pojď se mnou,“ řekl pevně, sundal si sako a přehodil ho kolem jejích ramen. Rychle jí zapnul košili, odnesl ji na sedadlo spolujezdce v džípu a zavřel za ní dveře.

„Co se stalo?“ zeptal se, když nastoupil vedle ní. Julia si držela zraněný kotník a něco si pro sebe mumlala.

„Julie?“ Když neodpověděla, natáhl ruku, aby jí odhrnul vlasy z očí. Trhla sebou ke dveřím.

Ztuhl. „Julie, to jsem já. Gabriel. Chystám se tě vzít do nemocnice.

V pořádku?“

Nedala vůbec najevo, že by ho slyšela. A netřásla se ani neplakala. Je v šoku, pomyslel si Gabriel. Vytáhl telefon a vytočil číslo.

„Richarde? Julii se něco stalo.“ Odmlčel se a podíval se na ni. „Objevil se její bývalý přítel a napadl ji. Beru ji do nemocnice v Sunbury. Ano, můžeme se tam sejít, pokud chceš. Uvidíme se tam.“

Gabriel upřel svůj pohled na Julii a doufal, že se na něj podívá. „Richard se s námi setká v Sunbury. Zavolá svého známého doktora.“

Když Julia znovu neodpověděla, vytočil informace, aby zjistil číslo na požární stanici v Selinsgrove. Nechal Tomovi naléhavý vzkaz, ve kterém mu vysvětlil, co se stalo, a že bere Julii do nemocnice.

Je to chyba toho jejího Bohem zatraceného otce. Proč ji kurva nechal o samotě?

„Dala jsem mu facku.“ Juliin vysoký nepřirozený hlas mu přerušil myšlenky.

„Cože?“

„Políbil mě… a já jsem mu dala facku. Je mi to líto. Je mi to tak líto.

Už to nikdy neudělám. Nechtěla jsem ho líbat.“

V tu strašnou chvíli byl Gabriel vděčný, že ji musí odvézt do nemocnice. Kdyby nepotřebovala, aby se o ni postaral, musel by to otočit a skoncovat se Simonem. Natrvalo.

Začala říkat ty nejpodivnější věci. Mumlala o něm, jak ji líbal, a něco o Natalii, a pak něco o něm, o Gabrielovi, jak už ji nebude chtít, protože byla označkovaná a že by byla mizerná v posteli…

Co jí to kurva udělal?

„Ššššššš, Beatrice. Podívej se na mě. Beatrice?“

Chvíli trvalo, než k ní ta stará přezdívka pronikla, ale když se to stalo, podívala se na něj a její zoufalé oči se pomalu zaostřily na jeho tvář.

„To není tvoje vina. Jasné? Není to tvoje vina, že tě políbil.“

„Nechtěla jsem tě podvést. Je mi to tak líto,“ zašeptala.

Tón jejího hlasu, ta panika v jejích očích – Gabriel polkl žluč.

„Julie, ty jsi mě nepodvedla. Jasné? A jsem rád, že jsi ho praštila. Zasloužil si to, a mnohem, mnohem víc než to.“ Gabriel zavrtěl hlavou a s hrůzou přemýšlel, co se ve skutečnosti před jeho příjezdem stalo.

??

Když Richard dorazil do nemocnice, našel svého syna a Julii v čekárně. Gabriel ji hladil po vlasech a tiše k ní promlouval. Byla to něžná scéna, ale úroveň intimity mezi těmi dvěma ho překvapila. Výrazně.

Zatímco čekali, až dorazí Richardův přítel, jemně jí vyšetřil kotník. Vyjekla bolestí. Richard se podíval stranou na Gabriela, který se kousal do kloubů na ruce, aby ovládl své emoce.

„Nemyslím si, že ho máš zlomený, ale určitě je poraněný. Gabrieli, mohl bys nám všem donést šálek čaje a možná nějaké sušenky?“

Gabriel vytáhl ruku z úst. „Nechci ji opustit.“

„Bude to jen chvilka. Chci s Julií mluvit.“

Gabriel neochotně přikývl a zmizel směrem k jídelně.

Richard si nemohl nevšimnout jejího krku. Kousnutí bylo jasně patrné, ta stopa po polibku o něco méně. Jeho oči střelily k místu, kde ještě před chvílí stál jeho syn. Podlitina od líbání byla staršího data, nejspíš tak o den nebo dva. Vztah mezi ní a Gabrielem byl očividně mnohem důvěrnější, než si myslel.

„Grace tady v nemocnici pracovala jako dobrovolník. Věděla jsi to?“ Julia přikývla.

„Za ta léta pomáhala na mnoha pozicích, ale většina její práce zahrnovala oběti domácího násilí.“ Povzdechl si. „Viděla spoustu smutných případů, z nichž některé se týkaly dětí. A některé z nich skončily úmrtím.“

Podíval se Julii do očí. „Řeknu ti, co Grace říkávala svým pacientům. Tohle není tvoje vina. Nezáleží na tom, co jsi udělala nebo neudělala, tohle sis nezasloužila. A v tuhle chvíli nevím, kdy jsem byl na svého syna více hrdý.“

Sklopila pohled ke svému zraněnému kotníku a mlčela.

O chvíli později k nim přistoupil příjemně a důstojně vypadající Asijec.

„Richarde,“ pozdravil a natáhl ruku.

Richard vyskočil a potřásl s ní. „Stephene, rád bych ti představil Julii Mitchellovou. Je to přítelkyně naší rodiny. Julie, tohle je doktor Ling.“

Stephen přikývl a nařídil sestře, aby pomohla Julii do vyšetřovací místnosti. Následoval je chvilku poté, co ujistil Richarda, že s ní bude zacházet, jako by to byla jeho vlastní dcera.

S vědomím, že je Julia v dobrých rukou, se Richard rozhodl zajít do jídelny, aby se připojil ke svému synovi. Když vešel do chodby, zaslechl Gabriela, jak se hádá s Tomem Mitchellem. Dost nahlas.

„Myslím, že poznám něčí charakter líp než ty.“ Tom stál tváří v tvář Gabrielovi a snažil se ho fyzicky zastrašit, ale Gabriel se ho nebál.

„No, očividně ne, pane Mitchelli, jinak bych nemusel odtáhnout to zvíře z vašeho domu, dřív než znásilnilo vaši dceru v její vlastní podělané ložnici.“

„Pánové, tohle je nemocnice. Nechte si to na ven.“ Richard šel k nim a tvářil se přísně.

Tom krátce kývl na svého přítele a otočil se zpátky ke Gabrielovi.

„Jsem rád, že je Julia v pořádku. A pokud jsi ji zachránil, pak jsem tvým dlužníkem. Ale právě mi telefonoval náčelník policie a sdělil mi, že jsi zmlátil na kaši syna senátora Talbota. Jak můžu vědět, že jsi s celou tou věcí nezačal ty? Jsi závislák!“

„Nechám si udělat test na přítomnost drog.“ Gabrielovi se zablesklo v očích. „Nemám co skrývat. Místo abyste si dělal starosti o senátorova syna, nemyslíte, že byste se měl trochu víc zajímat o svou dceru? Chránit Julianne byla vaše práce. Vaše jako jejího otce. A vy jste tu práci po celý její život odváděl kurevsky mizerně. Ježíši, Tome. Jak jste ji mohl poslat zpátky žít k její matce, když byla malá holka?“

Tom zaťal pěsti tak silně, až mu málem praskly cévy v rukou. „Nevíš, o čem mluvíš, takže bys měl kčertu držet hubu. Ty máš ale nervy, že mě tu poučuješ, jak mám zacházet se svou dcerou. Jsi jenom obyčejný feťák s násilnickou minulostí. Nechci tě nikde poblíž ní, nebo tě budu muset nechat zatknout.“

„Já nevím, o čem mluvím? No tak, Tome, vytáhněte už konečně tu hlavu z písku! Mluvím o všech těch chlapech, courajících se po bytě v Saint Louis a šukajících vaši exmanželku přímo před vaší malou holčičkou. A vy jste neudělal vůbec nic. Ve skutečnosti, když jste ji konečně zachránil, dřív než se stala dalším číslem ve statistice sexuálního zneužívání dětí, poslal jste ji zpátky. Proč? Byla devítiletý delikvent? Byla moc chudá? Nebo jste byl příliš zaneprázdněný pozicí šéfa Sboru dobrovolných hasičů!“

Tom se na Gabriela díval s výrazem naprosté nenávisti. Stálo ho veškeré sebeovládání, aby se udržel a nedal mu pěstí. Nebo nevytáhl z dodávky loveckou pušku a nezastřelil ho. Ale nehodlal cokoliv z toho udělat, když byla za rohem čekárna plná svědků. Místo toho ještě Gabriela počastoval několika nadávkami a nasupeně odešel k přepážce příjmu, aby vyplnil papíry a zaplatil za Julii nemocniční účet.

Do chvíle, kdy se o berlích vrátila, se Tom uklidnil. Stál s rukama v kapsách u dveří na pohotovost a topil se v pocitu viny.

Gabriel k Julii okamžitě přistoupil a svraštil obočí, když uviděl její zavázaný kotník. „Jsi v pořádku?“

„Není to zlomené. Děkuji, Gabrieli. Nevím, co bych si…“ Julia se zajíkla a poprvé toho večera jí začaly po tvářích téct slzy.

Gabriel jí položil ruku kolem ramen a něžně ji políbil na čelo.

Tom pozoroval, co proběhlo mezi jeho dcerou a tím násilnickým, ale statečným feťákem, a přešel k Richardovi. Oba přátelé spolu chvilku mluvili a pak si potřásli rukama.

„Jules? Chceš se vrátit domů? Richard říká, že jsi u nich vítána, pokud bys jela radši tam.“ Tom rozpačitě šoupal nohama.

„Nemůžu jít domů.“ Julia se odtáhla od Gabriela a jednou rukou otce objala. Okamžitě mu začaly slzet oči a do ucha se jí šeptem omlouval, než odešel z nemocnice.

Richard popřál dvojici na shledanou a nechal Julii, aby si osušila slzy. Gabriel se k ní okamžitě otočil. „Můžeme vyzvednout tvé léky cestou zpátky do Richardova domu. Jsem si jistý, že Rachel má nějaké šaty, které by ti mohla půjčit, nebo si můžeš vybrat něco ode mě. Pokud bys tedy

nechtěla jet raději domů pro svou tašku.“

„Nemůžu se tam vrátit,“ vzlykla a schoulila se do sebe.

„Nebudeš muset.“

„A co on?“

„Už se ho nemusíš bát. Policie už ho zatkla.“

Julia pohlédla do jeho očí a málem se ztratila v té vřelosti a starostlivosti, které z nich vyzařovaly.

„Miluju tě, Gabrieli.“

Zprvu na její prohlášení nereagoval, prostě tam stál, jako by ho neslyšel. Pak mu výraz ve tváři zjihl. Přitáhl si ji k boku, i s berlemi a tím vším, a bez jediného slova ji políbil na tvář.

28. kapitola

Po večeři odjel Scott navštívit svého kamaráda. Když se vracel domů, šokovaně spatřil na příjezdové cestě dvě policejní auta. V obývacím pokoji mluvila důstojnice Jamie Robertsová s Julií, zatímco v jídelně vyslýchal důstojník Ron Quinn Gabriela. Richard už měl svůj výslech za sebou.

„Může mi, prosím, někdo vysvětlit, proč máme v domě policajty? Co Gabriel provedl tentokrát?“ Scott stál v kuchyni a zíral na svou sestru a otce.

Aaron došel k ledničce a vytáhl pivo Samuel Adams. Otevřel ho a podal ho Scottovi, který se vděčně napil. „Simon Talbot napadl Julii.“

Scott téměř vyplivl svůj lok. „Co? Je v pořádku?“

„On ji kurva kousl,“ řekla Rachel. „A málem jí zlomil kotník.“

„On ji…“ Scott se snažil o nevzrušený tón, ale nedokázal se přimět ta slova vyslovit.

Rachel zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se jí. Možná jsem neměla, ale udělala jsem to. A řekla, že ne.“

Všichni společně vydechli úlevou.

Scott třískl pivem o pult. „Tak kde je? Pojďme, Aarone. Někdo by mu měl dát lekci.“

„Gabriel se k němu dostal jako první. Ron mi řekl, že museli vzít Simona do nemocnice, aby mu sdrátovali čelist. Gabriel mu rozbil hubu,“ vysvětloval Aaron.

Scott zvedl obočí. „Pan profesor? Proč by to dělal?“ Aaron a Rachel si vyměnili významný pohled.

„Stejně bych toho sráče ještě rád poctil návštěvou.“ Scott si s praskáním protáhl klouby na pravé ruce. „Jen si s ním promluvit.“

Aaron zavrtěl hlavou. „Poslouchej se. Jsi prokurátor, on je syn senátora. Nemůžeš toho chlapa zřídit. A kromě toho, Gabriel to vyřídil. Až s ním budou doktoři hotoví, vezmou ho do vazby.“

„Pořád jsi mi nevysvětlil, proč by si Gabriel špinil kvůli Julii svoje pěstěné ručičky. Sotva ji zná.“

Rachel se naklonila přes kuchyňský ostrůvek směrem k bratrovi.

„Jsou spolu.“

Scott zamrkal jako porcelánová panenka. „Zopakovala bys to?“

„Už jsem řekla. Oni jsou – spolu.“

„Do prdele. Co s ním kčertu dělá?“

Než mohl někdo přijít s nějakou hypotézou, do kuchyně vešel Gabriel. Rozhlédl se po ustaraných tvářích své rodiny a zamračil se. „Kde je Julianne?“

„Pořád ji vyslýchají.“ Richard se na svého nejstaršího syna usmál a poplácal ho po rameni. „Jsem velmi hrdý na to, cos pro Julii udělal. Všichni jsme vděční, že jsi přijel včas.“

Gabriel stiskl rty a rozpačitě přikývl.

„Za to, že jsi vyřídil Simona Talbota, by sis zasloužil medaili. Ale že blbneš hlavu Julii, za to bys zasloužil výprask. Nejsi pro ni dost dobrý. Ne z dlouhodobého hlediska.“ Scott odložil pivo a znovu si protáhl klouby.

Gabriel zpražil svého bratra ledovým pohledem. „Můj osobní život není tvoje věc.“

„Teď už je. Jaký profesor šoustá svoje studentky? To už nemáš, kam jinam bys ho strčil?“

Rachel se zhluboka nadechla a pomalu vykročila ke dveřím, pryč od hrozícího souboje Titánů.

Gabriel zatnul pěsti a přistoupil ke svému většímu, ale mladšímu bratrovi o krok blíž. „Ještě jednou mluv o Julianne takovým způsobem a my dva si vyměníme něco víc než jen slova.“

„Tak dobře, kluci, už žádné další kecy ve stylu Kaina a Ábela. V obývacím pokoji jsou policajti a ty děsíš svou sestru.“ Aaron vstoupil mezi bratry kypící hněvem a položil Scottovi zlehka ruku na hruď.

„Julia není ten typ holky, kterou bys mohl zblbnout a pak odhodit. Je to ten typ dívky, s jakou se ženíš,“ řekl Scott přes Aaronovo rameno.

„Myslíš, že to nevím?“ odpověděl Gabriel se zjevným nepřátelstvím.

„Nemyslíš, že už svoji kvótu na idioty vyčerpala?“ Richard zvedl ruku. „Scotte, to by stačilo.“

Ten se na svého otce s údivem podíval.

„Gabriel zachránil Julii před tím útočníkem,“ pokýval Richard hlavou. Scott civěl na svého otce, jako by mu právě řekl, že Země je placatá.

A všichni, kromě něho, už to věděli.

Rachel se vložila do jejich rozhovoru ve snaze změnit téma. „Mimochodem, Gabrieli, nevěděla jsem, že znáš Jamie Robertsovou. Chodil jsi s ní na střední?“

„Ano.“

„Byli jste přátelé?“

„Tak trochu.“

Všechny oči se stočily ke Gabrielovi, který se otočil na podpatku a zmizel.

Richard počkal několik minut, než napětí ve vzduchu povolilo, a pak obrátil svou pozornost ke svému druhému synovi. „Rád bych ti řekl pár slov, prosím.“ Hlas měl klidný, ale pevný.

Oba muži vyšli po schodech do druhého patra a vstoupili do Richardovy pracovny. Ten za sebou zavřel dveře.

„Posaď se.“ Ukázal na židli před svým stolem. „Chci si s tebou promluvit o tvém postoji k tvému bratrovi.“

Scott si sedl naproti svému otci a připravoval se na to, co mělo přijít. Richard zval své děti do své pracovny jen kvůli těm nejzávažnějším rozhovorům.

Ukázal na reprodukci Rembrandtova obrazu Návrat ztraceného syna, který hrdě visel na jedné ze stěn. „Vzpomínáš si na to podobenství z toho obrazu?“

Scott pomalu přikývl. Byl v průšvihu.

??

Julia se bleskově posadila na posteli a lapala po dechu.

Byla to jen noční můra. Byla to jen noční můra. Už jsi pryč.

Chvíli jí trvalo, než dostala své zběsilé dýchání pod kontrolu. Ale jakmile si uvědomila, že je v bezpečí v domě Clarkových, v jejich pokoji pro hosty, a ne pod Simonem na podlaze ve své staré ložnici, byla schopná se uvolnit. Trochu.

Natáhla se a rozsvítila lampu. Světlo rozptýlilo temnotu v místnosti, ale neutěšilo ji.

Zvedla sklenici vody a prášky proti bolesti, které jí tam Gabriel nechal, když ji o několik hodin dříve ukládal do postele. Vzal ji do náručí, úplně oblečený, a držel ji, dokud neusnula. Ale teď byl pryč.

Potřebuju ho.

Více než analgetika nebo světlo nebo vzduch potřebovala Julia Gabriela, potřebovala cítit jeho tělo omotané kolem ní, slyšet jeho hluboký hlas šeptat slova útěchy. Byl to jediný člověk, který jí mohl pomoci zapomenout na to, co se stalo. Potřebovala se ho dotknout. Potřebovala ho políbit, aby zahnala svou noční můru.

Julia si vzala prášky, aby utišila bolest v kotníku, a odskákala po jedné noze ke Gabrielově ložnici, aby utišila bolest v srdci. Byla tiše jako myška, poslouchala, jestli se z ostatních pokojů neozve jakýkoliv zvuk nebo kroky. Když si byla jistá, že by ji nikdo neměl překvapit, potichu otevřela jeho dveře a zase je za sebou zavřela.

Chvilku jí trvalo, než si její oči přivykly na přítmí. Zapomněl pořádně zatáhnout žaluzie na oknech a ležel na té straně postele, která bývala za normálních okolností její. Mihlo se jí hlavou, jestli je namístě říkat, že má svou stranu postele. Dokulhala ke druhé straně, odtáhla přikrývky a položila koleno na matraci.

„Julianne.“ Gabrielův šepot ji polekal. Připlácla si ruku na pusu, aby nevykřikla.

„Stůj.“

Ztuhla. Když konečně přišla k sobě, sklopila hlavu. „Ehm, omlouvám se. Neměla jsem tě obtěžovat.“ Zaplavil ji stud, mrkáním zaháněla slzy a pomalu se otočila, aby odešla.

„Tak jsem to nemyslel. Počkej.“

Julia ho pozorovala, jak odhodil přikrývku a vstal, zády k ní. Byl nahý a světlo hvězd, pronikající skrz žaluzie, mu dopadalo na záda. Bylo to jako nějaký optický klam, jemné světelné body, tančící na jeho atletické postavě. Viděla jeho lopatky, páteř a svaly na spodní části zad, kde se kůže napjala, když se ohnul, aby našel svoje kalhoty od pyžama.

A samozřejmě, ten nejkrásnější zadek a nohy…

Když se oblékl, otočil se k ní čelem a ona i v šeru spatřila jeho perfektně vyrýsovaný hrudník a dokonalá ramena. Vytetovaný drak už byl méně patrný, ale pořád přítomný.

„Teď se ke mně můžeš připlížit.“ Zasmál se. „Myslel jsem, že by tě znervóznilo, kdybys mě našla nahého.“

Julia zvedla oči v sloup. Nelíbilo se jí, když se jí smál, ale dokázala to vidět z jeho pohledu.

(Vlastně to spíš ve skutečnosti neviděla, ale chápala, jak to myslel.)

„Pojď sem,“ zašeptal, natáhl ruku a přitáhl si ji k sobě tak, že když si lehli, její hlava přirozeně spočinula na jeho hrudi.

„Nachystal jsem si budík, abych tě mohl jít zkontrolovat. Byl bych u tebe během patnácti minut. Co tvůj kotník?“

„Bolí.“

„Vzala sis ty prášky, co jsem ti tam nechal?“

„Ano. Ale ještě nezabraly.“

Gabriel se opatrně posunul, aby dosáhl na její ruku, a něžně přitiskl rty na její prsty. „Moje malá bojovnice.“ Pohladil ji po vlasech a konečky prstů se mazlil s jejími vlnami. „Měla jsi problém usnout?“

„Měla jsem noční můru.“

„Chceš si o tom promluvit?“

„Ne.“

Přitáhl si ji k sobě těsněji, jen aby jí ukázal, že ji slyšel, a pokud by změnila názor, bude naslouchat.

„Mohl bys mě políbit?“ požádala ho.

„Myslel jsem, že po tom, co se stalo, nebudeš chtít, abych se tě dotkl.“

Julia naklonila hlavu, aby mohla zvednout rty k jeho, a ukončila tak jejich konverzaci.

Gabrielova ústa byla měkká a něžná, sotva se proti jejím pohybovala. Cítil, že její rty jsou pořád bolavé, a v duchu proklínal Simona za to, jak se k ní choval. Ale Julia nic takového nechtěla. Chtěla, aby se do ní vpil, chtěla nechat ten oheň, aby ji pohltil. Aby byl tím jediným, co by mohla cítit, nebo na co by mohla myslet.

Julia otevřela ústa, přejela mu jazykem po spodním rtu a ochutnala, jak je sladký. Vklouzla do jeho úst, laskala ho a škádlila, mazlila se s ním a tančila kolem něj. Gabriel sevřel do prstů její vlasy a jemně jí odtáhl hlavu vzad. Teď jeho jazyk vyšel vstříc jejímu.

Julia začala vrnět v čirém potěšení z jeho neuspěchané náklonnosti. Během jejich polibku nemusela myslet na nic jiného. Držela svůj zraněný kotník stranou, aby si ho chránila, rukama mu vklouzla do vlasů a něžně ho hladila.

Gabriel zasténal, ale polibek nepřerušil. Cítila, jak jeho tělo vedle ní začíná tuhnout a tlačí ji do nahého stehna. Pravou rukou jí přejel po straně těla, zlehka se vznášel nad křivkou jejího ňadra, než jí začal hladit žebra a pak boky. Líbilo se mu, jak Julii skvěle padne Rachelino tílko a šortky na jógu, jak obepínají její křivky a odhalují velkou výseč bledé kůže na ramenou a nad jejími prsy. Byla krásná, dokonce i v tomhle pološeru. A najednou byla na zádech a on se nad ní vzpíral, držel svou váhu na předloktích. Koleno vklínil mezi její nohy a ona je ochotně rozevřela.

Chtěla víc. Potřebovala víc. Dýchala přerývaně, mezi vzdechy lapala po dechu, odmítala povolit sevření v jeho vlasech a silou tiskla jejich ústa k sobě.

Gabriel odpověděl tím, že jí začal přes tílko hladit svými dlouhými prsty ňadra, a používal jen takový tlak, aby se chvěla a chtěla víc, ale ne tolik, aby to její touhu uspokojilo. Pak se odtáhl a se zavřenýma očima se opřel o jedno předloktí. To byl její okamžik. Aniž by o tom vůbec přemýšlela, popadla lem tílka a snažila se ho ze sebe stáhnout.

Gabrielova ruka ji zastavila. Přitiskl jejich rty k sobě a brzy jeden druhého pokoušeli jazyky a vdechovali navzájem svůj horký a vlhký dech. Když Gabriel pohnul rukou, aby zdvihl její stehno, přitáhl si její nohu kolem pasu a přitiskl se k ní blíž, Julia osvobodila své ruce zpod jeho dlaně. Když už je měla volné, nic jí nebránilo strhnout ze sebe tílko.

Znovu ho chytila za okraj a začala za něj tahat, snažila se z něj vyklouznout a svíjela se pod jeho nahou hrudí.

Teď už obě Gabrielovy ruce sevřely ty její. „Julianne,“ zalapal po dechu, jak ztěžka dýchal. „Mohla bys… prosím… přestat?“ Zhoupl se na paty, klekl si vedle ní a snažil se popadnout dech.

„Ty to nechceš?“ Hlas měla tichý a nevinný a Gabrielovi se z něj sevřelo srdce.

Zavrtěl hlavou a zavřel oči. S Gabrielovou odpovědí ji dostihlo i něco dalšího. Všechny ty kruté věci, které jí kdy Simon řekl, jí začaly znít ozvěnou v uších.

Jsi hloupá děvka. Budeš v posteli k ničemu. Jsi frigidní. Žádný jiný muž tě nikdy nebude chtít.

Julia se převalila na bok, schválně se Gabrielovi vyhnula a spustila opatrně nohy na zem. Chtěla to stihnout ke dveřím, dřív než jí z hrdla unikne první vzlyk. Ale než mohla přenést váhu na zdravý kotník, dvě dlouhé silné paže ji objaly kolem pasu a byla v pasti.

Gabriel se posadil, obě nohy si položil vedle jejích boků a přitáhl si ji tak, aby společně seděli na okraji postele a ona se zády opírala o jeho nahý hrudník. Skrz lopatky cítila jeho dech a zrychlený srdeční rytmus. Byl to podivný, ale zvláštně erotický pocit.

„Neodcházej,“ zašeptal a vtiskl jí lehký polibek na ucho. Naklonil se dopředu, aby ústy dosáhl na pravou stranu jejího krku, a přitulil se k ní.

Julia popotáhla.

„Nechtěl jsem tě rozrušit. Ublížil jsem ti moc?“ Když neodpovídala, znovu ji políbil na ucho a sevřel ji ještě pevněji.

„Ne fyzicky,“ vypravila ze sebe a potlačila vzlyk.

„Tak mi to pověz,“ zašeptal. „Řekni mi, jak jsem ti ublížil.“

Julia zoufale rozhodila ruce „Říkal jsi, že mě chceš, ale když jsem konečně sebrala odvahu, abych se na tebe vrhla, odmítl jsi mě!“

Gabriel se prudce nadechl, až jí to zapískalo v uchu. Cítila, jak mu ztuhly paže a jeho šlachy se vtiskly do její kůže. A něco dalšího, trochu níž, se tisklo ke křivkám jejího zadečku.

„Věř mi, Julianne, já jsem tě neodmítl. Samozřejmě že tě chci. Jsi tak krásná. Tak nádherná.“

Gabriel se sehnul a políbil ji ze strany na tvář. „Mluvili jsme o tom.

Náš čas se blíží. Opravdu chceš, aby naše poprvé bylo dnes v noci?“ Julia zaváhala a to byla jediná odpověď, kterou potřeboval.

„I kdybys byla připravená, miláčku, dnes bych se s tebou nemiloval. Jsi zraněná, což znamená, že budeš na chvíli mimo nabídku. Potřebuji mít jistotu, že jsi úplně v pořádku, než budeme zkoumat – ech – různé pozice.“

Cítila, jak jeho slova zabarvil úsměv. Snažil se ji rozesmát.

„Ale nejdůležitější je tohle tady.“ Posunul se tak, že se naklonil kolem jejího levého boku a jemně přejel prstem po tom ošklivém kousnutí na jejím krku.

Při tom doteku sebou trhla a uvnitř něj okamžitě vzplanul hněv. Několikrát se zhluboka nadechl, aby dostal své emoce pod kontrolu, a pak jí začal sázet kolem zranění drobné polibky, dokud nevzdychla a nenechala spadnout svou hlavu dozadu na jeho rameno.

„Jen před pár hodinami jsi byla obětí trestného činu. Nebyl bych moc dobrý milenec, kdybych těžil z tvé zranitelnosti. Dává to smysl?“

Julia se nad tím zamyslela a pomalu přikývla.

„Dnes večer se ti stalo něco děsivého. Samozřejmě že se chceš cítit v bezpečí a nechat někoho, aby se o tebe postaral. To není zločin, Julianne. A já ti chci pomoci, lásko, tak strašně chci. Ale existuje mnoho různých způsobů, jak to udělat. Nemáš zapotřebí si svlékat šaty, abys zaujala moji pozornost. Už ji máš. Plnou pozornost. Nemusíš se se mnou vyspat, aby ses pro mě cítila žádoucí.“

„Jak to?“ Její hlas byl jen váhavý šepot.

„Takhle.“ Gabriel ji políbil na krk a přesunul ji tak, aby ležela na zádech. Lehl si k jejímu boku, opíral se o loket a díval se dolů do jejích široce otevřených smutných očí. Počínaje u jejích vlasů, začal se jí něžně dotýkat a velmi pomalu ji hýčkal. Pohladil ji po tvářích a setřel jí slzy. Bříškem prstu jí přejel po bradě, po hraně čelisti a po obočí. Pak se přesunul

na krk a dolů na klíční kosti.

Zalapala po dechu, když jeho prsty putovaly po její hrudní kosti mezi ňadry na břicho, kde jí začal kreslit na nahé kůži různé vzory. Po chvíli na něj položil naplocho svou dlaň a sklonil se, aby ji políbil na vrcholky ňader.

Když se odtáhl, měla zavřené oči. „Miláčku?“ Víčka se jí se zachvěním otevřela.

„V téhle posteli jsme jen my. Ty a já. Ty jsi to jediné, na čem záleží.“ Přejel rukou přes křivku jejího pasu dolů k levému boku, kde ji volně sevřel. „Jestli se chceš vrátit do svého pokoje, doprovodím tě tam. Jestli chceš spát sama, nechám tě. Jen potřebuji, abys mi řekla, co ty chceš, a pokud to bude v mých silách, dám ti to. Ale prosím, miláčku, nežádej mě, abych si vzal tvoje panenství. Ne dnes.“

Uvažovala o tom, co řekl, a hlasitě polkla. „Chci zůstat tady. Bez tebe moc dobře nespím.“

„Taky bez tebe sotva spím. Jsem rád, že ten pocit je vzájemný.“ Políbil ji na rty a přesunul ruku z jejího boku dozadu na zadeček. „Ty víš, že o tebe stojím, že?“

Přikývla a dotkla se jeho hrudi, zatímco on se naklonil dopředu a otíral se rty o její krk, tam, kde neměla poznamenanou kůži.

„Je mi líto, že jsem ti tohle udělal.“ Gabriel zakroužil kolem blednoucí podlitiny z předchozího dne.

Julia se podívala do jeho provinilých očí. „To nemusí, Gabrieli. To bylo něco jiného.“

„Musím být s tebou opatrnější.“ Vzdychla. „Jsi se mnou velmi opatrný.“

„Otoč se, miláčku.“

V očích měla otázku, ale s naprostou důvěrou se otočila na břicho a pootočila hlavu, aby na něj dál viděla.

Klekl si vedle ní a jemně jí odhrnul vlasy stranou. „Prostě odpočívej.

Chci, aby ses cítila tak krásná, jak jsi.“

Začal pomalu, lehce ji masíroval oběma rukama, zkoumal každý centimetr jejího těla od hlavy ke špičkám prstů. Pak se natáhl po jejích nohách, zvedl je a zvláštní, ale kvůli zranění i opatrnou pozornost věnoval jejím chodidlům a patám.

Tiše zasténala.

Gabriel se zasmál. „Vzpomínáš si, jak jsi se mnou zůstala po tom katastrofálním semináři?“

Julia přikývla a kousla se do rtu.

Obočí se mu uprostřed setkalo. „Tehdy jsi vůči mně byla velmi podezřívavá. Ovšem, měla jsi právo být nedůvěřivá, ale i tak jsem se už tehdy rozhodl, že já… Jsi se mnou v bezpečí, lásko. Přísahám.“

Když Gabriel dokončil masáž jejích nohou, položil se zpátky podél jejího těla a nechal rty zkoumat místa, která předtím objevily jeho ruce, mazlil se s ní, líbal ji a zlehka ji okusoval.

Julia pátrala v jeho očích a spatřila tam hlubokou náklonnost, která z nich směrem k ní vyzařovala, a když se k ní pak naklonil, hluboce ho políbila.

„Děkuji ti, Gabrieli,“ vydechla.

Spokojeně se usmál a navinul si na prsty její dlouhé vlasy.

Bylo to přesně v téhle chvíli, plné míru a bezpečí, kdy si Julia uvědomila, že přišel její čas. Oba už souhlasili s tím, že by si měli navzájem odhalit své duše, než si odhalí těla. A byla tu i ta její část, která už byla skrýváním tajemství unavená. Skrýváním tajemství o něm.

Gabriel se s ní už o část své minulosti podělil. Proč by mu měla odpírat totéž? Bude to bolestivé pronést ta slova nahlas, ale možná to bude bolet méně než nechávat tu záležitost mezi nimi bez vysvětlení. Zhluboka se nadechla, zavřela oči a bez úvodu začala.

„Potkala jsem ho na večírku v prváku…“ Několikrát si odkašlala a šeptem pokračovala. „Chodil na Pensylvánskou univerzitu. Už dřív jsem slyšela o jeho otci, ale to nebyl ten důvod, proč jsem se o něj začala zajímat. Líbil se mi, protože byl vtipný a hezký a vždycky jsme spolu příjemně trávili čas. O těch prvních Vánocích se objevil u mě doma, aby mě překvapil. Věděl, že mám ráda italské věci, a tak mi koupil skútr, červenou Vespu. Říkal jí Rudá Julia.“

Gabriel pozvedl obočí.

„Samozřejmě že mám ráda všechny italské věci kvůli tobě. Ale tehdy už jsem se vzdala naděje, že tě někdy znovu uvidím. Myslela jsem, že ti na mně nezáleží, a tak jsem se snažila jít dál. Jeho rodiče náš vztah schvalovali a vždycky nás zvali do Washingtonu, abychom je navštívili, nebo na politické sešlosti ve Philadelphii. Pár měsíců jsme se příležitostně scházeli, spíš jako přátelé, a pak mi řekl, že chce víc. Souhlasila jsem.

Potom se věci začaly měnit. Chtěl víc úplně ve všem a začal být neodbytný.“ Julia ve tmě hluboce zrudla.

Gabriel cítil, jak jí začíná hořet kůže, a tak jí začal zlehka třít ramena.

„Řekl, že má na sex jako můj přítel právo. Když jsem odpověděla, že nejsem připravená, označil mě jako frigidní. To jenom posílilo moje odhodlání počkat. Doopravdy jsem nečekala na tebe, ale nechtěla jsem, aby mě k něčemu nutil. Vím, že to zní nezrale.“

„Julianne, to má k nezralosti daleko, být přesvědčená, že ty bys měla být tím, kdo rozhodne o tom, jestli s někým budeš, nebo nebudeš spát.“

Mírně se na něj usmála. „Čím víc na to naléhal, tím víc jsem se mu to snažila vynahradit jiným způsobem. Byl extrémně majetnický. Nelíbilo se mu, když jsem si vyrazila s Rachel, nejspíš proto, že ho neměla ráda. Udělala bych cokoliv, abych zabránila hádce s ním. A, ehm, on nebyl vždycky příjemný.“

Odmlčela se a snažila se přijít na to, jak říct tu další část.

„Uhodil tě?“ Gabriel se přinutil, aby to znělo klidně.

„Ne tak docela.“

„To není odpověď, Julianne. Uhodil tě?“

Cítila, jak se Gabriel začíná třást vzteky. Nehodlala mu lhát, ale měla starost, co řekne, až mu to poví. Takže volila další slova velmi pečlivě.

„Několikrát na mě dost tlačil. Natalie, moje spolubydlící, ho musela ode mě jednou odtáhnout.“

„Uvědom si, že jestli tě nutil, pořád je to útok.“

Když se Julia vyhnula jeho pohledu, pokračoval. „Chci se k tomu znovu vrátit. Někdy jindy.“

„Upřímně řečeno, věci, které mi říkal, byly mnohem horší než cokoliv, co kdy udělal.“ Tiše se zasmála. „Choval se ke mně lépe než moje matka, alespoň většinou. Ačkoliv byly i chvíle, kdy jsem chtěla, aby mě praštil. Dokázala bych vydržet ránu a během vteřiny by bylo po všem. Bylo by to lepší než pořád dokola poslouchat, jak mi znovu a znovu říká, že jsem frigidní a k ničemu.“ Otřásla se.

„Kdyby mě praštil, mohla bych to říct tátovi. Mohla bych mu ukázat modřinu a on by mi věřil.“

Gabriel byl znechucený Juliinou odevzdaností, která jen zvýšila jeho hněv vůči Simonovi a jejímu otci. Přes jeho trpělivé mlčení mohla téměř slyšet, jak se mu v mysli otáčejí kolečka.

„Nikdy jsem se necítila, že bych pro něj byla dost dobrá. A on samozřejmě souhlasil. Protože jsem s ním nespala, vyžadoval – ehm, jiné věci. Ale nebyla jsem v nich moc dobrá. Řekl mi, že jestli to naznačuje, jaká budu v posteli, budu pěkně k ničemu.“ Znovu se zasmála a nervózně si pohrávala s vlasy. „Nechtěla jsem ti tohle říkat, ale myslím, že máš právo to vědět, než se ve mně zklameš. K dovršení toho, že jsem frigidní, proč bys mě chtěl, jestli ani nedokážu muže potěšit jiným způsobem?“

Gabriel bezmyšlenkovitě vypustil řetězec vulgarismů, za které by se nemusel stydět ani dlaždič.

Julia strnula, jen lehce nakrčila nos jako myš. Nebo králík.

„Julianne, podívej se na mě.“ Zlehka jí položil ruku na tvář a počkal, dokud se mu nedívala do očí. „Všechno, co ti říkal, byly lži. Musíš mi věřit, když ti to povídám. Říkal ti ty věci, aby tě mohl ovládat.

Samozřejmě že tě chci. Podívej se na sebe! Jsi krásná a vřelá a inteligentní. Jsi tolerantní a laskavá. Možná si to neuvědomuješ, ale přenášíš ty vlastnosti i na mě. Způsobilas, že chci být něžný a laskavý. A až se budeme milovat, budu takový k tobě.“

Odkašlal si, jak mu hlas znovu zdrsněl. „Někdo tak štědrý a vášnivý jako ty by nikdy nemohl být hrozný v čemkoliv, co se týká sexu. Ty prostě potřebuješ někoho, s kým se budeš cítit dostatečně v bezpečí, aby ses projevila. Pak se objeví tygřice. Nezasloužil si vidět tuhle tvoji stránku a ty jsi byla v právu, když jsi mu ji neukázala. Ale s námi je to jiné. Včera v noci, tu noc v muzeu, a dokonce i dnes večer, před chvílí, jsem tvou vášeň viděl. Cítil jsem ji. A brala mi dech. Ty jsi mi brala dech.“

Julia se mu v tichém úžasu dívala do vážných očí.

„Řekla jsi mi, že věříš ve vykoupení,“ zašeptal. „Tak to dokaž. Odpusť si všechno, co tě zahanbuje, a dovol si být šťastná. Protože opravdu, Julianne, to je jediné, co pro tebe chci. Chci, abys byla šťastná.“

Usmála se, políbila ho a vychutnávala si každý okamžik jeho doteku a jeho slov. Po chvíli se odtáhla, protože věděla, že to nejhorší z jejího příběhu ještě musí být řečeno.

„Chtěla jsem se ve druhém ročníku zúčastnit zahraničního studijního programu. Nepřál si, abych jela. Takže jsem si to zařídila za jeho zády a neřekla jsem mu to, dokud nezačalo léto. Zuřil, ale zdálo se, že se přes to přenesl.

Když jsem byla v Itálii, psal mi úžasné e-maily a posílal fotky. Řekl mi, že mě miluje.“ Ztěžka polkla. „Předtím mě nikdo nikdy nemiloval.“ Zhluboka se nadechla. „Nepřijela jsem domů na Vánoce ani na letní prázdniny, protože jsem chodila do nepovinných kurzů a trochu jsem cestovala. Když jsem se na konci srpna vrátila, Rachel mě na přivítanou vzala na nákupy. Grace mi dala nějaké peníze a společně mi koupily

vážně hezké šaty a lodičky Prada.“ Začervenala se.

„Ehm, už jsi ty boty viděl. Měla jsem je na našem prvním ran… ehm, tedy, když jsi mě vzal na steak.“

Přejel jí prsty po tváři. „To je v pořádku, Julianne, můžeš tomu říkat naše první rande. Taky na to takhle myslím. Dokonce i když jsem se choval jako osel.“

Znovu se zhluboka nadechla. „Měl velké plány s oslavou mých narozenin. Rachel trvala na tom, že mi pomůže se u ní doma připravit, a měla jsem jet autem do hotelu Ritz Carlton, kde jsem se s ním měla sejít. Ale zapomněla jsem si foťák. Takže jsem nejdřív zajela do svého pokoje na kolej.“

Teď se Julia začala třást. Každý sval, každá její část se začala chvět, jako by jí byla strašná zima.

Gabriel ji zabalil do své náruče. „Nemusíš mi to dál vyprávět. Už jsem slyšel dost.“

„Ne.“ Hlas se jí třásl, ale pokračovala. „Musím to někomu říct. Ani Rachel neví všechno.“ Několikrát se zhluboka nadechla.

„Otevřela jsem dveře a v pokoji byla tma, až na lampu na stole mé spolubydlící. Bylo puštěné Nataliino stereo. Hrálo Closer od Nine Inch Nails. Já hloupá jsem si myslela, že ho nechala hrát omylem. Chystala jsem se ho vypnout, ale než jsem stačila udělat krok, uviděla jsem je.“ Julia ztuhla úplně jako socha.

Gabriel čekal.

„Simon šukal Natalii v mé posteli. Byla jsem v takovém šoku, že jsem se nemohla pohnout. Nejdřív jsem si myslela, že to nemůže být on. A pak že to není ani ona. Ale byli. A…“

Její hlas se vytratil do šepotu. „Bydlely jsme spolu od prváku. A kamarádily jsme se už na střední. Viděli mě tam stát a zírat na ně jako idiot. A on se na mě podíval a začal se smát, říkal, že spolu šukají už od druháku. Stála jsem tam, protože mi vážně nedocházelo, co to vlastně říká. Natalie ke mně došla, úplně nahá, a řekla, že se o něj se mnou podělí a že bych se k nim měla přidat.“

Julia zmlkla. Ale bylo pozdě. Už ta slova vyslovila. Řekla je nahlas. A všechna ta agonie a hrůza, kterou toho dne cítila, ji znovu zaplavily. Posadila se, aby si klekla, a přitiskla tvář ke Gabrielově hrudi. Ale neplakala.

Gabriel ji pevně držel a tiskl jí rty na temeno hlavy. Měl jsem ho zabít, když jsem měl šanci.

Byl tiše vděčný, že to nevěděl. Zabil by Simona, o tom neměl nejmenších pochyb. Je to prznitel andělů. Chystal se šoustat moji Julianne jako zvíře. Jen si to nejdřív procvičoval s její spolubydlící.

Chvíli seděli jeden druhému v náručí, a zatímco ona se snažila potlačit svůj stud, Gabriel hledal způsob, jak odsunout své vražedné myšlenky stranou. Když cítil, že se její srdeční rytmus zpomaluje, začal jí šeptat něžnosti. Říkal jí, jak moc mu na ní záleží. A že je s ním v bezpečí. Pak se jí potichu zeptal, jestli bude v pořádku, když si s ní trochu promluví.

Přikývla.

„Julie, je mi líto, že se ti tohle stalo.“ Zavrtěl hlavou. „Je mi líto, že jsi nevyrůstala v domě s mužem a ženou, kteří by sdíleli postel a milovali jeden druhého. Já jsem tu výhodu měl.

Ty víš, jací Richard a Grace byli, pořád se jeden druhého dotýkali, pořád se smáli. Nikdy jsem ho neslyšel, že by na ni zvedl hlas. Nikdy jsem si nevšiml, že by mu řekla něco výsměšného nebo hrubého. Byli dokonalý pár. A i když bylo trapné myslet na rodiče jako na někoho, kdo má sexuální život, bylo očividné, že byli velmi vášniví.

Když měl se mnou Richard ten slavný rozhovor o včelkách a květinkách, citoval řádky z modlitební knížky, slib, který složil Grace během

jejich svatebního obřadu, ‚tímto prstenem si tě beru, svým tělem tě budu uctívat a zahrnu tě všemi svými pozemskými statky‘.“

„Už jsem to slyšela dřív. Je to krásné.“

„Je, že ano? A v souvislosti s tím trochu nepříjemným rozhovorem Richard poukázal na to, že ten slib je závazek, že se manžel bude s manželkou milovat, a ne ji využívat pro sex. Řekl, že ten slib vyjadřuje myšlenku, že milování je akt zbožňování. Muž svoji ženu uctívá svým tělem, tím, že ji miluje a obdarovává ji a míří s ní směrem k extázi.“

Gabriel si odkašlal, protože trochu chraptěl. „Myslím, že je naprosto v pořádku říct, že to, čeho jsi byla svědkem se svým přítelem, bylo dravčí a opovrženíhodné. Vím, že jsi podobné věci vídala, když jsi vyrůstala v Saint Louis, věci, které by malá holčička nikdy vidět neměla. Je možné, že sis myslela, že právě takový má být pohlavní styk – a možná sis myslela, že všichni muži jsou jako on – nebezpeční predátoři, kteří využívají a zneužívají.

Richardův popis milování byl úplně jiný. Řekl, že to není o nic méně vášnivé než jiné rozkoše, protože v souvislosti s tím to poskytuje svobodu a ochotu prozkoumat touhy ve všech různých formách, ať už jsou zoufalé a dychtivé, nebo pomalé a něžné. Jde o to, že základem toho aktu je vzájemný respekt a dávání – ne braní nebo využívání.“

Gabriel přiblížil rty k jejímu uchu, aby mohl šeptat. „Zatoulal jsem se daleko od Richardova životního stylu, ale vždycky jsem chtěl to, co měl on a Grace. Když jsem ti říkal, že mám v úmyslu tě uctívat svým tělem, myslel jsem to vážně. Z celého srdce. Nikdy od tebe nebudu brát. Vždycky chci jenom dávat. V posteli i mimo ni.“

Julia se na jeho hrudi usmála.

„Ty a já oba začínáme znovu, a hle, všechno teď bude nové.“

Natáhla se, jemně ho políbila na rty a zašeptala mu do úst slova díků. Jeho tvrzení ji utěšila. Nezahnalo to bolest nebo nevymazalo vzpomínky, ale byla pro ni úleva slyšet, že nebude její někdejší slabost využívat proti ní. Po pravdě řečeno, jedna z věcí, za které se nejvíc styděla, bylo, že dovolila, aby se s ní tak hrozně zacházelo. Proto to držela v tajnosti. To byl důvod, proč se bála odhalení.

„Teď se cítím jako ještě větší kretén, že jsem s tebou žertoval o Nine Inch Nails, když jsme byli v Lobby. Není divu, že jsi byla tak rozrušená, když jsem se o té písni zmínil.“

Julia lehce přikývla.

„Jakmile se vrátím do Toronta, okamžitě změním předvolby na svém rádiu. Už tu stanici nebudu poslouchat.“ Odkašlal si. „Lásko, nemusíš o tom mluvit, jestli nechceš. Ale přemýšlím o tom, co jsi řekla o otci. Dlužím ti omluvu za to, že jsem se s ním v nemocnici pohádal. Řekl jsem nějaké věci, které jsem neměl.“

Zvědavě se na něj podívala.

„Řekl jsem mu, že tě neměl posílat zpátky, abys žila s matkou. Byla jeho starost jako otce, aby tě chránil, a on selhal.“

Julia byla překvapená. Nikdo, dokonce ani Rachel nebo Grace, nikdy nekonfrontoval Toma kvůli jeho rozhodnutí. Nikdo. Po její hezké tváři se rozlil výraz údivu.

„Nezlobíš se na mě?“ Byl překvapený.

„To nemůžu. Děkuji, Gabrieli, že jsi mě bránil. Nikdo to nikdy dřív neudělal.“

Vzala jeho ruce do svých a zlehka políbila oteklé klouby a místa, kde měl poraněnou kůži. Jeho zranění jí byla skoro stejně drahá jako jeho krásné, výmluvné oči.

„Neřekla jsem tátovi všechno. Jen to, že jsem ho přistihla s Natalií a že s ní už nemůžu bydlet. Stal se z toho problém, protože táta chodí s její matkou. Ale nikdy nic nenamítal.“

„To je od něj tak šlechetné,“ pronesl Gabriel sarkasticky.

„Strávila jsem několik dní v Selinsgrove a snažila se dát dohromady a táta mě pak odvezl zpátky do školy. Odstěhoval mě z koleje do malého studiového bytu. Vysmál by ses mu, Gabrieli. Byl ještě menší než ten, co mám teď.“

„Nesmál bych se.“ Znělo to zraněně.

„To jen proto, že jsi tak úzkostlivý. Nenáviděl bys ho ještě víc, než nesnášíš můj současný byt.“

„To není tak, že bych nenáviděl tvůj byt. Jak už jsem řekl dříve, nesnáším fakt, že tam musíš bydlet. Co se stalo pak, když ses vrátila do školy?“

„Schovávala jsem se. Oni dva se potom tak nějak dali dohromady a já se bála, že na ně narazím, tak jsem se vyhýbala všem místům, kde bych je mohla potkat. Chodila jsem na hodiny, pracovala na své italštině a na svých přihláškách na magisterské studium a zůstávala jsem doma. Tak nějak jsem se… vytratila.“

„Rachel se o něčem takovém zmiňovala.“

„Nechovala jsem se k Rachel jako dobrá kamarádka. Po té noci jsem jí přestala brát telefon. Nechtěla jsem mluvit ani s Grace, dokonce ani když mi napsala ten nejkrásnější dopis. Poslala jsem tvé rodině pohlednici k Vánocům, ale byla jsem příliš zahanbená, než abych vysvětlovala, co se stalo. Rachel ví, že jsem ty dva přistihla, protože Natalie jí to nakonec řekla. Ale neví, jak hrozné to bylo. A já nechci, aby to věděla.“

„Cokoliv mi řekneš, zůstane striktně mezi námi.“

„Nechtěla jsem přiznat, že jsem byla tak hloupá, že jsem se dostala do takové situace. Že jsem na něj tak dlouho dala. Že jsem byla tak slepá k faktu, že spolu něco mají. Chtěla jsem předstírat, že se to stalo někomu jinému.“ Podívala se Gabrielovi do tváře, která byla pozoruhodně soucitná.

„Prosím, už nikdy neříkej, že jsi hloupá. Hanba jim oběma za to, jak se k tobě chovali. To oni jsou v tomhle příběhu ti špatní, ne ty.“ Dvakrát ji políbil na čelo a zabořil tvář do jejích dlouhých vlasů. „Myslím, že se potřebuješ trochu vyspat, zlatíčko. Byl to dlouhý den a chceme, aby ses uzdravila.“

„Nebude to tvé rodině vadit, když zjistí, že jsme tu spolu?“

„Oni už na to přišli. A myslím, že to z větší části schvalují.“

„Z větší části?“

Gabriel si povzdechl. „Richard proti nám nemá námitek, ale má konzervativní názory na sex. Takže i když jsem slíbil, že to pod jeho střechou nebudeme dělat, dal by přednost tomu, kdybychom spali v oddělených pokojích. Ačkoliv si myslím, že kvůli tomu, co se ti stalo, dnes i zítra v noci přimhouří oko.“

„A co Rachel a Aaron? Ti přece mají společný pokoj.“

„Richard to neschvaluje, ale podle něj se nakonec budou brát. Rachel mě vždycky podporovala a myslím, že podporuje i nás dva.“

„A co Scott?“

„Scott je vůči tobě velmi ochranitelský a ví, že já jsem byl pěkný zhýralec, takže…“

„Nebyl jsi zhýralec. Byl jsi osamělý.“

Něžně ji políbil. „To je od tebe velkorysé, ale oba víme, že to není pravda.“

Znovu si lehli na postel, Julia si položila hlavu na jeho hrudník a přejížděla mu prsty po břiše. Pobrukovala si něco sama pro sebe a znovu se probírala jeho slovy, jak o ni stojí a jak ji chce uctívat. To byla možná ta nejdůležitější slova, která kdy slyšela. Váhavě mu prstem přejížděla po hrudníku a obkreslovala jeho tetování.

Gabriel rychle položil ruku na tu její. „Nedělej to,“ vydechl a odtáhl jí dlaň.

„Omlouvám se. Co je m-a-i-a?“

Julia slyšela, jak zalapal po dechu. „Nechtěla jsem to vytahovat. Ale pustili jsme se do našich tajemství. Myslela jsem…“

Gabriel si začal mnout volnou rukou oči, ale nepustil ji. „Maia je jméno.“ Jeho hlas zdrsněl.

„Ty jsi ji – miloval?“

„Samozřejmě že jsem ji miloval.“

„Byli jste spolu dlouho?“ Odkašlal si. „Takhle to nebylo.“

Julia ho pevně objala a zavřela oči.

Ale Gabriel zůstal vzhůru a velice dlouhou dobu zíral do stropu.

29. kapitola

Když se Julia druhý den ráno probudila, našla úplně oblečeného Gabriela, jak sedí na kraji postele a pozoruje ji. Zívla a protáhla se v paprscích slunečního světla, které proudilo skrz žaluzie.

„Dobré ráno,“ usmála se.

Naklonil se a přitáhl si ji do vřelého objetí.

„Už jsem vzhůru déle, ale před chvilkou jsem se na tebe přišel podívat. Vypadáš tak pokojně, když spíš.“ Něžně ji políbil a pak přešel ke skříni, aby si našel svetr.

Julia se převalila na břicho a bezostyšně ho okukovala. Nemohla se nabažit toho, jak mu košile obepíná ramena. A ze své současné pozice mohla rovněž obdivovat jeho pozadí v těch upnutých, těsných džínech.

Tak tohle je zatraceně skvělé derri?re, pomyslela si. Gabriel se na ni přes rameno ohlédl. „Co jsi říkala?“

„Nic.“

Stáhl rty, jako by se snažil potlačit úsměv. „Ach, vážně?“

Přešel k ní, sklonil se a zašeptal jí do ucha: „Nevěděl jsem, že jsi zatížená na zadky.“

„Gabrieli!“ Poněkud v rozpacích, že se nechala přistihnout, ho lehce plácla po rameni a oba se začali smát.

Chytil ji kolem pasu a přitáhl si ji na klín. „Nicméně bych rád uvedl, že se můj zadek cítí vcelku polichocen.“

„Ach, vážně?“ nadzvedla obočí.

„Rozhodně. A přeje si, abych ti předal jeho nejuctivější pozdravení a – ehm – těší se, až se s tebou ve Florencii seznámí poněkud více osobním způsobem.“

Julia nad ním zavrtěla hlavou a naklonila se k němu v tiché prosbě o polibek. Dostala krátkou, ale něžnou odměnu a pak se Gabriel odtáhl.

Najednou zvážněl. „Musím si s tebou promluvit o pár věcech.“ Kousla se do rtu a čekala.

„Simon byl zatčen a bylo vzneseno několik obvinění. Jeho otec zavolal rodinnému právníkovi, aby ho z toho vysekal, a proslýchá se něco o propuštění na kauci.“

„Opravdu?“

„Zdá se, že senátor chce udržet tu špinavou záležitost mimo hlavní zprávy. Scott měl telefon se státním zástupcem a ten ho ujistil, že tvůj případ bude mít velmi vysokou prioritu. Scott mu zdůraznil, že bychom si všichni přáli, aby šel do vězení, a ne do nějakého nápravného zařízení nebo léčebného programu. Ale vzhledem k Simonovým konexím myslím, že vězení je nepravděpodobné.“

Julia v duchu poděkovala Scottovi, že za ni jednal jejím jménem.

„A co ty? Hrozí ti něco?“

Gabriel se usmál. „Ten jejich právník mlel něco o nějakém obvinění. Naštěstí s ním měl můj bratr krátký, ale poučný rozhovor, v němž poukázal na to, že tisk by měl určitě velký zájem slyšet můj názor na věc, stejně jako tvůj. Nebudu obviněn. A není nutné dodávat, že všem zúčastněným se teď ze Simona dělá špatně.“

Julia zavřela oči a pomalu vydechla. Představa, že by se Gabrielovi něco stalo, ji mučila, zejména proto, že se to všechno stalo kvůli ní.

„Musím si dát sprchu a obléknout se,“ řekla a otevřela oči.

Gabriel jí věnoval žhavý pohled a jedním prstem přejel po celé délce její paže. „Strašně rád bych si ji dal s tebou, ale bojím se, že by to mohlo mé rodině připadat skandální.“

Julia se zachvěla. „No, nemůžu vás nechat pohoršit vaše příbuzné, profesore Emersone.“

„Zajisté, slečno Mitchellová. To by bylo šokující. Velmi šokující. Takže v zájmu slušnosti se můj velmi polichocený zadek a já musíme

sprchy s vámi vzdát.“ Naklonil se dopředu a oči mu zářily. „Protentokrát.“

Rozesmála se a on ji nechal, aby se věnovala své každodenní očistě.

Když se Julia vracela ze sprchy do své ložnice, našla Gabriela, jak postává na chodbě. „Děje se něco?“

Zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem se jen ujistit, že nezakopneš, nebo tak něco. Kde máš berle?“

„Ve svém pokoji. Jsem v pořádku, Gabrieli.“ Dokulhala kolem něj do pokoje, popadla hřeben a začala si jím nešikovně rozčesávat své dlouhé, zacuchané vlasy.

„Nech mě to udělat.“ Gabriel k ní přistoupil a vzal jí kartáč na vlasy z ruky.

„Ty se mi chystáš rozčesat vlasy?“

„Proč ne?“ Vytáhl židli a pobídl ji, aby si sedla. Stoupl si za ni, pomalu jí začal prsty projíždět vlasy od kořínků ke konečkům a ručně je rozplétal.

Julia zavřela oči.

Gabriel chvíli mlčky pokračoval, než přiblížil rty k jejímu uchu. „Líbí se ti to?“

Spokojeně zavrněla, oči stále zavřené.

Uchechtl se a potřásl hlavou. Byla tak roztomilá a bylo velmi snadné ji potěšit. A on jí to potěšení přinášet chtěl, přímo zoufale. Když rozmotal všechny zacuchané prameny, jemně je pomalu a po vrstvách kartáčoval. Nikdy, ani ve svých nejdivočejších snech, si Julia nepředstavovala Gabriela jako kadeřníka. Ale ve způsobu, jakým se jí dotýkal, bylo něco instinktivního, a z pocitu, když jeho dlouhé prsty hýčkaly její vlasy, jí začalo být horko. Dokázala si představit radosti, které ji čekaly ve Florencii, kde si ho bude moci užívat celého. Nahého. Rychle zkřížila nohy.

„Pokouším vás, slečno Mitchellová?“ zašeptal jeho medový hlas.

„Ne.“

„Pak to musím dělat nějak špatně.“ Ovládl smích, zpomalil pohyby hřebenu a políbil ji na ucho. „I když můj skutečný záměr je přivolat váš úsměv.“

„Proč jsi ke mně tak laskavý?“

Ustal v pohybu. „To je divná otázka pro tvého milence.“

„Myslím to vážně, Gabrieli. Proč?“

Znovu jí projel prsty skrz vlasy. „Ty jsi ke mně byla laskavá od první chvíle, co jsem tě potkal. Proč bych neměl být i já? Nemyslíš, že si zasloužíš, aby se s tebou zacházelo laskavě?“

Julia se rozhodla dál na své původní otázce netrvat. I přes to, jak byla minulý večer mimo, pamatovala si, že mu v nemocnici vyjádřila svou lásku. Ale její prohlášení nebylo opětováno.

Tohle stačí, pomyslela si. Jeho činy, jeho laskavost, jeho ochranitelství.

To je víc než dost. Nepotřebuji slova.

Julia ho milovala tak moc, až to bolelo; vždycky ho milovala a její láska hořela tak jasně, že ani během jejích nejtemnějších dnů nemohl její jas uhasnout. Ale nezdálo se, že by jí Gabriel její lásku vracel.

Když skončil s jejími vlasy, trval na tom, že jí nachystá oběd. Zůstali potom sedět v kuchyni a plánovali si, co budou dělat večer, až zazvonil telefon a vešel Richard s bezdrátovým sluchátkem v ruce.

„To je tvůj otec,“ řekl a podal telefon Julii.

Gabriel ho popadl a přikryl mikrofon rukou. „Nemusíš s ním mluvit.

Já to vyřídím.“

„Stejně si nakonec budeme muset promluvit.“ Julia sklouzla z barové stoličky a odbelhala se o berlích do jídelny.

Richard nad svým synem zakroutil hlavou „Nemůžeš se stavět mezi Julii a Toma.“

„Není moc dobrý otec.“

„Je to jediný otec, jakého má. A ona je světlo jeho života.“

Gabriel přimhouřil oči. „Kdyby mu na ní alespoň trochu záleželo, ochránil by ji.“

Richard mu položil ruku na rameno. „Rodiče dělají chyby. A někdy je jednodušší strčit hlavu do písku než si přiznat, že je tvoje dítě v průšvihu. A že to je tvoje vina. Znám to z vlastní zkušenosti.“

Gabriel stiskl rty, ale nic neřekl.

Julia se vrátila během deseti minut. Přestože byl Richard stále v kuchyni, Gabriel si ji přitáhl do náruče a políbil ji na tvář. „Je všechno v pořádku?“

„Táta mě chce vzít dnes večer na večeři,“ vyhrkla.

Zdálo se, že Richard pochopil její příchod jako signál, aby odešel, a tak se vytratil po schodech nahoru do své pracovny.

„Chceš se s ním sejít?“

„Asi to bude nepříjemné. Ale řekla jsem, že půjdu.“

„Nemusíš nic z toho dělat. Místo toho tě můžu vzít na večeři já.“

Zavrtěla hlavou. „Snaží se, Gabrieli. Je to můj otec. Musím mu dát šanci.“

Gabriel frustrovaně zavrtěl hlavou, ale rozhodl se, že se s ní nebude hádat.

Přesně v šest hodin se na prahu u Clarkových objevil Tom Mitchell v kalhotách od obleku, košili a kravatě. Nervózně si s ní pohrával. Nebyl zvyklý ji nosit. Ale kvůli Julii…

Richard ho uvedl do obývacího pokoje a snažil se ho zabavit, zatímco čekali, až Julie sejde dolů.

„Jsi si jistá, že tam chceš jít?“ Gabriel ležel na posteli a díval se, jak si Julia nanáší rtěnku a pudr.

„Nebudu vzdorovat vlastnímu otci. Kromě toho, Rachel chce vytáhnout Richarda na nějaký holčičí ilm a ty jdeš ven s klukama. Stejně bych tu seděla sama.“

Gabriel se zvedl z postele, došel k ní a objal ji kolem pasu. „Nebyla bys sama. Zůstal bych s tebou. A já vím, jak bavit dámy.“ Začal jí sázet vlhké polibky za ucho, aby se ji pokusil přesvědčit. „Vypadáš nádherně,“ zašeptal.

Začervenala se. „Děkuji.“

„Rachel ti našla šátek.“ Prsty přejel po modrém hedvábném šátku od Hermése, který jeho sestra umělecky naaranžovala Julii kolem krku, aby zakryla její kousnutí.

„To byl Gracein,“ zašeptala Julia. „Dárek od Richarda.“

„Richard ji rád hýčkal. Zejména v Paříži.“

„Jsi mu velmi podobný.“ Stoupla si na špičky a vtiskla mu polibek na tvář.

„Počkej, až dorazíme do Florencie.“ Přitáhl si ji k sobě, a než ji pustil, vášnivě ji políbil.

„Tak co máte s klukama v plánu? Ne – striptýzový klub?“ Podívala se na něj skrz řasy a vypadala vážně až moc roztomile.

Gabriel se zamračil. „Myslíš, že bych to udělal?“

„Není to to, co kluci dělají, když si vyrazí ven?“

Pohladil ji po tváři hřbetem ruky. „Domníváš se, že by Rachel takovou exkurzi schválila?“

„Ne.“

„A co já, myslíš, že tohle je to, co chci?“ Julia odvrátila pohled a neodpověděla.

„Proč bych se měl jít dívat na jiné ženy, když ta nejkrásnější žena na světě se se mnou každou noc dělí o postel?“ ohradil se a zlehka ji políbil. „Jediná žena, kterou chci vidět nahou, jsi ty.“

Julia se zahihňala. „Jaká že byla ta moje otázka? Nemůžu si vzpomenout, na co jsem se tě ptala.“

Ušklíbl se. „To je dobře. Pojď ke mně.“

??

Později večer, když dům tonul ve tmě a všichni už odpočívali, Julia vklouzla do Gabrielova pokoje v jednoduché modré noční košili. Seděl v posteli a četl si. Byl do půl těla nahý, na nose měl brýle, kolena pohodlně ohnutá vzhůru.

„Ahoj, ty tam.“ Usmál se a odložil Konec dobrodružství na noční stolek. „Vypadáš rozkošně.“

Přendala si berle do jedné ruky a vděčně přejela prsty po látce košile.

„Díky, že jsi mi zajel k tátovi pro věci.“

„Není zač.“ Natáhl ruku a ona si vlezla do postele vedle něj.

Líbali se, dokud si nevšiml, že má na sobě pořád Gracein šátek od Hermése. Zatahal za jeden z jeho cípů. „Proč ho máš pořád na sobě?“

Julia sklopila oči. „Nechci, aby ses musel dívat na moji jizvu.“ Zvedl jí bradu. „Nemusíš se přede mnou schovávat.“

„Je ošklivá. Nechci ti ji připomínat.“

Pátravě se zadíval hluboko do jejích očí. Pak jí pomalu uvolnil šátek. Zatáhl za něj, až jí jemně sklouzl ze zátylku a spadl mu do ruky. Cítila,

jak jí ze smyslného dotyku hedvábí na její kůži ve spojení s Gabrielových planoucím pohledem naskočila husí kůže. Položil šátek na noční stolek, naklonil se a opakovaně přitiskl rty k tomu cejchu.

„Oba máme jizvy, Julianne. Moje jen nejsou na kůži.“

„Přála bych si, abychom neměli,“ zašeptala. „Kéž bych byla dokonalá.“ Gabriel smutně zavrtěl hlavou. „Líbí se ti Caravaggio?“

„Velice. Jeho obraz Obětování Izáka je můj oblíbený.“

Přikývl. „Já jsem vždycky upřednostňoval Nedůvěřivost svatého Tomáše. Richard má jeho kopii ve své pracovně. Dneska jsem si ho prohlížel.“

„Vždycky jsem si myslela, že ten obraz je – zvláštní.“

„Je zvláštní. Ježíš se po svém vzkříšení zjeví svatému Tomáši a Tomáš vkládá prsty do rány po kopí v Ježíšově boku. Má to docela hluboký význam.“

Julia tu hloubku nepostřehla, a tak zůstala zticha.

„Jestli chceš čekat, až tvoje jizvy zmizí, Julianne, budeš čekat navěky. Jizvy nikdy nezmizí. Caravaggiův obraz mi tuhle skutečnost objasnil. Jizvy se mohou zahojit a můžeme na ně časem zapomenout, ale jsou trvalé. Dokonce ani Ježíšovi jeho jizvy nezmizely.“ Gabriel si přemýšlivě mnul rukou bradu.

„Kdybych si dal tu námahu a přestal být tak sobecký, uvědomil bych si to. A choval bych se ke Grace a své rodině mnohem ohleduplněji. A v září a v říjnu bych bral větší ohledy i na tebe.“ Odkašlal si. „Doufám, že mi odpustíš ty jizvy, které jsem ti udělal já. Vím, že jich bylo hodně.“ Julia mu vylezla na klín a energicky ho políbila. „Udělala jsem to už dávno a odpustila bych ti mnohem víc než jen jizvy. Prosím, už o tom

znovu nemluvme.“

Dva skoro milenci seděli chvíli tiše, než se jí Gabriel zeptal, jak to večer probíhalo.

Julia se ošila. „Brečel.“

Gabriel nadzvedl obočí. Tom Mitchell brečel? Tomu nevěřím.

„Popsal mi, co našel v domě. A když jsem mu řekla, co se stalo předtím, než jsi mě zachránil, rozplakal se. Vyprávěla jsem mu o některých hádkách a věcech, které měl on ve zvyku říkat. A můj táta brečel, přímo

uprostřed luxusní restaurace.“ Zavrtěla hlavou. „Oba jsme plakali. Byl to zmatek.“

Gabriel jí odhrnul vlasy z tváře, aby na ni lépe viděl. „To je mi líto.“

„Měla jsem pár věcí, které jsem mu potřebovala říct, a on poslouchal

– možná poprvé v mém životě. Alespoň se snaží. To je velký pokrok. A když bylo všechno tohle za námi, mluvili jsme o tobě. Chtěl vědět, jak dlouho už se vídáme.“

„A co jsi mu řekla?“

„Řekla jsem, že jsme se velmi dlouho neviděli, ale že tě… mám ráda.

A že jsi pro mě hodně udělal a že o tebe stojím.“

„Řekla jsi mu, co k tobě cítím?“

Nasadila rozpačitý výraz. „No, tu část o tom, že se se mnou chceš ve Florencii milovat, jsem vynechala. Ale řekla jsem mu, že si myslím, že mě máš rád.“

Gabriel se zamračil. „Mám tě rád? Vážně, Julianne, to je to nejlepší, co jsi mohla říct?“

Pokrčila rameny. „Je to můj táta. Nechce slyšet sentimentální věci. Chce vědět, jestli ještě pořád bereš drogy a rveš se. A jestli mi nezahýbáš.“

Gabriel sebou trhl.

Pevně ho objala. „Samozřejmě že jsem mu řekla, že jsi vzorem spořádaného člověka a že se ke mně chováš jako k princezně. Že si tě nezasloužím.“

„No, to je lež.“ Políbil ji na čelo. „To já si nezasloužím tebe.“

„Nesmysl.“

Nějakou chvíli se něžně líbali a Gabriel si sundal brýle a položil je nahoru na svou knihu. Zhasl světlo a blaženě se s ní zezadu přitiskl.

Těsně předtím, než upadli do spánku, Julia zašeptala: „Miluji tě.“

Když neodpověděl, předpokládala, že už usnul. Povzdechla si, tiše zavřela oči a opřela se zády o jeho hruď. Jeho silná paže se ovinula kolem jejího pasu a přitáhla si ji ještě pevněji.

Slyšela, jak se hluboce nadechl a zadržel dech. „Taky tě miluji, Julianne Mitchellová.“

30. kapitola

Příští ráno probudil Julii pocit něčeho horkého, tisknoucího se k jejímu srdci, a teplý dech, který jí vanul zezadu na krk. Když se rozkoukala, zjistila, že ji Gabriel ve svém objetí drží jednou rukou za ňadro. Uchechtla se a zavrtěla se v jeho sevření.

Při jejím nečekaném pohybu zavrčel.

„Dobré ráno, Gabrieli.“

„Dobré ráno, krásko.“ Rty vyhledal její tvář a políbil ji.

„Beru to tak… že se ti spalo dobře.“

„Velmi dobře. A tobě?“

„Výborně, děkuji.“

„Vadí ti to?“ Rukou ji jemně hladil přes noční košili.

„Ne. Je to dobrý pocit.“ Obrátila se čelem k němu.

Posunul jí ruku do kříže, aby si ji mohl přitáhnout k hlubokému polibku.

„Julianne.“ Odhrnul jí několik pramenů vlasů z očí. „Je tu něco, co bych ti chtěl říct.“

Svraštila obočí.

Přejel jí prstem po jednom z obočí a snažil se jí vyhladit vrásky. „Nemrač se. Je to hezké. Alespoň myslím.“

S očekáváním se na něj zadívala.

Oči měl doširoka otevřené, tmavé a vážné. „Miluji tě.“

Dvakrát zamrkala a po tváři se jí pomalu rozlil úsměv. „Taky tě miluju. Myslela jsem, že jsem se přeslechla, když jsi to minulou noc říkal.“

Něžně ji políbil. „Nebyl jsem si jistý, jestli jsi mě slyšela.“

„Víš, už jsi mi to řekl dřív.“

„Kdy?“

„Tu noc, kdy jsem tě zachránila před Christou. Ukládala jsem tě do postele a ty jsi mě oslovoval Beatrice. Říkal jsi, že mě miluješ.“

Hlasitě polkl. „Julianne, je mi líto, že to trvalo tak dlouho, než jsem ti to řekl pořádně.“

Objala ho kolem krku a přitiskla čelo ke strništi na jeho bradě. „Děkuji ti.“

„Ne, miláčku. To já bych měl děkovat tobě. Já jsem – nikdy jsem se takhle ještě necítil. Nutí mě to uvědomit si, kolik času jsem ztratil.“ Gabrielovy oči zesmutněly.

Julia ho něžně políbila. „Oba jsme potřebovali dospět. Takhle je to lepší.“

„Lituji toho, jak jsem se choval k těm ostatním ženám. A že jsem s nimi zbytečně ztrácel čas. Víš to, viď?“

„Mně je líto, že jsem byla s ním. Ale ani jeden z nás s tím teď už nemůže nic dělat, kromě toho, že budeme šťastní, že jsme našli jeden druhého.“

„Kéž bychom mohli strávit celý den v posteli.“ Najednou jeho hlas posmutněl.

Zasmála se. „Myslím, že by to šokovalo a pohoršilo tvé příbuzné.“

„S největší pravděpodobností. Kčertu s nimi.“

Oba se smáli, dokud se jejich smích nezměnil ve vášnivé polibky. Ona se odtáhla jako první. „Můžu se tě na něco zeptat?“

Gabrielovi ztuhla čelist. „Samozřejmě.“ Nebuď dnes ráno moc zvědavá, Julianne. Nemůžu ti pod Richardovou střechou vyprávět všechno.

„Jaký druh spodního prádla se ti na ženě líbí?“

Gabrielovo sevření zubů okamžitě povolilo a rty se mu zkroutily do lišáckého úsměvu. „Ptáš se, protože – si děláš průzkum?“ Zasmál se, vzal ji za ruku a přitiskl rty na její klouby.

Podívala se na jejich spojené ruce. „Chtěla bych jít před naším výletem na nákupy. Přemýšlela jsem, co se ti – líbí.“

Věnoval jí žhavý pohled, ztěžklý touhou. „Julianne, jsem muž. Pokud bych měl říct, jaké mám nejradši spodní prádlo, bylo by to žádné

prádlo.“ Zvedl jí bradu, aby jí viděl do očí. „Jsi velmi krásná. Když pomyslím na to, že budu s tebou, myslím na to, jak trávím čas obdivováním tvé krásy – tvé tváře, tvých ramen, tvých ňader, každé tvé části. Smetanové, narůžovělé a měkké křivky pro moje tělo, aby je mohlo uctívat.“

Jemně na ni zatlačil, aby ležela na zádech, a on jí klečel po obou stranách boků. „Chci, aby sis na sebe vzala něco, v čem se ty budeš cítit pohodlně a krásná. Protože tak přesně chci, aby ses cítila, až budeme spolu.“ Zajal její ústa a zaujatě ji líbal.

Když se odtáhl, rozpustile se na něj podívala. „Tak pohodlně jako v bombarďácích?“

Vypadal zmateně. „No, nemám ponětí, jestli to nemá něco společného s vojenským letectvem, ale určitě bych nic nenamítal, pokud se v nich budeš cítit dobře.“

Zaklonila hlavu, aby se ho mohla dotknout špičkou nosu. „Jsi roztomilý, víš to? Ale já jsem to myslela vážně, když jsem se tě ptala. Chci si vybrat něco, co se ti bude líbit.“

„Bude se mi líbit cokoliv za předpokladu, že to budeš mít na sobě ty.“ Znovu ji políbil, a tentokrát si dovolil to potěšení spustit svůj nahý hrudník skoro až k ní, ale ještě se jí nedotýkal. Mezi jejich kůží narůstalo horko a přeskočila jiskra. Julia brzy nemohla popadnout dech.

„Barva?“ Zalapala po dechu. „Oblíbený styl?“

Sám pro sebe se zasmál a hladil ji po tváři, která se pod jeho prsty červenala. „No, ne černá nebo červená.“

„Myslela jsem, že to jsou ty klasické barvy, které jsou považovány za svůdné.“

Přesunul se na stranu, aby jí mohl zašeptat do ucha. „Ty už jsi mě svedla. Jsem zmámený a roztoužený a velmi, velmi nadšený.“

Teď už bylo horko v celém pokoji a ona zapomněla, na co se to dál chtěla zeptat. Nakonec si vzpomněla. „Takže černá ani červená ne. Nějaké oblíbené barvy?“

„Jsi pěkně tvrdohlavá, že? Myslím, že bys vypadala skvěle ve světlých barvách – bílá, růžová, modrá. Představuji si tě v něčem klasickém, s vlasy spadajícími na ramena. Ale není to o mně, tohle je o tobě. A pro-

to si myslím, že by výběr měl být na tobě.“ Usmál se. „Ovšem, mohl bych ti koupit jeden nebo dva kousky, až tam budeme. Ale pro naše poprvé je to všechno o tom, co ty chceš. Co ti pomůže cítit se výjimečná, sexy a milovaná. To je to, co chci já, protože tě miluju.“

„Taky tě miluju.“

Usmála se na něj a on měl pocit, jako by mu tálo srdce. Vzala do ruky jeho tvář, přejela palcem po hraně jeho čelisti a on zavřel oči a přitiskl se k její dlani. Když je znovu otevřel, byly průzračné, jasné a velmi hladové.

Musela odvrátit pohled. „Musím se připravit. Kolik máme času před odjezdem do Philadelphie?“

Začal ji líbat po klíčních kostech od jednoho ramene k druhému.

„Po – polibek – snídani – polibek. Letí nám to večer – polibek – a musíme být na letišti brzy.“ Dvojitý polibek.

Dala mu poslední pusu a zmizela o berlích na chodbu.

Dole Richard doslova tancoval okolo plotny a chystal pro svoji hladovou rodinu nedělní snídani. Scott se cpal vším, co nebylo přibité nebo co si nestihl ukořistit někdo jiný, a Rachel s Aaronem se skláněli nad Aaronovým BlackBerry a prohlíželi si fotograie míst pro svatební recepce ve Philadelphii.

„Tady jsou.“ Když vešli do kuchyně, Rachel pozdravila svého bratra a svou nejlepší přítelkyni.

„Měla bych ti ho vrátit,“ zašeptala Julie a začala si sundávat šátek, který měla uvázaný kolem krku.

„Nech si to. Máma by si přála, abys ho měla.“

Julia svou kamarádku objala. Opět byla vděčná za její štědrost; a také za tu Graceinu, jejíž velkorysá přítomnost se nikdy nezdála být moc daleko.

„Dnes ráno vypadáš šťastně,“ řekl Scott a nalil Julii sklenici pomerančového džusu, když se posadila.

„To jsem. Opravdu.“

„Ujisti se, že se k tobě chová správně,“ zašeptal s vážným výrazem ve tváři.

„Změnil se, Scotte. On… mě miluje.“ Mluvila tichým hlasem, aby ji nikdo jiný nemohl slyšet.

Scott se na ni překvapeně podíval. „Ať se propadnu,“ zamumlal. Rozpačitě přešlápl a změnil téma.

„Simon měl mít včera slyšení o propuštění na kauci. Jeho právník se snažil, aby ho pustili na svobodu.“ Opatrně se na Julii podíval. „Nedokázal jsem zjistit, jak to dopadlo.“

Chvíli trvalo, než jí došla jeho slova, ale když se tak stalo, zachvátila ji úzkost. Omylem převrhla pomerančový džus a proměnila svou snídani v lepkavou, šťávou prosáklou katastrofu.

Rychle zamrkala a snažila se uklidnit, pokoušela se uklidit svůj poslední nepořádek a proklínala se, že je z ní takový uzlíček nervů.

Gabriel už musí být unavený sledováním, jak mi pořád něco padá. Já jsem takový idiot.

Než se stačila postavit na nohy, před obličejem se jí objevila něčí ruka. Julia vzhlédla k páru dotčených safírových očí. Gabriel lehce pohnul rukou a pobídl ji, aby se ho chytila. Přitáhl si ji k boku, posadil ji na jinou barovou stoličku a rychle ji políbil na čelo.

„Už jsi v bezpečí,“ zašeptal. „Nenechám ho, aby se k tobě přiblížil.“ A aby jí dodal odvahy, konejšivě jí třel paže.

Zatímco Richard připravoval další vale, Gabriel posbíral zničenou snídani a zamířil ke dřezu.

„Udělám to. Sedni si se svou přítelkyní,“ řekl Scott tichým chraplavým hlasem Gabrielovi přes rameno. „A omlouvám se.“

Nikdo si té sotva patrné výměny mezi dvěma bratry – marnotratným a věrným synem – nevšiml. Jejich oči se setkaly a proběhl mezi nimi pohled plný pochopení a možná i odpuštění. Gabriel vděčně přikývl a posadil se k Julii, objal ji rukou kolem pasu a mumlal jí do ucha konejšivá slova, dokud se nepřestala třást.

Musí ji dostat pryč ze Selinsgrove.

Když odjížděli, Julia zavřela oči a vydechla úlevou. Byl to den plný emocí. Loučit se se svou adoptivní rodinou bylo vždycky obtížné. A loučit se s otcem po všech těch víkendových událostech bylo vyčerpávající.

„Je ti líto, že odjíždíš?“ Gabriel natáhl ruku a pohladil ji po tváři.

Podívala se na něj. „Jedna moje část by tu chtěla zůstat. Ta druhá se nemůže dočkat, až to všechno nechá za sebou.“

„Cítím se stejně.“

„Co ti to můj táta říkal, když jste si potřásali rukou?“

Gabriel se na sedadle ošil. „Děkoval mi. Řekl, že ví, že jsi mohla být zraněná mnohem hůř.“ Gabriel si propletl své dlouhé prsty s Juliinými a zvedl je ke svým rtům, aby je políbil. „Požádal mě, abych na jeho malou holčičku dával pozor. Říkal, že jsi pro něj vším.“

To způsobilo, že se Julii skutálela slza po tváři. Otřela si ji a zadívala se z okna. Věci s jejím otcem se rozhodně změnily.

Při zpátečním letu do Toronta se Julia přitulila ke Gabrielovi, odložila práci a nechala svou hlavu spočinout na jeho rameni.

„Potřebuji naplánovat náš výlet,“ řekl a vtiskl jí polibek na temeno hlavy.

„Kdy vyrazíme?“

„Měl jsem v plánu odcestovat, jakmile v pátek skončí výuka. Ale jelikož jedeš taky, budu muset počkat, až Katherine dokončí tvé hodnocení. Moje přednáška má být desátého prosince. Mohli bychom odletět osmého?“

„Myslím, že ano. Musím v pátek odevzdat eseje a Katherine očekává, že jí předložím část své diplomové práce. Předpokládám, že odevzdá mé hodnocení během několika následujících dnů, takže bych pravděpodobně osmého mohla odjet. Kdy se plánuješ vrátit?“

Gabriel se pootočil, aby ji mohl obejmout, a ona si znovu opřela hlavu o jeho rameno. „Rachel je neoblomná a chce nás mít na Vánoce všechny zpátky doma. To zahrnuje i tebe. Takže budeme muset odjet z Itálie třiadvacátého nebo čtyřiadvacátého a místo do Toronta letět do Philadelphie. Pokud bys tedy raději nestrávila Vánoce se mnou v Itálii.“

Julia se zasmála. „Nebudu riskovat, že vzbudím Rachelin hněv. A táta mě čeká, i když ví, že nemůžu bydlet v jeho domě.“ Mimoděk se otřásla.

Gabriel si ji přitáhl k sobě. „Pak můžeš zůstat se mnou. Zamluvíme si pokoj v hotelu. Už nikdy nebudu znovu spát naproti přes chodbu.“

Začervenala se nad jeho poznámkou a usmála se.

„Budeme mít dva týdny, abychom si užili Florencii. Nebo můžeme zajet do Benátek a do Říma, kdybys chtěla. Můžeme si pronajmout vilu v Umbrii. Znám místo blízko Todi, kde je moc krásně. Rád bych ti ho ukázal.“

„Pokud budu s tebou, lásko, je mi jedno, kde budeme.“

Jeho rty se na okamžik sevřely. „Bůh ti za to žehnej,“ zamumlal.

„Rachel plánuje svatbu na konec srpna, za předpokladu, že místo, které si vybrali, bude k dispozici. Zajímalo by mě, proč chce čekat tak dlouho.“ Julia zkoušela, jestli Gabriel něco neví.

Pokrčil rameny. „Jak znám Rachel, bude to trvat několik měsíců, aby si byla jistá, že byli pozváni všichni správní lidé a že svatbu bude přenášet CNN.“

Oba se zasmáli.

„Myslím, že Rachel chce brzy založit rodinu,“ řekla Julie. „Zajímalo by mě, co si o tom myslí Aaron.“

„Miluje ji. Chce se s ní oženit. Nejspíš je nadšený při pomyšlení na lásku svého života nosící jeho dítě.“

Na chvíli se odmlčel a podíval se na ni. „Julianne, vadí ti, že já nemůžu…?“

„Ani ne, alespoň ne teď. Chci dokončit magisterské studium a pak pracovat na svém doktorátu. Ráda bych učila.“ Pokrčila rameny. „Možná je to výhoda, když randíš s mladší ženou.“

Gabriel si odfrkl. „Děláš ze mě starožitnost. Uvědom si, že až ti bude třicet, pravděpodobně změníš názor, jestli ne dřív. A až se to stane…“

Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Co předpokládáš, že řeknu – že tě nechci? Nic takového se nechystám říct. Miluji tě, celého, tak jak jsi. Prosím, neodstrkuj mě, když jsme se konečně sblížili.“ Zavřela oči. „Bolí to.“

„Odpusť mi,“ zašeptal a políbil ji na hřbet ruky.

Přijala jeho omluvu a snažila se odpočívat, unavená dnem plným emocí.

Gabriel si protřel si oči, aby mohl přemýšlet. Ale brzy si uvědomil, že aby se mu to povedlo, potřebuje od ní odstup.

Nebudu tě muset odstrkovat, až ti řeknu o Paulině…

??

První týden v prosinci byl posledním týdnem výuky. Z větší části to byl klidný týden. Gabriel a Julia se poslušně drželi jeden od druhého v uctivé vzdálenosti. On se každý večer připravoval ve svém velkém bytě na přednášku pro Galerii Uizi, zatímco ona ve své malé hobití noře pilně pracovala na esejích a diplomové práci.

Neúnavně psali jeden druhému textovky:

Miláčku, chybíš mi. Přijdeš? S láskou, G

Julia se usmála na displej svého iPhonu tak, že se i ten iPhone zarděl.

Pak napsala svou odpověď:

G, taky mi chybíš. Dokončuji esej na ten šílený dantovský seminář, na který chodím. Asi budu vzhůru celou noc.

Profesor je žhavý, ale náročný. Miluji tě, Julia

Obrátila pozornost zpátky ke svému notebooku a pokračovala v úpravách eseje pro Katherine. Během několika minut její iPhone zazvonil znovu:

Miláčku, máš štěstí – jsem odborník na Danta.

Proč si nevezmeš svou esej s sebou

a já ti s ní budu pomáhat… celou noc… S láskou, G PS: Jak žhavý?

Julia se jeho zprávě zahihňala a zmáčkla tlačítko odpovědět:

Nejdražší odborníku na Danta, můj profesor je žhavý jako oheň, chilli papričky a kuřecí vindalú.

Vím, co by ta tvoje celá noc zahrnovala –

a to by mi k dokončení mé eseje nepomohlo. Odložíme to na pátek? S láskou, Tvoje Julie. XO

Julia zírala na iPhone a čekala na další zprávu. Ale žádná nepřišla, dokud nebyla v koupelně:

Drahá Julie, to bylo pěkně žhavé. Tvoje odmítnutí mého pozvání mě uvrhlo do moře samoty, které nyní musím zahnat panákem skotské a dvěma kapitolami Grahama Greena.

Tvoje X a O mi to téměř vynahradí. Miluji tě, G. PS: Ty jsi žhavá jako slunce, ale mnohem krásnější.

Julia se usmála a odpověděla krátkou zprávou, ve které mu napsala, jak moc ho miluje. Poté strávila zbytek svého večera prací.

Nakonec se setkali ve středu na jeho posledním semináři, který se stal mnohem zajímavějším díky podezřelému chování Christy Petersonové. Byla zticha. Jako obvykle byla oblečená podle poslední módy, v obepnutých pletených kašmírových šatech barvy lilku, které provokativně vystavovaly na odiv její poprsí a derri?re. Měla bezchybný make-

-up a dokonale upravené dlouhé vlasy. Ale ve tváři se jí usadil kyselý výraz a nedělala si poznámky. Paže měla vzdorně založené na svém plném hrudníku.

Když profesor Emerson položil otázku, na kterou znala odpověď, odmítla zvednout ruku. Když se na ni podíval přes obroučky svých brýlí a pokusil se ji přimět ke spolupráci, zamračila se a odvrátila pohled. Nebýt skutečnosti, že jeho mysl dlela v Dantově Ráji, asi by ho to zneklidnilo. Ale nestalo se tak.

Christa byla nápadná nejen svým mlčením, ale i svým očividným nepřátelstvím vůči Julii, pro niž si rezervovala ty nejhorší pohledy.

„Co ji žere?“ zašeptala Julia Paulovi, jakmile hodina skončila. Uchechtl se. „Možná že si konečně uvědomila, že Emerson nikdy nenechá projít její návrh dizertační práce, a tak uvažuje o změně povolání. Na Yonge Street je striptýzový klub, který hledá nové přírůstky. Mohla by to zkusit tam. Nebo taky ne.“

Teď byla řada na Julii, aby se zahihňala.

„Mimochodem, líbí se mi tvůj šátek. Velmi francouzský.“ Paul se na ni dobrácky usmál. „Dárek od přítele?“

„Ne. Od mé nejlepší kamarádky z domova.“

„No, sluší ti.“

Julia se usmála, společně si sbalili knihy a během své cesty domů v jemně padajícím sněhu si vyprávěli (mírně upravené) příběhy o tom, jak každý z nich strávil Díkůvzdání.

31. kapitola

Pátek zastihl profesora Emersona v mizerné náladě. Strávil bez Julianne skoro celý týden a byl donucen sledovat, jak po jeho semináři odchází s Paulem, aniž by se alespoň podívala jeho směrem. Musel si od ní držet odstup, a přitom jediné, co chtěl, bylo dotýkat se jí a dát všem jasně najevo, že je jeho. Během spánku, kdy ležel nahý ve tmě, k němu přicházeli démoni a noční můry, vysmívali se mu a trýznili ho – noční můry, které její přítomnost obvykle držela v šachu. Byla jeho záře, kterou nepřekonala ani ta nejjasnější hvězda. Hvězda, bez které se bude muset brzy naučit žít.

Věděl, že jí musí odhalit svá tajemství ještě předtím, než nastoupí do letadla. A litoval, že svůj (možná) poslední týden s Julianne strávil o samotě. Změnil svou letenku a zajistil pro Julianne všechny rezervace, aby ho mohla doprovázet do Florencie, ale dělal to jen napůl a ne bez investice do pojištění storno poplatků, protože opravdu věřil, že by ho mohla opustit. Děsil se okamžiku, kdy její nevinné oči ztmavnou a ona si uvědomí, že jí není hoden, a odmítne ho. Nikdy by ale nedovolil, aby darovala svoji nevinnost takovému ďáblovi nevědomky. Nechtěl by hrát Kupida její Psýché.

Protože to by bylo ďábelské.

Následkem toho ji v pátek večer, když přišla v dohodnutou dobu na večeři, uvítal s neskrývaným chladem. Políbil ji bratrsky na čelo a ustoupil stranou, čímž jí naznačil, aby vstoupila.

Zanech naděje, pomyslel si.

Julia poznala, že něco není v pořádku. A nebylo to jen kvůli tomu, že se ve vzduchu vznášela melodie Pucciniho Madame Butterly, linoucí

se z obývacího pokoje. Obvykle ji Gabriel pozdravil objetím a několika vášnivými polibky, než jí sundal kabát. Teď tu místo toho jen stál, ani se jí nepodíval do očí a čekal, až promluví.

„Gabrieli?“ Natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. „Děje se něco?“

„Ne,“ zalhal a odvrátil tvář. „Můžu ti nabídnout něco k pití?“

Julia odolala nutkání na něj naléhat, aby se něco dozvěděla, a místo toho požádala o sklenku vína. Doufala, že při večeři bude vstřícnější.

Nebyl. Mlčky jim naservíroval jídlo, a když se s ním Julia snažila navázat nad hovězí pečení zdvořilý rozhovor, odpovídal pouze jednoslabičně. Pověděla mu, že dokončila všechny své semestrální práce a že Katherine Pictonová souhlasila s tím, že ji ohodnotí ještě před osmým prosincem, ale Gabriel jenom přikývl a zíral do své téměř prázdné sklenice na víno.

Julia ho nikdy neviděla tolik pít. Jistě, ten večer, co ho zachránila z Lobby, byl také opilý, ale dnes byl jiný. Nekoketoval s ní a nebyl šťastný, trápil se. S každou další sklenkou měla větší a větší strach, ale pokaždé, když otevřela ústa, aby něco řekla, zahlédla na jeho tváři letmý záblesk smutku, a to ji zadrželo. S každým dalším drinkem byl chladnější a vzdálenější, a to natolik, že ve chvíli, kdy jí naservíroval jeden z těch domácích jablkových koláčů od své hospodyně, ho gestem odmítla a požádala ho, aby ztišil Marii Callasovou, aby si mohli promluvit.

To ho přivedlo zpátky, protože ten koláč (a Butterly), byly zlatým hřebem jeho večeře. Jeho Poslední večeře.

„Nic se neděje,“ řekl popuzeně a přešel ke stereu, aby vypnul operní árii.

„Gabrieli, nelži mi. Je zřejmé, že jsi naštvaný. Prostě mi to řekni. Prosím.“

Pohled na Julianne, nevinnou Julianne, s jejíma velkýma hnědýma očima a momentálně nakrčeným obočím ho téměř udolal.

Musí být tak sladká? Tak štědrá? Musí být tak soucitná? S tak krásnou duší?

Jeho pocit viny se prohloubil. Možná to bylo milosrdenství, že ji nesvedl. Její srdce by se mohlo uzdravit rychleji, když spolu ještě nic neměli. Vídali se jen několik týdnů. Mohla by se z toho rychle dostat, osušit si slzy a třeba si najít poklidný a mírumilovný vztah s někým hodným a stálým, jako je Paul.

Z toho pomyšlení se mu náhle udělalo zle.

Beze slova přešel k příborníku a popadl jednu z karaf a křišťálovou sklenici. Vrátil se na své místo a nalil si dvojitého panáka skotské. Naráz vypil půlku a s bouchnutím postavil sklenici na stůl. Čekal, až zeslábne ten pálivý pocit v krku. Čekal, až mu odvaha z alkoholu přilne k nitru a obrní ho. Ale na to, aby se otupila i bolest v jeho srdci, by bylo potřeba té skotské mnohem více.

Zhluboka se nadechl. „Mám nějaké – nepříjemné věci, které ti musím říci. A vím, že až budu hotový, ztratím tě.“

„Gabrieli, prosím. Já…“

„Prosím, nech mě to říct.“ Divoce si vjel rukama do vlasů. „Než ztratím odvahu.“

Zavřel oči a znovu se zhluboka nadechl. A když je otevřel, zadíval se na ni pohledem zraněného draka. „Díváš se na vraha.“

Slova k jejím uším dolehla, ale nedocházel jí jejich význam. Myslela si, že špatně slyšela.

„Nejenže jsem vrah, ale ukončil jsem nevinný život.

Pokud zvládneš zůstat se mnou pár minut ve stejné místnosti, vysvětlím ti, jak k tomu došlo.“ Čekal, až zareaguje, ale seděla naprosto tiše, a tak pokračoval. „Magisterské studium jsem strávil na Magdalen College v Oxfordu. To už víš. Co nevíš, je, že jsem tam potkal Američanku jménem Paulina.“

Julia se prudce nadechla a Gabriel se odmlčel. Pokaždé, když se ho na Paulinu zeptala, vždycky ji odbyl. Snažil se, aby si myslela, že pro ně není hrozbou, ale Julia mu nevěřila. Samozřejmě, že Paulina byla pro jejich pomalu se rodící vztah hrozbou. To ona ho tehdy v říjnu odvolala pryč z jejich večeře. A než odešel, Gabriel tam vyčerpaně stál a citoval Lady Macbeth. Julia se začala lehce třást.

„Paulina studovala v bakalářském programu. Byla to atraktivní, vysoká a královsky vypadající blondýna. Ráda lidem říkala, že je příbuzná s ruskou aristokracií, trochu jako Anastázie. Spřátelili jsme se a příležitostně jsme spolu trávili čas, ale nic fyzického. Vídal jsem se s jinými dívkami a ona byla celá pryč do někoho jiného…“

Nervózně si odkašlal.

„Absolvoval jsem a přestoupil na Harvard. Rok nebo tak nějak jsme spolu byli jen v příležitostném kontaktu přes e-mail, a pak mi napsala, že ji přijali na Harvard na magisterské studium. Studovala Dostojevského. Potřebovala pomoc s hledáním bydlení, a tak jsem jí řekl o volném místě u nás v domě. Přistěhovala se v srpnu.“

Pátravě se na Julii zadíval. Přikývla a snažila se, aby se její úzkost neprojevila v jejím obličeji.

„Ten rok, kdy přijela, byl pro mě nejtěžší. Dělal jsem na své dizertaci a zároveň pracoval jako asistent pro velmi náročného profesora. Zůstával jsem kvůli psaní vzhůru a téměř jsem nespal. Tehdy jsem začal brát kokain.“ Uhnul pohledem, pohrával si s rukama a prsty bubnoval na desku stolu.

„Chodíval jsem s klukama ze své skupiny o víkendech pít. Občas jsme se dostali do rvačky.“ Zasmál se. „Nechoval jsem se vždycky nejlíp a někdy jsme si vyrazili ven, jen abychom vyhledávali problémy. Ačkoliv se Simonem se to nakonec vyplatilo.“

Předklonil se na židli a opřel se lokty o kolena. Julia sledovala, jak nervózně pohupuje nohama. S každou větou byl čím dál neklidnější, což naznačovalo, že se čím dál víc blíží k okraji propasti, ve které měl ukrytá svoje tajemství.

„Jednou večer někdo přitáhl nějaký koks. Napadlo mě, jestli by mi to nepomohlo zůstat vzhůru, abych mohl pracovat. Takhle to začalo. Bral jsem ho jako stimulant a střídal jsem to s alkoholem. Myslel jsem si, že když jsem šel na Harvard, budu spořádaný občasný uživatel drog. Myslel jsem, že to dokážu udržet pod kontrolou.“ Zhluboka si povzdechl a tón jeho hlasu klesl. „Mýlil jsem se.

Paulina byla pořád někde poblíž. Nebála se zaklepat na moje dveře v kteroukoliv hodinu, protože jsem byl pořád vzhůru. Psal jsem a ona sedávala na mém gauči, četla si nebo mi dělala ruský čaj. Začala mi vařit. Nakonec jsem jí dal klíč, protože u mě byla vlastně pořád. Když jsem byl na koksu, moc jsem nejedl. Ona byla jediná, kdo mě přiměl sníst vůbec něco alespoň trochu výživného.“

Nyní Gabrielův hlas nabral temnější tón, jako by se vina uvnitř něj snažila prodrat ven. Vyčetl tu otázku v jejích očích a čelist mu ztuhla.

„Věděla o kokainu. Zpočátku jsem se to snažil skrývat, ale ona byla vždycky kolem. Nakonec jsem to vzdal a šňupal ho i před ní. Nevadilo jí to.“

Vyhnul se Juliině pohledu a vypadal zahanbeně. „Žila bezstarostný život. Absolutně nepoznamenaná drogami a spoustou dalších věcí. Byl jsem to já, kdo ji kazil. Jednou v noci se svlékla a navrhla, abychom si dali lajnu z těla toho druhého. Byl jsem mimo, jak jinak, a ona byla nahá…“

Dlouze vydechl a zavrtěl hlavou, oči upřené na své nervózní ruce.

„Nebudu se vymlouvat. Byla to moje chyba. Byla to hezká holka, která byla zvyklá dostat to, co chce. A ona chtěla mě – feťáka z bytu o patro níž.“ Otřel se bradou o hřbet ruky a Julia si najednou uvědomila, že se dnes ráno neoholil.

Zavrtěl se v křesle. „Druhý den ráno jsem jí řekl, že to byla chyba. Neměl jsem zájem uvázat se s jednou dívkou. Koks mi dodával sexuální apetit, i když jsem nakonec kvůli němu nenašel uspokojení. Karma, řekl bych. Byl jsem zvyklý mít každý víkend různé ženy. Ale i když jsem jí tohle všechno vysvětlil, řekla, že je jí to jedno. Nezáleželo na tom, co jsem řekl nebo udělal, nebo jak moc jsem se k ní choval jako kretén, pořád se ke mně vracela. Takže tak to bylo. Chovala se, jako by byla moje přítelkyně, a já jsem se choval, jako by to byla příležitostná matrace. Nezáleželo mi na ní, šlo mi jen o sebe, o drogy a o tu zatracenou dizertaci.“

Julia cítila, jak jí pokleslo srdce. Věděla, že Gabriel nikdy sám nevyhledával ženskou společnost. Byl to pohledný a extrémně smyslný muž. Ženy se mohly přerazit, aby upoutaly jeho pozornost. Nebyla jeho minulostí nadšená, ale smířila se s ní a řekla si, že na ní nezáleží.

Ale s Paulinou to bylo jiné. Podvědomě to cítila od prvního okamžiku, kdy zaslechla její jméno. Dokonce i když mu věřila, že už s ní nemá nic společného, to, co popisoval, bylo mnohem vážnější než jen záležitost na jednu noc. Zelený přízrak žárlivosti se jí vkradl do srdce a sevřel ho.

Gabriel vstal a začal přecházet tam a zpět. „Všechno se to zhroutilo, když mi řekla, že je těhotná. Obvinil jsem ji, že se mě snaží ulovit, a řekl

jsem jí, aby se toho zbavila.“ Tvář se mu zkřivila emocemi a vypadal, že velmi trpí.

„Plakala. Padla na kolena a řekla, že do mě byla zamilovaná už od Oxfordu a že moje dítě chce. Neposlouchal jsem ji. Hodil jsem jí nějaké peníze a vykopl ji ze svého bytu, jako by byla smetí.“ Gabriel zasténal

– zmučený výkřik, který jako by vycházel z hloubi jeho duše. Promnul si oči.

Julia si položila třesoucí se ruku přes pusu. Tohle nečekala. Ale jak se její mysl hnala plnou silou vpřed, spousta dílků té skládačky, která tvořila profesora Emersona, začala zapadat do sebe.

„Pak jsem ji dlouho neviděl. Předpokládal jsem, že šla na potrat. Ani jsem se neobtěžoval si to zjistit, tak moc jsem byl v prdeli. O pár měsíců později jsem jednoho rána doklopýtal do kuchyně a našel na ledničce snímek z ultrazvuku. Se vzkazem.“

Zhroutil se zpátky na židli a položil si hlavu do dlaní. „Stálo na něm

‚To je tvá dcera Maia. Není krásná?‘“ Gabrielova slova byla napůl přiškrcená vzlykem, který se mu vydral z hrudi.

„Viděl jsem obrys její hlavičky a nosu, její drobné ruce a nohy. Malinké ručičky a nožičky. Byla nádherná. Takové krásné, křehké děťátko. Moje holčička. Maia.“ Polkl další vzlyk. „Nevěděl jsem to. Nebylo to skutečné. Ona nebyla skutečná, dokud jsem neviděl její fotku a…“ Gabriel plakal.

Julia spatřila slzy stékající po jeho tvářích a zabolelo ji u srdce. Její vlastní oči se zalily slzami a pohnula se, aby přešla k němu. Zvedl ruku a zastavil ji.

„Řekl jsem Paulině, že jí s dítětem pomůžu. Jenže jsem byl na mizině. Všechny moje peníze padly na drogy a už jsem dlužil svému dealerovi. Paulina to věděla, a i přesto mě pořád chtěla. Vrátili jsme se k sobě a ona si četla na mém gauči, zatímco já jsem psal dizertaci. Držela se od drog dál a snažila se starat jak o sebe, tak o dítě. Taky jsem zkoušel přestat, ale nedokázal jsem to.“

Zvedl hlavu, aby se na Julii podíval. „Chceš slyšet zbytek? Nebo jsi připravená odejít už teď?“

Ani nezaváhala. Přešla k němu a objala ho kolem ramen. „Samozřejmě že chci slyšet ten zbytek.“

Pevně se k ní na okamžik přitiskl, než ji odstrčil a otřel si hřbetem ruky tváře. Rozpačitě zůstala stát u jeho boku, zatímco pokračoval ve svém doznání.

„Její rodiče žili v Minnesotě. Nebyli bohatí, ale posílali jí nějaké peníze. Grace mi obvykle taky něco poslala, kdykoliv jsem jí zavolal. Nějak se nám dařilo zůstat nad vodou. Nebo alespoň oddálit nevyhnutelné. Jenže já jsem většinu peněz utratil za drogy,“ Hořce se zasmál. „Co za chlapa sebere peníze těhotné ženské a vyhází je za kokain?“

V rychlosti pokračoval. „Jedné zářijové noci jsem šel na lám. Byl jsem pár dní pryč, a když jsem se konečně vrátil domů, odpadl jsem na pohovce. Nezvládl jsem to ani do ložnice. Ráno jsem se probudil s totální kocovinou. Potácel jsem se chodbou a uviděl na podlaze krev.“ Gabriel si zakryl oči dlaněmi, jako by se snažil zahnat svoje vidiny.

Julia se přistihla, že zadržuje dech, a čekala na jeho další odhalení.

„Sledoval jsem stopu krve a našel Paulinu ležet na podlaze v koupelně. Snažil jsem se jí nahmatat puls, ale nenašel jsem ho. Myslel jsem, že je mrtvá.“ Na několik minut se odmlčel.

„Kdybych se na ni šel podívat, když jsem se vrátil domů, mohl jsem zavolat záchranku. Ale neudělal jsem to. Byl jsem sjetý, odpadl jsem a nestaral jsem se o nikoho než jen o sebe. Když mi řekli, že přišla o dítě, věděl jsem, že je to moje vina. Zemřelo naprosto zbytečně. Bylo to stejné, jako bych ho zabil vlastníma rukama.“

Sundal si ruce z očí, nechal je před svým obličejem a pomalu je otočil, jako by je viděl poprvé v životě. „Jsem vrah, Julianne. Drogově závislý vrah.“

Otevřela pusu, aby mu odporovala, ale rychle ji přerušil.

„Paulina byla celé týdny v nemocnici, nejprve s fyzickými problémy, pak s depresí. Musel jsem přerušit své studium na Harvardu, protože jsem byl moc sjetý nebo opilý, než abych pracoval. Dlužil jsem tisíce dolarů pár opravdu nebezpečným lidem a neměl jak přijít k penězům. Paulina se v nemocnici pokusila o sebevraždu, a tak jsem ji chtěl nechat převézt do soukromého psychiatrického zařízení, někam, kde by k ní byli ohleduplní. Když jsem volal jejím rodičům a prosil je o pomoc, řekli mi, že jsem je zostudil. Že se s ní musím oženit, a pak nám pomůžou.“

Odmlčel se. „Byl bych to udělal. Ale Paulina byla příliš labilní, než abych o tom vůbec začal mluvit. Rozhodl jsem se, že splním vůči ní svou povinnost a potom si vezmu život. To by vyřešilo všechny naše problémy.“

Gabriel se na ni podíval chladnýma, mrtvýma očima. „Tak vidíš, Julianne, jsem jeden z prokletých. Díky své vlastní zvrácené lhostejnosti jsem zavinil smrt dítěte a natrvalo zničil světlou budoucnost mladé ženy. Bylo by lepší, kdybych měl kolem krku přivázaný mlýnský kámen a hodili mě do moře.“

„Byla to nehoda,“ řekla Julia tiše. „Nebyla to tvoje vina.“

Opět se hořce zasmál. „Nebyla moje vina, že jsem měl s Paulinou sex a udělal jí dítě? Nebyla moje vina, že jsem se k ní choval jako k děvce, naučil ji brát drogy a nutil ji k potratu? Nebyla moje vina, že jsem dorazil domů sjetý a ani jsem se neobtěžoval zkontrolovat, jestli je v mém bytě?“ Julia vzala jeho ruce do svých a pevně je stiskla. „Gabrieli, poslouchej mě. Přispěl jsi k té situaci, to ano, ale byla to nehoda. Pokud tam bylo tolik krve, pak bylo něco v nepořádku s dítětem. Pokud bys nezavolal záchranku v tu dobu, kdy jsi to udělal, mohla zemřít i Paulina.

Zachránil jsi ji.“

Nechtěl vzhlédnout, ale ona ho vzala rukou za bradu a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Ty jsi ji zachránil. Sám jsi říkal, že jsi to dítě chtěl. Nechtěl jsi, aby umřelo.“

Trhl sebou, pokusil se vyhnout jejímu doteku, ale nepustila ho. „Ty nejsi vrah. Byla to jen tragická nehoda.“

„Nechápeš to.“ Jeho hlas byl chladný a netečný. „Jsem stejný, jako je on. On využil tebe, já jsem využil ji. A udělal jsem mnohem víc, než že jsem ji jen využil. Choval jsem se k ní, jako by to byla jen hračka, a dával jsem jí drogy, místo abych ji chránil. Jaký druh ďábla to jsem?“

„Nejsi ani trochu jako on,“ zasyčela, jak ji ovládly emoce. „On z toho, co mi udělal, nemá výčitky svědomí, a kdyby dostal příležitost, udělá to znovu. Nebo něco ještě horšího.“

Zhluboka se nadechla a zadržela dech. „Gabrieli, udělal jsi pár chyb. Udělal jsi hrozné věci. Ale lituješ jich. Roky se je snažíš napravit. Nemělo by se to alespoň trochu počítat?“

„Ani všechny peníze na světě nemůžou zaplatit za lidský život.“

„Život, který jsi nevzal,“ opáčila a zablýsklo se jí v očích.

Schoval si obličej do dlaní. Ten rozhovor neprobíhal tak, jak čekal.

Proč je pořád tady? Proč mě neopustila?

O krok ustoupila a chvíli ho pozorovala. Cítila, jak se z něj ve vlnách valí zoufalství, a zběsile přemýšlela nad nějakým způsobem, jak k němu proniknout.

„Znáš Bídníky od Victora Huga?“

„Samozřejmě,“ zamumlal. „Co to s tím má společného?“

„Hrdina se vzdává svých hříchů a koná pokání; stará se o mladou dívku, jako by to byla jeho vlastní dcera. Ale celou tu dobu ho stíhá policista, přesvědčený o tom, že se nezměnil. Nechtěl bys být radši ta osoba, která činí pokání, než ten policista?“

Gabriel neodpověděl.

„Myslíš si, že bys měl za své hříchy trpět navěky?“ Žádná odpověď.

„Protože se zdá, že to je přesně to, co říkáš – nechceš si dovolit být šťastný. Nechceš si dovolit mít děti. Myslíš si, že jsi ztratil svou duši. Ale co vykoupení, Gabrieli? Co odpuštění?“

„Nezasloužím si ho.“

„Který hříšník si ho zaslouží?“ Zavrtěla hlavou. „Když jsem ti vyprávěla o tom, co se mi s ním stalo, řekl jsi mi, abych si odpustila a dovolila si být šťastná. Proč nemůžeš udělat totéž?“

Zadíval se dolů na podlahu. „Protože ty jsi byla oběť. Já jsem vrah.“

„Řekněme, že by to byla pravda. Co by bylo vhodné pokání, Gabrieli?

Jakou spravedlnost bys zasloužil?“

„Oko za oko,“ zamumlal.

„Dobře. Oko za oko by znamenalo, že bys měl zachránit život dítěte. Jsi zodpovědný za smrt dítěte, tak spravedlnost vyžaduje, abys život vrátil. Ne peníze, ne dárky, ale život.“

Seděl bez hnutí, ale ona věděla, že poslouchá.

„Zachránil jsi život Paulině, ale je mi jasné, že tohle ty nepočítáš. Takže je potřeba zachránit život dítěte někoho jiného. Nevykoupilo by to tvůj hřích? Nebo neposkytlo alespoň nějakou útěchu?“

„Nepřivedlo by to Maiu zpátky. Ale bylo by to alespoň něco. Udělalo by to ze mě menší – zrůdu.“ Gabriel svěsil v křesle hlavu mezi shrbená ramena.

Bolest v jeho hlase skoro roztrhla Juliino srdce vedví, ale statečně pokračovala. „Musel bys najít dítě, které by bylo ve smrtelném nebezpečí, a zachránit je. To by bylo tvé vykoupení.“

Mírně přikývl a potlačil zasténání.

Julia klesla na kolena a vzala jeho ruce do svých. „Copak to nevidíš, Gabrieli? Já jsem to dítě.“

Zvedl hlavu a podíval se na ni, jako by byla blázen, jeho uslzené oči se zabořily do jejích.

„Simon mě mohl zabít. Byl tak rozzuřený, když jsem ho praštila, že se chystal vyrazit dveře do mé ložnice a zabít mě. I kdybych zavolala policii, nikdy by nedorazili včas.

Ale ty jsi mě zachránil. Odtáhl jsi ho od mých dveří. Zabránil jsi mu jít zpátky do domu. Jsem teď naživu jenom díky tobě. Jsem Tomova holčička a ty jsi zachránil můj život.“

Zůstal bez hnutí a úplně beze slov.

„Život za život – přesně to jsi řekl. Myslíš si, že jsi život vzal, a teď jsi jeden zachránil.

Musíš si odpustit. Popros o odpuštění Paulinu, popros o odpuštění Boha, ale musíš si odpustit i ty.“

„To nestačí,“ zašeptal, velké smutné oči stále plné slz.

„Nepřivede ti to tvou dceru zpátky, to je pravda. Ale pomysli na dar, který jsi dal Tomovi – jeho jedinou dceru. Přeměň svůj dluh v pokání. Nejsi ďábel, jsi anděl. Můj anděl.“

Gabriel na ni tiše hleděl a snažil se vyčíst něco z jejích očí, rtů a jejího výrazu. Když skončil, zvedl ruku, přitáhl si ji do náruče a posadil si ji na klín. Držel ji dobu, která se zdála být jako věčnost, a slzy mu stékaly na její rameno.

„Je mi to tak líto,“ zašeptal. „Je mi líto, že jsem čekal tak dlouho, než jsem ti to řekl. Je mi líto, že je můj příběh pravdivý. Zabil jsem tvou víru ve mě. Vím to.“

„Pořád tě miluju.“

Snažila se ho uklidnit tím, že mu šeptala do ucha, nechala ho, aby se jeho žal odplavil v jeho slzách. A když nakonec vyschly, dotkla se knolíků na jeho bílé košili a rychle je rozepnula, dřív než se mohl zeptat, co to dělá. Odhrnula košili z jeho nahého hrudníku a přejela prsty přes jeho tetování. Pak pomalu, velice pomalu přiblížila rty k drakově tlamě a políbila ji.

Když se zase narovnala, Gabriel na ni zíral v němém úžasu.

Sundala si šátek a jemně mu zvedla ruku, aby se dotkl jejího kousnutí, cejchu, který už trochu vybledl, ale nezmizel. A sama položila ruku na jeho tetování. Trhl sebou a zavřel oči.

„Oba máme jizvy. A možná máš pravdu, nezmizí. Ale já jsem tvoje pokání, Gabrieli. Můj život je tvůj dar otci, který by o své dítě navždy přišel. Děkuji.“

„Jsem pokrytec,“ pronesl drsným hlasem. „Řekl jsem Tomovi, že byl hrozný otec. Jaký otec jsem byl já?“

„Moc mladý. Nezkušený. Neměl jsi dál brát drogy. Ale Maiu jsi chtěl.

Sám jsi to řekl.“

Otřásl se a oba se přitiskli jeden k druhému.

„Nic, co bych řekla, ji nepřivede zpátky. Ale pokud tě to utěší, věřím, že tvoje malá holčička zpívá s požehnanými v Ráji. S Grace.“ Setřela mu slzy. „Jsem si jistá, že Grace a Maia chtějí, abys našel lásku a odpuštění. Modlí se za tvé vykoupení. Nemyslí si, že jsi zrůda.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“ zašeptal.

„Naučila jsem se to od tebe. Zpěv dvacet tři v Dantově Ráji popisuje zvláštní místo, které Bůh vyhradil dětem. Neboť jejich jest království nebeské. A v Ráji, tam je jen láska a odpuštění. Žádná nenávist. Žádná zášť. Jen klid.“

Přitáhl si ji k sobě a oba se navzájem pevně drželi v náručí. Julia si nedokázala představit Gabrielova tajemství. A ačkoliv byla zoufalá z toho, jak jeho melancholická povaha utvářela jeho smutek, jeho žal bylo něco, co nemohla popřít.

Ona se nezamilovala do dítěte, jen aby ho viděla umírat. Takže ji ovládl soucit a vytrvalá vůle, aby mu pomohla poznat vlastní já a přijmout, že je hoden lásky, navzdory svým minulým hříchům. Seděla mu

na klíně, jeho slzy jí stále smáčely halenku, a obrázek, který tvořil Gabriela Emersona, se překvapivě vyjasňoval. V mnoha ohledech to byl velmi vyděšený malý kluk, plný strachu, že se nenajde nikdo, kdo by mu odpustil jeho chyby. Nebo kdo ho i bez ohledu na ně bude milovat.

Ale ona bude.

„Gabrieli, na téhle židli ti nemůže být pohodlně.“ Kývl jí do ramene.

„Pojď.“ Vstala, vzala ho za ruku a vytáhla ho na nohy. Vedla ho k pohovce a vyzvala ho, aby se posadil, zatímco sama zažehla oheň v krbu.

Skopl boty a ona ho přiměla, aby se natáhl a položil jí hlavu do klína. Přejížděla mu prsty po obočí a začala mu pročesávat jeho rozcuchané vlasy. Zavřel oči.

„Kde je Paulina teď?“

„V Bostonu. Když jsem dostal své dědictví, založil jsem pro ni svěřenecký fond a koupil jí byt. Několikrát byla na léčení. Ale je o ni dobře postaráno a před rokem či dvěma se částečně vrátila na Harvard.“

„Co se stalo tu noc, kdy volala během naší večeře?“

Gabriel se na ni zmateně podíval, než mu tváří problesklo poznání.

„Zapomněl jsem, že jsi ten hovor slyšela. Pila a měla autonehodu. Hystericky mi ječela do telefonu a vypadalo to, že tam budu muset zaletět. Zavolá, jenom když je v průšvihu. Nebo když něco chce.“

„Tak co se stalo?“

„Běžel jsem do svého bytu, ale než jsem odjel na letiště, zavolal jsem svému právníkovi v Bostonu. Zašel za ní do nemocnice a ujistil mě, že není tak těžce zraněná, jak mi vykládala. O pár dní později proti ní vznesli obvinění. Nemohl jsem pro ni udělat nic, jen jí najmout nějakého obhájce. Byla na tom v poslední době celkem dobře, ale tohle se čas od času stává.“

Možná to bylo mihotající se září ohně, možná to bylo stresem z toho, že musel odhalit svá nejtemnější tajemství. Ale v tu chvíli vypadal Gabriel na svých třicet a kus nápadně starý.

„Miluješ ji?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Nemyslím si, že by se moje city k ní daly počítat jako láska, i když něco k ní cítím. Nikdy mi, k mé velké hanbě, ne-

byla moc blízká. Ale nemohl jsem ji opustit. Ne, když její rodina byla tak daleko a odmítli jí pomoci. Byl jsem příčinou jejích problémů a eventuality, že už nikdy nebude mít další dítě.“ Zachvěl se a hlas mu zakolísal.

„To je důvod, proč ses rozhodl nemít děti?“

„Oko za oko, vzpomeň si. Když mi vzlykala v náručí a řekla mi to, tehdy jsem se rozhodl. Bylo těžké přesvědčit lékaře, aby ten zákrok provedli. Všichni tvrdili, že jsem příliš mladý a že si to rozmyslím. Ale nakonec jsem našel někoho, kdo to udělal. Kupodivu mě to tehdy utěšilo.“

Natáhl ruku a pohladil křivku Juliiny tváře. „Řekl jsem jí o tobě. Vždycky žárlila, ale ví, že jí nemůžu dát to, co chce. Náš vztah je – složitý. Pořád bude součástí mého života, Julianne. Potřebuji, aby sis to uvědomila. Tedy, pokud mě ještě…“

Přitiskla své rty k jeho. „Samozřejmě že tě miluju. Podporuješ ji a pomáháš jí, když se dostane do potíží. To jsou počestné skutky.“

„Věř mi, Julianne, já mám do počestnosti daleko.“

„Mohl bys mi… povědět o svém tetování?“

Posadil se, aby si mohl sundat košili, kterou bez okolků nechal spadnout na perský koberec. Položil se jí zpátky do klína a vzhlédl do jejích očí, ze kterých vyzařovalo přijetí a obavy.

„Nechal jsem si ho udělat v Bostonu, poté co jsem byl propuštěn z léčebny.“

Julia znovu velmi jemně políbila draka.

Gabriel se při pocitu jejích úst na svém nahém těle prudce nadechl.

Znovu ho začala hladit po vlasech a doufala, že ho tím utěší. „Co ten drak představuje?“

„Drak jsem já, nebo drogy nebo obojí. To srdce je moje, a je samozřejmě zlomené. Maia bude vždycky v mém srdci. Asi si myslíš, že je to strašné – mít takovou morbidní a ošklivou věc na svém těle. Natrvalo.“

„Ne, Gabrieli, to si nemyslím. Je to jako… pomník.“

„Paulina byla asi v pátém měsíci těhotenství, když o dítě přišla. Nebyla při smyslech a já taky ne, takže jsme neměli pohřeb. Před pár lety jsem pro Maiu nechal v Bostonu vztyčit náhrobní kámen.“ Uchopil Julii za ruku a políbil ji do dlaně.

„Není tam pohřbená.“ Hlas měl plný bolesti.

„Tak jako tak by tam nebyla, Gabrieli. Ona je teď s Grace.“

Odmlčel se, díval se na ni a oči se mu znovu zalily slzami. „Děkuji ti za to,“ zašeptal a znovu přitiskl rty k její ruce. „Po obou stranách náhrobku je kamenný anděl. Chtěl jsem, aby byl krásný.“

„Jsem si jistá, že je.“

„Ty už jsi část její památky obdržela.“ Vypadala zmateně.

„Tvoje stipendium. Pojmenoval jsem ho po ní – Maia Paulina Emersonová.“

Julia si otřela slzu, která se náhle objevila v koutku jejího oka. „Je mi to tak líto, že jsem se ti ho snažila vrátit. Nevěděla jsem to.“

Gabriel se natáhl a políbil ji na nos. „Já to vím, lásko. V té době jsem nebyl připravený ti vysvětlit, jak významné to stipendium je. Jen jsem chtěl, abys ho měla. Nikdo jiný ho nebyl hoden.“ Znovu ji něžně políbil.

„Měla bych ti říct, že jsem se na to ptala Rachel. Neměla tušení.“

„O Maie a Paulině neví nikdo, s výjimkou Richarda. A Grace. Tolik jsem se za to všechno styděl. Mysleli si, že Scottovi a Rachel bude stačit vědět o těch drogách. Ale o tetování neví nikdo. Ty jsi jediná.“

Zapletla mu prsty do vlasů a přála mu, aby našel klid. „Tvůj Puccini mě vyděsil,“ zašeptala.

„Zdál se mi… vhodný.“ Zavrtěla hlavou.

„Způsob, jakým jsem se choval k Paulině. Celá léta mě milovala, a já jsem jí lásku nedokázal oplatit.“ Pokrčil rozpačitě rameny a výraz v jeho očích se změnil, propaloval se do ní svou intenzitou. „S tebou bych nikdy nezacházel jako s motýlem, jako s něčím, co jsem ulovil pro své vlastní potěšení. Tebe bych nikdy nepřipíchl na kartičku a neutrhal ti křídla.“

Potřásla hlavou a přes její hezkou tvář přeběhl bolestný výraz. „Gabrieli, prosím. Věřím ti. Ty nejsi Pucciniho Pinkerton. Já to vím.“

Na důkaz svého prohlášení ho políbila, jejich rty spolu souzněly, dokud se nemusela odtáhnout, aby popadla dech.

„Nezasloužím si tě,“ zašeptal.

„Možná si nezasloužíme jeden druhého, ale já si mohu vybrat, koho budu milovat. A vybrala jsem si tebe.“

Zamračil se, jako kdyby jí nevěřil.

„Prosím, dovol mi tě milovat.“ Její hlas se při posledních dvou slovech zlomil a po tváři jí stekla zbloudilá slza.

„Jako kdybych ještě mohl uvažovat o životě bez tebe.“ Přitáhl si ji k sobě, zoufalá vášeň jeho zmučené duše svázala ty dva dohromady.

Vyšla mu vstříc; pohyb proti pohybu, oba naráz přijímali i brali, když se naklonila nad tím nádherným mužem, který spočíval svou unavenou hlavou v jejím klíně. Ústy našel její zápěstí a pokrýval je vlhkými polibky, jemně je sál na tom citlivém místě, kde byly bledé žíly pokryty pokožkou průsvitnou jako rýžový papír.

„Odpusť mi, Julianne, ale potřebuju tě. Moje sladká holčičko. Tak moc.“ Jeho oči plály jako modrý oheň a hlas měl chraplavý.

Než si uvědomila, co se děje, přetočil se tak, že seděl na gauči a ona obkročmo na něm. Pevně se k sobě od pasu nahoru tiskli a jeho ruce uctívaly jemný oblouk v jejím kříži a křivky jejího zadečku.

V koutku mysli si Julia připomněla jednu z černobílých fotograií v Gabrielově ložnici. A v tomhle okamžiku si uvědomila jejich krásu, vášeň z pohledu zúčastněné osoby. Byla to touha a potřeba, zoufalství a hluboká bezpodmínečná láska, nyní osvobozená prozrazením temných a skrytých tajemství.

Cítil její lásku v jejím polibku, v jejím objetí, ve způsobu, jakým její prsty lehce hladily jeho zátylek a povrch jeho tetování, jak ho laskala svými otevřenými ústy po liniích kresby jeho na hrudi. Dala by mu všechno. Udělala by cokoliv, aby zahnala jeho bolest, včetně svého vlastního obětování.

Obětování Izáka.

Třesoucími se prsty si rozepnula knolíky na halence a stáhla si ji z ramen. Slabý vzdech z Gabrielových úst zrcadlil zvuk hedvábí, pomalu dopadajícího na podlahu.

Ona byla jeho pokání.

32. kapitola

Julia se probudila druhý den ráno úplně nahá. Nebo si to alespoň myslela.

Leželi navzájem propletení v Gabrielově posteli a ona hlavou spočívala na jeho rameni, jeho levou ruku měla ovinutou kolem pravého boku, nohama byli zaklesnutí jeden do druhého a boky měli těsně přitisknuté k sobě.

Přejela mu rukou po zádech, až našla jemnou bavlnu zakrývající jeho nejkrásnější křivky. Pokradmu je zkoumala. Pak se zahleděla na jejich těla a uvědomila si, že má na sobě svou růžovou podprsenku a kalhotky.

V jejím snu padli do postele nazí a hodiny se milovali. Gabriel se nad ní vznášel a držel její pohled ve svém zajetí silou magnetu, zatímco do ní pomalu vstupoval, dokud se ze dvou nestal jeden. Nekonečný kruh bez konce a začátku. Uctíval ji svým tělem i svými slovy a bylo to mnohem emotivnější a krásnější, než se kdy odvážila doufat.

Ale byl to jen sen. Když ji zaplavily vzpomínky na události včerejšího večera, povzdechla si a zavřela oči. V jejím srdci se mísily smutek i úleva; smutek kvůli Gabrielově ztrátě a mučivému zoufalství a úleva, že všechna jejich tajemství už byla vyřčena.

Gabriel zamumlal její jméno. Tvrdě spal, ale oči se mu pod víčky pohybovaly. Byl předchozí noci tak unavený. Tak zlomený. Julia ho políbila na tvář, potichu se vymanila z jeho náručí a odešla do koupelny.

Když se na sebe zadívala do zrcadla, spatřila divoce rozcuchané vlasy, rozmazaný make-up a rty oteklé od líbání. Krk a hrudník jí zdobilo

několik slabě narůžovělých stop po polibcích, naprosto bezbolestných. Gabriel byl něžný, ale vášnivý milenec.

Opláchla si obličej a učesala vlasy, svázala si je do vysokého ohonu a provokativně obětovala svůj ialový župan ve prospěch jedné z Gabrielových košilí. Venku na chodbě si vzala Globe and Mail a stydlivě mávla na dobré ráno nervóznímu, ale celkem přívětivě vypadajícímu sousedovi odvedle, který zíral přes obroučky brýlí na její ladně tvarované nahé nohy, než se vytratil do svého bytu jako vyděšená myš. Nebyl po ránu na takovou krásu zvyklý a byl oblečený jen v pyžamových kalhotách pochybné značky s natištěnými obrázky Supermana.

Julia vešla do kuchyně a ocitla se tváří v tvář pěknému nepořádku, protože po večeři nikdo neuklidil; ruce i mysli měli příliš zaměstnané jinými věcmi, než aby se zabývali takovými malichernostmi. Poté, co posnídala kus jablečného koláče s vermontským čedarem, se Julia pustila do navracení Gabrielova bytu do původního stavu. Trvalo to déle, než předpokládala.

Když byla kuchyně bez poskvrny a Gabriel stále ještě nevylezl z postele, nalila si obrovský hrnek kávy a posadila se s novinami do svého oblíbeného křesla. Pohled na jeho oxfordskou košili a její hedvábnou halenku ležící na zemi jedno na druhém jí vehnal úsměv na rty a ruměnec do tváří.

„A tohle, běda, je víc, než můžem mít.“

Gabriel ji zastavil. S radostí by se mu odevzdala, protože ho milovala. Pro ni nebylo otázkou, jestli se s ním bude milovat, ale kdy. Jenže Gabriel něco zamumlal do její nahé hrudi a odtáhl se.

Tak strašně se bál, že ho opustí, až zjistí všechno o jeho vztahu s Paulinou a jejich tragické ztrátě dítěte. Ale když nic jiného, jeho přiznání je jen sblížilo. Nakonec alespoň v tomhle mu byla schopná udělat jasno. A za tři dny, možná, si budeme tak blízcí, jak si jen pár může být.

Za dva dny odjedou do Itálie a ona bude doprovázet Gabriela na jeho přednášku jako jeho přítelkyně. A až jejich čas ve Florencii skončí, možná odcestují do Benátek nebo Umbrie jako milenci.

Přes všechno, co s Gabrielem prožili, se cítila v jeho košili a jeho křesle velmi poklidně. Věřila tomu, že k sobě patří. A pokud se jejich

Osudy nespiknou proti nim, dočkají se svého štěstí. Doufala v to. Ale hluboce ji trápilo vědomí, že Paulina je schopná jediným telefonátem úplně převrátit Gabrielův život vzhůru nohama.

O víc než hodinu později vešel Gabriel do obývacího pokoje, škrábal se na hlavě a zíval. Měl rozcuchané vlasy, s výjimkou jediného dokonalého, zbloudilého pramenu, který mu padal do čela. Na sobě měl jenom vybledlé modré džíny a brýle. Nevzal si ani ponožky. (Mimochodem, je třeba poznamenat, že i Gabrielova chodidla byla atraktivní.)

„Dobré odpoledne, lásko.“ Pohladil ji po tváři a naklonil se, aby ji pořádně políbil. „Líbí se mi tvůj… úbor.“ Jeho oči visely na jejím nahém těle, které vykukovalo zpod okraje košile.

„Mně se ten tvůj taky líbí. Dnes ráno vypadáte velmi nenuceně, profesore.“

Znovu se k ní naklonil a věnoval jí žhavý pohled. „Slečno Mitchellová, máte štěstí, že jsem se rozhodl vzít si vůbec nějaké oblečení.“ Zasmál se jejímu divokému ruměnci a zmizel v kuchyni.

Ach, bohové všech panen, které plánují mít sex se svými milenci podobajícími se sexuálním bohům (bez urážky), prosím, nenechte mě podlehnout samovolnému vznícení, až mě konečně vezme do postele. Opravdu potřebuji orgasmus od Gabriela, zvláště po včerejší noci. Prosím. Prosím. Pěkně prosím…

O pár minut později se znovu objevil se svým šálkem kávy, usadil se na pohovku a jednou rukou si mnul strniště. Nakonec se na ni zamračil.

„Jsi moc daleko.“ Vyzývavě si poplácal na koleno.

Usmála se, přešla k němu a nechala ho, aby si ji pohodlně usadil do klína. Gabriel ji vděčně objal kolem boků a odhrnul jí košili, aby si mohl položit ruku na krajku jejích kalhotek.

„A jak se má slečna Mitchellová dnes ráno?“

„Unaveně,“ povzdechla si. „Ale šťastně.“ Její oči zalétly k němu. „Pokud je v pořádku, že to takhle říkám.“

„To je. Taky jsem šťastný. A Bože, tak se mi ulevilo.“ Zavřel oči a zaklonil hlavu, vydechl a velmi zhluboka se nadechl. „Byl jsem si jistý, že tě ztratím.“

„Proč?“

„Julianne, pokud by někdo udělal analýzu nákladů a přínosů, byl bych podnik s vysokými náklady, s vysokým rizikem a nízkým přínosem.“

„Nesmysl. Já tě takhle vůbec nevidím.“

Pousmál se na ni. „To jen proto, že jsi soucitná duše, která umí odpouštět. I když musím přiznat, že moje nejlepší vlastnosti a vlohy dosud zůstaly skryty.“ Teď byl jeho hlas chraplavý a v očích mu probleskla známá jiskra smyslnosti. „Ale těším se, až vám je k vašim službám předvedu, slečno Mitchellová, znovu, znovu a znovu, ad infinitum, dokud nebudete unavená jak jimi, tak mnou. A úplně, blaženě uspokojená.“

Julia ztěžka polkla.

Natáhl se a políbil ji na čelo, odložil svou kávu na stolek, aby ji mohl obejmout rukama. „Děkuji ti, že jsi zůstala.“

„Miluju tě, Gabrieli. Musíš se smířit s tím, že já nikam nepůjdu.“ V odpověď ji objal, ale mlčel.

„A nemusíš mě dobývat sexem. Ty už mě máš,“ zašeptala. „To, co je na tobě nejlepší, Gabrieli, je tvoje srdce, ne tvoje sexuální zdatnost. Bylo to tvé srdce, do kterého jsem se zamilovala.“

Mlčel tak dlouho, až si Julia si začala myslet, že ho naštvala. Nebo urazila.

Není moudré urážet milostné dovednosti potenciálního milence, dříve než jste měli možnost je ochutnat. Otevřela pusu, aby se omluvila, ale zarazil ji.

Pevně ji políbil, nejdřív nechal ústa zavřená, ale ten polibek se rychle rozvinul do jemné hry rtů a jazyků. Dlaní ji hladil po tváři.

Když se odtáhl, přitiskl si ji k sobě a zašeptal jí do ucha. „Svlékáš mě donaha. Vidíš skrze mě. Jsi jediná, kdo se kdy dozvěděl všechno, a pořád mě chceš. Jenom ty, moje milovaná.“

Podvědomě věděla, že Gabriel využíval svoji sexualitu jako štít, aby udržel skutečnou intimitu a lásku na uzdě. A díky jeho přiznání si uvědomila, jak bolestné a osamělé pro něj musely všechny ty roky být. Po té zdrcující době, kdy byl neviditelný pro vlastní matku, a té bolestivé zkušenosti být adoptovaným dítětem. Když si tohle všechno uvědomila a přidala k tomu jeho žal nad ztrátou Maii, musela velmi

tvrdě bojovat se slzami, protože ho nechtěla rozrušit. Ale nedokázala ten vodopád zastavit.

„Šššššššš, neplač,“ vydechl Gabriel. Otřel jí tváře a políbil ji na čelo.

„Miluji tě. Prosím, neplač. Ne kvůli mně.“

Přitulila se mu do náruče a snažila se zastavit proud slz. Jemně a konejšivě ji hladil po zádech. Když se uklidnila, promluvila.

„Miluju tě, Gabrieli. A nemůžu si pomoct, ale myslím, že Grace by na tebe byla velmi pyšná.“

Zamračil se. „Nejsem si jistý. Ale určitě by byla pyšná na tebe a na to, čeho všeho jsi dosáhla.“

Julia se usmála. „Grace měla dar milosrdenství.“

„To ano. Tvůj výběr slov je velmi zajímavý. Jedna z Graceiných nejoblíbenějších knih byla Přísné milosrdenství. Léta se mě snažila přimět, abych si ji přečetl. Mám někde v pracovně její výtisk. Možná bych se po něm měl podívat.“

„O čem je?“

„O mladém páru. Ten muž končí studia na Oxfordu a myslím, že se stal chráněncem C. S. Lewise. Je to příběh založený na skutečnosti.“

„Chtěla bych jet do Oxfordu a podívat se, kde se Inklings scházeli na pivo a probírali své příběhy. Katherine Pictonová o Oxfordu hodně mluví.“

Gabriel ji políbil na čelo. „Rád bych tě tam vzal. Ukázal bych ti sochy na Magdalen College, které inspirovaly Lewise k vytvoření zkamenělých zvířat v knize Lev, čarodějnice a skříň. Mohli bychom jet v červnu, pokud bys chtěla.“

Julia se usmála a políbila ho. „Pokud mi půjčíš tu Graceinu knihu, vezmu si ji do Itálie. Mohlo by být hezké mít s sebou během naší dovolené něco na čtení.“

Usmál se na ni a poklepal jí jedním prstem na špičku nosu. „Co tě přimělo myslet si, že ti nechám dost času na čtení?“

Začervenala se a hledala vyhýbavou odpověď, ale Gabriel s vážným výrazem ve tváři pokračoval.

„Je mi líto, že jsme museli minulou noc přestat. Není ode mě správné tě nejdřív takhle pokoušet a pak…“ Pátral v jejích očích po nějaké reakci.

Objala ho a něžně ho k sobě přitiskla. „Byl to neuvěřitelně emotivní večer. Byla jsem ráda, že jsem ti nablízku a že jsem usnula v tvém náručí. Prostě jsem tě chtěla jakýmkoliv způsobem utěšit. Nemusíš se omlouvat.“

Vzal její obličej do dlaní. „Julianne, utěšuje mě už pouhá tvoje přítomnost. Ale byl jsem vyčerpaný a pil jsem… to je recept na katastrofu.“ Zavrtěl hlavou a vypadal zahanbeně. „Nechtěl jsem, aby naše poprvé bylo zavalené takovou hromadou balastu, se všemi přízraky mé minulosti vznášejícími se ve vzduchu. Chci, abychom jeli na místo, kde budeme jen my sami a vytvoříme si pár nových vzpomínek. Nějakých šťastných vzpomínek.“

„Samozřejmě. I když musím říct, že jsem byla dost šťastná i z našich včerejších interakcí.“ Lehce se zasmála a dala mu pusu.

Dychtivě jí polibek vrátil „Takže nejsi naštvaná?“

„Gabrieli, zasloužil bys za to čekání metál. Co bych to byla za člověka, kdybych vybuchla vzteky, protože jsi řekl dost? Kdybych řekla dost já, taky doufám, že bys to přijal a nenaštval se.“

Zamračil se. „Samozřejmě, Julianne. Ty můžeš vždycky říct dost.“

„No, co je dobré pro husu, je dobré i pro housera.“

„Takže teď jsem houser?“ Znovu ji políbil.

„Je to lepší než housera mít, staříku.“

„Ach, ne.“ Pevně ji stiskl. „Žádné vtipy o věku. Už tak jsem na náš věkový rozdíl dost háklivý.“

Pohodila vlasy. „Naše duše musí být zhruba stejně staré. Tak kdo by to počítal?“

Přitáhl si ji za její cop k sobě. „Ty jsi neuvěřitelná. Jsi inteligentní a vtipná a zatraceně, jsi nádherná. Včera v noci, líbat tvoje prsa…“ Uctivě jí položil ruku na srdce. „Soupeříš s Botticelliho múzou.“

„Botticelliho?“

„Nevšimla sis, že několik z jeho maleb zobrazuje stejnou ženu? Ona je tématem mé přednášky v Galerii Uizi – Botticelliho múza.“

Julia se na něj sladce usmála a také mu položila ruku na srdce, stejně jako to udělal on jí. „Už se nemůžu dočkat.“

„Ani já.“

Po osamělé sprše strávila Julia poměrně dlouhou dobu přesvědčováním Gabriela, aby ji pustil z dohledu a ona mohla jít nakupovat. Trval na tom, že ji doprovodí. Ale když mu nakonec objasnila, že chce jít nakupovat spodní prádlo, sama, ustoupil.

„Slib mi, že zůstaneš se mnou, dokud neodjedeme do Itálie.“ Věnoval jí pohled skrz řasy.

„Musím se sbalit. Kufr a všechny mé věci jsou u mě v bytě.“

„Až skončíš s nákupy, vem si taxíka a jeď domů, sbal se, a pak ať tě řidič přiveze zpátky sem. Musím oběhnout nějaké pochůzky, ale máš svůj klíč a bezpečnostní kartu, aby ses dostala dovnitř.“

„A jaké pochůzky musí dnes profesor Emerson vyřídit?“

Svůdně se na ni usmál a Julia cítila, jak se jí kalhotky svezly z boků, jako by měly v úmyslu skočit po hlavě k podlaze.

„Možná taky musím koupit nějaké vlastní – ech – osobní položky.“ Naklonil se k ní a přitiskl rty k jejímu uchu. Jeho šepot byl hladký jako hedvábí. „Říkal jsem ti, že jsem dobrý milenec, Julianne. Věř mi. Dokážu předvídat všechny tvoje potřeby.“

Zachvěla se, jak jí jeho dech ovanul krk a téměř rozevlál všudypřítomný šátek, který nosila, aby zakryla jizvu. Neměla tušení, co tím naznačuje, ale zjistila, že ji mučí už jen způsob, jakým ta slova opouštějí jeho rty.

Vlastnil ji, její tělo i duši.

??

Julii zazvonil iPhone, zatímco si prohlížela v obchodě spodní prádlo a házela ho na svou stále se zvětšující hromadu věcí k vyzkoušení. Rychle ho zkontrolovala a našla na displeji textovku:

Na co se díváš? – G

Zahihňala se a naťukala krátkou odpověď:

Na malinkaté věci. – Julia

Gabriel okamžitě odpověděl:

Jak malinkaté? – G PS: Pošli fotky.

Julia zvedla oči v sloup a stiskla tlačítko Odpovědět:

Velmi malinkaté. Žádné fotogra?e – zkazily by překvapení. S láskou, Julia

Tentokrát trvalo trochu déle, než přišla Gabrielova další odpověď:

Miláčku, žádná fotka by nedokázala zkazit zážitek vidět tě poprvé v celé tvé slávě… Jsi tak krásná. S láskou, G

Julia neměla dost hbité prsty, aby odpověděla tak rychle, jak by chtěla:

Děkuji, Gabrieli. Miluji tě

Gabrielova poslední textovka zapípala, právě když vstupovala do zkušební kabinky:

Taky tě miluji, zlatíčko. Bav se… Spěchej za mnou domů. – G

Následující dva dny se přehnaly silou vichřice; Gabriel dokončoval nějaké papírování pro univerzitu a ujišťoval se, že odevzdal všechna hodnocení. Semestr konečně skončil.

Julia si udělala speciální výlet do salonu krásy a nechala se před cestou do Itálie trochu rozmazlovat. V souladu se svým nízkým prahem bolesti a celkovou středomořskou citlivostí zdvořile odmítla návrh kosmetičky, aby vyzkoušela všechny brazilské metody.

Gabriel ji chtěl překvapit, a tak držel většinu jejich cestovních plánů v tajnosti. Takže ho po příletu do Florencie v den, kdy bylo tepleji, než je v prosinci obvyklé, s úžasem následovala na společnou procházku

do hotelu Gallery Art. Byl luxusní, moderní a nacházel se v těsné blízkosti Juliina oblíbeného mostu Ponte Vecchio a několik minut pěší chůze od Ponte Santa Trinita, který je zachycen v Holidayově malbě Danta a Beatrice.

Recepční Paolo je okamžitě uvítal. I když Gabriel u nich v hotelu nikdy předtím nebydlel, Doctore Massimo Vitali, výkonný ředitel Galerie Uizi Paola poučil, aby věnoval profesoru Emersonovi a jeho idanzata veškerou svou pozornost. Proto Paolo osobně doprovázel hotelového sluhu a milence do jejich střešního apartmá v sedmém patře, kterému se říkalo Palazzo Vecchio.

Když se před ní muži rozestoupili jako Rudé moře, aby mohla vejít první, Julia zalapala po dechu. Byla to možná ta nejkrásnější místnost, jakou kdy viděla. Podlaha byla z tmavého tvrdého dřeva a vyvažovaly ji světle vymalované zdi. Obývací pokoj byl elegantně zařízen moderním nábytkem a posuvnou skleněnou stěnou, která ho oddělovala od ložnice. Ložnice samotná byla prostorná a zařízená velikou postelí s naškrobeným bílým povlečením. Jen několik kroků od ní byly další skleněné dveře, za nimiž byla střešní terrazza a které dovolovaly jasnému slunečnímu světlu rozlít se po posteli a ozářit ji. Jedna z koupelen se pyšnila obrovskou vanou na podstavci, podobnou té, jakou si Julia užívala v jejich hotelu ve Philadelphii, zatímco v druhé koupelně byla sprcha a dvě odpovídající umyvadla se zrcadly. Gabrielovi stačil jediný pohled

na vanu, aby se rozhodl, že se o ni s Julií musí ještě ten večer podělit.

Ale třešničkou na dortu celého prostoru byla terrazza samotná, nabízející úchvatný výhled na Duomo, Palazzo a okolní kopce. Julia si představila, jak se s Gabrielem k sobě tisknou na pohodlné nízké lenošce, která tu dominovala, se sklenicí Chianti v ruce, a dívají se na hvězdy. Nebo snad (zrudla) se spolu milují při svíčkách pod týmiž hvězdami.

Orgasmus s Gabrielem za svitu hvězd…

Jen co zůstali sami, Julia ho pevně objala a znovu a znovu mu děkovala za to, že vybral tak krásné místo.

„To všechno je pro tebe, lásko.“ Něžně ji políbil. „Pro tebe všechno.“ Po pravdě řečeno, nic by neudělal radši, než položil Julianne na postel a okamžitě se s ní miloval, ale věděl, že je unavená. V letadle se jí

moc dobře nespalo. Když se ji pokusil políbit, dvakrát za sebou zívla a zahihňala se.

„Měl bych se dát trochu do pořádku a zajít do Galerie Uizi. Nebude ti vadit, když tě tu nechám samotnou? Můžeš si zdřímnout, pokud chceš, nebo můžu požádat recepčního, aby tě objednal na masáž.“

Julii se při té druhé nabídce rozzářily oči, ale bylo jí jasné, že je příliš ospalá, než aby si to vychutnala. „Spánek zní dobře. Vím, že to není zrovna nejlepší strategie, jak překonat ten časový posun, ale když se trochu prospím, budu pak u večeře mnohem lepší společnice a ehm, i později.“ Začervenala se.

Gabriel jí přejel jedním prstem podél čelisti. „Řeknu to jen jednou, Julianne. Není žádný spěch. Můžeme si dát dnes večer načas a jen odpočívat. Ačkoliv si myslím, že by bylo hezké, kdybychom vyzkoušeli vanu. Společně.“ Rty se mu stočily do pokřiveného sexy úsměvu.

„To bych ráda,“ souhlasila.

Se smíchem ji políbil na nos. „Požádal jsem o speciální přípravky z Farmacia di Santa Maria Novella. Podívej se, jestli je některá z vůní podle tvého vkusu, a použijeme ji. Já mezitím zajistím rezervaci na večeři na devátou nebo půl desátou.“

„Jistě. Kam půjdeme?“

Široce se usmál. „Palazzo dell’Arte dei Giudici. Znáš to tam?“

„Šla jsem okolo, ale ne, nevěděla jsem, že tam mají restauraci.“

„Těším se, až ti ji ukážu.“ Zvedl si její ruku ke rtům a jemně ji políbil.

„Objednal jsem košík s ovocem a několik lahví perlivé vody. Jinak si požádej, o co budeš chtít.“ Ušklíbl se. „Ačkoliv šampaňské nech na později, aby ses o něj mohla se mnou podělit. Ve vaně.“

Julia se zadívala dolů na své nohy. „Ty mě rozmazluješ.“

Zvedl jí bradu. „Ne, lásko, nerozmazluju. Jen s tebou zacházím tak, jak sis zasloužila, aby se s tebou zacházelo celou dobu. Byla jsi celý život obklopená hlupáky. A já je vedl.“

„Gabrieli, ty jsi leccos, ale hlupák ne.“ Natáhla se na špičky, aby ho letmo políbila na rty, než odešla do sprchy.

O několik hodin později se Gabriel vrátil z vřelého setkání se svým přítelem Massimem Vitalim. Pánové nad espressem diskutovali o Gab-

rielově přednášce v Uizi, která se měla konat následujícího večera, a probírali podrobnosti banketu na jeho počest. Gabriel byl za to gesto velmi vděčný, ale spíš kvůli Julii než kvůli sobě. Myslel na to, jak ji taková účast na tak slavnostní události potěší. A ke všemu v její oblíbené galerii.

Gabriel vešel do apartmá, prošel obývacím pokojem do ložnice a našel tam Julii spící uprostřed postele, aniž by si vůbec rozestlala. Měla na sobě saténové pyžamo v barvě šampaňského, dlouhé vlasy rozprostřené kolem hlavy jako svatozář z teplého mahagonového dřeva. Vypadala jako tmavovlasá Šípková Růženka.

Chvíli se díval, jak spí, a pak ji políbil na tvář. Když se nepohnula, rozhodl se nalít si něco k pití a posadit se na terase, dokud nebude čas ji vzbudit. Po pravdě řečeno, byl rád, že má chvilku jen pro sebe, aby mohl snít a naplánovat nejbližší dny. Měl pocit, jako by mu z ramen sňali celý svět. Nejenže věděla pravdu o Paulině a Maie; ona ho pořád milovala. A teď unikli i hněvu kárné komise a společně přežili akademický semestr. Měl toho hodně, zač být vděčný. A ze všeho nejvíc měl svou Julianne pro sebe na celé dva týdny.

Julia není ten typ holky, kterou bys mohl zblbnout a pak odhodit. Je to ten typ dívky, s jakou se ženíš. Scottova slova mu znovu zněla v uších. Jeho bratr měl pravdu. Julianne byla zvláštní: inteligentní a soucitná kráska, která hluboce milovala a štědře rozdávala. Zasloužila si mnohem více než jen milostný poměr, i když Gabriel odmítl považovat jejich vztah za něco takového, bez ohledu na to, jak by to lidé nazvali. Nepozorovaně pohladil malou sametovou krabičku, kterou měl schovanou v kapse saka. Pomyšlení na to, že by měl dlouhodobý vztah, bylo vždycky tak vzdálené. Julianne to všechno změnila.

Dnes večer jí plánoval ukázat, jak moc ji miluje. Uctívat ji a pomoci jí se uvolnit. Bublinková koupel, masáž… cokoli, co by mohl udělat, aby jí bylo příjemně a on mohl spatřit její tělo. Julianne před ním byla pořád tak plachá a on chtěl, aby se cítila sexy a žádoucí. Simon zanechal na jejím sebevědomí hluboké šrámy. Myslela si, že je frigidní. Myslela si, že je nemotorná a sexuálně neschopná. Bála se, že by mohla Gabriela zklamat, kdyžby se nakonec milovali.

Gabrielovi bylo jasné, že to bude trvat dlouho, než rozptýlí ty lži a vyléčí její rány. Byl rozhodnutý budovat její sebevědomí postupně, aby jí pomohl vidět samu sebe, tak jak ji viděl on – atraktivní, sexy a vášnivou. Jediný způsob, jak to udělat, bylo dát si načas a být trpělivý a ujišťovat ji o tom, jak ji vidí on. Těšil se, jak jí ukáže svou lásku a jak využije k jejímu potěšení veškeré své erotické umění. Nikdy by o takové věci nebo o jeho pozornost nežádala, a díky tomu bylo pomyšlení na to, jak

jí dá vše, mnohem uspokojivější.

Kdyby byl jejich vztah v pokročilejší fázi a Julianne by nebyla tak plachá, mohl by navrhnout, aby se milovali na terase. Z myšlenky na to, jak by Juliannina narůžovělá a krémová pokožka zářila ve světle hvězd, se mu rozbušilo srdce a několikrát mu zaškubalo v kalhotách. Ale sex venku pod otevřeným nebem by pro ni byl pravděpodobně příliš stresující a musel by se propadnout, kdyby ji tlačil do něčeho, co by jí mohlo být, byť jen vzdáleně, nepříjemné.

Prostě se sem budeme muset vrátit…

33. kapitola

V osm hodin večer téhož dne dokončovala slečna Mitchellová poslední úpravy svého účesu, zatímco její milovaný ji toužebně pozoroval ze dveří koupelny. Zbožňoval ji. Bylo to evidentní v každém jeho pohledu, každém doteku i způsobu, jakým bez jediného mrknutí zíral na její nejvšednější úkony.

Natočila si vlasy a sepnula je nahoru, přičemž si nechala volně kolem obličeje několik pramenů, které si Gabriel toužil omotat kolem prstů. Kosmetička v Torontu jí dala malou tubu silného profesionálního make-

-upu, který byl navržen tak, aby zakryl i ty nejhorší jizvy. Julia už si nemusela brát šátek, aby schovala Simonovo kousnutí. A jen to, že na jizvu může zapomenout, jí udělalo radost, zvláště proto, že Gracein krásný šátek se jí k novým šatům nehodil.

Ty šaty byly ze smaragdově zeleného hedvábí – s dlouhými rukávy a výstřihem do v, jak měla ráda, a jejich lem se jí otíral o nohy těsně nad koleny. Měla na sobě průsvitné černé punčochy s překvapením s nimi spojeným a chystala se vklouznout do svých lodiček Prada na jehlovém podpatku. Když se Gabriel díval, jak se sklání, aby si obula boty, slíbil si, že jí takových pořídí víc. Dělaly neuvěřitelné věci s jejíma nohama a poprsím.

„S dovolením,“ řekl a poklekl před ní ve svém čerstvě vyžehleném námořnicky modrém obleku. Vzal ji za ruku a položil si ji na rameno, aby neztratila rovnováhu, a pak jí jedno po druhém zvedl chodidla a obul jí boty.

„Děkuji,“ zamumlala.

Usmál se a políbil ji na hřbet ruky. „Pro tebe cokoliv, Popelko.“

Julia vytáhla ze skříně černý tříčtvrteční kabát a chystala se obléknout si ho, když jí ho Gabriel vzal z ruky.

„Dovol,“ namítl. „Chci tě hýčkat.“

„Je to jen kabát, Gabrieli. Žádný problém.“

„Ano, já vím, že je to kabát. Ale je to pro mě taky příležitost, abych se choval jako gentleman a prokazoval ti čest. Prosím, nebraň mi v tom, Julianne.“

Zrudla rozpaky a pomalu přikývla. Nebyla na takovou pozornost zvyklá, samozřejmě kromě Gabriela. Chtěla být laskavá a nechat ho o sebe pečovat, ale bylo to mnohem víc, než kdy čekala nebo si myslela, že si zaslouží. Natáhla se, aby ho políbila a zašeptala mu do rtů své díky. Vzal ji za ruku a odvedl ji do přízemí, odkud se vydali směrem k restauraci.

Společně pak šli po ulicích dlážděných kočičími hlavami od Palazzo Vecchio směrem k Palazzo dell’Arte Giudici dei Notai, smáli se a vzpomínali na své předchozí návštěvy Florencie. Museli jít pomalu, protože procházet se po Florencii na jehlových podpatcích byla výzva. Naštěstí Gabriel jako správný doprovod nabídl Julii rámě, díky čemuž mohla pozorovat okolí a nemusela si koukat pod nohy. A také to zabránilo spoustě pohvizdování a pokřikování od místních mladíků. Město se od dob Danta zase tak moc nezměnilo.

Restaurace, kterou Gabriel vybral, se jmenovala Alle Murate. Nalézala se v cechovním domě ze čtrnáctého století, jen pár kroků od Duomo a chlubila se neuvěřitelnými dobovými freskami, včetně portrétu samotného Danta. Julia byla krásou těch uměleckých děl ohromená a přistihla se, jak se jí trochu točí hlava, když je vrchní číšník doprovázel ke stolu.

Gabriel jim rezervoval klidné místo na galerii s výhledem do hlavní místnosti, těsně pod klenutým stropem. Byl to zdejší nejlepší stůl, protože poskytoval nejúchvatnější výhled na středověké ilustrace a z největší blízkosti. Čtyři andělé na freskách se vznášeli nad nimi a Julia vzala Gabriela za ruku a stiskla ji. Byla u vytržení.

„Je to krásné. Děkuji. Neměla jsem o těch freskách ani tušení.“

Pousmál se jejímu nadšení. „Zítra večer to bude ještě lepší. Massimo říká, že moje přednáška je naplánována až poté, co se muzeum uzavře

pro veřejnost, a po ní proběhne recepce s místními vysokými představiteli a akademiky. Později bude hostina přímo v galerii. Bude to poloformální záležitost a my budeme čestnými hosty.“

Julia se nejistě usmála. „Nevzala jsem si nic dost vybraného pro takovou událost.“

„Jsem si jistý, že v čemkoliv, co sis přivezla, bys vypadala nádherně. Ale dokážu pochopit, že si nechceš obléknout jedny šaty dvakrát. Takže tě budu muset vzít na nákupy.“

„Jsi si jistý, že bys tam raději nešel sám? Hostina se koná na počest tvé přednášky, takže budeš velmi zaneprázdněný. Možná by ti bylo příjemnější, kdyby ses mohl – volně pohybovat davem.“

Natáhl ruku, aby jí odhrnul pramen vlasů z obličeje. „Julianne, tvoje přítomnost je nejen žádoucí, ona je nutná. Nerad chodím na společenské akce sám. Vždycky to tak bylo. Ujišťuji tě, že mít tě po svém boku je to jediné potěšení, které mi ten večer může nabídnout. Ty se ke mně nechceš přidat?“ V jeho tváři se objevil ustaraný výraz.

„Vždycky jsem ráda ve tvé společnosti. Ale lidi se budou ptát, kdo jsem a co dělám… nebude ti to nepříjemné?“

Rysy v jeho obličeji na okamžik potemněly. „Samozřejmě že ne! Čekal jsem na konec semestru, abych si mohl vychutnat tvou společnost na veřejnosti a představit tě jako svou přítelkyni. A není nic ostudného na tom být magisterský student. Polovina lidí na hostině také kdysi studovala. Jsi dospělá žena, jsi inteligentní a krásná…“

Šibalsky se usmál. „Budu muset zůstat blízko tebe, abych udržel na uzdě všechny své rivaly. Budou kolem tebe kroužit jako etruští vlci a soupeřit o pozornost té nejkrásnější ženy na párty.“

Julia se vděčně usmála, naklonila se a políbila ho. „Pak tě s radostí doprovodím.“

V odpověď přitiskl rty na hřbet její ruky, do dlaně a na zápěstí, a pak pomalu postupoval k rukávu šatů. Vyhrnul jí ho až k lokti, aby jí obnažil kůži pro svá ústa. Julii se zachvěla oční víčka, když jí začal pokrývat jemnou pokožku paže vlhkými, neuspěchanými polibky. Přejel rty k citlivému místu na vnitřní straně lokte a zlehka sál. Protože Gabriel věděl, co Julia ne – totiž že tohle místo je obzvláště erotogenní zónou.

Za Gabrielem si odkašlal číšník, ale to jeho laskání jen zpomalilo. Julia krvavě zrudla, že je přistihli, což ho přimělo neochotně její ruku pustit.

Nad lahví toskánského vína a několika antipasti se jí Gabriel vyptával na její studijní pobyt v zahraničí, kde žila a co dělala. Když mu vyprávěla o tom, jak téměř denně navštěvovala Uizi, aby se mohla dívat na Botticelliho mistrovská díla, přemýšlel, jestli vážně existuje něco takového jako osud. A divil se, jak mohl mít kdy takové štěstí, že ji nepotkal jen jednou, ale dvakrát.

Poté co dojedli hlavní jídlo, seděli tiše, dívali se jeden druhému do očí a vyměňovali si cudné polibky. Gabriel nakonec pustil její ruku a začal něco hledat v kapse svého saka.

„Něco tu pro tebe mám.“

„Gabrieli, ta cesta je dar sám o sobě, a teď mi chceš koupit ještě šaty.

Já nemůžu.“

Zavrtěl hlavou. „Tohle je něco jiného. Ale předtím, než ti to dám, chci, abys mi slíbila, že to neodmítneš.“

Julia se zadívala do jeho vážných modrých očí. Nedělal si legraci. Ve skutečnosti byl trochu znepokojený. Přemýšlela, co to v té dlani schovává.

„Nemohu něco slíbit, aniž bych o tom věděla víc.“ Zašklebil se. „Slibuješ, že budeš mít otevřenou mysl?“

„Ovšem.“

„Natáhni ruku.“

Julia udělala, oč ji požádal, a Gabriel jí na dlaň položil malou černou sametovou krabičku. Prudce se nadechla.

„Není to prsten. Takže můžeš začít znovu dýchat.“ Usmíval se, ale oči měl napjaté.

Otevřela krabičku a byla ohromená tím, co spatřila. Mezi černým hedvábím ležely dvě velké dokonalé náušnice tvořené jediným diamantem, z nichž každý měl alespoň karát.

„Gabrieli, já…“ Nedostávalo se jí slov.

„Než odmítneš, chci ti vyprávět jejich příběh. Poslechneš si ho? Kvůli mně?“

Přikývla, uchvácená třpytivými kameny.

„Patřily Grace. Richard jí je dal, když jí poprvé řekl, že ji miluje. Nebyli spolu moc dlouho, než jí úplně propadl. Legenda praví, že prodal svoje auto, aby jí ty náušnice mohl koupit.“

Julia údivem otevřela ústa. Teď už je poznávala. Grace je nosila téměř pořád.

„Chci, abys je měla ty.“

Zavrtěla hlavou. Jemně a uctivě krabičku zavřela a podala mu ji. „To nemůžu. Byly tvé matky. Měl by sis je nechat.“

„Ne.“

„Gabrieli, prosím. Tak je dej Rachel nebo Scottovi.“

„Rachel a Scott mají jiné věci. Tohle dal Richard mně.“ Gabriel začal panikařit a jediné, co mohl udělat, bylo zaměřit svou pozornost na malý kousek sametu obklopený její porcelánovou pokožkou. Mírně přivřel oči. „Pokud je odmítneš, raní mě to.“ Jeho slova byla sotva hlasitější než šepot, ale zasáhla Julii takovou silou, jako by je zakřičel.

Polkla a nechala si chvilku, aby poskládala dohromady svoje myšlenky. „Moc se omlouvám. Jsou krásné. Nedokážu ani vyjádřit, jak úžasný je to pocit, že chceš, abych je měla já, ale není to správné.“

Julia pozorovala, jak se jeho nálada přesouvá od ublížené k rozčilené, a tak se zadívala dolů na ubrus před sebou, aby před ním skryla svůj pohled.

„Ty mi nerozumíš, Julianne. Nedávám ti je, protože si myslím, že bys měla mít něco po Grace. Není to stejné jako ten šátek nebo šňůra perel.“

Kousla se zevnitř do tváře a čekala, až domluví.

Naklonil se přes stůl a přitiskl jí dlaň na tvář. „Dávám ti je jako připomínku toho, že už jsem ti daroval své srdce.“ Ztěžka polkl a jeho oči hledaly její. „Tohle je můj způsob, jak vyjádřit, že ty, Julianne, jsi láska mého života a že chci, abys měla něco mého vždycky u sebe. Copak to nevidíš? Ty diamanty představují moje srdce. Nemůžeš je odmítnout.“

Julia spatřila v jeho pohledu naprostou vážnost. Věděla, že kdyby jí dal zásnubní prsten, byla by v šoku, ale přijala by ho. Na světě pro ni neexistoval nikdo jiný, jen on. Tak proč tak váhala?

Na jedné straně tu byla její hrdost, a na druhé straně bolestivé a nepřijatelné pomyšlení, že by mu odmítnutím jeho daru ublížila. Nechtěla ho ranit. Milovala ho, což znamenalo, že její rozhodnutí už padlo.

„Jsou nádherné. Vedle tvé lásky jsou ten nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostala. Děkuji ti.“

Vděčně ji políbil na prsty. „Grace by byla nadšená, že jsme našli jeden druhého. Věřím tomu, Julianne. Věřím, že na nás shlíží dolů a dává nám své požehnání. A byla by šťastná, že jsem daroval její náušnice ženě, kterou miluji.“

Usmál se, natáhl ruku a přitáhl si ji do vášnivého objetí. „Děkuji,“ zašeptal.

Poté co ji políbil, jí vzal krabičku z ruky a pomohl jí náušnice nasadit. A vtiskl jí něžný polibek na každý ušní lalůček. „Meravigliosa. Kouzelné.“

Julia se nervózně zasmála. „Všichni zezdola se na nás dívají.“

„Všichni ne. Číšník je v kuchyni.“ Usmál se na ni a oba se rozesmáli. Zachytil její pohled, naklonil se a zašeptal jí do ucha: „Jak jsi krásná,

milá moje, jsi líbezná!“

Julia se nad Gabrielovou hebrejskou erotickou poezií hluboce začervenala a do krku mu zašeptala odpověď: „Noc co noc hledala jsem na svém lůžku toho, kterého tolik miluji. Hledala jsem ho, a nenalezla. Teď vstanu a obejdu město, ulice, náměstí, vyhledám toho, kterého tolik miluji.“

Gabriel zareagoval pomalým překvapeným úsměvem a líbal ji, dokud se nevrátil číšník.

Když Julia odmítla dezert a láhev vína byla prázdná, pár zářící štěstím se vydal směrem k jejich hotelu.

„Jak jsou na tom tvoje nohy?“ Gabriel zasněně pohlédl na její nádherné lodičky na vysokém podpatku.

Stiskla mu ruku. „Necítím je. V tuhle chvíli necítím nic, jen štěstí.“ Něžně se na ni usmál. „Jsi roztomilá.“

Jemně si natočil kolem prstu pramen jejích vlasů a vzápětí ho pustil.

„Zvládla bys ještě jednu prohlídku? Duomo je v noci nádherný a já jsem tě ještě nikdy nelíbal v jeho stínu.“

Přikývla a on je zavedl ke katedrále, aby mohli obdivovat Brunelleschiho dóm. Bylo to neuvěřitelné dílo renesanční architektury, velká kopule s taškovou střechou, klenoucí se nad krásným kostelem. Došli k přední části, do blízkosti baptisteria, a prohlíželi si fasády a střechu. Bylo to úžasné, dokonce i v noci.

Gabriel si ji přitáhl k sobě, láskyplně ji líbal a pohrával si s uvolněnými pramínky jejích vlasů. Když sjel rty k jejímu ušnímu lalůčku a jemně ho vtáhl do úst, napůl zasténala.

„Nemáš ponětí, jaké to je, vědět, že tohle je ode mě.“ Nosem šťouchl do náušnice. „Vědět, že budeš moji lásku nosit tak, aby to každý viděl.“

Julia odpověděla tím, že ho dychtivě políbila.

S propletenými prsty zjistili, že je nohy zanesli k Ponte Santa Trinita, mostu, kde Dante spatřil Beatrice. Stáli tam a dívali se na Arno, v noci ozářenou světly z budov na březích.

„Julianne,“ zamumlal, držel ji v náručí a sledoval tok řeky.

„Gabrieli.“ Usmála se na něj a zvedla tvář k polibku.

Nejdřív se líbali jen něžně, ale jejich polibky se stávaly více a více intenzivní. Odtáhl se, byl si dobře vědom toho, jaké divadlo předvádějí pro kolemjdoucí po mostě.

„Jsem tak rád, že jsem tě znovu našel. Nikdy jsem nebyl tak šťastný.“ Líně ji pohladil po tváři a přitiskl rty k jejímu čelu.

Naprosto spontánně se natáhla, popadla ho za hedvábnou kravatu a přitáhla si ho, tak aby jejich tváře byly jen pár centimetrů od sebe.

„Chci tě,“ vydechla. A s tím si ho Julia přitáhla ještě blíž a políbila ho.

A to byl ten polibek. Teď se místo kotěte vynořila tygřice. Juliina vášeň, zažehnutá Gabrielovými city, mu proudila do úst, když se mu snažila ukázat, jak moc toho k němu cítí. Její ruce, které mu obvykle spočívaly na ramenou nebo ve vlasech, pustily jeho kravatu a vydaly se zkoumat jeho hrudník a záda. Julia cítila přes oblečení jeho svaly a přitáhla si ho k sobě ještě silněji. Její výpad ho potěšil. V rozumných mezích jí ho oplácel a po očku hlídal okraj mostu za jejich zády a hloučky drzé omladiny, které kolem

nich procházely.

Když už oba lapali po dechu, zvedla rty k jeho uchu, „Vezmi si mě.

Hned teď.“

„Jsi si jistá?“ zachraptěl a hladil ji na bocích a po zádech.

„Celým svým srdcem.“

Přejel jí palcem po oteklém dolním rtu. „Jenom pokud jsi připravená.“

„Chci tě navždy, Gabrieli. Prosím, nenech mě dál čekat.“ Tiše se zasmál. „Pak bychom se měli dostat z toho mostu.“

Ještě jednou ji políbil a omluvil se, aby si krátce zatelefonoval. Byl to rychlý rozhovor v italštině, který zněl, jako by Gabriel něco potvrzoval recepčnímu, ale Julia je dobře neslyšela. Otočil se k ní zády a úmyslně mluvil potichu.

Když se ho na to zeptala, usmál se. „Uvidíš.“

Trvalo jim o něco déle, než došli do hotelu, protože se každých pár kroků zastavovali, aby jeden druhého zatáhli do vášnivého polibku. Bylo tam plno smíchu a jemných dotyků; byla tam něžná objetí a podmanivá vyznání a také tango ve dvou u zdi jedné zapadlé uličky.

Ale ve skutečnosti ta jiskra přitažlivosti vzplála už dávno. Došlo k tomu před lety ve starém jabloňovém sadu.

Ve chvíli, kdy Gabriel vedl Julii do střešního apartmá a ven na terasu, se oba chvěli tím protékajícím nábojem mezi nimi a obrovskou touhou. Což znamenalo, že Julii chvíli trvalo, než si všimla té proměny. V prostoru roztroušeně stály sloupcové svíčky, ze kterých se rozlévalo teplé, mihotavé světlo, přispívající k hvězdnému svitu z nebe. Vzduch byl provoněný jasmínem. Polštáře a kašmírová deka je lákaly, aby se usadili na nízké lenošce.

V kbelíku s ledem se chladila láhev šampaňského a nedaleko viděla Julia talíř jahod máčených v čokoládě a cosi, co vypadalo jako tiramisu. A nakonec zaslechla i hudbu Diany Krall.

Gabriel došel zezadu k ní, objal ji kolem pasu a otřel se nosem o její levé ucho. „Líbí se ti to?“

„Je to krásné.“

„Mám s tebou pro dnešní večer své plány, lásko. A obávám se, že nezahrnují spánek, dokud nebude mnohem, mnohem později.“

Julia se zachvěla při tónu jeho hlubokého a smyslného hlasu. Sevřel ji pevněji. „Znervózňuji tě?“

Zavrtěla hlavou.

Začal ji líbat na krku, rty jí přejížděl po kůži. „Deklarace touhy,“ zamumlal. „A dnes večer jí dostojím, až tě vezmu do postele a staneš se mou milenkou.“

Znovu se zachvěla a on tentokrát přitiskl ruku k její klíční kosti a pevně si ji k sobě přivinul. „Uklidni se, miláčku. Dnešek je především o radosti. O tvém potěšení. Mám v úmyslu tě rozmazlovat celý večer.“

Políbil ji na tvář a pak ji pomalu otočil. „Předehra je zásadní. A protože je to pro nás oba nové, je tu několik věcí, které bych chtěl udělat jako první.“ Zapátral v jejích očích po nějaké reakci.

„Jsem tvoje, Gabrieli.“

Usmál se a něžně ji objal. „Chci poznat tvoje smysly – zvuk, chuť, zrak, hmat. Chci si dát načas, abych tě vzrušil.“ Ztišil hlas. „Ale ze všeho nejvíc chci naučit tvé tělo, aby poznalo muže, který tě uctívá, jen podle doteku.“

„Už jsem tě poznala, Gabrieli. Neexistuje nikdo jiný.“

Prudce ji políbil a odmlčel se; ve vzduchu zaznělo Besame mucho.

„Zatančíš si se mnou?“

„Ovšem.“ Jako kdybych někdy odmítla možnost držet tě v náručí…

Přitáhl si ji blíž a ona ho vděčně políbila na tvář.

„Je tohle naše píseň?“ Jedním prstem mu přejela po spodním rtu.

„Měla by být. Pamatuju si z toho večera všechno. Tvoje vlasy, tvoje šaty. Byla jsi jako sen. A já jsem se choval jako zvíře. Ty věci, co jsem řekl.“ Zavrtěl hlavou. „Jak jsi mi kdy mohla odpustit?“

Julia se na něj káravě podívala. „Gabrieli, dáváš mi darem pohádku, jakou jsem nikdy nemyslela, že prožiju. Prosím tě, nekaž to.“

Kajícně ji políbil na rty, pevně ji objal a přejel jí dlaněmi po žebrech. Julia nevěděla, že žebra jsou další z ženských erotogenních zón, ale Gabriel ano.

Jak se pohybovali v rytmu hudby, potichu jí zpíval. Vtělil svou duši do španělských slov, ale pozměnil je tak, aby věděla, že by ji nikdy nenechal odejít. Nedal by jí nic menšího než věčnost, a ani peklo samo by ho nemohlo odvrátit od dodržení jeho slibu. Jen ta slova neřekl nahlas.

Prozatím.

Zvedla hlavu a zadívala se na jeho ústa, vrývala si do paměti jejich plnost a křivky, způsob, jakým se jeho spodní ret stáčel dolů. Pomalu ho vtáhla do svých úst a zajela mu prsty do vlasů. Chutnal sladce a jeho dech byl horký, byl jako hlad a vášnivá potřeba, láska a oddanost. A jeho polibek se jí vtiskl až do samotné duše, takže i ve špičkách prstů cítila jeho obdiv a touhu. Dvě těla se v milostném tanci pevně tiskla k sobě, dychtivá očeká-

váním.

34. kapitola

Julia se na terase opřela zády o čalounění lenošky a šťastně se dívala do Gabrielových zářících očí. Už si odložil sako a povolil kravatu, ale odmítl si ji sundat úplně, protože měl v hlavě vzrušující vzpomínku na to, jak si ho za ni Julia na Ponte Santa Trinita přitáhla

k sobě.

Byla jím okouzlená – jeho nosem, lícními kostmi, hranou jeho čelisti, nádhernýma modrýma očima pod tmavým obočím a rovněž chloupky na jeho hrudi, které mu vykukovaly nad okrajem bílého trička pod rozepnutým límcem košile.

Ležel s podepřenou hlavou na boku naproti ní, pravou nohu ohnutou v koleni, a naléval šampaňské. Předtím než se naklonil a zajal ji svými rty, připili na svou lásku Gabrielovou oblíbenou značkou Dom Pérignon.

„Rád bych tě nakrmil,“ zamumlal.

„Ano, prosím.“

„Zavři oči,“ řekl. „Jen vnímej tu chuť.“

Julia mu důvěřovala, a tak zavřela oči a ucítila, jak ji něco zašimralo na spodním rtu; a pak to měla v ústech, čokoládu, šťavnatou sladkou jahodu a dotek Gabrielova palce, kterým jí zavadil o horká ústa. Otevřela oči, popadla ho za zápěstí a přitáhla si jeho palec pomalu zpět.

Oči se mu rozšířily a zasténal. Přejela po něm jazykem, zlehka se ho dotkla a odhodlaně ho začala sát, než mu zavířila kolem špičky, aby si vychutnala i poslední zbytek čokolády. Gabriel znovu zasténal nad způsobem, jakým k němu Julia vzhlédla skrz řasy, a shlížel na ni se směsicí nadšení a překvapení.

Pustila ho a odvrátila pohled pryč. „Nechtěla jsem v tobě zbytečně vzbudit velké naděje. Palec je jedna věc, ale jsem hrozná v…“

Přerušil její sebeponižování svými rty a téměř hrubě ji políbil. Jedním prstem ji hladil na krku, zatímco jazykem zkoumal její ústa. Když se odtáhl, v očích mu hořel oheň.

„Nechci, aby ses takhle dál shazovala. Odmítám to poslouchat. To, co máme, je jenom naše. Neodsuzuj předem sebe ani mě, nebo to, co bychom mohli být my dva dohromady.“ Lehce ji políbil na tvář, jako by chtěl odčinit svůj přísný tón, a rty se otřel o její ucho.

„A já nepochybuji, že jsi v tom vynikající. Taková ústa jako ta tvoje nikdy nemohou zklamat.“ Rošťácky na ni mrkl.

Zrudla, ale neodpověděla.

Znovu ji začal krmit jahodami máčenými v čokoládě a střídal to s malými doušky šampaňského, dokud další sousto neodmítla, aby mu tu laskavost mohla oplatit.

Vzala vidličku, nabrala na ni tiramisu a tázavě nadzvedla obočí. „Zavři oči.“

Gabriel udělal, co mu řekla, a ona mu jemně vsunula vidličku mezi rty. Spokojeně zamručel, protože ten dezert byl vynikající. Ještě lepší ale bylo potěšení, že ho krmí jeho milovaná. Chystala se mu nabídnout další kousek, když ji zastavil.

„Myslím, že jste na něco zapomněla, slečno Mitchellová.“ Jazykem si olízl spodní ret.

Chytil ji za ruku, přejel jí dvěma prsty po malém kousku zákusku a pak si je líně vtáhl do úst. Jako obvykle nikam nespěchal, jemně každý z nich olízl a klouzal po nich jazykem, než je začal sát.

Mezitímco Gabriel ústy vzdával hold jejím prstům, Juliino tělo po něm volalo. Nemohla si pomoci, ale představovala si, jak se ten jeho talentovaný jazyk noří do jejího pupíku a níž, tam, kde ještě ničí ústa nikdy nebyla…

„Jsi šťastná, lásko?“

Julia otevřela oči a zamrkala. „Ano,“ odpověděla roztřeseným hlasem.

„Tak mě polib.“

Přitáhla si ho za kravatu, tak jak doufal, a on jí s potěšením vyhověl. Přetočil se téměř nad ni a vklínil koleno mezi její stehna. Sálalo z něj horko. Pokrýval ji vlhkými polibky, dlouhými prsty ji hladil po žebrech a pak se přesunul směrem k zadečku a pevně ho sevřel v dlani. Jak se tiskl k jejím ňadrům, cítila přes košili to teplo a na stehně ji tlačila jeho tvrdost. Chtěla víc, víc… nahoře, mezi, uvnitř…

Gabriel se odtáhl, vzal její ruku do své a políbil ji na hřbet. „Pojď do postele.“

„Můžeš mě mít i tady.“

Nejdřív se zamračil, a poté, co se mu úsměv vrátil, ji políbil na nos.

„Ó, ne. Chci tě ve své posteli. A kromě toho, tady venku je chladno. Nedovolím, abys chytila zápal plic.“

Vypadala trochu zklamaně.

Rychle se ji snažil utěšit. „Pokud to budeš zítra cítit stejně, můžeme se sem vrátit. Ale pro dnešní noc bychom měli být za zavřenými dveřmi. Sejdeme se uvnitř. Máš tolik času, kolik potřebuješ.“

Se sebezapřením ji políbil, a jak odcházela přes terasu do ložnice, pozoroval její velmi krásné derri?re. Natáhl se na záda, přehodil si ruku přes obličej a beze studu si několikrát upravil své námořnicky modré vlněné kalhoty. To čekání ho zabíjelo. Ještě nikdy předtím nebyl tak vzrušený, tak připravený položit ji pod sebe a bezhlavě si ji vzít. Ale tohle bylo přesně to, co si nemohl dovolit udělat.

Dnes ne.

Jak si mohl někdy myslet, že šukat nějakou neznámou ženu na záchodcích v Lobby je vzrušující? Jak mohl věřit tomu, že orgasmy beze jmen a bez tváří by ho vůbec mohly uspokojit? Strávil život uctíváním mlčenlivého nepřítomného boha, který slibuje všechno, ale dá jen cosi prchavého a vždycky ho nechá chtít něco víc. Obchoduje s chtíčem, maskovaným za eros. Nic se nemohlo od reality lišit víc.

Marnost nad marnost. Všechno je marnost.

Od chvíle, kdy znovu našel Julii, se všechno změnilo. Zejména od okamžiku, kdy se do ní zamiloval. Vtrhla do něj, otevřela ho a připravila ho o emocionální panictví, ale udělala to jemně a trpělivě. Nemohl by se k ní teď chovat jinak.

Zatímco Gabriel přemýšlel, jakým způsobem by ji mohl zbožňovat, Julia se opírala v koupelně o toaletní stolek a snažila se popadnout dech. Gabrielova smyslná předehra ji sežehla jako stepní požár. Nebylo cesty zpět. Žádná síla nedokázala zastavit tu obrovskou, neodolatelnou přitažlivost, kterou vůči sobě navzájem cítili.

Ach Bože, jak já ho chci.

Zkoumala se v zrcadle, upravila si vlasy a make-up a vyčistila si zuby. Svěží a vonící po mátě sáhla po noční košili a županu a uvědomila si, že ve svém vášnivém oparu vešla do špatné místnosti. Její věci byly v druhé koupelně.

Merda.

Mohla se svléknout a zabalit se do jednoho z těch tureckých županů, visících za dveřmi, ale to by úplně zkazilo to, proč si nakoupila nové spodní prádlo. Mohla se pokusit proklouznout do druhé koupelny, jenže to by znamenalo jít přes ložnici. A ona si byla jistá, že Gabriel se už také vrátil z terasy dovnitř. Bezpochyby leží v posteli v celé své slávě jako král Šalomoun.

Julia se jen při tom pouhém pomyšlení zachvěla očekáváním. Měla bych se nejdřív osprchovat a pak tam vejít jen v osušce? Měla bych se svléknout jen do kalhotek?

Zatímco byl její mozek zaneprázdněný tím, jak nejlépe provést své entrée, Gabriel uklidil terasu a přestěhoval všechno dovnitř. Rozmístil svíčky po pokoji a několik jich naaranžoval u postele. Nachystal hudbu, která měla vytvořit příjemnou atmosféru. Playlist připravil výhradně pro tento večer. Nazval ho Loving Julia a byl na něj více než hrdý. Položil na noční stolek pár osobních věcí a zhasl všechna světla.

Pak čekal.

A čekal. Ale ona se neobjevovala. Začal si dělat starosti.

Došel ke koupelně a přitiskl ucho na dveře. Nic se neozývalo, ani zvuky tekoucí vody nebo šustění hedvábí. Srdce mu vyskočilo až do krku. Co když má strach? Nebo je rozrušená?

Co když se přede mnou zamkla?

Zhluboka se nadechl a zaklepal na dveře.

„Pojď dál.“

Překvapilo ho, že ho pozvala dovnitř. Otevřel dveře a opatrně tam nakoukl. Julia stála před zrcadlem a vypadala, že se stydí. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

Zamračil se. „Co se děje?“

„Nic. Já jen – Gabrieli, mohl bys mě obejmout? Měla jsem to všechno tak naplánované, a pak jsem přišla sem a úplně ztuhla a…“ Vrhla se k němu.

Ve tváři se mu objevil znepokojený výraz. „Jsem to jenom já, lásko.

Možná jsem to přehnal.“

Zavrtěla hlavou a přitiskla tvář na jeho hruď. „Ne, to já jen jako obvykle nad věcmi moc přemýšlím.“

„Tak mysli na to, jak moc tě miluji, lásko. Dnes večer ti ukážu, jak moc.“ Něžně ji políbil, a když se na něj usmála a přikývla, zvedl ji do náru-

če, aby ji odnesl do postele.

Julia neměla strach. Myslela si, že se možná bát bude, ale Gabriel ji držel a na každém kroku se zastavil, aby ji mohl políbit, a tím ji uklidňoval. Milovala ho. Chtěla ho. A věděla, že on ji chce taky.

Položil ji na okraj postele a láskyplně se na ni zahleděl. Juliin dech se zklidnil; byl to stejný pohled, jakým se na ni díval tehdy v sadu. V jejich sadu. Teď po něm toužila ještě víc.

„Zhasl jsi světla,“ řekla.

„Máš nádhernou pleť. Ve světle svíček bude ještě přitažlivější.“ Políbil ji na čelo. „Tvá postava by mohla inspirovat mistry k velkolepým dílům.“ Poklekl před ní a pomalu jí sundal lodičky s jehlovými podpatky.

„Jsi si jistý?“ zašeptala.

Posadil se na paty, vzhlédl a odhrnul jí z očí pramen vlasů. „Jen pokud ty ano, lásko.“

Usmála se. „Měla jsem na mysli – ty boty. Mohla bych si je nechat na sobě.“

Ta myšlenka ho nadchla. To nemohl popřít. Ale bál se o její pohodlí a na podobné hrátky bude ještě spousta času.

„Neměl jsem tě nechat chodit v takových podpatcích po dlažebních kostkách. Muselo to bolet. Dnes večer žádné boty.“

Jemně ji masíroval a přejížděl palcem po klenbě jejího chodidla. Ten pohyb byl vědomě zamýšlený tak, aby ji uvolnil, ale zároveň i vzrušoval. Začala sténat; byl to tak báječný pocit. Krátce ji napadlo, jaké to bude, cítit jeho palec i na dalších místech svého těla, a po zádech jí přejel mráz.

Gabriel okamžitě přestal. „Třeseš se. Nemusíme to dělat.“

„Je mi příjemně,“ zamumlala.

Ještě několik minut pokračoval v hlazení toho stejného místa, než se jeho dlaně přesunuly vzhůru po zadní straně jejích lýtek a zastavily se až pod koleny. Zázračnými prsty dráždil její skryté erotogenní zóny, až skoro vykřikla. Nedokázala udržet otevřené oči a zrychleně dýchala.

On zná ženské tělo tak… jako nikdo jiný. Co jsem to říkala?

Po pravdě řečeno, znal její tělo lépe než ona sama, což bylo spíše smutné. Nicméně když pomyslela na to, jaká rozkoš ji čeká, až přesune ruce ještě o něco výš, zachvěla se.

Jako by jí četl myšlenky, přestal se věnovat kolenům a zaměřil svou pozornost na její stehna, sevřel je v dlaních a trochu je poodtáhl od sebe, jen aby ji tam mohl něžně hladit palcem. Zastavil se těsně pod lemem punčoch. Ze všech sil se snažil dát si načas, ujistit se, že si Julia užívá každou vteřinu a že nic nevynechal.

„Gabrieli, prosím, neseď na podlaze.“ Natáhla k němu ruku a on ji políbil.

„Celý tenhle večer je dar. Prostě ho přijmi.“ V koutku jeho ach – tak

– dokonalých úst mu zacukal úsměv. „Svatý František z Assisi by souhlasil.“

„Ale já chci, abys byl šťastný i ty.“

„To už díky tobě jsem, Julianne. Víc, než si uvědomuješ. Pomohlo by, kdybych se přiznal, že jsem taky nervózní?“

„Proč bys měl být nervózní?“

„Chci ti přinést potěšení. Nebyl jsem s pannou od chvíle, kdy jsem sám ztratil panictví, a to už je hodně, hodně dávno. Půjdeme na to pomalu. Chci, aby ses uvolnila a cítila se tak pohodlně, jak je to jen možné. A pokud by ti kdykoliv bylo něco – nepříjemné, chci, abys mi to řekla. Okamžitě. Můžeš to pro mě udělat?“

„Samozřejmě.“

„Záleží mi na tobě – jsi můj poklad. A jednou z nejdrahocennějších věcí je pro mě tvůj hlas. Prosím, řekni mi, co chceš, co potřebuješ, po čem toužíš…“ Hlas mu při těch posledních třech slovech přeskočil do chrapotu a Juliiným tělem projel neovladatelný třes.

Sklonila se dolů, aby ho políbila. „To, po čem toužím, je, abys tu přede mnou přestal klečet, Gabrieli. Tak se zvedni z té podlahy.“ Snažila se vypadat divoce, ale on se na ni jen zazubil.

Vítej, Tygřice…

„Dej mi minutku, hned budu zpátky.“ Zmizel do nejbližší koupelny a Julia zaslechla vodu tekoucí do umyvadla.

Za chvíli se vrátil a našel ji, jak se vestoje snaží nahmatat na zádech zip svých šatů. Okamžitě ji popadl za ruce a přikryl je svými dlaněmi.

„Rád bych to udělal,“ pronesl zastřeně.

Pomalu je rozepnul a přitom se jí díval hluboko do očí. Jemně shrnul zelené hedvábí z jejích ramen, a jak se snášelo k podlaze, vydalo zvuk, který zněl jako povzdech. Jako by jím byla okouzlená i ta látka.

Julia tam stála ve slonovinově bílé saténové košilce, jejíž okraj končil těsně nad lemem černých punčoch s podvazky. Gabriel při pohledu na ni zalapal po dechu, protože vypadala jako anděl. Hnědooký anděl s tmavými vyčesanými vlasy, které kontrastovaly se smetanovou pokožkou, oblečený do bílé košilky s černým krajkovým spodním prádlem. Zjevení ctnosti a příslibu eros.

Ukazováčkem se dotkl jednoho z podvazků. „Tohle jsem nečekal.“ Julia se začervenala. „Vím, že jsi nechtěl černou, ale po pravdě, nepředpokládala jsem, že mě v nich uvidíš. Myslela jsem, že se převléknu.“

„Hej.“ Jemně jí zvedl bradu a pohladil ji po zrudlé tváři. „Jsi nádherná. A já jsem nikdy neřekl, že bych neměl rád černou. Ale jestli se chceš převléknout, počkám.“

Tázavě se na ni podíval, ale ona jen zavrtěla hlavou. Už čekala dost dlouho. Přejela mu rukama po vypracovaném hrudníku a pak si ho za kravatu přitáhla k sobě. Hluboce ho políbila a pomalu ji rozvázala, snažila se být k němu přitisknutá tak těsně, jak jen to bylo možné. Přetáhla mu ji opatrně před hlavu a bez okolků ji upustila na podlahu. Pak se začala věnovat knolíčkům, udělala s nimi krátký proces a odhodila jeho košili na kravatu. Když před ní stál do půl těla nahý, přitiskla rty k jeho hrudníku a objala ho, jen aby mohla cítit svaly na jeho ramenou a zádech.

„Cítím, jak ti tluče srdce,“ zašeptala.

„Pro tebe,“ odpověděl s vášnivým výrazem ve tváři.

Usmála se a dotkla se jeho břišních svalů. Kůži měl horkou, teplejší než ona, a Bože, tak lákavou. Rozepnout mu opasek a kalhoty bylo trochu o nervy, ale v uklidňujícím gestu jí položil dlaň na hřbet ruky a pomohl jí, když její tělo odmítlo spolupracovat. A když pak před ní stál jen v boxerkách, poté, co se předtím zbavil bot a ponožek, zhluboka se nadechla, počkala, až přikývne, a stáhla mu je z boků.

O krok ustoupila, aby ho mohla obdivovat. Olízla si rty a široce se usmála. Gabriel byl nádherný.

Pravděpodobně to měl v genech, nebo to byl možná dar od Boha, nebo kombinace obojího, umocněná jeho jídelníčkem a cvičením. Ale jak se její pohled toulal po jeho svalnatém těle a perfektně vyrýsovaných břišních svalech, něco uvnitř ní roztálo a začalo jí být horko. Cítila, jak se ty pocity šíří do jejího klína, zvlášť když si povšimla toho V, které směřovalo z jeho boků. Byl moderní verzí Michelangelova Davida, ale s mnohem jemnějšími proporcemi a nevýslovně krásnýma rukama. Možná to nebylo namístě, ale cítila opravdové zadostiučinění, když si uvědomila, o kolik je větší než on.

Karma… jásalo její svědomí. Bojovala s tím, aby se nezačala hihňat. Musela se tvrdě kousnout do rtu, aby se nad tím objevem nechovala jako puberťačka.

Gabriel si její podivné reakce všiml, ale neřekl nic. Potlačil úsměv a pomyslel si, že to asi není ten správný okamžik, aby s ní vtipkoval o své velikosti. Nechtěl ji rozhodit, ale byl si zatraceně dobře vědom toho, jak vypadá, zejména teď, když se tu před ní vypínal v celé své kráse.

A to jen kvůli ní.

„Mohu?“ Popošel k ní, nechal své prsty vznášet se nad jejími vlasy a čekal na svolení.

Souhlasila a on jí začal vytahovat sponky, jednu po druhé, a nechal jí vlasy volně padat na ramena. Julia zavřela oči a vpíjela se do pocitu z Gabrielových prstů, probírajících se jí ve vlasech. Připomnělo jí to ten den tehdy v Richardově domě, kdy si hrál na jejího kadeřníka.

Láskyplně uvolnil každý stočený pramen, až jí vlasy splývaly kolem tváře jako tmavá opona. Přejel prsty po křivce jejího krku a nahmatal ramínka její košilky. Stáhl jí je z ramen. Julia tak zůstala jen v černé

krajkové podprsence, černých krajkových kalhotkách s nohavičkami a podvazky a v černých průsvitných punčochách.

Erotická dokonalost v kombinaci s ruměncem nevinnosti.

Byla opravdu krásná. Ale pod jeho zkoumavým pohledem znervózněla. Nelíbilo se jí nechat se tak dlouho okukovat; bralo jí to sebevědomí. Proto si ji přitáhl k sobě a líbal ji, dokud necítil, jak se jí uvolnila ramena.

„Julie, chtěl bych tě vidět celou,“ zašeptal.

Přikývla a on si dal načas, když jí svlékal punčochy, uvolňoval úchytky a zvolna je roloval dolů z jejích nohou; u kolen se nakrátko zastavil, aby ji tam znovu pohladil. Zaslechl její přerývaný dech, který ho ujistil, že to dělá správně. Pak se postavil za ni a vtiskl jí na ramena několik polibků, než jí opatrně rozepnul podprsenku. Stáhla si ji dopředu a odhodila ji k jejich nohám; v duchu si pomyslela, jak sexy vypadá jejich oblečení pohromadě na zemi.

Na chvilku vzal zezadu do dlaní její ňadra a přitiskl se k ní, až spolu jejich těla téměř splynula. Lehce ji hladil palci, dráždil její bradavky a pootevřel ústa, aby vzdal hold kůži pod jejím uchem. Pak sklouzl dlaněmi na žebra a několikrát ji tam pohladil. Nakonec zajel prsty pod látku na bocích. Stále ji jazykem laskal pod uchem a zároveň jí sundal kalhotky.

Julia byla konečně v celé své kráse nahá.

Objal ji kolem pasu a přiměl ji otočit se k němu. Všiml si, že má oči upřené k podlaze a ustrašeně svírá svůj plný spodní ret mezi zuby. Začala si pohrávat s rukama a Gabrielovi bylo jasné, že bude trvat jen chvilku, než se jimi zakryje.

„Vypadáš jako bohyně.“ Palcem jí osvobodil ret a pak jí zvedl bradu. Očima záměrně přejel její postavu od hlavy až ke špičkám prstů a zase zpátky a dal si záležet, aby viděla jeho obdiv.

„Až jednou budu stařec a nebudu si pamatovat už nic jiného, tuhle chvíli nezapomenu. Tu první chvíli, kdy mé oči spatřily ztělesnění anděla. Budu si pamatovat tvoje tělo a oči, tvoji krásnou tvář a ňadra, tvoje křivky i tohle.“ Přejel dlaní kolem jejího pupíku a pak ji nechal lehce

klesnout dolů až k prvním chloupkům.

„Budu si pamatovat tvou vůni a tvůj dotek a jaké to bylo milovat tě. Ale ze všeho nejvíc si budu pamatovat, jaké to bylo dívat se na opravdo-

vou krásu, jak vnitřní, tak vnější. Protože ty jsi krásná, moje milovaná, máš krásné tělo i duši, velkorysost ducha a šlechetnost srdce. A já jsem nikdy na téhle straně nebes neviděl nic krásnějšího, než jsi ty.“

Schoval ji do své náruče, zlehka ji líbal a snažil se jí svými rty sdělit, jak moc ji miluje. Bříšky prstů pohladil diamanty v jejích uších a přiložil ústa k jednomu z nich. „Od téhle chvíle, když jsem tě spatřil nahou, bych měl žádat, abys v mé přítomnosti měla na sobě vždy jen tyhle náušnice. Všechno ostatní je zbytečné.“

Julia mu věnovala rychlý polibek na rty a pak se odtáhla, aby se položila na postel, odkud na něj stydlivě pokukovala. Gabriel se zhluboka nadechl a zase vydechl, aby se sebral, protože pohled na nahou Julii zvoucí ho k sobě ho téměř udolal.

„Proč si nelehneš na břicho, miláčku? Rád bych obdivoval tvoje krásná záda.“

Usmála se a přetočila se, zkřížila ruce a položila si na ně hlavu tak, aby se na něj mohla dál dívat. Sklonil se nad ni a s potěšením ve tváři ji políbil na obě lopatky.

Úplně stejně jako na mé oblíbené černobílé fotograii, pomyslela si.

„Jsi úchvatná, Julie, ze všech úhlů pohledu opravdové umělecké dílo.“ Přejel jí prstem po zádech a zastavil se, když se pod jeho dotekem zachvěla. Pak jí dlaní jemně pohladil po jedné půlce zadečku.

„Změnil jsi hudbu,“ přemítala, když poznala romantickou píseň And You Give od Matthewa Barbera.

„Inspirovala jsi mě.“

Zvedl malou lahvičku masážního oleje s vůní santalového dřeva a japonské mandarinky, nalil si trochu do dlaně, nechal ho ohřát a začal jí masírovat ramena. Julia zavřela oči a vzdychla.

„Jenom vnímej.“ Gabriel ji políbil na tvář a pokračoval ve svých jemných pohybech, beze spěchu mířil po zádech dolů, dokud nezačal zkoumat dvě jamky nad křivkou jejího jedinečného derri?re.

„Tyhle jsou krásné.“ Přitiskl na každou z nich své rty.

Julia sebou trhla, a tak Gabriel chvíli počkal. Když potom znovu pokračoval, pomalu se uvolnila. Po nějaké době, která se jí zdála téměř jako hodina, jí začal šeptem přemlouvat, aby se otočila na záda. Měla

pocit, jako by se vznášela na obláčku. Zamrkala na něj a po celé tváři se jí rozlil pozvolný úsměv.

Natáhl se k jejímu obličeji, aby se jí mohl dotknout nosem, a zároveň se přesunul nad ni, s jednou nohou mezi jejími stehny a s druhou vedle boku. Lokty si nechal položené vedle jejích.

„Jsi nádherná,“ zašeptal a sklonil se tak, až jejich těla šeptala jedno druhému. Pak jí začal pomalu sázet andělsky jemné polibky na krk a napříč přes klíční kosti, zatímco rukou dál masíroval přední stranu jejího těla.

Julii se líbilo, jak se její prsa otírají o jeho vypracovaný hrudník a jak cítí jeho pevné břicho na svém – způsob, jakým jí jeho silná ruka vklouzla pod zadeček a přitáhla si ji ke svým bokům.

„Ty nevíš, jak moc tě chci,“ mumlal jí do krku. „Jak jsi sexy.“ Nosem se otřel o jamku nad klíční kostí a zastavil se, aby ji polaskal jazykem.

Julia se bez varování prohnula v zádech a vykřikla rozkoší. Rukama našla jeho záda, hladila ho po svalech, až se zastavila na bocích a tiskla ho k sobě dolů.

„Ještě ne, lásko.“

Uctíval ji svými rty a jemnými stisky zubů, beze spěchu zbožňoval to milované tělo. Když ji políbil na kyčelní kost, ochutnal její kůži jazykem a vtáhl ji do úst, napjala se.

„Co se děje?“ zamumlal, zatímco jí nosem přejížděl po bříšku z jednoho boku na druhý.

„Ještě nikdo nikdy…“ v rozpacích se zarazila.

Ušklíbl se, trousil polibky po celém jejím boku a ochutnával její kůži jazykem. Samozřejmě, že on to pro tebe nikdy neudělal. Kromě toho, že je to hajzl, je navíc i blázen.

„Miláčku, rozevři pro mě nohy.“

Oči měla tmavé a trochu obezřetné, ale poslechla. Očima střelil nahoru, aby se setkal s jejím pohledem, a ona v nich spatřila uznání. Usmál se a jemně ji začal hladit prsty. Julia zasténala.

Nejdřív se jí dotkl jen zlehka, zkusil jen jeden prst a opatrně jím pohnul. Pak vsunul druhý a palcem začal pohybovat v malých kroužcích. Ani na okamžik neodtrhl oči od její tváře, sledoval jakoukoliv

známku nepohodlí, naslouchal jejímu zrychlujícímu se dechu a pak jeho prsty našly její citlivý bod. Obdivně sklonil hlavu, přitiskl rty na vnitřní stranu jejího stehna a polaskal ji tam, než vtáhl do úst její kůži a bezstarostně ji sál, zatímco ji nepřestával dráždit prsty. Byla to mimořádná kombinace.

Juliino tělo se prohnulo na posteli jako luk a ona vyvrcholila s tak hlasitým stenem, že se to téměř blížilo výkřiku. Nepřestával se svými pohyby, jen ubral na intenzitě, dokud se nepřestala zmítat a neuvolnila sevření svých nohou. Naklonil se k jejím rtům a něžně ji políbil.

„Děkuju,“ zašeptala a cítila se lehká jako pírko. Měl by být zločin mít tak nadané prsty… a co teprve ta ústa…

„Líbilo se ti to?“

Přikývla. Dýchala ztěžka a oči měla stále ještě trochu divoké.

Pochyboval, že by senátorův syn někdy našel ten správný bod, a při tom pomyšlení se mu hrudník nadmul pýchou. Těšil se, jak ji bude seznamovat se všemi místy na jejím těle, díky nimž jí může přinášet potěšení. S jedním po druhém. Prstem jí přejel po krku, obkroužil ňadro a sjel dolů k tomu místu, kde se teď skvěl čerstvý otisk jeho úst. Zlehka se dotkl narůžovělé kůže.

„Bolí to?“

„Ne. Ale jak…?“

„Třísla jsou velmi citlivá. Někdo, kdo je sobecký nebo uspěchaný, by to ignoroval a dotýkal by se tě hned tady.“ Pohnul prstem, aby se jí zlehka dotkl mezi nohama.

Byla stále ještě citlivá po svém orgasmu, a tak sebou cukla. Stáhl ruku a znovu ji pohladil po stehně.

„Julie, jediná věc, která ospravedlňuje moje předchozí zkušenosti, je, že co jsem se naučil, můžu teď uplatnit ve tvých službách. Jediná žena, které chci přinášet potěšení, jsi od nynějška ty.“

Natáhla ruku, dotkla se jeho obličeje a on jí sklonil tvář do dlaně a zavřel oči. Přitiskla mu palec na ústa, přejela mu jím přes plný spodní ret a stáhla si ho dopředu k vášnivému polibku. Odpověděl tím, že přesunul své tělo na její, a srdce jí při pomyšlení, že chvíle jejich spojení je na spadnutí, začalo bít opět o něco rychleji.

Znovu ho pevně uchopila za jeho krásné pozadí a pobízela ho blíž. Usmál se a zvedl se na jedné ruce. „Tohle není dobrá poloha. Musíme se vyměnit.“

„Myslela jsem – já pod tebou, není to tak správně?“

„Napoprvé je to nejhorší poloha,“ vysvětloval a sázel jí letmé polibky na rameno.

„Myslím, že takhle to bude dobré.“

Gabriel se odtáhl. „Ne pro tvoje poprvé; bylo by pro mě příliš snadné tě zranit, aniž bych si to uvědomil.“

Zranit? pomyslela si.

Když spatřil tu obavu, která jí probleskla očima, srdce mu klopýtlo. Položil jí dlaně na tváře. „Neublížím ti, Julianne. Nejsem puberťák. Já nejsem on. Budu velmi, velmi jemný. To je důvod, proč to nemůžeme udělat takhle.“

„Proč?“

„Úhly. Moje váha, a to i přesto, že ji přenesu na kolena. Gravitace. Když budeš nahoře ty, můžeš řídit své pohyby, hloubku proniknutí. Přenechávám ti kontrolu. Věř mi,“ vydechl a políbil ji na ucho.

Hladil ji, mumlal jí do bezchybné, téměř průsvitné kůže lichotky a pak ji objal, zvedl ji z postele a otočil je tak, že teď to byl on, kdo ležel na zádech, a ona spočívala na něm.

Když mu odpočívala na hrudi, šeptal jí do ucha Dantova slova v italštině:

Color di perle ha quasi in forma, quale convene a donna aver, non for misura; ella ? quanto de ben p? far natura;

per esemplo di lei bielt? si prova.

De li occhi suoi, come ch’ella li mova, escono spirti d’amore in?ammati,

che f?ron li occhi a qual che allor la guati, e passan s? che ‘l cor ciascun retrova:

voi le vedete Amor pinto nel viso, l? ‘ve non pote alcun mirarla ?so.

Gabriel vychvaloval její krásu a dobrotu, přirovnával ji k perle a prohlašoval, že Láska sama se zobrazuje v jejích rysech. Julia mu zašeptala poděkování za ta krásná slova a ležela bez hnutí, aby slyšela pod svým uchem tlukot jeho srdce. Byla přemožena pocity, když pomyslela na to, že toho muže, kterého už tak dlouho milovala, drží ve svém náručí. Nemohla se ho přestat dotýkat, zkoumala každý sval, každou dokonale napnutou šlachu. Přejela mu bříškem prstu po obočí, nevynechala rýhu nad horním rtem, kotlety a ani jeho uši…

Natáhl se, aby ji políbil. Jazykem jí kroužil kolem rtů a ten spodní nakonec vtáhl do svých úst. Na pár okamžiků leželi v těsném objetí, dvě nahá těla, která jako by chtěla splynout vjedno. Julia pokračovala dál ve zkoumání Gabrielova těla, jeho tváře, hrudníku a boků. Začala jemně a váhavě hladit jeho erekci; sázela mu na krk polibek za polibkem, zatímco ho zpracovávala rukou.

Spokojeně jí zavrčel do ucha. Jak rostlo její sebevědomí, hladila ho čím dál jistěji a zrychlila své tempo, pak sjela rty na jeho hruď a líbala ho na prsou a po tetování. Teď už lapal po dechu.

„Dovol mi, abych tě uctíval svým tělem, Julie,“ zachraptěl, nechtěl, aby jeho hrozící uspokojení skončilo v její ruce.

Pustila ho a on ji posunul, chytil za stehna a jemně ji přiměl roztáhnout je od sebe tak, aby spočívala po obou stranách jeho boků. Cítila ho pod sebou, jak se o své vůli zvedá mezi jejíma nohama. Téměř neznatelně zavrtěla hlavou a její krásnou tvář zastínil ustaraný výraz.

Gabriel jí položil ruku srdce. Ta malá bijící věc uvnitř pod jeho dotekem zběsile tloukla a stále zrychlovala. „Jsi v pořádku?“

Sklonila hlavu a nechala si vlasy spadnout přes obličej jako oponu. Natáhl se a odhrnul jí je za ramena, aby na ni lépe viděl. „Prosím,

neschovávej se. Chci se na tebe dívat.“

Julia se kousla do spodního rtu a odvrátila pohled.

„Co se děje?“ Zavrtěla hlavou.

„Miláčku, teď není čas se stydět. Řekni mi to.“

Dívala se na jeho hruď a usilovně se snažila nevidět draka, který se jí vysmíval svou neměnností. „Takhle jsem si to nepředstavovala,“ zašeptala tak tiše, že se musel plně soustředit, aby ji slyšel.

„Tak mi řekni, jak bys to chtěla.“

„Myslela jsem, že budeš… nade mnou.“ Jeho prapor nade mnou je láska.

„Líbí se mi být nahoře, to nepopírám, ale jsi velmi drobná, miláčku, a velmi křehká. Bojím se, že…“

„Vím, že jsem tě nechala dlouho čekat, Gabrieli.“ Její hlas byl sotva víc než šepot. „Bude to v pořádku, jestli teď se mnou nemůžeš být opatrný. Jestli potřebuješ být… agresivní.“

Její poznámka ho hluboce znepokojila, protože za těmi slovy nezněl její hlas, ale Simonův. Ovšemže si tohle myslí – takhle se k ní choval. Muži jsou psi bez sebekontroly a ona je jen hračka pro jejich sexuální uvolnění. Z té představy se mu udělalo špatně, ale potlačil ten odpor, aby se mu nepromítl v obličeji. Položil jí dlaň na tvář a něžně ji pohladil.

„Julie, já tě miluju. Kdybych byl člověk, který by se k tobě choval agresivně, protože jsi ho nechala čekat, pak bys se mnou do postele jít neměla. Jsi člověk, a ne hračka.

Nechci tě jen použít. Chci tě potěšit. Tak moc.“ Pozoroval ji a snížil hlas do toho nejslabšího šepotu. „Chci tě navždy, nejen pro dnešek. Takže, prosím, nech mě to udělat po mém.“

Prosil ji očima, aby ho vzala za slovo. Nechtěl jí vysvětlovat, proč má obavy a jakému prohlášení se záměrně vyhnul. Na to bude dost času ráno.

„Všechno, co jsem kdy chtěla, byl někdo, kdo by mě miloval,“ řekla tiše.

„Toho teď máš.“

Přesunul rty na její ňadra, jedno držel jemně v ruce, zatímco se s druhým mazlil ústy. Byla dokonalá. Váhou i velikostí, přirozená a krásná. Růžová poupata a smetana. Vzpomněl si na tu noc, kdy jedno z nich poprvé zahlédl pod ialovým županem v jejich hotelovém pokoji ve Philadelphii. Jak tehdy toužil vzít je do úst. Zakmital jazykem, jemně ho olízl a něžně zakroužil kolem bradavky. Cítil, jak mu její vrcholek ztuhl v ústech ještě víc.

Julia zvrátila hlavu dozadu a vydávala nesrozumitelné zvuky. Gabriel pečlivě pozoroval její reakci. Chtěl, aby byla vzrušená, ale jestli vyvrcholí už jen tímhle, tím líp. To by udělalo to, co bude následovat, mnohem, mnohem jednodušší.

„Pusť to ven, lásko. Nemusíš s tím bojovat,“ pronesl do jejího druhého ňadra, kterému teď věnoval svou pozornost.

Julia se při jeho slovech zachvěla a začala se zmítat proti němu, se zavřenýma očima klouzala tam a zpět. Během pár minut cítil, jak se jí zatínají a uvolňují svaly a jak její držení těla ochabuje, když orgasmus odezněl. Otevřela oči, zamrkala a téměř malátně se na něj usmála.

A děkuji mnohokrát za orgasmus číslo dvě…

Převzala iniciativu, políbila ho a oteklými rty zamumlala své díky. Když se odtáhla, natáhl ruku a popadl něco z nočního stolku. Pozorovala ho, jak se zpod ní vykroutil a vymáčkl si do pravé ruky nějakou průhlednou látku. Poněkud hrubě si ji po sobě rozetřel.

Všiml si jejího výrazu ve tváři a rychle jí to vysvětlil. „Tohle ti věci trochu ulehčí.“

Julia divoce zrudla. Věděla o takových věcech, i když nikdy dřív neměla důvod je použít. Cítila se zahanbená, že ji nenapadlo to koupit. Přijela do Florencie nepřipravená.

„Jsi velmi laskavý.“

Rty se mu zkroutily do toho domýšlivého pokřiveného úsměvu. „Říkal jsem ti, že předvídám všechny tvoje potřeby.“ Políbil ji a položil se zpátky na polštář. „Můžu si vzít kondom, pokud jsi změnila názor.“

„Se všemi testy, které jsi prodělal, si nemyslím, že bychom si s tímhle měli dělat starosti.“

„Pořád je to tvoje volba.“

„Věřím, žes mi řekl pravdu.“

„Jsem rád, že jsem tvůj první.“

Široce se nad tím jeho prohlášením usmála. „Chci, abys byl i můj poslední, Gabrieli.“ Vášnivě ho políbila, srdce jí zběsile tlouklo a vzdouvalo se citem díky jeho slovům. Díky jeho činům. „Ale teď od tebe něco chci.“

„Cokoliv.“

„Chci, abys byl nahoře ty.“

Když svraštil obočí a už se téměř mračil, s vážným výrazem se k němu naklonila. „Ty už ses předvedl jako velkorysý milenec a myslím, že není dobrý nápad přenechat mi kontrolu, když nevím, co dělám. Jsem z toho nervózní. Nebudu schopná se uvolnit a soustředit se na to, jaké to je. Prosím…“ To poslední slovo pronesla jen napůl, jako dodatek, protože ho ve skutečnosti nechtěla prosit. Požádal ji, aby mu řekla, po čem touží, a tak to udělala.

V tu chvíli si uvědomil, jak stresující pro ni musí být sedět nad ním nahá a vystavená, zodpovědná za to, co se stane. Později možná, ale ne poprvé. Navzdory svým obavám ji nemohl odmítnout. Gabriel přikývl, na čelisti se mu zračilo mírné napětí, a jediným jeho plynulým pohybem ležela na zádech a on jí klečel mezi nohama.

Její úsměv byl jako vycházející slunce. Protože tohle bylo tak, jak o tom vždycky snila.

„Děkuji,“ zašeptala mu do úst a on ji něžně políbil.

„Stačí tak málo, abys byla šťastná.“

„Neřekla bych, že málo,“ zachichotala se, když se o něj otřela stehnem. Ušklíbl se na ni a užíval si tu chvilku lehkomyslnosti.

Pak se změnila hudba a Julia se na něj se zájmem podívala. „Jak se ta písnička jmenuje?“

„Lying in the Hands of God od Dave Matthews Band.“

„Líbí se mi.“

„Mně taky.“

Zvědavě se na něj podívala. „Proč jsi vybral tohle?“

„Ta slova, ta hudba…“ Široce se usmál a oči mu jiskřily. „Rytmus.“

„Ach, vážně?“

„Vnímej to. Soustřeď se na rytmus. Je ideální pro milování.“ Chytil ji za boky a přitiskl se proti ní, klouzal po jejím těle tam a zpět do rytmu hudby, protože věděl, že si ten kontakt bude užívat stejně jako on.

Zasténala, všechen její smích zmizel a začala se k němu tisknout čím dál víc.

„Zhluboka se nadechni, lásko,“ zašeptal.

Když to udělala, maličko do ní vstoupil. Zavřela oči a vpíjela ten pocit.

Nyní, když už měl Gabriel ten nejmenší náznak, jaké to bude cítit ji kolem sebe, tělo ho pobízelo zatlačit tvrdě a rychle. Ale bylo mu jasné, že jakýkoliv tlak z jeho strany by jí mohl ublížit. Chtěl ji, chtěl být v ní. Ale pro tuhle chvíli odsunul své touhy stranou a zůstal dokonale nehybný, rozložil svou váhu na lokty a začal laskat její bradavky.

Teď, když měla tušení, jaké bude jejich spojení a to, až ji vyplní, chtěla víc. Mnohem, mnohem víc. Chtěla ho celého.

„Opatrně,“ varoval ji, když zvedla boky v touze přilákat ho dál. „Tohle bude nepříjemné.“

Když neotevřela oči, položil ruku na její tvář a přejel jí palcem po líci.

„Podívej se na mě. Dívej se mi do očí.“ Se zachvěním zvedla víčka a on jí upřel do očí svůj pohled.

„Dám ti cokoliv. Svoje tělo, svou duši, vezmi si je. Vezmi si všechno.“ Dívali se na sebe a on se vtlačil trochu hlouběji, postupoval pomalu,

velmi pomalu…

Když do ní vstoupil, vytřeštila oči a prudce se nadechla.

Gabriel okamžitě ztuhl, rukou přidržel její bok, což mu dalo jistotu, že se ani jeden z nich nepohne.

„Omlouvám se, miláčku,“ zašeptal něžně a začal ji hladit. „To bylo to nejhorší, přísahám. Jsi v pořádku?“ Znepokojeně si ji prohlížel, jestli neuvidí nějaké známky slz.

Ale žádné nenašel. Nebylo to tak bolestivé, jak si myslela. Nebylo to ani úplně pohodlné, ale ten pocit mít ho v sobě, emoce, které viděla v jeho tváři a očích, ji od té bodavé bolesti uvnitř rozptýlily … bylo to skoro až moc.

Chtěla víc. Více jeho. Více tohohle a víc jich obou… chtěla vidět, jak nad ní vyvrcholí, a vědět, že toho dosáhli společně. Chtěla najít jejich vlastní nádherný rytmus. Hudba vířila a rozkvétala kolem nich, lákavé tempo, které dychtila následovat. Usmála se a cítila, jak si její úsměv razí cestu až do jeho srdce a tiší jeho obavy. Začal se nesnesitelně pomalu pohybovat, aniž by přerušil jejich oční kontakt.

Prudce zamrkala nad tím pocitem mít Gabriela uvnitř sebe. Ruce jí sklouzly dolů po napjatých svalech zad až na jeho hýždě. Hladila ho po jeho křivkách a vnímala svým dotekem jeho rytmické výpady. Ba-

lancoval na jednom lokti a druhou rukou jí po žebrech a ramenou kreslil smyslné vzory. Julia byla velkolepá: dlouhé hnědé vlasy rozhozené po polštáři, hluboké, čokoládové oči upřené do jeho a její ústa, rudá a otevřená, když s každým dalším pohybem začala sténat.

Gabriel přesunul ruku a vzal do svých dlouhých prstů její zadeček, vedl ji a udržoval pozvolný rytmus. Čekal tak dlouho.

Dívala se, jak se mu spojilo obočí a zaťal zuby do spodního rtu. Společně se pohybovali, pomalu, ale s odhodláním. Bezchybné spojení dvou milenců, kteří se neohlíželi zpět.

Julia viděla v jeho očích tolik emocí: lásku, zájem, vášeň, zbožňování, náklonnost, touhu… Díval se na ni, jako by byla jediná žena na světě, jako by v jejich soukromém vesmíru nebylo nic jiného. Jen oni dva a smyslná hudba, která se vznášela ve vzduchu, zatímco se s ní Gabriel miloval, přerušovaná pouze zvuky, které jim vycházely z hrudí.

Julia slyšela samu sebe sténat a lapat po dechu a odsunula stranou veškerý stud, že jí takové zvuky nečekaně unikaly z hrdla. Gabriel byl jejími výkřiky nadšený, pobízely ho dál, vzrušovaly ho ještě víc, jako by to bylo vůbec ještě možné. Sáhl mezi ně, a jak zvýšil své tempo, začal ji v souladu se svými výpady dráždit. Zesílení jejího stisku na jeho hýždích svědčilo o jejím potěšení a měla co dělat, aby udržela oči otevřené.

„Dívej se na mě. Chci vidět tvoje oči, až se uděláš.“ Intenzita jeho hlasu odpovídala jeho výrazu.

Vytřeštila oči, a když jeho prsty znovu zrychlily, vykřikla. Julia se prohnula v zádech a najednou se slavně zřítila do propasti.

Uši jí plnil svůdný šepot a jeho lichotky. Nemluvil vulgárně. Ale byla příliš rozptýlená, než aby se soustředila na tuhle překvapivou skutečnost. Netušila, jestli projevuje své potěšení nahlas, jestli ve shodě se svými potřebami a uspokojením sténá a křičí sprostá slova. Ale v tomhle téměř posvátném prostoru byla jeho spontánní vyjádření čistá a průzračná.

„Miluji tě. Miluju tě. Miluji tě,“ pronášel s každým svým pohybem.

Julia si užívala pocit intenzivního, jedinečného naplnění, který skrze ni protékal. Nerovnalo se to ničemu, co kdy předtím zažila. A než stačila

najít svou cestu skrze svůj orgasmus, ucítila, jak se zanořil do hloubky a vykřikl její jméno.

Gabriel se zhroutil, opatrně rozložil váhu na lokty, a jak sestupoval ze svého vrcholu, proudila jím vlna emocí. Tiskl ji k sobě, šeptal jí sladká slůvka v italštině a čekal, až otevře oči.

Miluji tuto ženu. Více než miluji svůj vlastní život…

Jeho krásná Beatrice už nebyla panna. On si vzal – a daroval – to, co Dante nikdy neměl. V duchu se modlil, aby nikdy nelitovala rozhodnutí, které ji přivedlo do jeho postele. Nebo výběru svého prvního milence.

Přesunul se, aby ležel vedle ní, natáhl prst a přejel jí po bradě. Teprve pak si všiml zardění, které se rozlévalo z jejího krku přes hrudník a dál dolů. Kůže na vnitřní straně svých stehen rozkvetla růžovou červení a Gabriel se málem dusil návalem lítosti.

Ach Bože, já jsem jí ublížil.

„Julie?“

Zvedla víčka. Nejprve byl její pohled rozostřený a bez cíle. Ale pak se změnil. Spatřila ho a rty jí rozehrál ten nejkrásnější pozvolný úsměv, který odhalil její bílé zuby. Měla pocit, jako by byla peříčko, vznášející se v letním vánku. Bylo to o tolik lepší než cokoliv jiného… vidět ho a slyšet, dotýkat se ho a ochutnat a nakonec to nádherné, syrové a výjimečné vyvrcholení.

Vydechl a vášnivě ji políbil. „Jsi v pořádku?“

„Ano,“ zapředla.

„Miluji tě. Já jen chci, abys byla šťastná, navždycky vidět, jak se usmíváš.“

„Ty mě rozpláčeš.“ Julia nemohla pokračovat, neměla slov. Políbila ho, zavřela oči a užívala si náruč svého milovaného. Svého prvního. A posledního.

„Neplač, holčičko moje.“ Líbal ji na víčka a dlaní ji hladil po tváři. Najednou byl pryč a Julia se ocitla sama; jeho nepřítomnost způsobila, že se jí ta velká postel zdála ještě větší a studenější. Bolest z té ztráty byla okamžitá, ale její mysl byla stále otupělá a ochromená prvním ochutnáním téhle extáze. Než mohla přejet rukou po prostěradle, aby se po něm natáhla, už se k ní zase tiskl.

„Nech mě se podívat, miláčku,“ zašeptal váhavě.

Neměla tušení, o co žádá, a tak mu to prostě dovolila. Pak jeho nesmělé prsty sevřely její kolena a jemně jedno z nich zvedl, odtáhl ho a jen lehce ji rozevřel.

Gabriel ztuhl, když se na něj podívala. „Jen letmý pohled, abych se ujistil, že jsi v pořádku.“

Když sám sebe v koupelně prohlížel, nenašel žádnou krev. Ulevilo se mu víc, než dokázal vyjádřit. Rychle střelil očima dolů, okamžitě vydechl úlevou a ramena se mu viditelně uvolnila. Přitiskl jí mezi nohy něco měkkého a teplého.

Trhla sebou.

„Omlouvám se.“ Znovu přitiskl žínku na její citlivé místo. Objevilo se na ní pár narůžovělých skvrn, ale nic alarmujícího. Po pravdě by si přál, aby tam ta růžová nebyla vůbec, ale pořád byla lepší než červená.

„Jsem v pořádku. Jen jsi mě překvapil.“ Julii se třásl hlas, ale jen proto, že se ještě pořád vznášela v oblacích, a cítit ho, jak se jí tam dotýká, ty pocity jen zesílilo.

Gabriel jí podal z nočního stolku sklenici vody a do druhé jí z lahvičky na léky vyklepal dvě růžové pilulky.

„Ibuprofen,“ vysvětloval rychle. „Na bolest.“

„Není to tak hrozné, Gabrieli. Já bych to ani nenazvala bolestí.“

„Prosím,“ škemral.

Byla zmatená jeho přehnanou reakcí, ale rozhodla se, že tentokrát nebude tvrdohlavá, rychle si hodila prášky do pusy a zapila je celou sklenicí vody. Měla žízeň.

Když se postaral o její bolest a umyl ji, položil si ji do náruče a znovu a znovu ji líbal na čelo. Pak ji odnesl do koupelny.

Než vstoupili do dveří, uslyšela Julia téct vodu. „Co se děje?“ vydechla a zvedla hlavu.

„Dovol mi, abych se o tebe postaral, miláčku.“ Opět ji políbil na čelo a jemně ji posadil do veliké a lákavé vany.

Horká voda a pěna vonící po růžích byly uklidňující. Pořád byla zasněná, ale okolní dění se pomalu dostávalo do středu pozornosti. Ote-

vřela oči a spatřila Gabriela stát nad ní, stále nahého, stále nádherného, jak prsty kontroluje teplotu vody a nastavuje kohoutky.

„Máš ještě žízeň?“ Přikývla.

Na chvíli zmizel a vrátil se s granátově zbarveným nápojem ve sklence na víno.

„Brusinky se sodou,“ řekl. „Jsou pro tebe dobré.“

Povytáhla na něj obočí a přemýšlela, kdy se z něj stal odborník na ženské problémy, ale opět se rozhodla netrvat na své otázce. Žíznivě ji vypila a podala mu prázdnou sklenici.

„Změnila se hudba. Co je to?“

„Sogno od Andrey Bocelliho.“

„Hezké,“ zamumlala.

„Ne tak hezké jako ty.“

Zastavil vodu a vlezl si za ni, natáhl své dlouhé nohy po stranách jejího těla a přitáhl si ji k sobě. Oba si spokojeně povzdechli. Položila si hlavu na jeho rameno a on ji zlehka a něžně hladil po vlasech.

„Bylo to – pro tebe dobré?“ zašeptala.

To je slabé slovo, pomyslel si.

„Jako nic, co jsem kdy dřív zažil. Byla jsi dokonalá. Jsi dokonalá.“ Přitiskl jí rty na temeno hlavy a ona se mu schoulila do náruče. „A velmi, velmi sexy. A pro tebe?“

„Bylo to ještě lepší, než jsem si představovala. Děkuji ti.“ Přesunul své ruce na její kluzkou a mokrou kůži na žebrech.

„Proč ta koupel?“ zeptala se a jemně se proti němu zavrtěla; cítila na svých zádech jeho nově narůstající vzrušení.

Jeho rty vyhledaly její ucho. „Chtěl jsem se o tebe postarat.“

„Děkuji ti, Gabrieli, za to, jak jsi ke mně laskavý. Vím, že by věci nebyly tak příjemné, kdybych byla s někým jiným.“

Políbil ji do vlasů. „Zasloužíš si mnohem víc a někoho mnohem lepšího než mě, Beatrice,“ zašeptal. „La donna della mia gloriosa mente. Slavná dáma mé mysli.“

„Můj Dante.“ Otočila se a políbila ho na mokrou hruď. „Kdy to můžeme udělat znovu?“

Gabriel se usmál. „Ne dřív než zítra. Musíš se nejdřív zahojit.“ Mírně se ošila. „Ale není to tak špatné. Byl jsi velmi opatrný.“

„Po tom všem, co jsme sdíleli, tě chci prostě objímat a být ti nablízku. Odpočiň si v mém náručí s vědomím, že tě miluji. Velmi, velmi brzy se budeme znovu milovat.“

Julii to utěšilo a úplně se v jeho náručí uvolnila. V duchu děkovala bohům velkých van, nádherných sexy milenců a růžemi vonících koupelí. (Ne nutně v tomto pořadí.) A děkovala bohům panen, které se chystaly mít sex se svými milenci – bohy sexu (bez urážky), za matku všech orgasmů. V trojím provedení.

V časných ranních hodinách se milenci z Ráje propletli jeden s druhým, tělo na tělo, ospalí a spokojení ve velké bílé posteli. Světlo a tma, nevinnost a zkušenost, polibky a vzájemná pohlazení v hřejivém smíření, vytvořeném jejich láskou. Temný anděl šeptal v italštině své múze, dokud neusnula v jeho náručí, šťastnější než kdykoliv dříve. Byla milována.