Sylvain Reynard

Hříšné odstíny vášně 02. Gabrielův Očistec

Prolog

FLORENCIE, 1290

Básníkovi vyklouzl z třesoucí se ruky lístek a dopadl na podlahu. Několik okamžiků jen tiše seděl, nehybný jako socha. Pak se s pevně zaťatými zuby postavil na nohy a rozrušeně se prohnal svým domem, aniž by si všímal stolů a křehkých předmětů. Ani ostatním členům své domácnosti nevěnoval sebemenší pozornost.

Byla jen jediná osoba, kterou si přál vidět.

Rychle kráčel ulicemi města, cestou k řece skoro utíkal. Zůstal stát na konci mostu, jejich mostu, a jeho vlhké oči dychtivě pátraly na protějším břehu, jestli alespoň nezahlédnou stín své milované.

Nebyla nikde k nalezení. Nikdy se nevrátí.

Jeho milovaná Beatrice byla pryč.

1. kapitola

Profesor Gabriel Emerson seděl nahý na posteli a četl florentské noviny La Nazione. Probudil se brzy ráno v apartmá Pallazzo Vecchio v hotelu Gallery Art a objednal si pokojovou službu, ale nedokázal odolat touze vrátit se do postele a pozorovat spící mladou ženu. Ležela na boku tváří k němu, zlehka dýchala a v uchu se jí třpytil diamant. Tváře měla zrůžovělé horkem, protože jejich postel se koupala ve slunečním svitu, který procházel skrz okna sahající od podlahy až ke stropu.

Povlečení na posteli bylo nádherně zmačkané a vonělo po sexu a santalovém dřevě. Modré oči mu zářily, líně se potulovaly po její odhalené kůži a dlouhých, tmavých vlasech. Když se vrátil zpět ke svým novinám, lehce se pohnula a zasténala. Znepokojeně odložil noviny stranou.

Přitáhla si kolena k hrudníku a stočila se do klubíčka. Z úst se jí ozvalo tiché mumlání a Gabriel se naklonil blíž, aby mohl rozluštit, co říká. Nepovedlo se mu to.

Náhle se její tělo zkroutilo a vydala srdcelomný výkřik. Začala kolem sebe mávat rukama, jak bojovala s prostěradly, do kterých byla zamotaná.

„Julianne?“ Jemně jí položil ruku na odhalené rameno, ale ona před ním ucukla.

Začala mumlat znovu a znovu jeho jméno a v jejím tónu byla patrná stále větší panika.

„Julie, jsem tady,“ zesílil svůj hlas. Právě když po ní znovu sáhl, bleskově se posadila a lapala po dechu.

„Jsi v pořádku?“ Gabriel se přisunul blíž a odolal touze se jí dotknout. Ztěžka dýchala a pod jeho zkoumavým pohledem si zamávala třesoucí se rukou před očima.

„Julie?“

Po dlouhé, napjaté minutě se na něj podívala, oči vytřeštěné dokořán.

Zamračil se. „Co se děje?“ Hlasitě polkla. „Noční můra.“

„O čem byla?“

„Byla jsem zpátky v Selinsgrove, v lesích za domem tvých rodičů.“

Gabriel se za brýlemi s tmavými obroučkami zamračil. „Proč by se ti mělo o tomhle zdát?“

Nadechla se a přitáhla si prostěradlo přes nahá ňadra až k bradě. Bílá, hustě tkaná látka zahalila celou její drobnou postavu, než se snesla jako oblak na matraci. Připomněla mu sochy v Athénách.

Prsty jí jemně přejel po kůži. „Julianne, mluv se mnou.“

Uhýbala před jeho pronikavýma modrýma očima, ale on nepřestával naléhat. „Ten sen začal pěkně. Milovali jsme se pod hvězdami a já usnula ve tvém náručí. Ale když jsem se probudila, byl jsi pryč.“

„Tobě se zdálo o tom, že jsem se s tebou miloval a pak tě opustil?“ Tón jeho hlasu poklesl, aby zakryl jeho znepokojení.

„Už jednou jsem se probudila v sadu bez tebe,“ vyčetla mu tiše.

Oheň v jeho nitru byl okamžitě pryč. Připomněl si ten kouzelný večer před šesti lety, když se poprvé potkali a prostě si jen povídali a drželi jeden druhého. Následující ráno se probudil a zatoulal se pryč; nechal spící mladou dívku samotnou. Ovšemže její strach byl pochopitelný, jestli ne přímo politováníhodný.

Jeden po druhém uvolnil její zaťaté prsty a opakovaně je líbal.

„Miluji tě, Beatrice. Nehodlám tě opustit. Víš to, že ano?“

„Bolelo by to mnohem víc, kdybych tě teď ztratila.“

Zamračeně ji objal kolem ramen a přitiskl si její tvář k hrudi. Mysl mu zaplavily myriády vzpomínek, když pomyslel na to, co se odehrálo předešlého večera. Poprvé se díval na její nahé tělo a zasvětil ji do intimity milování.

Věnovala mu svou nevinnost a on si myslel, že ji udělal šťastnou. Rozhodně to byl jeden z nejlepších večerů jeho života. Chvíli o tom přemýšlel.

„Lituješ minulé noci?“

„Ne. Jsem ráda, že jsi byl můj první. Toužila jsem po tom od chvíle, kdy jsme se potkali.“

Položil jí ruku na tvář a přejel jí palcem po kůži. „Je to pro mě pocta, že jsem mohl být tvůj první.“ Bez mrknutí se naklonil dopředu.

„Ale chci být i tvůj poslední.“

Usmála se a zvedla rty, aby se setkala s jeho. Než ji stačil obejmout, pokoj naplnily tóny vyzvánění Big Benu.

„Nevšímej si toho,“ zašeptal naléhavě, natáhl ruku kolem jejího těla a položil ji tak, aby byla pod ním.

Očima mu střelila přes rameno ke stolu, kde ležel jeho iPhone.

„Myslela jsem, že už ti volat nebude.“

„Nezvednu to, takže na tom nezáleží.“ Klekl si mezi její nohy a stáhl z ní prostěradlo. „V téhle posteli jsme to jenom my dva.“

Pátrala v jeho očích, zatímco se k ní začalo přibližovat jeho nahé tělo. Gabriel se naklonil dopředu, aby ji políbil, ale ona se odvrátila.

„Nevyčistila jsem si zuby.“

„To je mi jedno.“ Sjel rty k jejímu krku a líbal ji tam, kde se jí zrychloval puls.

„Ráda bych se nejdřív umyla.“

Frustrovaně zafuněl a opřel se o loket. „Nenech Paulinu, aby zničila to, co máme.“

„Nenechám.“ Snažila se zpod něj vyklouznout a vzít si s sebou i prostěradlo, ale chytil ho a přidržel. Díval se na ni nad obroučkami brýlí a oči mu jiskřily pobavením.

„Potřebuji to prostěradlo, abych mohl ustlat postel.“

Zvedla oči od bílé látky, kterou svírala mezi prsty, k jeho tváři. Vypadal jako panter těsně před skokem. Podívala se přes hranu postele na hromadu oblečení na podlaze. Bylo mimo její dosah.

„Nějaký problém?“ zeptal se s potlačovaným veselím.

Julia zrudla a sevřela látku pevněji. Se smíchem prostěradlo pustil a přitáhl si ji do náruče.

„Nemusíš se stydět. Jsi krásná. Kdyby bylo po mém, už nikdy bys oblečení nenosila.“

Přitiskl jí rty k ušnímu lalůčku a jemně se dotkl diamantu. Byl si jistý, že Grace, jeho adoptivní matka, by byla šťastná, že si její náušnice našly cestu k Julii. S dalším krátkým polibkem se odvrátil a odsunul se stranou, aby se posadil na kraj postele.

Vklouzla do koupelny, ale ne dřív, než Gabrielovi dovolila zachytit pohled na její okouzlující pozadí, když nechala prostěradlo spadnout na zem těsně přede dveřmi.

Zatímco si čistila zuby, myslela na to, co se událo předchozího večera. Milování s Gabrielem byla velmi emocionální zkušenost, a dokonce i teď se její srdce cítilo jako po otřesu. Vzhledem k jejich historii to nebylo nijak překvapující. Toužila po něm už od té doby, co jí bylo sedmnáct a strávila s ním cudnou noc v sadu, ale když se druhého rána probudila, byl pryč. Následkem alkoholového a drogami způsobeného oparu na ni zapomněl. Minulo šest dlouhých let, než ho znovu spatřila, a on si ji pak nepamatoval.

Když se s ním střetla tehdy toho prvního dne na jeho magisterském semináři v rámci svého studia na torontské univerzitě, byl atraktivní, ale chladný jako vzdálená hvězda. Nevěřila tomu, že by se stala jeho milenkou. Nevěřila, že by ten temperamentní a arogantní profesor mohl opětovat její city.

Bylo tu tolik věcí, které neznala. Sex byl svého druhu znalost, a teď poznala i osten sexuální žárlivosti způsobem, s jakým ještě nikdy neměla zkušenost. Z pouhého pomyšlení na to, že Gabriel dělal s jinou ženou to, co dělali spolu, a v jeho případě s mnoha ženami, ji bolelo srdce. Věděla, že Gabrielovy románky byly jiné než to, co sdíleli oni dva –

a že to byly schůzky, ke kterým nedocházelo z lásky nebo náklonnos-

ti. Ale on je svlékal, viděl je nahé a vstupoval do jejich těl. A poté co byly s ním, kolik z těch žen toužilo po něčem víc? Paulina ano. Ona a Gabriel mezi sebou po léta udržovali styk, už od té doby, kdy spolu počali a ztratili dítě.

Juliino nové porozumění sexu změnilo její pohled na jeho minulost a způsobilo, že měla s Paulininou nepříjemnou situací větší soucit. A ještě víc se bála, aby kvůli ní nebo nějaké jiné ženě Gabriela neztratila.

Jak Julii zalila vlna nejistoty, sevřela okraj umyvadla. Gabriel ji miloval; tomu věřila. Ale byl to také gentleman, a kdyby ho jejich spojení nenaplňovalo, nikdy by to nedal najevo. A jak se chovala ona? Kladla mu otázky a mluvila ve chvílích, kdy, jak předpokládala, by většina milenek byla zticha. Udělala toho velmi málo, aby ho potěšila, a když to zkusila, zastavil ji.

Znovu se jí s křikem vrátila slova jejího expřítele, znovu jí vířilo v hlavě jeho odsouzení:

Jsi frigidní.

Budeš v posteli k ničemu.

Odvrátila se od zrcadla a začala uvažovat, co by se mohlo stát, kdyby s ní byl Gabriel nespokojený. Přízrak nevěry zvedl svou zhoubnou hlavu a předložil jí vzpomínku, jak našla Simona v posteli se svou spolubydlící.

Narovnala ramena. Kdyby se jí podařilo přesvědčit Gabriela, aby byl trpělivý a učil ji, pak si byla jistá, že by ho potěšit mohla. Miloval

ji. Mohl by jí dát šanci. Byla jeho tak jistě, jako by měla jeho jméno vyryté do kůže.

Když vešla zpátky do ložnice, zahlédla ho otevřenými dveřmi na terase. Cestou k němu přitáhla její pozornost nádherná váza s tmavě fialovými a světlejšími pestrobarevnými kosatci stojící na stole. Někteří milenci by možná koupili rudé růže na dlouhém stonku, ale Gabriel ne.

Otevřela vzkaz, který našla mezi květy.

Moje nejdražší Julianne,

děkuji Ti za Tvůj neocenitelný dar.

Jediná věc, kterou mám a která má nějakou hodnotu, je mé srdce. Je Tvoje,

Gabriel.

Julia si přečetla kartičku dvakrát a srdce jí nabobtnalo láskou a úlevou. Gabrielova slova nezněla, jako by byla napsána mužem, který by byl nespokojený nebo frustrovaný. Ať už dělalo Julii starosti cokoliv, nezdálo se, že by to s ní Gabriel sdílel.

Gabriel se slunil na lenošce, sundal si brýle a odhalil svůj nádherný hrudník. Se svou svalnatou, sto osmdesát sedm centimetrů vysokou postavou byl jako sám Apollón, který se uráčil poctít ji návštěvou. Vycítil na terase její přítomnost, otevřel oči a poplácal místo vedle sebe. Připojila se k němu a on ji objal pažemi a vášnivě políbil.

„Ahoj, ty tu,“ zamumlal a odhrnul jí zbloudilý pramen vlasů z obličeje. Zblízka se na ni zadíval. „Co se děje?“

„Nic. Děkuji za květiny. Jsou překrásné.“

Přejel po ní svými rty. „Není zač. Ale vypadáš ustaraně. Je to kvůli Paulině?“

„Jsem znepokojená, že ti volá, ale ne.“ Juliin výraz se rozjasnil.

„Děkuji ti za ten vzkaz. Bylo v něm to, co jsem zoufale potřebovala slyšet.“

„To jsem rád.“ Stiskl ji pevněji. „Řekni mi, co ti vadí.“

Chvíli si pohrávala s páskem županu, dokud nevzal její ruku do své. Podívala se na něj. „Byla včerejší noc všechno, v co jsi doufal?“

Gabriel prudce vydechl, protože ho její otázka uvedla v úžas. „To je divná otázka.“

„Vím, že to pro tebe muselo být jiné. Nebyla jsem moc… aktivní.“

„Aktivní? O čem to mluvíš?“

„Neudělala jsem toho moc, abych tě potěšila.“ Začervenala se.

Lehce pohladil tu zarudlou pokožku špičkou prstu. „Ohromně jsi mě potěšila. Vím, že jsi byla nervózní, ale nesmírně jsem si to užil. Teď k sobě patříme – v každém směru. Co tě ještě trápí?“

„Domáhala jsem se, abychom změnili polohu, zatímco ty jsi mě chtěl radši nahoře.“

„Ty ses nedomáhala, ty jsi požádala. Upřímně řečeno, Julianne, tak rád bych tě slyšel, jak se na mně domáháš nějakých věcí. Chtěl bych vědět, že mě chceš stejně zoufale, jako chci já tebe.“ Výraz v jeho tváři se uvolnil a on jí párkrát zakroužil prstem kolem ňadra. „Snila jsi o tom, jak tvé poprvé proběhne určitým způsobem. Chtěl jsem ti ho dát, ale bál jsem se. Co kdyby to bylo nepříjemné? Co kdybych nebyl dost opatrný? Včera v noci to bylo poprvé i pro mě.“

Pustil ji, nalil kávu a napěněné mléko ze dvou samostatných konviček do hrnku na latté a rozložil mezi ně podnos s jídlem. Bylo tam pečivo, ovoce, toast s Nutellou, vařená vejce, sýr a několik bonbónů Baci Perrugina, kvůli kterým Gabriel podplatil hotelového sluhu, aby je zaběhl koupit zároveň s extravagantní kyticí kosatců z Giardino dell’Iris.

Julia rozbalila jeden z Baci a snědla ho, oči zavřené čirým potěšením. „Objednal jsi hostinu.“

„Když jsem se dnes ráno probudil, měl jsem hlad jako vlk. Počkal bych na tebe, ale…“ Zavrtěl hlavou, zvedl hrozen vína a upřel na ni zářící oči. „Otevři pusu.“

Otevřela ústa, on jí dovnitř strčil kuličku hroznového vína a svůdně jí přitom přejel prstem po spodním rtu.

„A musíš vypít tohle, prosím.“ Podal jí sklenku na víno s brusinkovou šťávou se sodou.

Zvedla oči v sloup. „Jsi až moc starostlivý.“

Zavrtěl hlavou. „Takhle se muž chová, když je zamilovaný a chce mít svou milou v pořádku na všechen ten sex, který s ní plánuje mít.“ Samolibě na ni mrkl.

„Nehodlám se tě ptát, jak takové věci víš. Dej mi to.“ Vzala mu sklenici z ruky a vypila ji, oči upřené do jeho, a on se zasmál.

„Jsi rozkošná.“

Vyplázla na něj jazyk, než obrátila svou pozornost k talíři se snídaní.

„Jak se dnes ráno cítíš?“ V Gabrielově tváři se zračily obavy. Spolkla kousek sýra Fontina. „Dobře.“

Stiskl pevně rty k sobě, jako by ho její odpověď nepotěšila.

„Milování věci mezi mužem a ženou mění,“ vybídl ji.

„Hm, ty snad nejsi z toho, ehm, co jsme dělali, šťastný?“ Růžová z jejích tváří okamžitě zmizela a ona zbledla.

„Samozřejmě že jsem šťastný. Snažím se zjistit, jestli jsi šťastná ty.

A na základě toho, co jsi doposud řekla, se obávám, že nejsi.“

Julia si pohrávala s látkou na svém županu a vyhýbala se Gabrielovu zkoumavému pohledu. „Když jsem byla na koleji, děvčata na mém poschodí se vždycky sesedla a vyprávěla si o svých klucích. Jednou večer si vyprávěly historky o svých poprvé.“ Začala si kousat špičku jednoho prstu.

„Jen pár dívek řeklo něco dobrého. Ty ostatní příběhy byly stašné. Jednu z nich sexuálně obtěžovali už jako dítě. Některé jiné k tomu byly donuceny svým přítelem, někdy dokonce hned na první schůzce. Několik jich řeklo, že jejich poprvé bylo úplně otřesné a neuspokojující – jejich přítel funěl a rychle skončil. Myslím, že kdyby to mělo být všechno, v co bych mohla doufat, raději bych zůstala pannou.“

„To je hrozné.“

Upřela oči na podnos se snídaní.

„Chtěla jsem být milována. Rozhodla jsem se, že by bylo lepší mít počestný vztah, záležitost srdce a mysli, třeba prostřednictvím knih, než vztah založený na sexu. Měla jsem pochybnosti, jestli vůbec někdy najdu někoho, kdo by mi mohl dát obojí. Samozřejmě, Simon mě nemiloval. A teď mám vztah s bohem sexu a nemůžu mu dát nic takového, jako je potěšení, které on dává mně.“

Gabriel nadzvedl obočí. „Bůh sexu? Už jsi to říkala dříve, ale věř mi, já nejsem…“

Přerušila ho a podívala se mu zpříma do očí. „Uč mě. Jsem si jistá, že pro tebe nebyla minulá noc tak, ehm… naplňující, jak obvykle bývají, ale slibuji, že když se mnou budeš mít trpělivost, mohla bych se zlepšit.“

V duchu zaklel. „Pojď sem.“ Přitáhl si ji kolem podnosu se snídaní znovu na klín a objal ji. Chvíli byl zticha, než si zhluboka povzdechl.

„Ty předpokládáš, že mě moje předchozí sexuální zkušenosti naplňovaly, ale pleteš se. To ty jsi mi dala, co jsem nikdy neměl – lásku a sex dohromady. Ty jsi jediná, která kdy byla v pravém slova smyslu mou milenkou.“

Na slavnostní stvrzení svých slov ji něžně políbil. „Očekávání a ženský půvab jsou pro zážitek rozhodující. Mohu s jistotou říci, že tvůj půvab a moje očekávání nebyly jako nic, co bych už někdy předtím zažil. Přidej k tomu zážitek s prvním milováním… Slova mi ani nestačí.“

Přikývla, ale něco v jejím pohybu ho znepokojilo.

Odmlčel se, jako by pečlivě zvažoval svá další slova. „S rizikem, že budu vypadat jako neandrtálec, bych ti měl asi říci, že tvoje nevinnost je nesmírně erotická. Pomyšlení, že mohu být tím, kdo tě bude učit o sexu… že někdo tak zdrženlivý je současně tak vášnivý…“ Upřeně se na ni zadíval a hlas se mu vytratil. „Můžeš se stát zručnější v umění lásky, když se naučíš nové triky a nové pozice, ale už se nemůžeš stát atraktivnější nebo sexuálně uspokojivější. Ne pro mě.“

Julia se naklonila a políbila ho. „Děkuji, že jsi mi minulou noc věnoval takovou péči,“ zašeptala a tváře jí zrůžověly.

„A co se týče Pauliny, o tu se postarám. Prosím, pusť ji z hlavy.“ Julia obrátila pozornost zpátky ke své nedotčené snídani a odolala nutkání něco namítat. „Řekneš mi o svém poprvé?“

„Raději ne.“

Pustila se do pečiva a snažila se myslet na bezpečnější téma.

Na mysl jí rychle přišly finanční nesnáze v Evropě.

Promnul si oběma rukama oči a nakrátko si je zakryl. Věděl, že by bylo příliš snadné lhát, ale po tom všem, co mu věnovala, si zasloužila znát jeho tajemství. „Pamatuješ si Jamie Robertsovou?“

„Samozřejmě.“

Gabriel spustil ruce. „Svoje panictví jsem ztratil s ní.“

Julia nadzvedla obočí. Jamie a její panovačná matka k ní nikdy nebyly zvlášť milé a ona je neměla moc ráda. Neměla ani tušení, že důstojník Robertsová, která před měsícem vyšetřovala Simonův útok, byla Gabrielova první.

„Nebyla to nejlepší zkušenost,“ pronesl tiše. „Ve skutečnosti bych řekl, že po sobě zanechala jizvy. Nemiloval jsem ji. Jistě, byla tam jakási přitažlivost, ale ne opravdové city. Chodili jsme spolu na střední v Selinsgrove. Jeden rok seděla vedle mě na hodinách historie.“ Pokrčil rameny. „Flirtovali jsme a poflakovali se spolu po škole a nakonec…

Jamie byla panna, ale lhala a tvrdila, že není. Nebyl jsem k ní vůbec pozorný. Byl jsem sobecký a hloupý.“ Zaklel. „Říkala, že to moc nebolelo, ale potom tam byla krev. Cítil jsem se jako zvíře a vždycky jsem

toho litoval.“ Gabriel se nahrbil a Julia cítila vinu, která z něj vyzařovala. Z jeho popisu se jí udělalo téměř špatně, ale také to hodně vysvětlovalo.

„To je hrozné. Je mi to tak líto.“ Sevřela mu dlaň. „Je tohle ten důvod, proč jsi měl včera v noci takové obavy?“

Přikývl.

„Ona tě oklamala.“

„To není omluva pro moje chování, předtím ani potom.“ Odkašlal si. „Předpokládala, že spolu budeme chodit, ale já neměl zájem. To to ještě zhoršilo, samozřejmě. Postoupil jsem od toho být jenom zvíře k tomu, být zvíře a navíc kretén. Léta před tím, než jsem se s ní letos o Díkůvzdání viděl, jsem s ní nemluvil. Požádal jsem ji, aby mi odpustila. Byla neobyčejně laskavá.

Vždycky jsem se cítil provinile, že jsem se k ní choval špatně. Od té doby jsem se panen nedotkl.“ Hlasitě polkl. „Až do včerejší noci.

Když je to poprvé, mělo by to být příjemné, ale to je jen zřídka. Zatímco ty sis dělala starosti, jestli mě potěšíš, já jsem si dělal starosti, jestli potěším tebe. Možná jsem byl příliš opatrný, příliš starostlivý, ale nesnesl bych, kdybych ti ublížil.“

Julia odložila svou snídani stranou a pohladila ho po tváři. „Byl jsi velmi jemný a velmi šlechetný. Nikdy jsem nepoznala takovou radost, a to jen díky tomu, že jsi mě miloval něčím víc než jen svým tělem. Děkuji.“

Hluboce ji políbil, jako by chtěl dokázat, že se nemýlila. Julia spokojeně zasténala, když jí zapletl ruce do vlasů, a objala ho kolem krku. Sklouzl rukama mezi ně ke klopám jejího županu a váhavě je rozevřel. S otázkou v očích zvedl hlavu.

Přikývla.

Začal jí polibky lehkými jako šepot pokrývat krk a postupoval ústy vzhůru, aby ji zatahal za ušní lalůček. „Jak se cítíš?“

„Skvěle,“ zašeptala, když se jí jeho rty snesly dolů k hrdlu.

Pohnul se tak, aby jí viděl do tváře, a jednou rukou jí sjel k podbřišku, kde se zastavil. „Jsi bolavá?“

„Trochu.“

„Pak bychom měli počkat.“

„Ne!“

Zasmál se a rty se mu stočily vzhůru v jeho příznačném svůdném úsměvu. „Myslela jsi vážně, co jsi říkala včera v noci o milování se tady venku?“

Zachvěla se, když v ní jeho hlas roznítil plamen, a vrátila mu úsměv, vpletla mu prsty do vlasů a přitáhla si ho blíž. Rozevřel jí župan a začal oběma rukama zkoumat její křivky, než nechal svá ústa líbat její ňadra.

„Dnes ráno ses přede mnou styděla.“ Vtiskl jí uctivý polibek nad srdce. „Co se změnilo?“

Julia se mu otřela o důlek na bradě. „Asi se budu vždycky trochu stydět být nahá. Ale chci tě. Chci, aby ses mi díval do očí a říkal mi, že mě miluješ, když se ve mně budeš pohybovat. Budu si to pamatovat do konce života.“

„Nepřestanu ti to připomínat,“ vydechl.

Zbavil ji županu a položil ji na záda. „Je ti zima?“

„Ne, když mě držíš,“ zašeptala s úsměvem. „Nechtěl bys mě raději mít nahoře? Ráda bych to zkusila.“

Rychle odhodil svůj vlastní župan a boxerky a zakryl její tělo svým vlastním; ruce si položil po obou stranách její tváře. „Někdo by tě tady venku mohl vidět, drahá. A to nemůžu dopustit. Nikdo kromě mě tohle nádherné tělo neuvidí.

I když tě sousedé a kolemjdoucí možná uslyší… další hodinu nebo tak nějak…“ Uchechtl se, když se prudce nadechla, jak se jí celým tělem dolů až ke špičkám prstů prohnal záchvěv rozkoše.

Políbil ji a odhrnul jí vlasy z tváře. „Chtěl bych jen zjistit, kolikrát tě můžu potěšit, než se už nedokážu udržet zpátky.“

Usmála se. „Líbí se mi, jak to zní.“

„Mně taky. Tak mi dopřej tě slyšet.“

Modrá obloha zčervenala, když spatřila tak vášnivé milování, a florentské slunce se usmívalo dolů a zahřívalo milence navzdory jemnému vánku. Juliina nepovšimnutá káva s mlékem vedle nich mrzutě chladla jako kámen.

Po krátkém odpočinku si Julia půjčila Gabrielův MacBook, aby poslala e-mail otci. Ve své schránce našla dvě důležité zprávy. První byla od Rachel.

Jules!

Jak se máš? Chová se můj bratr dobře? Už jsi s ním spala? Ano, je ode mě ZCELA nevhodné, že se ptám, ale no tak, kdybys chodila s někým jiným, už bys mi to řekla.

Nehodlám ti sama od sebe udílet nějaké rady. Snažím se na to moc nemyslet. Jen mi dej vědět, jestli jsi šťastná a že se k tobě náležitě chová.

Aaron posílá pozdravy. Miluji tě, Rachel.

P. S.: Scott má novou přítelkyni. Dělá s ní tajnosti, takže si nejsem jistá, jak dlouho už spolu chodí. Pořád ho popichuji, aby mi ji představil. Ale on nechce.

Možná je to profesorka.

Julia se uchechtla, ráda, že se Gabriel sprchuje a nekouká jí přes rameno. Byl by na svoji sestru naštvaný, že jí klade takové osobní otázky. Dala si chvilku, aby si promyslela odpověď, a pak začala psát.

Ahoj, Rachel,

hotel je překrásný. Gabriel byl ke mně velmi milý a daroval mi diamantové náušnice vaší matky. Věděla jsi o tom?

Cítím se kvůli tomu provinile, tak mi, prosím, dej vědět, jestli ti to nevadí.

Co se týče tvé druhé otázky, ano. Gabriel se ke mně chová dobře a já jsem VELMI šťastná.

Pozdravuj ode mě Aarona. Těším se na Vánoce. S láskou, Julie. XO

P. S.: Doufám, že Scottova přítelkyně je profesorka. Gabriel by mu na to nikdy nedal zapomenout.

Juliin druhý e-mail byl od Paula. Dalo by se říci, že mu schází, ale také byl vděčný, že si zachoval jejich přátelství. Raději si nechal své touhy pro sebe, než ji ztratit úplně. A musel přiznat, že od chvíle, kdy se začala scházet se svým přítelem Owenem, přímo zářila.

(Ne, že by se o tom zmínil.)

Ahoj, Julie,

je mi líto, že jsem neměl šanci se rozloučit, než jsi odjela domů. Doufám, že strávíš pěkné Vánoce. Mám pro Tebe dárek. Mohla bys mi dát svou adresu do Pensylvánie, abych Ti ho mohl poslat?

Jsem zase na farmě a snažím se najít čas, abych pohnul se svou dizertací mezi těmi velkými rodinnými sešlostmi a vstáváním brzy ráno, abych pomohl tátovi. Řekněme, že moje denní rutina zahrnuje spoustu hnoje…

Můžu Ti něco z Vermontu přivézt? Třeba Tvoji vlastní holštýnku?

Veselé Vánoce, Paul.

P. S.: Slyšelas o tom, že Emerson nakonec návrh dizertace Christy Petersonové přijal?

Myslím, že advent je opravdu čas zázraků.

Julia zírala na obrazovku počítače a znovu a znovu četla Paulovo postskriptum. Nebyla si jistá, co si o tom má myslet. Přemýšlela, jestli bylo možné, že Gabriel přijal Christin návrh proto, že mu vyhrožovala.

Julia nechtěla vytahovat takové nepříjemné téma během jejich dovolené, ale ty zprávy ji trápily. Napsala Paulovi krátkou odpověď a dala mu svou adresu, pak odepsala otci a řekla mu, že Gabriel se k ní chová jako k princezně. Nakonec zavřela notebook a povzdechla si.

„To nezní jako šťastná Julianne,“ zazněl za ní Gabrielův hlas.

„Myslím, že po zbytek naší cesty budu raději svůj e-mail ignorovat.“

„Dobrý nápad.“

Otočila se a zjistila, že stojí před ní, mokrý ze sprchy a s rozcuchanými vlasy, jen s bílým ručníkem kolem boků.

„Jsi krásný,“ vyhrkla bez přemýšlení.

Zasmál se a vytáhl ji na nohy, aby ji mohl obejmout. „Máte slabost pro muže v ručnících, slečno Mitchellová?“

„Možná že pro jednoho konkrétního muže.“

„Je ti dobře?“ S hladovým výrazem zvedl tázavě obočí.

„Je mi trochu nepříjemně. Ale stálo to za to.“

Přimhouřil na ni oči. „Musíš mi říct, pokud tě zraním, Julianne.

Neskrývej to přede mnou.“

Zvedla oči v sloup. „Gabrieli, nejsem zraněná; je to sotva trochu nepohodlné. Ani jsem si to během toho, co jsme dělali, neuvědomovala, protože jsem měla hlavu plnou jiných věcí – několika jiných věcí. Dokážeš člověka velmi rozptýlit.“

Usmál se a s mlasknutím ji políbil na krk. „Musíš mě nechat začít tě rozptylovat ve sprše. Jsem unavený sprchováním se o samotě.“

„To bych ráda. Jak se cítíš ty?“

Předstíral, že se nad její otázkou zamýšlí. „Tak se na to podívejme

– hlasitý, žhavý sex uvnitř i venku… Ano, řekl bych, že je mi skvěle.“

Objal ji pevněji a bavlna jejího županu vsákla pár kapek vody z jeho kůže. „Slibuji, že to nebude vždycky nepříjemné. Časem si na mě tvoje tělo zvykne.“

„Už si zvyklo. A chybíš mu,“ zašeptala.

Gabriel jí odhrnul vršek županu, aby ji mohl políbit na křivku ramene. S jemným stiskem přešel k posteli, našel lahvičku ibuprofenu a podal jí ji.

„Musím zaběhnout na schůzku do Uffizi a pak si vyzvednout svůj nový oblek u krejčího.“ Vypadal znepokojeně. „Nevadilo by ti jít si koupit šaty sama? Šel bych s tebou, ale do té schůzky mi nezbývá moc času.“

„Vůbec ne.“

„Pokud bys byla připravená za hodinu a půl, můžeme jít spolu.“

Julia následovala Gabriela do koupelny a všechny myšlenky na Christu a Paula byly zapomenuty.

Poté co si dala sprchu, stála před jedním zrcadlem a sušila si vlasy, zatímco Gabriel stál před tím druhým. Přistihla se, že po něm pokukuje a sleduje, jak se holí a vykonává všechny ty pohyby s vojenskou přesností. Nakonec to vzdala, nanesla si rtěnku a prostě se opřela o umyvadlo a jen zírala.

Byl stále do půl těla nahý, ručník měl teď nízko na bocích a pečlivě se holil klasickým způsobem. Své nádherné modré oči měl za brýlemi soustředěně přivřené, vlhké vlasy bezchybně sčesané.

Julia potlačila smích nad jeho nikdy nekončící snahou o dokonalost. Gabriel používal holicí štětku s černou dřevěnou rukojetí, aby vymíchal evropské mýdlo na holení do husté pěny. Poté co si

štětkou nanesl pěnu na tváře, se holil pomocí staromódního holicího strojku.

(Pro některé profesory jednorázové žiletky prostě nejsou dost dobré.)

„Co je?“ Otočil se a všiml si, že je nebezpečně blízko k tomu, aby ho okukovala.

„Miluji tě.“

Jeho výraz zjihl. „Také tě miluji, drahá.“

„Jsi jediná osoba, která nepochází z Británie a kterou jsem kdy slyšela použít výraz drahá.“

„To není pravda.“

„Není?“

„Richard tak říkával Grace.“ Gabriel jí věnoval smutný pohled.

„Richard je staromódní v tom nejlepším smyslu slova,“ usmála se.

„Líbí se mi, že jsi taky staromódní.“

Gabriel si odfrkl a pokračoval v holení. „Já nejsem staromódní, jinak bych se s tebou tak šíleně vášnivě venku nemiloval. A nefantazíroval o tom, jak tě uvedu do některých svých oblíbených pozic z Kámasútry.“ Mrkl na ni. „Ale jsem domýšlivý starý parchant a ďábel pro toho, kdo se mnou chce žít. Budeš mě muset zkrotit.“

„A jak to udělám, profesore Emersone?“

„Nikdy neodcházej.“ Ztišil hlas a otočil se k ní čelem.

„Víc se bojím toho, že tě ztratím.“

Naklonil se a políbil ji na čelo. „Pak se nemáš čeho bát.“

2. kapitola

Julia vyšla z ložnice a cítila se nesvá. Gabriel zařídil, aby mohla na jeho účet nakupovat v místním butiku Prada, a ona

si vybrala šaty z hedvábného taftu, bez rukávů a s výstřihem do véčka, modré jako střechy na Santorini.

Jejich áčkový střih se honosil bohatou plisovanou sukní a připomínal šaty, které nosila v roce 1952 Grace Kellyová. Dokonale jí padly.

Nicméně, vedoucí butiku chtěl pomocí doplňků šaty oživit, a tak si vybrala ještě elegantní stříbrné kožené psaníčko a lodičky na jehlovém podpatku mandarinkové barvy, které Julii připadaly nebezpečně vysoké. Celý komplet doplňoval černý kašmírový šál.

Váhavě vstoupila do obývacího pokoje, dlouhé vlasy měla ležérně zvlněné a oči jí jasně zářily. V uších se jí třpytily Graceiny diamantové náušnice a na krku šňůra perel.

Gabriel seděl na pohovce v obývacím pokoji a dělal na poslední chvíli nějaké změny ve svých poznámkách k přednášce. Když ji spatřil, sundal si brýle a postavil se.

„Vypadáš úžasně.“ Políbil ji na tvář a zatočil s ní dokola, aby mohl obdivovat její šaty. „Líbí se ti?“

„Velmi. Děkuji, Gabrieli. Vím, že stály celé jmění.“ Pohled mu sklouzl k jejím botám.

Zamrkala. „Děje se něco?“

Odkašlal si a jeho pozornost zůstala přibitá k zemi.

„Ehm… tvoje boty… jsou – ach –“

„Hezké. Nebo ne?“ Zahihňala se.

„Jsou mnohem víc než jen hezké,“ řekl zastřeným hlasem.

„No, profesore Emersone, jestli se mi bude vaše přednáška líbit, možná si je na sobě nechám i potom… ve vaší ložnici…“

Gabriel si narovnal kravatu a věnoval jí domýšlivý úsměv. „No, uvidíme, jestli se vám bude líbit, slečno Mitchellová. I když, to abych vám ji přednesl osobně, mezi přikrývkami. A není to moje ložnice, je to naše ložnice.“

Začervenala se a on si ji přitáhl do náruče.

„Měli bychom jít,“ řekl a vtiskl jí polibek do vlasů.

„Počkej. Mám pro tebe dárek.“ Zmizela a vrátila se s malou krabičkou, která měla na víčku nápis Prada.

Vypadal překvapeně. „To jsi nemusela dělat.“

„Já jsem chtěla.“

Gabriel se usmál a opatrně zvedl víko. Odklopil hedvábný papír, aby našel jemně vzorovanou hedvábnou kravatu v barvě santorinské modři.

„Líbí se mi. Děkuji ti.“ Políbil ji na tvář.

„Ladí s mými šaty.“

„Teď všichni budou vědět, že patříme k sobě.“ Okamžitě si sundal zelenou kravatu, co měl na sobě, hodil ji na konferenční stolek a začal si kolem krku uvazovat Juliin dárek.

Gabrielův nový oblek byl ušitý na zakázku od jeho zdejšího oblíbeného krejčího. Byl černý, jednořadový a s bočními rozparky. Julie ho obdivovala, ale ještě více obdivovala to atraktivní tělo v něm.

Nic není víc sexy než sledovat muže, jak si váže kravatu, pomyslela si.

„Můžu?“ nabídla Gabrielovi, když bojoval s nepřítomností zrcadla. Přikývl, sklonil se a položil jí ruce kolem pasu. Upravila mu kravatu a narovnala límeček od košile a pak mu přejela rukama po rukávech až dolů a nechala je položené na jeho manžetách na zápěstích. Zvědavě se na ni zadíval. „Už jsi mi kravatu jednou upravovala,

tehdy, když jsem tě vzal k Antoniovi. Seděli jsme v autě.“

„Vzpomínám si.“

„Nic není víc sexy, než když ti žena, kterou miluješ, rovná kravatu.“ Vzal její dlaně do svých. „Ušli jsme od toho prvního večera dlouhou cestu.“

Natáhla se vzhůru, aby ho políbila, a dávala si pozor, aby mu nenechala na jeho mužných ústech stopy rtěnky.

Přiblížil rty k jejímu uchu. „Nevím, jak udržím dnes večer florentské muže na uzdě. Musíš zůstávat po mém boku.“

Julia vyjekla, když ji objal a zvedl ji, aby ji mohl pořádně políbit. To si následně vyžádalo, aby Julia znovu použila rtěnku, a než opustili svůj pokoj, oba si zkontrolovali svůj vzhled v zrcadle.

Během krátké pěší cesty do galerie Uffizi ji Gabriel držel za ruku, a to dokonce i poté, co byli okamžitě uvedeni do druhého podlaží poněkud zavalitým gentlemanem v kašmírovém motýlku, který se představil jako Lorenzo, osobní asistent dottore Vitaliho.

„Professore, obávám se, že vás nutně potřebujeme.“ Lorenzo těkal pohledem mezi Gabrielem a Julií a jeho oči sklouzly k jejich spojeným rukám.

Gabriel zpevnil stisk.

„Je to kvůli – jak tomu říkáte – promítání? PowerPoint?“ Lorenzo ukázal k sálu za nimi, kde se již začali shromažďovat hosté.

„Slečna Mitchellová má vyhrazené místo,“ řekl Gabriel důrazně, podrážděný, že ji Lorenzo ignoruje.

„Ano, professore. Budu doprovázet vaši fidanzata osobně.“ Lorenzo s veškerou úctou kývl Juliiným směrem.

Otevřela pusu, aby opravila to jeho oslovení, ale Gabriel ji políbil na hřbet ruky a do kůže jí zamumlal omluvu. Odešel a Julia byla odvedena ke svému čestnému místu v přední řadě.

Rozhlédla se po svém okolí a všimla si přítomnosti lidí, kteří vypadali jako členové glitterati Florencie, akademici a místní vysocí představitelé. Uhladila si sukni a radovala se ze šustivého zvuku taftu pod svými prsty. Vzhledem k tomu, jak byli oblečeni ostatní hosté, a díky přítomnosti houfu fotografů byla ráda, že šla nakupovat. Nechtěla Gabriela při téhle nejdůležitější události zahanbit.

Přednáška se pořádala v Botticelliho sálu, který byl věnován nejlepším z jeho děl. Řečnický pult se nacházel mezi Zrozením Venuše a Madonou s granátovým jablkem, zatímco Primavera visela vpravo od publika. Umělecká díla po levici byla sundána a místo nich tam viselo velké plátno, na kterém se měla promítat Gabrielova prezentace.

Věděla, jak je neobvyklé mít přednášku v tak zvláštním prostoru, a tiše odříkávala děkovnou modlitbu za toto neuvěřitelné požehnání. Když trávila ve Florencii svůj druhý ročník studií, navštěvovala Botticelliho sál nejméně jednou týdně, a někdy i častěji. Zjistila, že ji jeho umění uklidňuje a inspiruje. Jako plachou americkou vysokoškolačku by ji nikdy nenapadlo, že o dva roky později bude doprovázet světově uznávaného odborníka na Danta, který bude přednášet ve stejné místnosti. Měla pocit, jako by vyhrála v loterii tisíckrát za sebou.

Do sálu se nacpalo více než sto lidí, někteří dokonce museli stát vzadu. Julia sledovala, jak je Gabriel představován různým důležitě vypadajícím hostům. Byl velmi atraktivní, vysoký a mužně krásný. Nejvíc obdivovala jeho brýle a způsob, jak mu dokonale seděl elegantní tmavý oblek.

Když jí výhled zablokovali nějací lidé, zaměřila pozornost na to, aby zaslechla jeho hlas. Přívětivě si se všemi povídal, hladce přecházel od italštiny k francouzštině a němčině a zase se vracel k italštině.

(Dokonce i jeho němčina byla sexy.)

Začalo jí být horko, když si vzpomněla, jak vypadá pod oblekem, nahý a vzepřený nad ní. Přemýšlela, jestli pokaždé, když se na ni podívá, mívá také podobné myšlenky, a uprostřed jejích soukromých úvah Gabriel vyhledal její oči a mrkl na ni. Jeho chvilkový projev hravosti zavedl její mysl k ranní mezihře na terase a po zádech jí přejela vlna příjemného chvění.

Gabriel zdvořile seděl, zatímco ho dottore Vitali představoval publiku, což zabralo více než patnáct minut, než puntičkářsky vypo-

čítal všechny profesorovy úspěchy. Náhodnému pozorovateli by se Gabriel jevil uvolněný, skoro až znuděný. Jeho nervozitu ale dokazoval způsob, jakým si nevědomky pohrával se svými poznámkami k přednášce, těmi, které byly pouze osnovou postřehů, jež pocházely přímo z jeho srdce. Ve své přednášce udělal na poslední chvíli několik změn. Nemohl mluvit o múzách, lásce a kráse, aniž by se zmínil o hnědookém andělu, který mu předchozího večera odvážně odevzdal sám sebe. Ona byla jeho inspirací a byla jí už od doby, kdy jí bylo sedmnáct. Její tichá krása a velkorysá dobrota se dotkla jeho srdce. Nosil v sobě její obraz jako svůj talisman proti temným démonům závislosti. Byla pro něj vším, a Bůh mu buď svědkem, že to řekne i veřejně.

Po spoustě lichocení a potlesku zaujal své místo na pódiu a oslovil publikum plynulou italštinou. „Moje dnešní večerní přednáška bude poněkud neobvyklá. Nejsem historik umění, ale přesto s vámi budu hovořit o múze Sandra Botticelliho, La Bella Simonetta.“ A s tím jeho oči vyhledaly ty Juliiny.

Usmála se a snažila se potlačit ruměnec, který hrozil zaplavit její tváře. Znala příběh Botticelliho a Simonetty Vespucci. O Simonettě se před její smrtí v raném věku dvaadvaceti let na florentském dvoře mluvilo jako o královně krásy. Být Gabrielem přirovnána k Simonettě, to byla veliká pochvala.

„Musím se vypořádat s tímto kontroverzním tématem jako profesor literatury, který si vybral Botticelliho umění jako zastoupení různých ženských archetypů. Historicky vzato, hodně se debatovalo o tom, jak blízká Botticellimu Simonetta byla a do jaké míry

byla skutečnou inspirací pro jeho obrazy. Doufám, že mohu některé z těchto dohadů obejít s cílem zaměřit svou pozornost na jednoduché vizuální srovnání několika postav.

Začnu s prvními třemi snímky. Na nich můžete rozpoznat perem kreslené ilustrace Danta a Beatrice v Ráji.“

Gabriel si nemohl pomoci, ale sám ty obrazy obdivoval. Byl jimi unesený už od té doby, kdy poprvé uvítal Julianne u sebe doma. To byl ten večer, kdy si uvědomil, jak moc ji touží potěšit, jak nádherně vypadá, když je šťastná.

Zatímco se díval na klid, který měla Beatrice ve své tváři, srovnával její podobu s Julií. Seděla a napjatě sledovala přednášku, svou krásnou hlavu natočenou z profilu, a obdivovala Botticelliho dílo. Gabriel prahl po tom, aby se podívala na něj.

„Povšimněte si Beatriciny tváře.“ Jeho hlas zjemněl, když se jeho oči potkaly s těmi, které patřily jeho milované. „Té nejkrásnější tváře…

Začněme s Dantovou múzou a postavou Beatrice. Ačkoliv jsem si jistý, že nepotřebuje představovat, dovolte mi zdůraznit, že Beatrice představuje dvorskou lásku, poetickou inspiraci, víru, naději a milosrdenství. Je ideálem ženské dokonalosti, je současně inteligentní a soucitná a vyzařuje druh nezištné lásky, která může pocházet jen od Boha. Ona inspiruje Danta, aby byl lepším člověkem.“

Gabriel se na okamžik odmlčel a dotkl se své kravaty. Nepotřebovala narovnat, ale jeho prsty na modrém hedvábí zůstaly. Julie nad tím gestem zamrkala a Gabriel věděl, že mu porozuměla.

„Nyní se zamyslete nad tváří bohyně Venuše.“

Všechny oči v místnosti kromě Gabrielových se zaměřily na Zrození Venuše. Zatímco diváci obdivovali jedno z největších a nejrozsáhlejších Botticelliho děl, Gabriel se dychtivě zadíval do svých poznámek.

„Zdá se, že tato Venuše má opět Beatricinu tvář. Znovu opakuji, nejsem zběhlý v historické analýze modelů pro obrazy. Já vás jen prostě žádám, abyste si povšimli viditelných podobností mezi těmito postavami. Reprezentují dvě múzy, dva typy ideálu, jeden teologický a druhý světský. Beatrice vyznává duši; Venuše vyznává tělo. Botticelliho La Bella má obě tváře – jednu, náležející lásce křesťanské, neboli agapé, a druhou, náležející lásce smyslné, neboli erós.

Snížil tón hlasu a Julia zjistila, že se jí tím zvukem rozehřívá kůže.

„V portrétu Venuše je kladen důraz na její fyzickou krásu. I když představuje sexuální lásku, uchovává si úctyhodnou cudnost, když si přidržuje pramen vlasů, aby se zakryla. Všimněte si jejího střízlivého výrazu a umístění její ruky přes ňadra. Její ostych zvyšuje erotično portrétu – nesnižuje ho.“ Kvůli dramatickému efektu si sundal brýle a upřel na Julii svůj pohled. Vůbec nemrkal. „Mnoho lidí selhává a nevidí, jak cudnost a něžnost zvyšují erotickou přitažlivost.“

Julia si pohrávala se zipem na kabelce a snažila se odolat nutkání vrtět se na židli. Gabriel si znovu nasadil brýle.

„Erós není totéž co chtíč. Podle Danta je chtíč jedním ze sedmi smrtelných hříchů. Erotická láska může zahrnovat sex, ale není omezena pouze na něj. Erós je vše stravující oheň posedlosti

a lásky, který se projevuje v emoci milování. A věřte mi, když říkám, že díky svým citům daleko převyšuje své rivaly, v každém ohledu.“

Julia si nemohla nevšimnout, s jakou přezíravostí vyslovil slovo rivaly a zdůraznil svůj výraz mávnutím ruky. Bylo to, jako by všechny své předchozí milenky odsunul stranou pouhým gestem, zatímco na ni upíral své planoucí oči.

„Každý, kdo někdy miloval, zná rozdíl mezi chtíčem a erós. Neexistuje žádná rovnost. Jeden z nich je prázdný, nenaplňující stín toho druhého.

Ovšem, dalo by se namítat, že je nemožné, aby jedna žena reprezentovala ideál jak agapé, tak erós. Budete-li mít se mnou chvíli strpení, mohu vám ukázat, že taková skepse je formou nenávisti k ženě. Protože pouze misogyn může tvrdit, že ženy jsou buď svaté, nebo svůdné – panny – nebo děvky. Samozřejmě že žena nebo i muž – múza, může vyznávat obojí, jak tělo, tak ducha.

Nyní se zamyslete nad obrazem za mnou, Madonou s granátovým jablkem.“

A oči publika se opět přesunuly k jedné z Botticelliho maleb. Gabriel si se zadostiučiněním povšiml, jak si Julia záměrně pohrává s jednou ze svých diamantových náušnic, jako by porozuměla jeho odhalením a s radostí je přijala. Jako by věděla, že prostřednictvím umění odhaluje svoji lásku k ní. Jeho srdce jásalo.

„Opět vidíme, že v postavě Madony se opakuje tatáž tvář. Beatrice, Venuše a Marie – trojice ženských ideálů, a všechny nosí stejnou tvář. Agapé, erós a nevinnost, opojná kombinace, která by přiměla i toho

nejsilnějšího muže klesnout na kolena, kdyby měl takové štěstí a našel jedinou osobu, jež by se pyšnila všemi třemi.“

Místností se rozlehl podezřelý kašel, který jako by měl zakrýt posměšnou poznámku. Gabriel, rozzlobený, že ho někdo vyrušuje, se neurčitě zamračil směrem ke druhé řadě, za Juliino rameno. Zakašlání se pro dramatický efekt ještě jednou zopakovalo a mezi zjevně otráveným Italem a Gabrielem začal vřít testosteron.

Vědom si toho, že mluví do mikrofonu, odolal nutkání zaklít a se sžíravým pohledem na svého kritika pokračoval.

„Někdo by mohl namítat, že to bylo granátové jablko, a ne jen obyčejné jablko, co svedlo Evu v Rajské zahradě. S respektem k Botticelliho malbě mnozí tvrdí, že granátové jablko symbolizuje Kristovu krev v jeho utrpení a následný nový život skrze vzkříšení.

Pro mé záměry představuje granátové jablko rajské ovoce, Madona druhou Evu a Kristus druhého Adama. S Madonou se Botticelli navrací k první Evě, archetypu ženství, krásy a ženské společnosti.

Pokud zajdu dál tvrzením, že Eva je také ideálem ženského přátelství, Adamovým přítelem, a tím také ideálem filia, lásky, která tkví v přátelství. Stejně se jeví přátelství mezi Marií a Josefem.“

Hlas se mu zlomil, a tak si nechal chvilku, aby se trochu napil vody, než pokračoval. Něco ve srovnání Julie a Evy způsobilo, že se cítil zranitelný, obnažený, volající zpět po noci, kdy jí daroval jablko a držel ji pod hvězdami v náručí.

Diváci si začali mumlat a přemýšleli, proč se zdvořilostní pauza na osvěžení změnila v přestávku. Gabrielovy oči ztmavly a zvedl je, aby se znovu podíval na svou milovanou, v zoufalé touze, aby porozuměla.

Její rubínové rty se pootevřely v povzbuzujícím úsměvu. Gabriel okamžitě vydechl.

„Botticelliho múza je světice, milenka i přítel, ne náhražka ženy nebo pubertální fantazie. Je opravdová, je komplikovaná a je nekonečně fascinující. Žena hodná uctívání.

Jsem si jistý, že jste si vědomi toho, jak nám preciznost řečtiny umožňuje hovořit o různých druzích lásky přesněji, adresněji. Moderní zpracování této diskuze můžete nalézt v díle C. S. Lewise Čtyři druhy lásky, pokud by vás to zajímalo.“

Odkašlal si a vítězoslavně se usmál.

„Nakonec se zamyslete nad obrazem po mé levici, Primavera. Dalo by se očekávat, že uvidíme tvář Botticelliho múzy u centrální figury na obraze. Ale podívejte se na tvář Flóry po pravé straně. Opět nese podobnost s Beatrice, Venuší a Madonou.

Překvapivě se Flóra na obraze objevuje dvakrát. Když se přesuneme ze středu malby doprava, vidíme Flóru těhotnou, obtěžkanou Zefyrovým dítětem. Zefyr je úplně vpravo, vznáší se mezi pomerančovníky s druhým vyobrazením Flóry jako panenské nymfy. Její výraz je poznamenán strachem. Utíká z náruče svého potenciálního milence a ohlíží se na něj zpátky s panikou v očích. Nicméně když je těhotná, její tvář je klidná. Její strach je nahrazen spokojeností.“

Julia zrudla, když si vzpomněla, jak laskavý k ní byl Gabriel minulé noci. Byl něžný a jemný a v jeho náruči se cítila uctívána. Při vzpomínce na báji o Flóře a Zefyrovi se zachvěla a přála si, aby všichni milenci byli ke svým panenským partnerkám stejně laskaví, jako byl Gabriel.

„Flóra představuje dovršení fyzické lásky a mateřství. Ona je ideál storgé neboli příbuzenské lásky, druhu lásky, který se projevuje mezi matkou a dítětem a mezi milenci, kteří sdílejí závazek, jenž není založen pouze na sexu nebo rozkoši, ale jsou manželé.“

Nikdo kromě Julie si nevšiml těch odkrvených kloubů, kterými pevně svíral okraj řečnického pultu oběma rukama. Nikdo kromě Julie si nevšiml lehkého třesu v jeho hlase, když pronesl slova těhotná a mateřství.

Ve snaze se sebrat svraštil Gabriel obočí a chvíli se přehraboval v papírech. Julia poznala jeho zranitelnost a bojovala s nutkáním jít k němu a obejmout ho. Začala napětím poklepávat jednou ze svých mandarinkových lodiček.

Gabriel zachytil její náhlý pohyb a ztěžka polkl, než mohl pokračovat. „V raných popisech Primavery se tvrdí, že Flóra je zpodobněním La Bella Simonetta, Botticelliho múzy. Pokud je to pravda, jen samotnou vizuální kontrolou můžeme tvrdit, že Simonetta je inspirací pro Beatrice, Venuši i Madonu, protože všechny čtyři dámy se dělí o stejnou tvář.

Takže tu máme ikony agapé, erós, filia a storgé, a všechny reprezentuje jediná tvář, jediná žena – Simonetta. Vyjádřeno jinak, mohli bychom obhajovat názor, že Botticelli viděl ve své milované múze všechny čtyři typy lásky a všechny čtyři ideály ženství: světici, milenku, přítelkyni a manželku.

Nakonec se však musím vrátit tam, kde jsme začali. K Beatrice. Není náhodou, že inspirace, skrývající se za jedním z nejznámějších italských literárních děl, dostala Simonettiny rysy. Má-li ve tváři

takový půvab, takovou dobrotu, jak by ji muž nechtěl mít po boku nejen na čas, ale na celý život?“

S vážností se rozhlédl po místnosti.

„Abych citoval básníka, nyní se vaše blahoslavenství zjeví. Děkuji vám.“ Když Gabriel s nadšeným potleskem ukončil svou přednášku, Julia mrkáním zaháněla slzy, přemožená emocemi.

Dottore Vitali znovu zaujal místo u pultu a znásobil své díky profesoru Emersonovi za jeho poučné pojednání. Malá skupinka místních politiků ho poctila několika dárky, a to včetně medailonu, zobrazujícího město Florencii.

Julia zůstala na svém místě tak dlouho, jak jen to bylo možné, v naději, že za ní Gabriel přijde. Ten byl ale zavalen publikem včetně několika všetečných historiků umění.

(Protože bylo považováno za drzost, ne-li sobectví, aby korunní klenoty sbírek galerie Uffizi analyzoval pouhý profesor literatury.)

Váhavě ho následovala, zatímco ho několik reportérů bombardovalo otázkami. Zachytila jeho pohled a on jí věnoval nucený omluvný úsměv, než začal pózovat pro fotografy.

Frustrovaně bloudila kolem po přilehlých místnostech, obdivovala obrazy, dokud nedošla k jednomu ze svých oblíbených, Zvěstování od Leonarda da Vinciho. Zblízka ho studovala, ve skutečnosti až moc zblízka, a všímala si detailů na mramorovém sloupu, když jí do ucha zazněla italština.

„Líbí se vám ten obraz?“

Julia vzhlédla do očí muže s černými vlasy a velmi opálenou kůží. Byl vyšší než ona, ale ne o moc, a byl pevně stavěný. Měl na sobě

velmi drahý černý oblek s jedinou rudou růží připevněnou ke klopě. Poznala v něm jednoho z hostů, kteří během přednášky seděli za ní.

„Ano, velmi,“ odpověděla italsky.

„Vždycky jsem obdivoval hloubku, kterou da Vinci dává do svých maleb, zejména stíny a detaily na tom sloupu.“

Usmála se a otočila se zpátky k obrazu. „To je přesně to, co jsem tu zkoumala, zároveň s pery na andělových křídlech. Jsou neuvěřitelná.“ Gentleman se uklonil. „Prosím, dovolte mi se představit. Jsem

Giuseppe Pacciani.“

Julia zaváhala, protože jeho příjmení jí bylo známé. Sdílel ho s mužem, který byl podezřelý, že je nejznámějším florentským sériovým vrahem.

Zdálo se, že muž čeká, až na jeho pozdrav odpoví, a tak potlačila nutkání utéct.

„Julia Mitchellová.“ Natáhla ruku ve zdvořilém gestu, ale on ji překvapil, když ji uchopil do dlaní a zvedl ke svým rtům. Pak k ní vzhlédl a políbil ji.

„Jsem okouzlen. A mohu říci, že vaše krása konkuruje té, kterou se pyšní La Bella Simonetta. Zvláště s ohledem na dnešní přednášku.“

Julia odvrátila pohled a rychle si přitáhla ruku k tělu.

„Dovolte mi nabídnout vám něco k pití.“ Rychlým mávnutím přivolal číšníka a vzal z jeho tácu dvě sklenky se šampaňským. Ťukl skleničkami o sebe a připil jim na zdraví.

Julia s povděkem usrkla Ferrari spumante, protože jí to umožnilo vyhnout se jeho upřenému pohledu. Byl okouzlující, ale ona byla vůči němu ostražitá, v neposlední řadě kvůli jeho jménu.

Hladově se na ni usmál.

„Jsem profesorem literatury na zdejší univerzitě. A vy?“

„Studuji Danta.“

„Ach, il Poeta. Mojí specializací je také Dante. Kde studujete? Tady ne.“ Oči mu putovaly od jejího obličeje přes tělo až k botám, než se zase vydaly na cestu zpátky k její tváři.

Udělala pořádný krok zpět. „Na univerzitě v Torontu.“

„Ach! Kanaďanka. Jedna z mých bývalých studentek tam právě teď také studuje. Možná se znáte.“ Přistoupil blíž.

Julia se rozhodla neuvádět na pravou míru své občanství a znovu ustoupila. „Toronto je velká univerzita. Pravděpodobně ne.“

Giuseppe se usmál, až odhalil své velmi rovné bílé zuby, které se v osvětlení muzea podivně třpytily.

„Viděla jste obraz Piera di Cosima Perseus osvobozuje Andromedu?“ Ukázal na jeden ze sousedních obrazů.

Julia přikývla. „Ano.“

„V jeho práci jsou vlámské prvky, nezdá se vám? Také si povšimněte postavy stojící v davu.“ Ukázal na skupinu na pravé straně obrazu. Julia ustoupila stranou, aby měla lepší výhled. Giuseppe se postavil vedle ní, až moc blízko, a díval se, jak studuje malbu.

„Líbí se vám to?“

„Ano, ale já dávám přednost Botticellimu.“ Zatvrzele držela pohled upřený na obraz a doufala, že by ho mohlo unavit stát tak blízko ní a pohne se dál.

(Nejlépe na druhý břeh Arna.)

„Jste studentkou profesora Emersona?“

Julia hlasitě polkla. „Ne. Já – já studuji u někoho jiného.“

„Podle standardů Severní Ameriky je považován za dobrého, což je důvod, proč ho sem pozvali. Nicméně, jeho přednáška byla ostudná. Jak jste se dostala k objevu Danta?“

Julia se chystala s Giuseppem hádat kvůli jeho popisu přednášky, když vtom natáhl ruku, aby se dotkl jejích vlasů.

Trhla sebou a okamžitě ustoupila, ale měl dlouhé ruce a dosáhl na ni. Otevřela ústa, aby mu řekla, že se jí to nelíbí, když v tom někdo blízko nich zavrčel.

Giuseppe a Julia pomalu otočili hlavy a uviděli Gabriela, jemuž z očí sršely blesky a ruce v bok mu rozevíraly sako jako vlečku rozzlobeného páva.

Výhružně přistoupil o krok blíž.

„Vidím, že jste se seznámil s mou fidanzata. Navrhuji, abyste si držel ruce u těla, pokud nejste připraven o ně přijít.“

Giuseppe se zamračil a pak se jeho tvář vyhladila do zdvořilého úsměvu. „Mluvili jsme spolu jen několik minut. Vůbec se o vás nezmínila.“

Julia nečekala, až Gabriel utrhne Giuseppemu paže z ramenních kloubů a poskvrní tak nedotčené podlahy Uffizi jeho krví. Raději se postavila mezi oba muže a položila ruku na Gabrielův hrudník.

„Gabrieli, to je profesor Pacciani. Je také odborník na Danta.“

Oba muži si vyměnili pohled a Julia si uvědomila, že Pacciani je ten člověk, který hrubě narušil Gabrielovu přednášku mumláním a kašlem.

Ten teď zvedl ruce v předstírané kapitulaci.

„Moc se omlouvám. Měl jsem si uvědomit ze způsobu, jakým jste se na ni díval během své… řeči, že je vaše. Odpusťte mi, Simonetta.“ Pohledem vyhledal její oči, prodlel v nich a zkřivil ústa v úšklebku.

Při zvuku jeho sarkasmu přistoupil Gabriel se zaťatými pěstmi o krok blíž.

„Miláčku, potřebuji najít místo, kam můžu odložit tu skleničku.“ Julia zatřásla svou prázdnou sklenkou od šampaňského a doufala, že tím odvede pozornost.

Gabriel si ji od ní vzal a podal ji Paccianimu. „Jsem si jistý, že víte, kam tohle dát.“

Popadl Julii za ruku a rychle ji táhl pryč. Hosté se před nimi rozestupovali jako Rudé moře, když si razili cestu skrze Botticelliho sál.

Julia sledovala jednoho hosta za druhým, jak na ně zírají, a zrudla ještě mnohem víc.

„Kam jdeme?“

Vedl ji do vedlejší dlážděné chodby a vykročil směrem k jejímu konci, daleko z doslechu ostatních hostů. Zatlačil ji do tmavého rohu mezi dvě velké mramorové sochy, stojící vysoko na podstavcích. Připadala si mezi těmi tyčícími se těly jako trpaslík.

Popadl její kabelku a odhodil ji stranou. Chodbou se rozlehlo plesknutí kůže dopadající na podlahu.

„Co jsi tam s ním dělala?“ Gabrielovi planuly oči a tváře měl lehce zarudlé, což u něj byl zvláštní jev.

„Jen jsme si trochu povídali, než začal…“

Gabriel ji vtáhl do spalujícího polibku, jednu ruku jí zapletl do vlasů a druhou sjel dolů po jejích šatech. Zapotácela se silou toho

útoku, až ucítila na nahé kůži horní části zad studenou stěnu galerie. Jeho tvrdé tělo se pevně přimáčklo k jejímu.

„Nechci na tobě znovu vidět ruce jiného muže.“

Hrubě jí rozevřel ústa a pronikl do nich jazykem, ruka mu sklouzla po křivce jejího pozadí a hnětla ho prsty.

Julia si okamžitě si uvědomila, že pokaždé, když se jí dotýkal, byl opatrný. Teď nebyl. Část jí vzplanula a zoufale po něm toužila. Jiná její část přemýšlela, co by mohl udělat, kdyby řekla dost…

Zvedl jí levou nohu, přitáhl si její stehno kolem boku a přitiskl se proti ní.

Cítila ho skrz látku šatů, slyšela, jak hedvábný taft šustí jako zadýchaná žena. Šaty zjevně chtěly víc.

„Co mám udělat, abys byla moje?“ zasténal, ústa proti ústům.

„Já jsem tvoje.“

„Dnes ne, jak se zdá.“ Vtáhl si její spodní ret do úst a zlehka do něj kousal zuby. „Nepochopila jsi moji přednášku? Každé slovo, každý obraz byl pro tebe.“ Rukou jí vklouzl pod šaty a dráždivě jí přejížděl po kůži na stehně, dokud nenahmátl tkaničku, která se jí táhla přes bok.

Odtáhl se, aby jí viděl do tváře. „Dnes večer žádné podvazky?“ Zavrtěla hlavou.

„Tak co je tohle?“ Prsty zatahal za látku.

„Kalhotky,“ vydechla.

V přítmí se mu zaleskly oči. „Jaký druh kalhotek?“

„Tanga.“

Nebezpečně se usmál a přitiskl rty k jejímu uchu. „Mám předpokládat, že sis je oblékla pro mě?“

„Jen pro tebe. Vždycky.“

Gabriel ji bez varování náhle zvedl a přitiskl proti chladné zdi. Se rty na jejím krku k ní přitlačil boky blíž. Dlouhé, tenké podpatky Juliiných lodiček se zachytily o křivky jeho pozadí. Upřel na ni divoké modré oči.

„Chci tě. Hned teď.“

Jednou rukou zatáhl za kalhotky, dokud se nepřetrhly. Náhle se ocitla nahá. Sáhl dozadu, aby si je strčil do kapsy od saka, a hrany jejích podpatků se mu tím pohybem zaryly do zadku natolik, že sebou trhl.

„Víš, jak těžké pro mě bylo se po přednášce ovládnout? Jak moc jsem toužil vzít tě do náručí? Vést i sebemenší rozhovor bylo mučení, když jediné, po čem jsem prahl, bylo tohle.

Přál bych si, abys mohla vidět, jak jsi sexy se zády opřenými o zeď a nohama omotanýma kolem mě. Chci, aby se ti to líbilo, a navíc chci, abys sténala moje jméno.“

Gabriel jí vtiskl hluboký polibek do jamky na krku a Julia zavřela oči. Její vášeň bojovala s rozumem, který ji nutil ho odstrčit a dát si chvilku na rozmyšlenou. V takové náladě byl Gabriel nebezpečný.

Najednou Julia zaslechla, jak se chodbou rozlehly hlasy. Prudce otevřela oči.

Zvuk kroků a veselý smích se blížil. Gabriel zvedl hlavu a přiložil jí ústa k uchu. „Ani muk,“ zašeptal a ona cítila, jak se jeho rty stáčí do úsměvu, zatímco se k ní tiskly.

Kroky se zastavily jen pár metrů od nich a Julia slyšela dva mužské hlasy, jak si povídají v italštině. Srdce jí dál běželo jako o závod,

když napínala sluch po jakékoli známce pohybu. Gabriel ji stále jemně hladil a polykal její zvuky svými ústy. Čas od času jí zašeptal něco smyslného – věty, ze kterých se červenala.

Jeden z mužských hlasů se hlasitě rozesmál. Julia překvapeně zvedla hlavu a Gabriel využil téhle příležitosti, aby ji políbil na krk a jemně přejel po její citlivé pokožce zuby.

„Prosím, nekousni mě.“

Zvuk hlasů se nesl kolem nich. Chvíli to trvalo, ale nakonec význam jejích slov pronikl skrz jeho vzrušený a zběsilý stav. Zvedl tvář z jejího krku.

S hrudníky přimáčknutými tak těsně k sobě cítil její srdce. Zavřel oči, jako by byl z jejího staccato rytmu v transu. Když je znovu otevřel, většina ohně byla pryč.

Julia si pečlivě skryla Simonovo kousnutí make–upem, ale Gabriel ho nahmatal prstem, jemně přejel po jeho obvodu a políbil ho. Pomalu, velmi pomalu vydechl a zavrtěl hlavou.

„Jsi jediná žena, která mi kdy řekla ne.“

„Já neříkám ne.“

Ohlédl se přes rameno a spatřil dva starší muže, hluboko ponořené v rozhovoru. Byli tak blízko, že by ho mohli vidět, kdyby se podívali jeho směrem.

Otočil se zpátky k Julii a věnoval jí smutný úsměv. „Zasloužíš si něco lepšího než žárlivého milence, který si tě bere opřenou o zeď. A já nemám chuť nechat se přistihnout naším hostitelem. Odpusť mi.“

Políbil ji a přejel jí palcem pod oteklým spodním rtem, odkud z bledé pokožky odstranil nepatrně rozmazanou rudou rtěnku.

„Nehodlám zradit důvěru, kterou jsem minulou noc viděl ve tvých očích. Kdybych byl při smyslech a měli jsme celé muzeum jen pro sebe…“ Jak si to představil, jeho výraz potemněl. „Možná jindy.“

Sundal ze sebe její podpatky, postavil ji na nohy a sklonil se, aby jí narovnal sukni. Taft pod jeho dotekem zašustil a pak nešťastně umlkl. Naštěstí si dottore Vitali a jeho společník vybrali právě tuto chvíli, aby se vrátili na párty, a jak odcházeli, zvuk jejich kroků byl stále slabší.

„Hostina má brzy začít. Nemohu je urazit tím, že bych odešel. Ale až tě vezmu domů…“ upíral oči do těch jejích. „Zeď hned za dveřmi našeho pokoje bude naše první zastávka.“

Přikývla a ulevilo se jí, že už není dál rozzlobený. Po pravdě řečeno, byla z vyhlídky na sex u zdi trochu nervózní, ale velmi nadšená.

Upravil si rozkrok u kalhot, zapnul si sako a přál si, aby se jeho tělo uklidnilo. Pokusil se jí uhladit vlasy, ale dosáhl jen toho, že vypadaly přesně tak, jako by ji její milenec zatáhl do tmavého koutu kvůli sexu v muzeu. Jistí akademici sexem v muzeu zvláštně pohrdají. (Ale neměli by,

aniž by ho vyzkoušeli.)

Julia si upravila vlasy, narovnala mu kravatu a zkontrolovala mu tvář a límeček kvůli rtěnce. Když skončila, zvedl její kabelku a svetr a s polibkem jí obojí podal. Pousmál se a zastrčil si její kalhotky hlouběji do kapsy, aby už nebyly vidět.

Udělala krok vpřed a zjistila, že absence kalhotek je překvapivě osvobozující.

„Mohl bych tě pít jako šampaňské,“ zašeptal.

Natáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Přála bych si, abys mě naučil ty svoje svůdné triky.“

„Jen pokud mě naučíš, jak milovat tak, jak miluješ ty.“

Gabriel ji doprovodil prázdnou chodbou a dolů po schodech do přízemí, kde právě začínal banket.

Profesor Pacciani doklopýtal v časných ranních hodinách zpátky do svého bytu v paláci Pitti. Nebylo to nic neobvyklého.

Zapátral po svých klíčích, zaklel, když je upustil, a vstoupil do dveří. Zavřel za sebou, došel do malého pokoje, ve kterém spali jeho čtyřletí synové – dvojčata, políbil je a odšoural se do své pracovny.

Poklidně kouřil cigaretu a čekal, až mu naběhne počítač, a pak se přihlásil ke svému e-mailovému účtu. Ignoroval příchozí poštu a sestavil krátký vzkaz své bývalé studentce a milence. Od jejího absolutoria nebyli v kontaktu.

Zmínil se o setkání s profesorem Emersonem a jeho mladičkou kanadskou fidanzata. Nadhodil, že i když byl ohromen Emersonovou monografií vydanou v Oxford University Press, profesorova přednáška zaváněla pseudointelektualismem, který by opravdu neměl mít v profesionální akademické prezentaci místo. Člověk by měl být buď intelektuál a akademik, nebo by měl být veřejný řečník a bavič, ale ne obojí. Pacciani se ironicky otázal, zda tohle je to, co je na severoamerických univerzitách považováno za vynikající výsledky.

Ukončil svůj e-mail výslovným a podrobným návrhem případného budoucího jarního sexuálního setkání. Pak potmě dokouřil cigaretu a připojil se ke své ženě v manželské posteli.

3. kapitola

Christa Petersonová měla tu nejlepší výchovu, takže pro její zkaženou povahu skutečně neexistovala žádná omluva. Měla rodiče, kteří se navzájem velice milovali a stejně tak milovali i svou dceru. Její otec byl uznávaný onkolog v Torontu. Matka byla knihovnicí na Havergal College, elitní soukromé dívčí škole, kterou Christa navštěvovala od mateřské školy až po maturitu.

Christa chodila i do nedělní školy. Byla členkou anglikánské církve. Učila se z Knihy společných modliteb od Thomase Cranmera, ale nic z toho se nedotklo jejího srdce. A když jí bylo patnáct let, objevila ohromnou sílu ženské sexuality. Jakmile ji odkryla, stala se nejen její měnou, ale i zbraní první volby.

Její nejlepší kamarádka, Lisa Malcolmová, měla staršího bratra jménem Brent, který byl moc hezký. Vypadal tak, jako mnoho jiných absolventů Upper Canada College, soukromé chlapecké školy, která vzdělávala děti kanadské smetánky. Měl světlé vlasy a modré oči a byl vysoký a zdatný. Byl členem mužského veslařského týmu torontské univerzity a snadno by mohl být hvězdou reklam pro J. Crew.

Christa Brenta zpovzdálí obdivovala, ale kvůli čtyřletému věkovému rozdílu si jí nikdy nevšiml. Jednou pozdě v noci, když přespávala u Lisy doma, mu ale vběhla cestou do koupelny přímo pod nohy. Naprosto ho svými dlouhými tmavými vlasy, velkýma hnědýma očima a mladistvou zralou postavou dostala. Jemně ji na chodbě políbil a zkusmo jí přejel rukou přes prsa. Pak ji vzal za ruku a pozval ji k sobě do pokoje.

Po třiceti minutách mazlení a vzájemného poznávání se přes oblečení byl celý žhavý posunout věci dál. Christa váhala, protože byla panna, a tak jí Brent začal dávat bláznivé a extravagantní sliby – dárky, romantické schůzky a nakonec i hodinky Baume & Mercier z nerezové oceli, které mu darovali rodiče k osmnáctým narozeninám.

Christa jeho hodinky obdivovala. Dobře věděla, jakou měly cenu, protože Brent je choval jako poklad. Po pravdě řečeno, chtěla je skoro víc než jeho.

Brent jí připnul hodinky na zápěstí a ona na ně zírala a obdivovala, jak ji studí na kůži a jak snadno kloužou nahoru a dolů po jejím nahém předloktí. Byl to symbol. Znamení, že po ní touží tak intenzivně, že byl ochoten jí dát něco, čeho si cení nejvíc.

Cítila se žádoucí. A mocná.

„Jsi tak krásná,“ zašeptal. „Nechci ti ublížit. Ale Bože, chci tě.

A slibuju, že se ti to bude líbit.“

Christa se usmála a nechala ho, aby ji položil na svou úzkou postel jako inckou oběť na oltář; a darovala mu své panenství výměnou za hodinky v ceně tří tisíc dolarů.

Brent dodržel slovo. Byl jemný. Šel na to pomalu. Líbal ji a jemně zkoumal její ústa. Vzdal hold jejím ňadrům. Dráždil ji prsty a zkoušel, jestli už je na něj připravená. Když do ní vstupoval, dělal to opatrně. Nebyla tam žádná krev. Jen velké ruce, které jí v kruzích hladily na bocích, a hluboký tichý hlas, který jí šeptal, jak se uvolnit, dokud její nepříjemný pocit nezmizel.

Splnil, co slíbil, a jí se to líbilo. Přiměl ji, aby se cítila krásná a zvláštní. A když bylo po všem, pevně ji držel v náručí po celou noc. Protože neměl úplně zkaženou duši, jen byl zvyklý podléhat tělesným potřebám.

V příštích třech letech tento akt opakovali mnohokrát, navzdory jiným romantickým pletkám. A pokaždé, než do ní vstoupil, vložil jí do ruky dárek.

Brzy byl následován panem Woolworthem, Christiným učitelem matematiky ve třetím ročníku na střední škole. Christiny střety s Brentem ji o mužích hodně naučily. Jak číst v jejich přáních a touhách, jak je trápit a provokovat, jak je upoutat a dráždit.

Nemilosrdně pokoušela pana Woolwortha, dokud jí ten muž nepodlehl a neprosil ji, aby se s ním po škole setkala v hotelu. Christě se líbilo, když muži prosili. V prostém hotelovém pokoji ji její učitel překvapil stříbrným náhrdelníkem od Tiffanyho. Navlékl jí jemný řetízek kolem krku a něžně ji políbil na šíji. Na oplátku ho Christa nechala několik hodin zkoumat její tělo, dokud neusnul, vyčerpaný a uspokojený.

Nebyl tak atraktivní jako Brent, ale byl mnohem zkušenější. Proto ho s každým následujícím darem nechala, aby se jí dotýkal starými

i novými způsoby. Než jejich avantýra skončila a Christa se přestěhovala do Quebecu, aby nastoupila na Biskupskou univerzitu, nasbírala obrovské množství šperků a rozsáhlé znalosti sexuálních praktik. Navíc se Christa stala jednou z mála žen, které se dívaly na roli svůdné zlatokopky jako na hodnou napodobení.

Když ukončila magisterské studium renesančních studií na Universit? degli Studi di Firenze, její vzor vztahů byl pevně zažitý. Dávala přednost starším mužům s postavením nebo mocí. Byla nadšená zakázanými románky – čím nedosažitelnější, čím nepravděpodobnější, tím lépe.

Dva roky se snažila svést kněze, náležejícího k Duomo ve Florencii, a právě před absolutoriem se jí to podařilo. Vzal si ji ve své prosté posteli v malém bytě, ale než se jí dotkl, ovinul její dlouhé, horké prsty kolem malé ikony, malované Giottem. Byla k nezaplacení. Ale Christa si myslela, že to ona je taky. Dovolovala mužům, aby ji měli, ale jen za určitou cenu. A vždycky dostala muže, které chtěla, do postele – nakonec.

Až do svého prvního ročníku doktorandského studia na torontské univerzitě, kdy potkala profesora Gabriela O. Emersona. Byl zdaleka nejatraktivnější ze všech mužů, které kdy potkala. A vypadal velmi sexuálně založený. Jeho syrová, doutnající tělesnost mu prýštila téměř z každého póru. Mohla ji skoro cítit.

Sledovala ho, jak loví ve svém oblíbeném baru. Všímala si jeho kradmého, svůdného přístupu a způsobu, jakým na něj ženy reagují. Studovala ho stejně, jako studovala italštinu, a hodlala své vědomosti dobře využít.

Ale on ji odmítal. Nikdy se na její tělo ani nepodíval. Hleděl jí do očí chladně, jako by ani nebyla žena.

Začala se oblékat provokativněji. Nikdy se jí nepodíval níž než na krk.

Snažila se být milá a vypadat, že se podceňuje. Vypadal, že jí opovrhuje.

Pekla mu sušenky a nechávala mu ty bezejmenné kulinářské speciality v jeho poštovní přihrádce na katedře. Zůstávaly tam týdny nedotčené, dokud je paní Jenkinsová, sekretářka katedry, nevyhodila do popelnice v obavách, že by v nich mohli být červi.

Čím více ji profesor Emerson odmítal, tím víc ho chtěla. Čím víc jím byla posedlá, tím méně se starala o nějaké dary výměnou. Dala by se mu i zadarmo, jen kdyby se na ni podíval s touhou v očích.

Ale on to neudělal.

Takže se na podzim roku 2009, kdy měla možnost setkat se s ním ve Starbucks a prodiskutovat svoji dizertační práci, nemohla dočkat, až uvidí, jestli by jejich setkání nedokázala proměnit ve večeři a případně i návštěvu Lobby. Bude se chovat, jak nejlépe bude umět, ale bude přitažlivá. A doufejme, že jí přestane odolávat.

V rámci přípravy na svou schůzku utratila šest set dolarů za černou košilku Bordelle spolu s podvazky a černými hedvábnými punčochami. Odpovídajícími kalhotkami opovrhla. Pokaždé, když se jí podvazky napnuly na povrchu kůže, cítila, jak se v ní rozhořívá oheň. Přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby jí profesor Emerson uvolňoval punčochy z úchytek, pokud možno svými zuby.

Naneštěstí pro Christu se ve stejnou chvíli rozhodli usadit ve stejném Starbucks i Paul s Julií. Bylo jí jasné, že spolužáci by si jakékoliv

nepřístojnosti z její strany bezpochyby všimli a dychtivě by ji sledovali. Profesor si toho bude vědom taky, a tak bude ještě profesionálnější než obvykle.

Takže když jim stanula tváří v tvář, byla víc než naštvaná. Chtěla je oba urazit tak, aby odešli, než dorazí profesor Emerson. Dělala zatraceně, co mohla, aby si byla jistá, že se to stane. Nicméně její pokus o zastrašení spolužáků a kolegů se velmi ošklivě zvrhl. Profesor Emerson dorazil nečekaně dřív a zaslechl ji.

„Slečno Petersonová.“ Gabriel ukázal směrem k prázdnému stolu daleko od Paula a Julie a naznačil, aby ho Christa následovala.

„Profesore Emersone, koupila jsem vám venti latté s nízkotučným mlékem.“ Snažila se mu ho podat, ale odmávl ji stranou.

„Jen barbaři pijí kávu s mlékem po snídani. Byla jste vůbec někdy v Itálii? A mimochodem, slečno Petersonová, nízkotučné mléko je pro idioty. Nebo pro tlusté holky.“

Otočil se na podpatku a zamířil si k pultu objednat vlastní kávu, zatímco Christa se statečně snažila skrýt svůj vztek.

Kčertu s tebou, Julianne. Je to všechno tvoje vina. Tvoje a toho mnicha.

Christa si sedla na židli, na kterou jí profesor Emerson ukázal, a cítila se téměř poražená. Téměř, protože ze svého místa měla krásný výhled na jeho zadek oblečený v šedých flanelových kalhotách. Oblý jako dvě jablka. Dvě zralá, šťavnatá jablka.

Měla chuť se do nich zakousnout.

Nakonec se profesor vrátil s vlastní zatracenou kávou. Sedl si od ní tak daleko, jak jen mohl, aby při tom technicky vzato zůstal u stejného stolu, a tvrdě se na ni zadíval.

„Musím si s vámi promluvit o vašem chování. Ale dřív než to udělám, dovolte mi ujasnit si jednu věc. Souhlasil jsem, že se tu dnes s vámi setkám, protože já jsem chtěl kávu. V budoucnu se budeme setkávat na katedře, tak jak to děláme běžně. Vaše průhledné pokusy o zosnování společenských schůzek mezi námi dvěma nebudou mít úspěch. Rozuměla jste?“

„Ano, pane.“

„Jediné moje slovo a budete si hledat nového vedoucího dizertační práce.“ Odkašlal si. „V budoucnu mě budete oslovovat profesore Emersone, dokonce i když o mně budete mluvit se třetí osobou. Je to jasné?“

„Ano, profesore Emersone.“ Och, profesore. Nemáte tušení, jak moc chci křičet vaše jméno. Profesore, profesore, profesore…

„Kromě toho se zdržíte osobních poznámek na adresu ostatních studentů, zvláště slečny Mitchellové. Jasné?“

„Jasné.“

Teď začala Christa trochu soptit, ale nechala si svou reakci pro sebe. Svalila všechnu vinu na Julii. Chtěla ji dostat z jeho programu pryč. Jen si nebyla jistá, jak to udělat. Zatím.

„A konečně, cokoliv ode mě uslyšíte o jiném studentovi nebo osobě spojené s univerzitou, bude považováno za důvěrné a vy to nebudete opakovat, nebo si hledejte jiného vedoucího dizertace. Myslíte si, že jste dost inteligentní, abyste se řídila těmito jednoduchými pokyny?“

„Ano, pane profesore.“ Mírně se kvůli jeho povýšenosti naježila. Ale popravdě řečeno, shledala jeho nevrlost sexy. Chtěla to z něj vydráždit. Svést ho, aby jí dělal nevyslovitelné věci, aby…

„Na jakoukoliv další šikanu vůči magisterským studentům bude upozorněn vedoucí katedry profesor Martin. Věřím, že jste si dobře vědoma pravidel, upravujících chování postgraduálních studentů. Nemusím vám připomínat zákaz ponižování, nebo ano?“

„Ale já jsem Julii neponižovala, já jsem…“

„Žádné fňukání. A pochybuji, že vám slečna Mitchellová dala svolení říkat jí křestním jménem. Budete ji oslovovat správně, nebo vůbec ne.“

Christa svěsila hlavu. Tyhle hrozby, které vyslovil, sexy nebyly. Dřela velmi tvrdě, aby se dostala do doktorandského programu na torontské univerzitě, a nehodlala si to všechno nechat proklouznout mezi prsty. Ne kvůli ubohé malé mrše, která něco pekla s profesorovým výzkumným asistentem.

Gabriel viděl její reakci, ale nic neříkal a pomalu upíjel espresso. Necítil žádnou lítost a začal přemýšlet, co ještě by mohl říci, aby ji dovedl k slzám.

„Jsem si jistý, že jste si dobře vědoma univerzitní politiky ohledně vztahů. Tato politika funguje oběma směry. Profesoři také mohou podat stížnost, pokud se domnívají, že jsou obtěžováni studentem. Takže jestli se mnou překročíte hranici, zatáhnu vás do děkanovy kanceláře tak rychle, až se vám zatočí hlava. Rozumíte?“

Christa zvedla bradu a podívala se na něj široce vytřeštěnýma a vyděšenýma očima. „Ale my – myslela jsem…“

„Ale nic!“ odsekl Gabriel. „Pokud netrpíte bludy, musela jste si uvědomit, že neexistuje žádné my. Nebudu se opakovat. Víte, jak si stojíte.“

Ještě naposledy pohlédl směrem k Julii a Paulovi. „Teď, když jsme se rozloučili s dnešními zdvořilostmi, rád bych vám řekl, co si myslím o vašem posledním návrhu dizertační práce. Je to slátanina. Za prvé, vaše práce je nepůvodní. Za druhé, ani jste se nepokusila předložit přehled literatury, který by se blížil k tomu být adekvátní. Pokud nezměníte svůj návrh tak, abyste tyto otázky vyřešila, budete si muset najít jiného vedoucího. Pokud se rozhodnete podat revidovaný návrh, budete to muset učinit do dvou týdnů. Teď, když mě omluvíte, mám schůzku, která skutečně stojí za můj čas. Na shledanou.“

Gabriel rázně odešel ze Starbucks a nechal poněkud otřesenou Christu zírat do prázdna.

Ovšemže poslouchala jeho projev, ale její mysl se soustředila na jiné věci. V první řadě se to chystala Julii nějak vrátit. Nevěděla jak a nevěděla kdy. Ale ona tu svini podřízne (obrazně řečeno) a naporcuje (také obrazně řečeno).

Za druhé se chystala přepsat svůj návrh dizertace a doufala, že získá profesorův akademický souhlas.

Za třetí se chystala znásobit své úsilí v jeho svedení. Teď, když viděla profesora Emersona zuřícího, nepřála si nic jiného, než ho vidět zuřit s ní – nahého. Chystala se změnit jeho názor. Chystala se prorazit jeho drsným zevnějškem. Chtěla vidět, jak před ní klečí a prosí ji, a pak…

Bylo jasné, že deseticentimetrové podpatky a prádlo značky Bordelle nestačí. Christa hodlala zamířit do Holt Renfrew a koupit si nové šaty. Něco evropského. Něco sexy. Něco od Versaceho.

Pak šla do Lobby začít s uskutečňováním třetího bodu svého plánu…

4. kapitola

Ve střešním apartmá luxusního hotelu ve Florencii byla podlaha obývacího pokoje posetá náhodně rozházeným oblečením, roztroušeným od vchodu ke zdi, která už nadále nebyla prázdná. Ve vzduchu se vznášelo sténání a známý rytmus, linoucí se nad pánskými ručně šitými botami, černou podprsenkou a na míru šitým oblekem, bezohledně odhozenými na konferenčním stolku, a mořem santorinské modři, do kterého se proměnily taftové šaty.

Kdyby byl člověk detektivem, mohl by si povšimnout, že chybí dámské kalhotky a boty. Vzduch byl prosycený vůní pomerančových květů a kolínskou Aramis, smíšenou s pižmem potu a nahých těl. V pokoji byla tma. Zeď, u níž byla v sobě zaklesnutá dvě nahá těla, ozařovalo pouze měsíční světlo proudící z terasy. Muž stál vzpřímeně a držel ženu, která měla nohy ovinuté kolem jeho boků.

„Otevři oči.“ Gabrielovu prosbu přerušovala kakofonie zvuků – kůže klouzající po kůži, zoufalé výkřiky tlumené rty a tělem, rychlé lapání po dechu a Juliina záda lehce narážející na zeď.

Slyšela ho, jak s každým výpadem zasténal, ale jak se soustředila na ten jediný pocit – rozkoš –, její schopnost řeči se vytratila. Sebe-

menší pohyb jejího milence přinášel slast, dokonce i tření mezi jejich hrudníky a stisk jeho rukou, kterými ji držel ve vzduchu. Tančila na samé hranici uspokojení, bez dechu očekáváním, že ji příští pohyb přenese přes okraj. Výš, výš, výš, výš…

„Jsi – jsi – v pořádku?“ Ztěžka dýchal a to poslední slovo mu z úst vyrazilo jako výkřik, když se mu téměř nepostřehnutelným pohybem jejích kotníků vryly ostré podpatky do těla.

Julia zvrátila hlavu a vydala ze sebe při svém vyvrcholení několik nesouvislých zvuků. Z místa, kde se jejich těla spojovala, se skrze ni rozbíhaly prudké vlny a valily se tak intenzivně, až jí vibrovalo celé tělo. Gabriel to samozřejmě cítil a brzy ji následoval; dva hluboké výpady a s třesoucím se tělem jí do prohlubně na krku vykřikl její jméno.

„Dělala jsi mi starosti,“ zašeptal později. Ležel na zádech uprostřed velké, bílé postele, zatímco jeho napůl spící milovaná se stočila vedle něj, hlavu položenou na jeho tetování.

„Proč?“

„Neotevřela jsi oči. Nemluvila jsi. Bál jsem se, že jsem příliš hrubý.“

Přejela mu prsty po několika chloupcích na břiše, které směřovaly dolů do klína, a líně ho po nich hladila.

„Neublížil jsi mi. Bylo to tentokrát jiné – intenzivnější. Pokaždé, když ses pohnul, projížděl mnou ten nejneuvěřitelnější pocit. Ani jsem nemohla otevřít oči.“

Gabriel se pro sebe usmál úlevou a přitiskl jí rty na čelo.

„Tahle pozice je hlubší. A nezapomeň na všechnu tu naši předehru v muzeu. Nedokázal jsem od tebe při večeři udržet ruce.“

„To proto, že jsi věděl, že nemám kalhotky.“

„To proto, že tě chci. Vždycky.“ Pousmál se.

„Pokaždé, když jsem s tebou, je to lepší než předtím,“ zašeptala. Jeho výraz zesmutněl. „Ale nikdy mě neoslovíš jménem.“

„Říkám ti jménem celou dobu. Divím se, že jsi ještě nenavrhl nějakou přezdívku, kterou bys chtěl, abych používala, jako Gabe, Dante, nebo Profesor.“

„Tohle jsem zrovna nemyslel. Měl jsem na mysli, že nikdy neřekneš moje jméno – když se uděláš.“

Zvedla bradu, aby mu viděla do obličeje. Jeho výraz odpovídal jeho tónu, melancholický a trochu zranitelný. Jeho sebejistá maska sklouzla pryč.

„Pro mě je tvoje jméno synonymem orgasmu. Chystám se začít jim říkat emgasmy.“

Hlasitě se rozesmál srdečným smíchem, až se mu otřásal hrudník, což donutilo Julii se posadit. Připojila se k němu, ráda, že ho chmurná chvilka přešla.

„Máte docela smysl pro humor, slečno Mitchellová.“ Zvedl jí bradu vzhůru, aby mohl ještě jednou vzdát hold jejím rtům, než se položil do polštářů a usnul.

Julia zůstala vzhůru o trochu déle a přemýšlela o tom vyděšeném, nejistém chlapci, který se zjevoval ve vzácných a nečekaných okamžicích.

Druhý den ráno vzal Gabriel Julii na její oblíbenou snídani do Café Perseo, což byla vybraná gelateria na Piazza Signoria. Seděli uvnitř, protože se vrátily normální prosincové teploty a bylo deštivo a chladno.

Na náměstí by se dalo sedět celé dny a dívat se, jak kolem prochází svět. Po obvodu stály historické domy – galerie Uffizi byla za rohem. Před krásnou lodžií tu byla nesmírně působivá fontána a nádherné sochy včetně kopie Michelangelova Davida a sochy Persea, držícího useknutou hlavu Medusy.

Julia jedla zmrzlinu a pohledu na Persea se vyhýbala. Gabriel, ten se vyhýbal pohledům na zástupy krásných florentských žen v potřebě dívat se na svou milovanou. Hladově.

„Jsi si jistý, že nechceš ochutnat? Maliny a citron se k sobě skvěle hodí.“ Natáhla lžíci, na které se smíchaly obě příchutě.

„Ale já chci ochutnat. Jen ne tohle.“ Zablýsklo se mu v očích.

„Dávám přednost něčemu trochu exotičtějšímu.“ Odstrčil svoje espresso stranou, aby ji mohl vzít za ruku. „Děkuji ti za minulou noc a dnešní ráno.“

„Myslím, že já jsem ta, která by měla děkovat, profesore.“ Stiskla mu ruku a dál se zabývala snídaní jakoby nic.

„Divím se, že na zdi našeho pokoje není otisk mého vypařeného těla.“ Zasmála se a natáhla k němu malou lžičku s mraženou lahůdkou. Dovolil jí, aby ho krmila, a když se objevil jeho jazyk, aby si olízl rty, zjistila, že se jí točí hlava. Hlavou jí prolétlo hejno živých obrazů

z dnešního rána. A jeden zůstal.

Ó, bohové všech milenců – sexuálních bohů, kteří si užívají potěšení svých milenek, děkuji vám za dnešní ráno.

Těžce polkla. „Víš, že to bylo moje poprvé.“

„Nebude to tvoje poslední. Slibuji.“ Gabriel si provokativně olízl rty, dychtivý vidět, jak se ošívá.

Naklonila se k němu, aby ho políbila na tvář, ale on nic takového nechtěl. Provlékl jí ruku kolem krku a přitáhl si ji blíž.

Ústa měla sladká od zmrzliny a jedinečné chuti, která byla jen Juliina. Když ji pustil, zasténal a přál si vzít ji zpátky do hotelu, aby si zopakovali včerejší výstup, nebo třeba do muzea…

„Můžu se tě na něco zeptat?“ Pohrávala si se zmrzlinou v misce, aby se mu nemusela podívat do očí.

„Samozřejmě.“

„Proč jsi řekl, že jsem tvoje snoubenka?“

„Fidanzata má několik významů.“

„Primární význam je snoubenka.“

„Ragazza nevyjadřuje hloubku mého pouta.“ Gabriel si protáhl prsty ve svých nových těsných botách. Sevřel rty, jak uvažoval, co na to říci, a přemýšlel, jestli by nakonec neměl raději říkat vůbec nic. Rozhodl se zůstat zticha a nespokojeně si poposedl na židli.

Julia si toho všimla, ale považovala to za fyzické nepohodlí.

„Omlouvám se za ty své podpatky.“

„Za co?“

„Viděla jsem ty šrámy na tvém zadku, když ses dnes ráno oblékal.

Nechtěla jsem tě zranit.“

Šibalsky se usmál. „Riziko podnikání pro ty, co jsou posedlí lodičkami na jehlách. Nosím svoje jizvy lásky s hrdostí.“

„Budu dávat příště větší pozor.“

„Ne, to tedy zatraceně nebudeš.“

Julii se nad tím náhlým zábleskem vášně v jeho pohledu rozšířily oči.

Uchvátil její rty a pak jí zašeptal do ucha: „Chystám se ti koupit boty s ještě vyššími podpatky a pak uvidíme, co s nimi dokážeš udělat.“

Když přecházeli pod jedním deštníkem přes Ponte Vecchio, Gabriel trval na tom, že ji bude tahat od stánku ke stánku, a snažil se ji zlákat, aby přijala darem nějaký extravagantní šperk – etruské repliky, římské mince, zlaté řetízky a podobně. Ale ona se jen usmívala a s díky odmítala, poukazovala na Graceiny diamantové náušnice a říkala, že ty byly víc než dost. Její nedostatek příchylnosti k materiálním statkům jen posiloval jeho touhu ji jimi zahrnout.

Když došli do středu mostu, Julia ho zatahala za paži a vedla ho ke kraji, aby se mohli kochat pohledem na Arno.

„Je tu něco, co bys mi mohl koupit, Gabrieli.“

Zvědavě se na ni zadíval a Julii z ostrého florentského vzduchu zčervenaly tváře. Ona byla dobrota, světlo, teplo a něha. Ale strašně, strašně tvrdohlavá.

„Řekni, co.“

Julia se odmlčela a spustila ruku přes kamenné zábradlí, které ji oddělovalo od okraje mostu. „Chci si nechat odstranit tu jizvu.“

Moc ho to nepřekvapilo. Věděl, že se za Simonovo kousnutí stydí. Toho rána ji zastihl, jak si na ni nanáší korektor, a když se jí na to zeptal, začaly jí téct slzy.

Vyhnula se jeho pohledu a pokračovala. „Nesnáším se na ni dívat. Nesnáším skutečnost, že se na ni musíš dívat ty. Chci, aby byla pryč.“

„Mohli bychom vyhledat plastického chirurga ve Philadelphii, až budeme na Vánoce doma.“

„Budeme tam tak krátce. To nemůžu tátovi udělat. Nebo Rachel.“

Gabriel si přendal deštník do druhé ruky a přitáhl si ji do objetí. Začal ji líbat a přesouval se dolů ke krku, dokud se nesetkal s její jizvou.

„Udělám to pro tebe rád, a mnohem víc. Stačí jen říct. Ale rád bych, abys i ty něco udělala pro mě.“

„Co to je?“

„Rád bych, aby sis s někým promluvila. O tom, co se stalo.“ Julia sklopila oči. „Mluvím s tebou.“

„Myslel jsem někoho, kdo není osel. Mohu zaplatit lékaře, který ti odstraní jizvu z povrchu kůže, ale nikdo nedokáže odstranit jizvy uvnitř. Je důležité, aby sis to uvědomila. Nechci, abys byla zklamaná.“

„Nebudu. A přestaň si nadávat. Rozčiluje mě to.“

Připustil její námitku kývnutím hlavy. „Myslím, že by pomohlo, kdybys měla někoho, s kým si popovídat – o všem. O Tomovi, o tvé matce, o něm i o mně.“ Věnoval jí bolestný pohled. „Není to se mnou lehké. Vím to. Myslím, že pokud by sis měla s kým promluvit, mohlo by to pomoci.“

Zavřela oči. „Udělám to, ale jenom, když budeš souhlasit, že ty taky.“

Ztuhl.

Otevřela oči a rychle to ze sebe začala sypat: „Vím, že nechceš, a věř mi, já to chápu. Ale jestli to mám udělat já, ty to potřebuješ taky. Byl jsi včera večer opravdu rozzuřený, a i když vím, že ses nezlobil na mě, musela jsem ten nápor snášet.“

„Snažil jsem se to pak napravit.“ Zaskřípal zuby.

Natáhla ruku a pohladila ho po napjaté čelisti. „Samozřejmě. Ale mně vadilo, že jsi byl tak rozčilený nevyžádaným tahem někoho cizího. A že sis myslel, že sex může ulevit tvému hněvu a že si mě můžeš označit za svou.“

Gabrielova tvář neskrývala šok, protože on svoje jednání nikdy takhle nevysvětloval.

„Nikdy bych ti neublížil.“ Stiskl jí ruku.

„Já vím.“

Gabriel vypadal rozrušeně a panika v jeho očích se nezmenšila, ani když Julia zvedla ruku, aby ho lehce pohladila po vlasech.

„Jsme to ale pár, že? S našimi jizvami a minulostí a všemi těmi problémy. Tragická romance, řekla bych.“ Usmála se a snažila se situaci zlehčit.

„Jediná tragédie by byla, kdybych tě ztratil,“ řekl a zlehka ji políbil.

„Ztratil bys mě, jedině kdybys mě přestal milovat.“

„Tak to jsem šťastný muž, protože to si tě udržím navždycky.“ Ještě jednou ji políbil a pak ji objal kolem ramen.

„Když jsem šel na odvykací léčbu, terapie byla povinná. Pokračoval jsem v ní i dál, chodil jsem k terapeutovi ještě asi rok potom nebo tak nějak, ještě navíc k obvyklým týdenním setkáním. Není to, jako bych se téhle cestě chtěl vyhnout.“

Julia se zamračila. „Snažíš se zůstat čistý a přitom nechodíš na setkání. Nezmiňovala jsem se o tom, ale je to vážný problém. K dovršení všeho ještě pořád piješ.“

„Bral jsem kokain, nebyl jsem alkoholik.“

Odmlčela se a zadívala se mu do očí. Bylo to, jako by odhalila starou středověkou mapu, která má obklopené hranice světa slovy tady jsou draci.

„Oba víme, že Anonymní narkomani vážně doporučují, aby závislí nepili.“ Povzdechla si. „Jakkoliv hodně se ti budu snažit pomoci, některé věci jsou nad mé síly. Jakkoliv hodně mě sex s tebou těší, nechci se stát tvojí novou drogou. Nemůžu věci napravit.“

„Tak tohle si myslíš? Že využívám sex k tomu, abych dal věci do pořádku?“ Jeho otázka zněla vážně, a tak Julia odolala nutkání zareagovat sarkasmem.

„Myslím, že jsi míval ve zvyku využívat sex, abys věci napravil. Jednou jsi mi to říkal, pamatuješ? Používal jsi sex, abys bojoval proti své osamělosti. Nebo aby ses trestal.“

Gabrielovými rysy se přehnal temný stín. „S tebou to tak není.“

„Ale když je člověk naštvaný, vynoří se staré vzorce chování. Pro mě to taky platí, jen jsou moje obranné mechanismy odlišné.“ Políbila ho, jemně, ale dost dlouze, aby jeho panika ustoupila, a on jí začal polibek vracet.

Když se od sebe odtáhli, stáli tam a objímali jeden druhého, dokud se Julia neodhodlala prolomit mlčení. „Tvoje včerejší přednáška mi něco připomněla.“ Vytáhla z kabelky telefon a rychle prolistovala pár fotek. „Tady.“

Vzal jí ho z ruky a zadíval se na nádherný obraz. Svatá Francesca Romana na něm za přispění Panny Marie houpala v náručí děťátko a kolem přihlíželi andělé.

„Je to krásné.“ Vrátil jí telefon.

„Gabrieli,“ řekla tiše. „Podívej se na ten obraz.“ Udělal to. A přepadl ho ten nejpodivnější pocit.

Začala mluvit tichým hlasem. „Vždycky jsem ten obraz milovala. Myslela jsem si, že je to proto, že mezi Gentileschim a Caravaggiem existuje podobnost. Ale je v tom mnohem víc. Svatá Františka ztratila některé své děti vinou moru. Tahle malba má zobrazit jednu z jejích vizí, co se s těmi dětmi stalo.“

Pátrala v Gabrielových očích, aby zjistila, jestli pochopil, jak to myslí. Nepovedlo se mu to.

„Když se podívám na ten obraz, myslím na tvoje dítě, Maiu. Grace ji chová, obklopená anděly.“ Julia ukázala na postavy na obraze.

„Vidíš? Děťátko je obklopené bezpečím a láskou. Takhle to v Ráji je. Nemusíš se bát.“

Julia se mu podívala do tváře. Do jeho bolestné, krásné tváře.

Gabriel měl v očích slzy.

„Je mi to líto. Je mi to tak líto. Snažila jsem se tě utěšit.“ Objala ho rukama kolem krku a pevně ho stiskla.

Nakonec si otřel oči. Schoval si tvář do jejích vlasů a cítil vděk a úlevu.

Následujícího odpoledne přestalo pršet, takže si pár vzal taxík na Piazzale Michelangelo, odkud se nabízel široký výhled na město. Mohli jet městským autobusem jako obyčejní lidé, ale Gabriel nebyl jako obyčejní lidé.

(To je málokterý odborník na Danta.)

„Co psala Rachel ve svém e-mailu?“ zeptal se, když obdivovali cihlové střechy Duomo.

Julia si pohrávala se svými prsty. „Ona i Aaron vzkazují pozdravy.

Chtějí vědět, jestli jsme šťastní.“

Gabriel přimhouřil oči. „To je všechno?“

„Ehm, ne.“

„Tak co?“

Pokrčila rameny. „Psali, že Scott má přítelkyni. To je asi tak všechno.“

„To je dobře.“ Uchechtl se. „Ještě něco?“

„Proč se ptáš?“

Naklonil hlavu na stranu. „Protože můžu říct, že mi něco tajíš.“ Rozběhl se prsty po jejím pase, na zvláště lechtivém místě.

„Nehodláš tohle dělat na veřejnosti?“

„Ach, ano, hodlám.“ Usmál se a začal ji schválně škádlit, aby ji polechtal.

Začala se hihňat a snažila se mu vykroutit ze sevření, ale držel ji blízko u sebe.

„No tak, Julianne. Řekni mi, co psala Rachel.“

„Přestaň mě lechtat,“ vydechla. „A já ti to řeknu.“ Gabriel zklidnil své ruce.

Zhluboka se nadechla. „Chtěla vědět, jestli, ehm, spolu spíme.“

„Opravdu?“ Stočil rty nahoru a pousmál se. „A co jsi na to řekla?“

„Řekla jsem pravdu.“

Pátral jí v očích. „Ještě něco?“

„Psala, že doufá, že se chováš dobře a že jsem šťastná. A já jsem odpověděla ano – v obou bodech.“ Chvíli se odmlčela a přemýšlela, jestli se má zmínit o e-mailu od jistého vermontského farmářského synka.

„Ale je tu ještě něco jiného. Povídej.“ Pořád se shovívavě usmíval.

„No, taky mi napsal Paul.“

Gabriel se zamračil. „Cože? Kdy?“

„V den, kdy jsi měl přednášku.“

„Proč ses o tom nezmínila dřív?“ vypěnil.

„Pro tohle.“ Ukázala na podráždění, viditelné v jeho obličeji. „Věděla jsem, že tě to naštve, a nechtěla jsem to udělat, když jsi měl mluvit před sálem plným důležitých lidí.“

„Co psal?“

„Říkal, že jsi nechal projít Christin návrh dizertace.“

„Co ještě říkal?“

„Přál mi veselé Vánoce a řekl, že mi něco poslal do Selinsgrove.“ Gabrielovi se rozšířilo chřípí. „Proč by to dělal?“

„Protože je to můj přítel. Nejspíš je to javorový sirup, který s radostí daruji tátovi. Paul ví, že mám známost a že jsem velmi, velmi šťastná. Přepošlu ti ten e-mail, jestli chceš.“

„To nebude nutné.“ Gabriel viditelně sevřel rty.

Julia si zkřížila ruce na hrudi. „Byl jsi celý žhavý, abych zůstávala s Paulem, když byla kolem profesorka Bolest.“

„To bylo něco jiného. A nijak zvlášť o ní netoužím ještě někdy diskutovat.“

„To se ti snadno řekne. Ty pořád nenarážíš do lidí, se kterými jsem spala já.“

Gabriel se zamračil.

Julia si přitiskla ruku na ústa. „Omlouvám se. To bylo hrozné, neměla jsem to říkat.“

„Jak si možná vzpomeneš, já jsem narazil přinejmenším do jedné osoby, se kterou jsi měla sexuální pouto.“

Otočil se a poodešel blíž k okraji vyhlídky. Nechala mu chvilku nebo dvě pro sebe, pak se postavila vedle něj a opatrně zahákla svůj malíček kolem jeho. „Omlouvám se.“

Neodpověděl.

„Děkuji ti, že jsi mě zachránil před Simonem.“

Gabriel se zamračil. „Ty víš, že mám minulost. Máš v úmyslu mi ji pořád předhazovat?“

Sklopila pohled dolů k botám. „Ne.“

„Ta poznámka byla pod tvoji úroveň.“

„Je mi to líto.“

Očima pořád mířil na město, rozkládající se před nimi. Červené střechy zářily na slunci a tomu pohledu dominoval Brunelleschiho dóm.

Julia se rozhodla změnit téma. „Christa se na posledním semináři chovala podivně. Zdála se mi rozmrzelá. Myslíš, že o nás ví?“

„Je otrávená, protože jsem neuvítal její nehorázné sbližovací pokusy s otevřenou náručí. Ale stihla opravit svůj návrh dizertace ve stanovené lhůtě a její práce byla přijatelná.“

„Takže ona tě – nevydírala?“

„Ne každá žena je pro mě tvůj soupeř,“ odsekl a odstrčil její ruku.

Překvapením se jí rozšířily oči. „A tahle poznámka byla pod tvoji

úroveň.“

Po chvíli se zdálo, že z něj hněv vyprchal. Ramena mu povolila.

„Odpusť mi.“

„Nesmíme ztrácet čas tím, že se budeme spolu hádat.“

„Souhlasím. Ale nelíbí se mi představa, jak ti Paul posílá e-maily. I když předpokládám, že by ses mohla přátelit i s horšími lidmi.“ Gabrielův hlas zněl neobvykle upjatě.

Usmála se a přitiskla rty k jeho tváři. „To je profesor Emerson, jakého znám a miluji.“

Vytáhl telefon, aby ji vyfotil proti pozadí toho krásného výhledu. Julia se smála a on dělal snímek za snímkem, dokud mu nezačal mobil zvonit. Rozezněly se mezi nimi ne tak sladké tóny londýnského Big Benu.

Julia se na něj zadívala s výzvou.

Ušklíbl se a přitáhl si ji k hlubokému polibku. Vzal její obličej do dlaní, odhodlaně jí pootevřel rty svými a jemně mezi ně vklouzl jazykem.

Vracela mu polibek a objala ho kolem pasu, aby si ho přitáhla blíž.

A celou tu dobu Big Ben přizvukoval.

„Nezvedneš to?“ dostala nakonec příležitost se zeptat.

„Ne. Už jsem ti říkal dříve, že nemám v úmyslu s ní mluvit.“ Znovu přitiskl své rty k Juliiným, ale jen krátce.

„Je mi jí líto,“ řekla Julie.

„Proč?“

„Protože s tebou počala dítě. Protože po tobě pořád touží, ale ztratila tě. Kdybych tě já měla ztratit kvůli někomu jinému, byla bych zničená.“

Gabriel si netrpělivě odfrkl. „Ty mě neztratíš. Přestaň s tím.“ Julia se slabě usmála. „Hm, musím ti něco říct.“

Odtáhl se.

„Tohle říkám, protože mám o tebe starost. Chci, abys to věděl.“ Vážně se na něj podívala. „Je mi Pauliny líto, ale je jasné, že tě

nenechá zapomenout na to, co se stalo, aby se udržela ve tvém životě. Zajímalo by mě, jestli se nedostává do potíží jen proto, abys ji zachraňoval. Myslím, že má nejvyšší čas, aby si vytvořila citový vztah k někomu jinému. K někomu, s kým by se do sebe mohli zamilovat.“

„Nemůžu nesouhlasit,“ řekl strnule.

„Co když nedokáže být šťastná, dokud tě nenechá jít? Ty jsi ji opustil a našel jsi mě. Prokázal bys jí milosrdenství, kdybys ji přiměl, aby tě nechala jít, tak aby si mohla najít své vlastní štěstí.“

Gabriel zachmuřeně přikývl a políbil ji na čelo, ale odmítl na tohle téma ještě cokoliv řešit.

Zbytek pobytu ve Florencii proběhl v oparu štěstí, tak trochu jako falešné líbánky. Přes den navštěvovali různé kostely a muzea a mezitím se vraceli do svého hotelu, kde se milovali, někdy pomalu a jindy divoce. Každý večer Gabriel vybral jinou restauraci, kam šli na večeři, a domů se pak vraceli pěšky a zastavovali se na mostech, aby se v chladném večerním vzduchu muchlovali jako puberťáci.

V jejich poslední večer ve Florencii vzal Gabriel Julii do Caffé Concerto, jedné ze svých nejoblíbenějších restaurací, která stála na březích řeky Arno. Strávili několik hodin nad večeří o několika chodech a uvolněně si povídali o své dovolené a svém rozvíjejícím se sexuálním vztahu. Oba se přiznali, že minulý týden byl pro ně tak trochu jako prozření – pro Julii probuzení do tajemství světa erós; pro Gabriela probuzení do tajemství světa všech čtyř druhů lásky.

Během toho rozhovoru jí nakonec odhalil svoje překvapení. Pro druhý týden jejich dovolené pronajal vilu v Umbrii. Slíbil jí, že

do Benátek a do Říma ji vezme o příštích prázdninách, nejspíš v létě, po tom, co navštíví Oxford.

Po večeři ji Gabriel ještě naposledy odvedl ke katedrále Duomo.

„Musím tě políbit,“ zašeptal a přitáhl si její tělo k sobě blíž.

Chtěla mu odpovědět, chtěla mu říct, aby ji vzal do hotelu a poznamenal její tělo tím hlubším způsobem, ale někdo ji přerušil.

„Krásná paní! Nějaké peníze pro starce…“ ozvalo se italsky od hlavního schodiště katedrály.

Julia se bez rozmýšlení naklonila kolem Gabriela, aby zjistila, kdo to mluví. Muž pokračoval, žadonil o peníze, aby si mohl koupit něco k jídlu. Gabriel ji chytil za ruku dřív, než se stačila přiblížit ke schodům.

„Pojď pryč, lásko.“

„Ale on má hlad. A je taková zima.“

„Zastaví se tu policie a postará se o něj. Nemají rádi žebráky v centru města.“

„Lidé mohou svobodně přijít a posadit se na schody před kostel.

Právo azylu…“ přemítala.

„Středověké pojetí azylu už neexistuje. Západní vlády jej zrušily, počínaje Anglií v sedmnáctém století,“ zabručel Gabriel, když otevřela kabelku a vytáhla dvacetieurovou bankovku.

„Tolik?“ zamračil se.

„Nic jiného nemám. A podívej, Gabrieli.“ Ukázala na mužovy berle.

„Chytrý podvod,“ postěžoval si.

Julia upřela na svého milence velmi zklamaný pohled. „Vím, jaké to je, mít hlad.“ Udělala krok žebrákovým směrem, ale Gabriel si ji přitáhl zpátky.

„Utratí ty peníze za víno nebo drogy. Nepomůže mu to.“

„I narkoman si zaslouží trochu laskavosti.“ Gabriel sebou trhl.

Podívala se na žebráka. „Svatý František z Assisi nekladl své dobročinnosti podmínky. Dával každému, kdo požádal.“

Gabriel obrátil oči v sloup. Neexistoval způsob, jakým by hádku s Julianne vyhrál, když se odvolávala na svatého Františka. Proti takovému argumentu by nemohl vyhrát nikdo.

„Když mu něco dám, bude vědět, že na něm někomu záleželo dost na to, aby mu pomohl. Nesejde na tom, jestli to, co udělá s penězi, bude dobrá věc. Nezbavuj mě příležitosti někoho obdarovat.“ Snažila se Gabriela obejít, ale on jí zastoupil cestu. Vzal jí z ruky bankovku, přidal k ní něco z vlastní kapsy a pak peníze podal žebrákovi.

Oba muži si vzájemně vyměnili pár poklidných italských slov; a ten nuzák poslal Julii pár vzdušných polibků a marně se snažil Gabrielovi potřást rukou.

Ten ustoupil, vzal ji za ruku a vedl ji pryč.

„Co to říkal?“

„Požádal mě, abych poděkoval andělovi za jeho milosrdenství.“ Julia ho zastavila a začala ho líbat, tak dlouho, dokud se jeho zamračení nezměnilo v úsměv. „Děkuji ti.“

„Já nejsem ten anděl, kterého myslel,“ zavrčel a na oplátku ji políbil.

5. kapitola

Druhý den ráno vyzvedla šťastný pár na nádraží v Perugii limuzína. Řidič je dopravil po klikatých silničkách k velkému domu poblíž Todi, což byla vesnice jako ze středověku.

„Tohle je ta vila?“ Julie užasle zírala, když přijížděli po dlouhé soukromé cestě k čemusi, co vypadalo jako dům na kopci. Byla to třípodlažní kamenná stavba, obklopená několika akry půdy poseté cypřiši a olivovníky.

Cestou ji Gabriel upozornil na velký sad s různými ovocnými stromy, kde v teplejším počasí zrály fíky, broskve a granátová jablka. Vedle vily byl bazén s vodou přepadající přes okraj, obklopený záhony s levandulí. Julia tu vůni téměř cítila i uvnitř auta a v tu chvíli si slíbila, že si několik snítek utrhne a nechá jimi provonět povlečení v jejich posteli.

„Líbí se ti to?“ Dychtivě zkoumal její tvář a doufal, že bude mít radost.

„Miluju to tu. Když jsi říkal, že jsi pronajal vilu, nenapadlo mě, že bude tak přepychová.“

„Počkej, až to uvidíš uvnitř. Mají tu krb a nahoře v patře je na terase i vířivka.“

„Nevzala jsem si plavky.“

„Kdo říkal, že jsou potřeba plavky?“ zakmital vyzývavě obočím a Julia se rozesmála.

Na příjezdové cestě stál zaparkovaný černý mercedes, aby měli v čem navštěvovat okolní vesnice, včetně Assisi, které bylo pro Julii zvláštním cílem zájmu.

Správce vily v očekávání jejich příjezdu zásobil kuchyň jídlem a vínem. Julia zvedla oči v sloup, když ve spíži objevila několik lahví dovážené brusinkové šťávy.

Profesor Gabriel „Kvočna“ Emerson znovu zasahuje.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se s rukama položenýma kolem jejího pasu, zatímco spolu stáli ve veliké, plně vybavené kuchyni.

„Je to dokonalé.“

„Bál jsem se, že by se ti nemuselo líbit zůstat v Umbrii. Ale myslel jsem, že by pro nás mohlo být dobré strávit nějaký poklidný čas společně.“

Julia nadzvedla obočí. „Náš společný čas obvykle není poklidný, profesore.“

„To proto, že z tebe šílím touhou.“ Vášnivě ji políbil.

„Zůstaňme dnes v noci tady. Můžeme si společně něco uvařit, pokud bys chtěla, a možná si jen tak odpočinout u krbu.“

„To zní dobře.“ Ještě jednou ho políbila.

„Než si prohlédneš dům, odnesu zavazadla nahoru. Vířivka je na terase hned před hlavní ložnicí. Sejdeme se tam za čtvrt hodiny.“

S úsměvem souhlasila.

„Jo, a slečno Mitchellová…“

„Ano?“

„Po zbytek večera žádné oblečení.“ Vyjekla a vyběhla po schodech nahoru.

Nejenže byl dům vkusně zařízený v různých odstínech krémové a bílé, ale honosil se velmi romantickou hlavní ložnicí, korunovanou postelí s nebesy. Julia se přistihla, jak si alespoň na chvilku postel zkouší, než se svou toaletní taškou zašla do koupelny.

Vybalila si svůj make-up a postavila si šampon a sprchový gel do velkého, otevřeného sprchového koutu. Sepnula si vlasy, svlékla si všechno oblečení a zabalila se do slonovinově bílé osušky. Ještě nikdy předtím se na veřejnosti nahá nekoupala, ale těšila se na to.

Když si poskládala šaty a položila je na okraj toaletního stolku, uslyšela sem z ložnice doléhat hudbu. Rozpoznala píseň „Don’t Know Why“ od Norah Jones. Gabriel myslel na všechno.

Jeho hlas zpoza koupelnových dveří to znovu potvrdil. „Vzal jsem s sebou nějaké antipasti a láhev vína, pro případ, že bys měla hlad. Uvidíme se venku.“

„Budu tam za chvíli,“ zavolala.

Julia se na sebe podívala do zrcadla. Oči jí zářily vzrušením a tváře měla zdravě růžové. Byla zamilovaná. Byla šťastná. A byla přichystaná (jak si myslela) pokřtít se svým milovaným vířivku pod tmavnoucí umbrijskou oblohou.

Cestou na terasu spatřila Gabrielovo svlečené oblečení přehozené přes opěradlo židle. Skrze otevřené dveře k ní zavanul studený večerní vánek, načechral jí vlasy a přiživil tu růžovou na jejích tvářích. Gabriel byl nahý a čekal na ni.

Vyšla ven na terasu a počkala, až bude mít jeho plnou pozornost.

Pak nechala spadnout osušku na zem.

Nedaleko Burlingtonu ve Vermontu balil na kuchyňském stole svých rodičů Paul Vergilius Norris vánoční dárky: pro své rodiče, pro svou sestru a nakonec i pro ženu, po níž toužilo jeho srdce.

Možná bylo překvapující vidět devadesátikilového ragbyového hráče s rolemi vánočního balicího papíru a izolepou, jak ho důkladně přeměřuje, než přiloží nůžky k papíru. Před ním ležely hrdě rozložené láhev javorového sirupu, plyšová holštýnská kravička a dvě figurky. Ty figurky byly kuriozita, cosi, co objevil v Torontu v obchodě s komiksy. Jedna z nich měla být Dante, oblečený jako křižácký rytíř v kroužkové zbroji s křížem svatého Jiří na hrudi, zatímco ta druhá byla světlovlasý modrooký anachronismus Beatrice v oděvu středověké princezny.

Naneštěstí hračkářská společnost opomenula vyrobit Vergiliovu akční postavičku. (Vergilius očividně nestál za akci.) Paul si dovolil nesouhlasit, a tak se jim rozhodl napsat, aby je na jejich politováníhodné přehlédnutí upozornil.

Pečlivě zabalil každou z položek a vložil je do kartonové krabice s bublinkovou fólií. Napsal na vánoční pohlednici několik slov a ve snaze skrýt své rostoucí city zoufale doufal, že to bude znít nenuceně. Nakonec krabici zalepil a pečlivě ji adresoval slečně Julii Mitchellové.

Po velmi příjemném čase ve vířivce Gabriel připravil umbrijskou večeři. Bruschetta con pomodoro e basilico, tagliatelle s olivovým olejem a černými lanýži ze zásob ve vile, sýrový chod se sýry místní výroby a chléb. Jedli do sytosti, smáli se a ve světle svíček popíjeli jemné bílé víno z Orvieta. Po večeři Gabriel udělal na podlaze před krbem v obývacím pokoji lůžko z přikrývek a polštářů.

Zapojil svůj iPhone do stereo systému, aby si mohli i nadále vychutnávat jeho playlist Loving Julianne. Pak ji vzal do náruče a společně se usadili na podlaze a dopíjeli víno, zatímco jim kolem hlav kroužil středověký chorál. Byli nazí, zabalení do deky, a ani jeden z nich se nestyděl.

„Ta hudba je krásná. Co je to?“ Zavřela oči a zaměřila se na ženské hlasy, které zpívaly ? cappella.

„‚Gaudete‘ od Mediaeval Baebes. Je to vánoční píseň.“

„To je docela zvláštní jméno pro hudební skupinu.“

„Jsou velmi talentované. Viděl jsem je naživo, když byly naposledy v Torontu.“

„Ach, opravdu?“

Gabriel se na ni ušklíbl. „Žárlíte, slečno Mitchellová?“

„Měla bych?“

„Ne. Moje náruč je plná. Naprosto.“

Jejich rozhovor na pozadí nebeských hlasů ustal, když se začali líbat. Brzy se jejich nahá těla proplétala vedle ohniště.

V záři oranžových plamenů položila Julia Gabriela na záda a obkročmo si klekla nad jeho boky. Usmál se, když ji nechal převzít ini-

ciativu. Uvítal její nově nabyté sebevědomí. „Není to tak strašné, být nahoře, že ne?“

„Ne. Ale já se teď s tebou cítím pohodlněji. Myslím, že ten sex u zdi tehdy v hotelu setřásl moje zábrany.“

V duchu ho napadlo, jestli by se i další zábrany nedaly setřást dalšími druhy sexu – sexem ve sprše, například. Nebo možná svatým grálem zdomácnělých párů – sexem na kuchyňském stole.

Myšlenky mu přetrhl její hlas. „Chci tě potěšit.“

„To děláš. Tak moc.“

Natáhla ruku za záda a lehce se dotkla jeho slabin. „Ústy. Je mi nanic, že jsem ti to nebyla schopná oplatit. Byl jsi tak velkorysý.“

Jeho tělo zareagovalo na její šepot a zaváhání ruky. „Julianne, mezi námi to není quid pro quo. To, co s tebou dělám, dělám proto, že chci.“ Rty se mu stočily do mírného úsměvu. „Ale jestli se nabízíš…“

„Vím, že tomu muži dávají přednost.“

Pokrčil rameny. „Skvělý sex je vždycky lepší. Ve srovnání s tím je všechno ostatní jen amuse bouche.“ Uličnicky na ni mrkl a stiskl jí boky, aby to zdůraznil.

„Je tahle poloha v pořádku? S tebou vleže nebo…?“

„Je to v pořádku,“ zašeptal a oči mu najednou vzplály.

„Myslím, že je to lepší, než abych byla na kolenou.“ Koutkem oka sledovala, jak zareaguje.

„To je pravda. Já, na druhou stranu, rád před svou princeznou pokleknu, abych ji potěšil. Což už jsem dokázal.“

Julia se tiše zasmála. Pak její úsměv zmizel. „Musím ti něco říct.“

Tázavě se na ni podíval.

„Mám dávivý reflex.“

Mezi obočím se mu objevila rýha. „Dělal bych si starosti, kdybys neměla.“

Julianne se vyhnula jeho zkoumavému výrazu a nechala ruku sklouznout níž. „Můj je trochu moc silný.“

Jeho ruka přikryla její.

„To nebude problém, miláčku. Slibuji.“ Stiskl jí ruku.

Přesunula se o kus níž a on si začal ovíjet její hedvábné, dlouhé vlasy kolem prstů a hravě ji za ně tahal.

Julia ztuhla.

Letmou chvilku si s nimi ještě pohrával a pak si uvědomil, že se nehýbe. „Co se děje?“

„Prosím tě, nedrž mi hlavu pevně.“

„To jsem se nechystal udělat.“ Jeho hlas zněl znepokojeně.

Zůstala naprosto nehybná a čekala. Proč, to nevěděl. Pustil jí vlasy, aby jí mohl zvednout bradu. „Zlatíčko?“

„Uhm, je to jen proto, že těnechciceléhopozvracet.“

„Co to bylo?“

Sklonila hlavu. „Já jsem – zvracela – předtím.“ Nedůvěřivě se na ni díval. „Cože… potom?“

„Uhm, ne.“

Gabriel byl nějakou chvíli zticha a pak přimhouřil oči. „Zvedal se ti žaludek kvůli dávivému reflexu, nebo proto, že si tě ten bastard přidržoval násilím?“

Přikrčila se, hlava se jí pohnula v téměř neznatelném přikývnutí.

Gabriel zaklel a jeho vztek ho rozžhavil doběla. Rychle se posadil a protřel si dlaněmi tvář.

V minulosti nebýval ve svém sexuálním dobývání zrovna něžný, ačkoliv byl pyšný na to, že si ponechal alespoň nějaké zbytky dobrých mravů. Méně, když jel v kokainu. Nehledě na bakchanálie, kterých se účastnil, a večírky, které se příležitostně blížily těm z dob úpadku Říma, nikdy, nikdy nedržel dívčí hlavu násilím tak, až začala zvracet. Nikdo to nedělal. Dokonce ani drogoví dealeři a závisláci, kteří se obvykle poflakovali kolem, to nedělali, a ti neměli vůbec žádné hranice ani výčitky svědomí. Jenom neuvěřitelně zvrácený, pokřivený misogynní zmrd by měl potěšení z takového ponižování ženy.

Udělat něco takového Julianne – s jejíma něžnýma očima a nádhernou duší. Plachému stvoření, které se stydělo za to, že má dávivý reflex. Senátorův syn měl štěstí, že se schovával v domě svých rodičů v Georgetownu v rámci podmínečného trestu a soudního příkazu, jinak by se Gabriel ukázal na jeho prahu, aby pokračoval v jejich předchozím představení. A zakončil by jejich konverzaci něčím víc než jen několika údery.

Potřásl hlavou, aby si z ní vyhnal vražedné myšlenky, zvedl Julii na nohy a zabalil ji do deky. „Pojďme nahoru.“

„Proč?“

„Protože tu nemůžu jen tak sedět, po tom, co jsi mi řekla.“ Julii zrudly tváře studem a její velké oči se zalily slzami.

„Hej.“ Gabriel jí přitiskl rty na čelo. „To není tvoje chyba. Rozumíš? Neudělala jsi nic špatného.“

Pousmála se, ale bylo jasné, že mu nevěří.

Vedl ji po schodech nahoru a přes ložnici do koupelny. Pobídl ji dovnitř a pak za nimi zavřel dveře.

„Co to děláš?“

„Doufejme, že něco pěkného.“ Přejel jí palcem po křivce tváře. Gabriel pustil sprchu a zkoušel teplotu vody, dokud nebyl spokojen. Upravil tlak, aby proud vody připomínal jen jemně padající tropický déšť. Pomalu odtáhl deku od jejího těla, přidržel dveře sprchy otevřené a čekal, až vejde dovnitř, než ji následoval.

Vypadala zmateně.

„Chci ti ukázat, že tě miluju,“ zašeptal. „Aniž bych si tě vzal do postele.“

„Vezmi mě do postele,“ prosila. „Tak alespoň nebude náš večer v troskách.“

„Náš večer není v troskách,“ řekl ostře. „Ale ať se propadnu, jestli tě někdo znovu zraní.“ Oběma rukama ji hladil po vlasech, nechal si je protékat mezi prsty a pročesával je, dokud nebyl mokrý každý pramen.

„Myslíš si, že jsem špinavá.“

„K tomu mám daleko.“ Vzal ji za ruku a přitiskl si ji na tetování na hrudi. „Ty jsi to nejbližší k andělu, čeho se kdy budu dotýkat.“ Bez mrknutí upíral své oči do jejích. „Ale myslím, že my oba potřebujeme spláchnout minulost.“

Shrnul jí vlasy na jednu stranu a vtiskl jí polibek na krk. Ustoupil dozadu a nalil si na dlaň trochu jejího šamponu s vanilkovou vůní. Prsty jí ho vmasíroval do vlasů, pomalu ho tam napěnil a nakonec promnul prameny od kořínků až ke konečkům. Opatrně volil každý

svůj pohyb. Pokud by měl někdy vybrat jediný okamžik, jediný čin, který by ukázal, že jeho láska k ní je mnohem hlubší než sexuální poblouznění, pak to byl tento.

Jak se Julia začala uvolňovat, vybavila se jí jedna z mála šťastných vzpomínek, které měla na svou matku. Byla ještě malá holčička a její matka jí ve vaně myla vlasy. Pamatovala si, jak se obě smály. Pamatovala si, že se její matka usmívala.

Nechat si mýt vlasy Gabrielem bylo ještě mnohem lepší. Byl to láskyplný a hluboce intimní zážitek. Stála před ním nahá, zatímco on z ní smýval hanbu.

Také byl nahý, ale dával si pozor, aby se k ní netiskl a neotřel se o ni svým poněkud trapným vzrušením. Tohle nebylo o sexu. Tohle bylo o tom, aby se cítila milována.

„Je mi líto, že jsem tak přecitlivělá,“ pronesla tichým hlasem.

„Sex by měl být o citech. Nemusíš přede mnou skrývat to, co cítíš.“ Ovinul jí paže kolem pasu a objal ji. „Mám z nás dvou velmi hluboké pocity. Těch několik posledních dní bylo nejšťastnějších v mém životě.“

Položil si bradu na její rameno. „Byla jsi stydlivá, když ti bylo sedmnáct, ale nepamatuji si, že bys byla tak zraněná.“

„Měla jsem s ním skoncovat okamžitě, když začal být krutý.“ Hlas se jí třásl. „Ale neudělala jsem to. Nepostavila jsem se za sebe a věci se jen zhoršily.“

„Nebyla to tvoje vina.“

Pokrčila rameny. „Zůstala jsem s ním. Lpěla jsem na těch dobách, kdy byl okouzlující a přemýšlivý, a doufala jsem, že špatné časy zmizí.

Vím, že z toho, co jsem ti řekla, se ti dělá špatně, ale věř mi, Gabrieli, nikdo by mnou nemohl být víc znechucený, než jsem já sama.“

„Julie,“ zasténal a obrátil ji tváří k sobě. „Já tebou nejsem znechucený. Nezajímá mě, co jsi udělala, nikdo si nezaslouží, aby se s ním takhle zacházelo. Slyšíš mě?“ Oči mu planuly zářivou, nebezpečnou modří.

Zakryla si tvář rukama. „Chtěla jsem pro tebe něco udělat. Ale ani tohle právo ti nesplním.“

Vzal ji za zápěstí a stáhl jí ruce dolů. „Poslouchej mě. Protože milujeme jeden druhého, všechno mezi námi – včetně sexu – je dar. Ne povinnost, ani právo, ani vymáhání – dar. Ty teď máš mě. Jeho nech jít.“

„Pořád slyším v hlavě jeho hlas.“ Setřela si zbloudilou slzu.

Gabriel zavrtěl hlavou a posunul je tak, že stáli ve středu sprchy a horká voda stékala kolem nich. „Pamatuješ si, co jsem říkal ve své přednášce o Botticelliho obrazu Primavera?“

Přikývla.

„Někteří lidé si myslí, že Primavera je o sexuálním probuzení – že část obrazu je alegorií dohodnutého sňatku. Na začátku je Flora panna a bojí se. Když otěhotní, vypadá klidně.“

„Myslela jsem, že ji Zefyr znásilnil.“

Gabriel zaťal zuby. „To udělal. Potom se do ní zamiloval, oženil se s ní a přeměnil ji na bohyni květin.“

„To není moc dobrá alegorie pro manželství.“

„Ne, to není.“ Hlasitě polkl. „Julie, i když některé tvoje sexuální zážitky byly traumatizující, pořád ještě můžeš mít plnohodnotný sexuální život. Chci, abys věděla, že jsi v bezpečí, když jsi v mé náruči. Nechci, abys dělala něco, co by sis nemohla užít, a to zahrnuje i orální sex.“

Gabriel ji objal kolem pasu a pozoroval horkou vodu, jak stéká po jejich nahých tělech a rozstřikuje se na dlažbě pod jejich chodidly.

„Spíme spolu teprve týden. Máme celé naše životy na to, abychom milovali jeden druhého mnoha způsoby.“

Tiše a láskyplně jí houbou namydlil šíji a ramena. Pak přejel přes jejich linii na každý jednotlivý hrbolek páteře a zastavoval se, aby ji líbal na místech, kde už nebylo mýdlo.

Umyl jí záda a dvě malé jamky, která označovaly přechod k zadečku. Bez zaváhání ho celý namydlil a prohnětl jí zadní část nohou. Dokonce jí umyl i chodidla, chytil ji za ruku a položil si ji na rameno, aby neztratila rovnováhu, když ji mnul mezi prsty.

Julia se nikdy necítila tolik opečovávaná.

Přešel k přední části jejího krku a ramen. Rukama jí umyl a laskal ňadra a odložil houbu stranou, když jí je líbal. Pak se jí jemně dotýkal mezi nohama, ne smyslně, ale uctivě, opláchl pěnu, která se zachytila mezi tmavými chloupky, a nakonec i tam přitiskl svá ústa.

Když skončil, vzal ji do náruče a políbil ji cudně a jednoduše jako plachý mladík. „Ty mě učíš milovat a já bych tě měl také učit milování, svým způsobem. Nejsme dokonalí, ale můžeme být šťastní. Nebo ne?“ Odtáhl se, aby mohl číst v jejích očích.

„Ano,“ zašeptala a oči se jí zalily slzami.

Gabriel si ji přivinul k srdci a zabořil tvář do jejího krku, zatímco na ně dál dopadaly kapky vody.

Julianne, emocionálně vyčerpaná, spala až do následujícího poledne. Gabriel byl tak laskavý, tak milující. Zřekl se toho, o čem si Julia vždycky myslela, že je základní mužská potřeba – orálního sexu –, a daroval jí to, co by mohlo být popsáno jedině jako akt očištění. Gabrielova láska a přijetí měly svůj zamýšlený, transformativní účinek.

Když otevřela oči, cítila se lehčí, silnější a šťastnější. Nést v sobě tajemství, jak ji on ponížil, se ukázalo být jako velmi těžké břemeno. Když se váha její viny zvedla, cítila se jako nový člověk.

Mohlo by se to zdát jako rouhání, porovnávat své zážitky s těmi křesťanovými v Poutníkově cestě, ale viděla mezi jejich vysvobozeními významnou podobnost. Pravda člověka osvobozuje, ale láska zahání strach.

Ve svých třiadvaceti letech si Julia nemohla uvědomit, jak všudypřítomné je milosrdenství a jak by mohl být Gabriel, který sám sebe považoval za příliš velkého hříšníka, jeho prostředníkem. Tohle byla součást božské komedie – Boží smysl pro humor, podporující vnitřní fungování vesmíru. Hříšníci, podílející se na vykoupení dalších hříšníků; víra, naděje a láska, která vítězí nad nedůvěrou, zoufalstvím a nenávistí, zatímco Ten, který svolává všechna stvoření k Sobě samému, se dívá a usmívá se.

6. kapitola

Gabriel se probudil uprostřed jejich poslední noci v Umbrii v prázdné posteli. Ve stavu polospánku natáhl zmateně ruku

k Juliannině straně. V přikrývkách nezbylo žádné teplo.

Spustil nohy na podlahu a trhl sebou, když se jeho bosá chodidla dotkla studené kamenné dlažby. Natáhl si boxerky, vydal se dolů a škrábal se ve spánkem rozcuchaných vlasech. V kuchyni bylo světlo, ale Julianne ne. Na pultě vedle zbytku sýra a kůrky chleba stála napůl nedopitá sklenice brusinkového džusu. Vypadalo to, jako by si tam dala půlnoční svačinku myš, ale něco ji překvapilo a ona vyděšeně utekla pryč.

Když vešel do obývacího pokoje, spatřil tmavovlasou hlavu, položenou na opěradle čalouněného křesla vedle krbu. Ve spánku vypadala Julianne mladší a velmi klidná. Kůži měla bledou. Ale její tváře a rty měly růžový odstín. Gabriel by rád složil o jejích ústech báseň a rozhodl se, že to udělá. Ve skutečnosti mu její zjev připomněl obraz Fredericka Leightona Žhavý červen. Byla oblečená jen v elegantní hedvábné noční košili slonovinové barvy. Jedno z tenkých ramínek jí spadlo z pravého ramene a zanechalo tu nádhernou křivku nahou.

Gabriel si nemohl pomoci, ta bledá, sametově hladká pokožka ho vábila. Políbil ji na rameno a přikrčil se vedle její hlavy, rukou se vznášel nad jejími vlasy a zlehka ji hladil.

Zavrtěla se, otevřela oči a dvakrát zamrkala, než se na něj usmála. Její líný, sladký úsměv roznítil v jeho srdci plameny. Skutečně vnímal, jak se mu zrychluje dech. Nikdy se takhle kvůli nikomu jinému necítil

a hloubka citů, které v něm vzbuzovala, ho ustavičně překvapovala.

„Ahoj,“ zašeptal a odhrnul jí vlasy z obličeje. „Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě.“

„Bál jsem se, když jsem se po tobě natáhl a ty jsi tam nebyla.“

„Sešla jsem dolů dát si něco na zub.“

Gabriel se zamračil a ruku jí nechal zlehka položenou na temeni hlavy. „Ještě máš hlad?“

„Ne na jídlo.“

„Tohle jsem ještě neviděl.“ Přejel prstem po okraji výstřihu její noční košile a sklouzl dolů přes vrcholky jejích ňader.

„Koupila jsem si ji pro naši první společnou noc.“

„Je krásná. Proč jsi ji nenosila?“

„Nosila jsem všechny ty věci, co jsi mi koupil ve Florencii. Jak že jim to prodavačka říkala? Body? Váš vkus ohledně dámského prádla je překvapivě staromódní, profesore Emersone. Příště mi nejspíš koupíte korzet.“

Zasmál se a políbil ji. „Budu si to pamatovat a po nějakém se podívám. Máš pravdu, dávám přednost věcem, které ponechávají více prostoru pro představivost. Svlékání je pak mnohem zábavnější. Ale ty jsi stejně krásná ve všem i v ničem.“

Julia zvedla ruku, aby se dotkla jeho tváře, a přitáhla si ho blíž k hlubšímu polibku. Přejížděla mu rty po čelisti, až mu zašeptala do ucha: „Pojď do postele.“

Vzala ho za ruku, vedla ho kolem kuchyňského stolu, a než se pustila po schodech nahoru, vyměnila si s ním koketní úsměv. Přiměla ho posadit se na okraj postele s nebesy, postavila se před něj a zůstala stát.

Stáhla si ramínka noční košile přes ramena, ta se jí svezla ke kotníkům a nechala ji nahou.

Gabriel se v přítmí místnosti vpíjel pohledem do jejích svůdných křivek. „Ty jsi důkazem Boží existence,“ zamumlal.

„Cože?“

„Tvoje tvář, tvoje ňadra, tvoje krásné pozadí. Svatý Tomáš Akvinský by tě musel přidat jako svou Šestou cestu, kdyby byl dost požehnán, aby tě viděl. Tebe museli navrhnout, a ne jen udělat.“

Julia sklopila oči a začervenala se.

Usmál se jejím zrůžovělým tvářím. „To se kvůli mně stydíš?“

Jakoby v odpověď přistoupila o krok blíž a přitáhla si jednu jeho ruku tak, aby vzal do dlaně její ňadro.

Lehce ji stiskl. „Lehni si vedle mě a já tě budu držet.“

„Chci, abys mě miloval.“

Zbavil se boxerek a posunul se, aby se k němu mohla připojit. Pořád ji držel v dlani, začal ji líbat a jemně si proplétal jazyk s jejím.

„Dýchám tě,“ zašeptal. „Jsi všechno. Jsi vzduch.“ Prsty jí dráždil bradavky a sázel jí jemné polibky po celém krku, vznášel se nad ním jako pírko, zatímco ona ho přesvědčivými pohyby pobízela dál.

Julia na něj zatlačila, aby se natáhl na záda, a obkročmo si klekla nad jeho boky. Políbil ji mezi ňadra, pak vzal do úst jednu z jejích bradavek a jeho ruka sklouzla dolů po její kůži, aby ji prozkoumal.

Pustil ji a zavrtěl hlavou. „Nejsi připravená.“

„Ale já tě chci.“

„Taky tě chci. Ale nejdřív chci tvoje tělo rozpálit.“

Juliina touha byla zbrzděna Gabrielovou zaujatostí ujistit se, že každý z jejich pohlavních styků bude příjemný jim oběma. Raději ten okamžik uspokojení oddaloval, dokud nebyla šílená touhou, než aby spěchal, dřív než bylo její tělo dostatečně vzrušené.

Když se konečně spojili, pohlédla dolů do otevřených modrých očí, nosy jen na šepot od sebe. Hýbala se nad ním až bolestně pomalu; oči zavřené, jak se soustředila na pocity rozkoše, než je znovu otevřela. Bylo to intenzivní spojení. Tmavě modrá, těžká emocemi, vzhlížela do široké kaštanové hnědi. Každý pohyb, každé zatoužení se zrcadlilo mezi dvěma páry očí.

„Miluji tě.“ Mazlil se nosem s jejím a ona postupně zvyšovala tempo.

„Taky tě miluji…“ Její poslední slovo přerušilo tiché zasténání. Sehnula se, aby polapila jeho ústa, a zrychlila pohyby. Jejich jazyky zkoumaly jeden druhý, steny a vyznání přerušovaly jejich spojení. Dotýkal se jejích žeber a hladil ji v pase. Vklouzl jí rukama pod křivky zadečku, aby ji mohl mírně zvednout a zesílit tak svůj vliv.

Začínala na tom být závislá, začínala být závislá na něm. Zbožňovala, jak se na ni v těch intimních chvílích díval a jak se svět kolem nich rozostřil. Toužila cítit, jak ji miluje, jak se uvnitř ní pohybuje, protože on vždycky dokázal, že se cítila krásná. Řekla by, že každý

orgasmus byl dar navíc, nádavkem ještě k tomu, jak se cítila, když byli spojení.

Milování, jako hudba nebo dýchání nebo tlukot něčího srdce, bylo založené na prvotním rytmu. Gabriel dokázal číst v jejím těle a poznat tempo, které k němu náleželo, jako rukavici padnoucí na dámskou ruku. Byl to druh poznání, které bylo zároveň osobní a primární, ten druh poznání, které měli na mysli překladatelé bible krále Jakuba, když psali o tom, že Adam poznal svoji manželku. Mystické posvátné poznání, které bylo u méně svatých spojení perverzní a zhoubné. Poznání, které si zasloužilo manželství více než jen podle jména.

Julia si své poznatky uložila k pozdějšímu využití a znovu a znovu Gabrielovi přinášela rozkoš svým tělem. A způsobem, který byl stejný, jako když byl uvnitř ní – horký a vzrušující a dokonalý jako tropická noc.

Byl tak blízko, ach, tak blízko. Pátral v jejím výrazu a viděl, že otevřela oči. Každý její pohyb jí opětoval. Každý pohyb jim oběma přinášel slast.

Jak se na sebe dívali, z její hrudi vytrysklo mohutné zasténání a pak ve zlomku okamžiku zvrátila hlavu dozadu a vykřikla jeho jméno. Byla to pro něj naprosto úžasná věc, vidět a slyšet Julianne konečně křičet jeho jméno. Brzy ji následoval, hlasitě zasténal a jeho tělo se napjalo a poté ochablo, žíly na čele a krku mu naběhly a uvolnily se.

Radostné, něžné propojení.

Nechtěla ho pustit. Nechtěla cítit, jak opouští její tělo, a tak se schoulila na něm a sledovala jeho výraz.

„Bude to vždycky takové?“

Gabriel ji políbil na nos. „Já nevím. Ale pokud by nám Richard a Grace mohli dát nějaký náznak, bude to časem jen lepší. Spatřím ve tvých očích odraz veškeré naší společné radosti a zkušeností a ty uvidíš v mých totéž. Naše minulost to jen vylepší, prohloubí.“

Usmála se tomu, co řekl, a kývla, a pak její tvář posmutněla.

„Co se děje?“

„Mám strach z toho, co se v příštím roce stane.“

„Proč?“

„Co když mě nepřijmou do doktorandského studijního programu v Torontu?“

Zamračil se. „Nevěděl jsem, že jsi podala přihlášku.“

„Nechci tě opustit.“

„Taky nechci, abys mě opustila, ale Julianne, program v Torontu není nic pro tebe. Neměla bys nikoho, s kým pracovat. Já na tebe nemohu dohlížet a pochybuji, že by Katherine přijala víceletý závazek.“

Juliin výraz povadl.

Gabriel ji pohladil prstem po tváři. „Myslel jsem, že jsi chtěla jít na Harvard.“

„Je to tak daleko.“

„Jen krátký let.“ Zamyšleně se na ni podíval. „Můžeme se vídat o víkendech a svátcích. Požádal jsem o vědeckou dovolenou. Je možné, že bych mohl jet první rok s tebou.“

„Budu tam šest let. Možná i víc.“ Teď už měla slzy na krajíčku.

Gabriel viděl, jak se jí lesknou oči, a srdce ho bolelo.

„Uděláme to tak, aby to fungovalo,“ hlas mu náhle zhrubl. „Právě teď si ale musíme užívat společný čas, který máme. Dovol mi, abych se o budoucnost postaral. Zařídím, abychom se nemuseli rozdělit.“

Otevřela pusu, aby protestovala, ale on ji políbil.

„Výhoda toho, když randíš se starším a zkušenějším mužem, je, že ti může dát prostor soustředit se na vlastní kariéru. Najdu způsob, jak přizpůsobit svou práci tvé.“

„To není fér.“

„Bylo by mnohem víc nespravedlivé předpokládat, že se vzdáš svých snů o tom, jak se staneš profesorkou, nebo se přihlásíš do programu, který je pod tvou úroveň. Nenechám tě kvůli sobě obětovat tvé sny.“ Usmál se. „A teď mě polib a dej mi vědět, že mi věříš.“

„Věřím ti.“

Gabriel ji držel v náručí, a když si položila hlavu na jeho hruď, povzdechl si.

7. kapitola

Christa Petersonová seděla pár dní před Vánoci v domě svých rodičů v Torontu a procházela e-maily. Už přes týden svou poštovní schránku ignorovala. Vztah, který udržovala, kromě svého úsilí o profesora Emersona, měl svůj obvyklý průběh, což znamenalo, že nebude během vánočních svátků lyžovat se svým někdejším milencem ve Whistleru v Britské Kolumbii.

Bankéř, o kterého se jednalo, se s ní rozešel prostřednictvím textovky. To, zajisté, svědčilo o špatném vkusu, ale o ještě horším vkusu svědčil následující e-mail, který na ni čekal v její schránce jako tikající časovaná bomba.

Poté co se obrnila sklenicí nebo dvěma výběrového šampaňského Bollinger, což byl původně dárek pro toho zmetka, co ji měl vzít na lyže, se podívala na svůj účet. A tam, v tom e-mailu, byla ukrytá bomba. Nicméně nebyla taková, jakou čekala. Říci, že ji obsah zprávy od profesora Paccianiho překvapil, by bylo slabé slovo. Ve skutečnosti měla pocit, jako by jí někdo podtrhl koberec pod nohama.

Jediná Kanaďanka, které kdy profesor Emerson před jejíma očima projevil alespoň trochu náklonnosti, byla profesorka Ann Singerová.

Ano, Christa vídala Emersona v Lobby s různými ženami, ale nikdy nebyl s žádnou dvakrát. Přátelský byl pouze k profesorkám a zaměstnankyním katedry, ale čistě na profesionální úrovni, vždycky je zdravil jen pevným stiskem ruky. Profesorka Singerová byla naproti tomu odměněna dvojitým polibkem, když se zdravili po jeho poslední veřejné přednášce.

Christa neměla zájem svůj vztah s profesorem Paccianim oživit. Obzvláště ve fyzickém ohledu měl žalostné nedostatky a ona se nechtěla vracet k jejich předchozím intimním setkáním, která ji vždycky zanechávala frustrovanou a dychtící po něčem víc. Navzdory všemu měla své standardy a jakýkoliv muž, který se ani přinejmenším nemohl měřit s velikostí jejích osobních hraček, nestál za námahu.

(A řekla by, že ji můžete citovat.)

Vzhledem k tomu, že chtěla o snoubence profesora Emersona zjistit víc informací, předstírala zájem o jarní setkání s profesorem Paccianim a taktně se zeptala na její jméno. Pak sešla dolů a dopila zbytek šampaňského.

Na Štědrý den byste našli Julii sedět v rohu restaurace Kinfolks v Selinsgrove, jak obědvá se svým otcem. Gabriel byl s Richardem na nějakých nákupech na poslední chvíli, zatímco Rachel a Aaron jeli do obchodu vyzvednout krocana. Scott byl ještě se svou přítelkyní ve Philadelphii.

Tom předal Julii dárek od Paula. Položila ho na podlahu ke svým nohám a on se teď na ni odtamtud díval nahoru a prosil o pozornost jako štěně.

Otevřela ho, protože došla k závěru, že bude lepší vytáhnout jeho obsah na světlo před otcem než před svým přítelem. S úsměvem podala Tomovi láhev javorového sirupu, zahihňala se hračce holštýnské kravičky a dala jí pusu, ale když rozbalila figurky Danta a Beatrice, tvář jí zbledla. Bylo to, skoro jako kdyby to Paul věděl. A přesto nemohl tušit, že Gabriel a Julia byli Dante a Beatrice, alespoň jeden pro druhého.

Zatímco Tom jedl z modrého talíře svou specialitu – krocana s nádivkou a bramborovou kaší –, Julia otevřela Paulovo přání. Na přední straně byl obrázek koulujících se dětí a typický nápis Veselé Vánoce. Ale byla to slova, psaná Paulovou vlastní rukou, ze kterých jí v krku vyrostl knedlík.

Veselé Vánoce, Králíčku.

Vím, že to byl drsný první semestr, a je mi líto, že jsem neodvedl lepší práci, abych Ti pomohl, když jsi to potřebovala. Jsem na Tebe pyšný, že jsi nenechala studia. S velkým vermontským objetím Tvůj přítel, Paul.

P. S.: Nevím, jestli jsi slyšela ‚Wintersong‘, písničku Sarah McLachlan, ale její část mi Tě připomíná.

Julia tu skladbu, o které se zmiňoval, neznala, a tak jí ta jeho vynechaná slova při podrobnějším zkoumání přání neběžela myslí. Upro-

střed obrázku koulovačky stála malá holčička s dlouhými tmavými vlasy, v jasném červeném kabátku, a smála se.

Citát, obrázek, přání, dárek – Paul se snažil své city utajit, pomyslela si, ale prozradil sám sebe. Všechno to bylo v obrázku smějící se dívky a písni, kterou si později poslechne.

Julia si povzdechla, vrátila všechno zpátky do krabice a postavila si ji k nohám.

„Takže, chová se k tobě Gabriel dobře?“ otevřel Tom mezi sousty krocana otázku Juliina vztahu.

„Miluje mě, tati. Je na mě moc hodný.“

Její otec zavrtěl hlavou, když pomyslel na to, jak Simon vypadal, že je hodný, a Gabriel skutečně hodný byl – a jak se mu nepodařilo poznat ten rozdíl.

„Dej mi vědět, kdyby se to změnilo,“ řekl a vychutnával si bramborovou kaši.

Julia málem zvedla oči v sloup. Ano, pro Toma bylo trochu pozdě hrát si na přehnaně ochranitelského otce, ale lepší pozdě než vůbec.

„Když jsme s Gabrielem jeli přes město, míjeli jsme náš dům. Viděla jsem na trávníku oznámení.“

Tom si otřel ústa do ubrousku. „Před pár týdny jsem ho nabídl k prodeji.“

„Proč?“

„Proč ne? Nemůžu žít tam, kde se moje dcera necítí v bezpečí.“

„Ale ty jsi v tom domě vyrostl. A co ty a Deb?“

Pokrčil rameny a schoval svůj výraz za šálkem kávy. „Je po všem.“ Zalapala po dechu. „To jsem nevěděla. Omlouvám se.“

Tom stoicky usrkával kávu. „Měli jsme rozdílné názory. A její děti mě nemají rády.“

Julia si pohrávala se svým příborem a rovnala ho tak, aby konce byly v dokonalé přímce.

„Takže Deb je na Nataliině a Simonově straně?“ Znovu pokrčil rameny.

„Už se k tomu schylovalo dlouho. Pravda je, že se mi ulevilo. Je to dobrý pocit, být volný hráč.“ Spiklenecky na ni mrkl.

„Hledám ke koupi menší dům. Chtěl bych použít část peněz, které získám, abych zaplatil tvoje studium.“

Julia byla překvapená. A pak se rozzlobila. Její konflikt s ním stál ji i jejího otce tolik – až příliš, než aby se to dalo napravit záznamem v trestním rejstříku a nějakými veřejnými pracemi. Ona měla jizvy a její otec ztratil potenciální manželku a Mitchellovic rodinný dům.

„Tati, měl by sis ty peníze uložit na důchod.“

„Jsem si jistý, že budou stačit na všechno. A pokud nechceš využít moje peníze na školné, tak si za ně kup pivo. Od téhle chvíle jsme to jen ty a já, dítě.“ Natáhl ruku, aby rozcuchal Julii vlasy, což byl jeho obvyklý projev náklonnosti.

Omluvil se, aby si odskočil na toaletu, a nechal ji tam samotnou. Začala uvažovat o svém napůl snědeném cheeseburgeru a proměně svého otce. Byla ponořená hluboko ve svých myšlenkách a pohrávala si se sklenicí zázvorového piva, kterou měla před sebou, když se k ní kdosi přiblížil a sedl si na židli vedle ní.

„Ahoj, Jules.“

Překvapeně se otočila a zjistila, že vedle ní sedí Natalie Lundyová, její bývalá spolubydlící.

Bývaly doby, kdy Julia se smíchem říkala své bývalé kamarádce Jolene, kvůli jejím krásným a smyslným rysům, které dokonale odpovídaly těm popisovaným v písni. Ale to bylo předtím, než ji Natalie zradila. Nyní se její krása zdála krutá a chladná.

Jak se na ni Julia dívala, všimla si něčeho bolestného ve způsobu, jakým byla oblečená – klasický značkový kabát měl lehce ošoupané rukávy, drahé boty byly obnošené a z druhé ruky. Na první pohled vypadala dobře oblečená. Ale Julia se podívala podruhé a spatřila to, co ostatní vidět nemohli – děvče z malého města, které se stydí za své prosté kořeny a přeje si je nechat daleko za sebou.

„Veselé Vánoce, Natalie. Co ti můžu nabídnout?“ Servírka Diane se k nim naklonila přes pult.

Julia sledovala, jak se Natalie proměnila z chladné a mrzuté ve veselou a rozzářenou a jak sklouzla k místnímu přízvuku.

„Veselé Vánoce, Diane. Dám si jen kávu. Nemůžu zůstat dlouho.“ Servírka se usmála a nalila jí kávu; pak se přesunula, aby obslou-

žila skupinu Tomových kolegů z dobrovolného hasičského sboru na druhém konci pultu.

Jakmile se k nim otočila zády, Nataliino chování se opět změnilo.

Zírala na Julii nenávistnýma očima.

„Musím s tebou mluvit.“

„Nemůžeš mi říct nic, co bych chtěla slyšet.“ Julia se pohnula, aby vstala, ale Natalie ji chytře popadla za zápěstí.

„Posaď se a drž hubu, nebo udělám scénu.“ Její hlas byl tichý, sotva hlasitější než šepot. Falešně se usmívala. Nikdo by při pohledu na ni nepoznal, že Julii, která hlasitě polkla a zase se posadila, vyhrožuje.

Natalie pustila její ruku s bolestivým stiskem. „Musíme si promluvit o Simonovi.“

Juliiny oči střelily směrem k pánským záchodkům v naději, že by se mohl objevit její otec.

Natalie pokračovala. „Předpokládejme, že tvoje poslední nedorozumění se Simonem bylo neúmyslné. Ty jsi byla naštvaná; on řekl nějaké věci, co neměl, a ty jsi zavolala policii.

A kvůli tomuhle nedorozumění má teď Simon záznam v trestním rejstříku. Jsem si jistá, že ti nemusím vysvětlovat, proč ten záznam musí zmizet dřív, než se bude ucházet o místo v Senátu. Musíš to nedorozumění napravit. Ještě dnes.“

Natalie se usmála a odhodila si vlasy přes rameno, chovala se, jako by ona a Julia byly zabrané do přátelského rozhovoru.

„Nemůžu nic dělat,“ zamumlala Julia. „Už přiznal svou vinu, aby dostal nižší trest.“

Natalie se napila kávy. „Nechovej se ke mně, jako bych byla hloupá, Jules. To vím. Je zřejmé, že musíš říct státnímu návladnímu, že jsi lhala. Vysvětlit mu, že to byla jen milenecká hádka, která se zvrtla. Že ses mu chtěla pomstít a teď tě mrzí, že sis to všechno vymyslela.“ Trochu moc hlasitě se zasmála. „Ačkoliv nechápu, jak by někdo mohl uvěřit tomu, že by o tebe Simon mohl mít zájem. Podívej se na sebe, pro rány boží. Jsi k ničemu.“

Julia spolkla drsnou odpověď a obezřetně se rozhodla, že bude nejlepší mlčet.

Natalie se k ní naklonila a ledovými prsty jí odtáhla svetr od krku.

Pozorně zkoumala Juliin krk.

„Nemáš na sobě žádný otisk. Ukážeš státnímu návladnímu svůj krk a řekneš mu, že jsi lhala.“

„Ne,“ Julia se odsunula z Nataliina dosahu a odolala nutkání ukázat Natalii kousnutí, které si dnes ráno zakryla korektorem. Přitáhla si svetr blíž ke krku a přitiskla ruku na místo, kam ji Simon kousl. Byla to fantomová bolest, to věděla, ale ještě pořád cítila, jak jí jeho zuby pronikají kůží.

Natalie ztišila hlas do šepotu. „Já tě neprosím – oznamuju ti to.“ Vytáhla ze své veliké kabelky BlackBerry a položila ho na pult mezi ně. „Doufala jsem, že tohle nebudu muset udělat, ale nedáváš mi na vybranou. Mám tvoje fotky, co dělal Simon. Jsou velmi… barvité.“

Julia zalétla očima k telefonu. Pokusila se polknout, ale vyschlo jí v ústech. Třesoucí se rukou zvedla sklenici ke rtům a zoufale se snažila nerozlít svoje pití.

Natalie se usmála, zjevně si užívala mučení, které byla schopná způsobit své bývalé sokyni. Dychtivě popadla mobil a začala procházet snímky. „Nikdy jsem nepochopila, jak dokázal ty fotky udělat, aniž bys o tom věděla. Nebo jsi to možná věděla, ale bylo ti to jedno.“ Naklonila hlavu ke straně a podívala se na Julii přimhouřenýma očima. „Nebude ti vadit, když každý v Selinsgrove ty fotky uvidí na internetu?“

Julia se rozhlédla kolem sebe po lidech z města a doufala, že Nataliiny hrozby neslyšeli. Nikdo se alespoň prozatím nedíval jejich smě-

rem. Její prvotní instinkt byl utéct a schovat se. Tahle strategie ji však v mládí před matkou nezachránila. Vždycky ji našla. A nezachránila ji ani před Simonem. Zastavilo ho jen to, že dorazil Gabriel.

Julia byla schováváním se unavená. Cítila, jak se narovnává v ramenou.

„Simonův záznam je tvoje vina. Přišel za mnou pro ty fotky, ale to tys’ je celou dobu měla.“

Natalie se sladce usmála, ale obvinění nepopřela.

„A teď chceš, abych po tobě uklidila binec. Ale to neudělám.“ Natalie se zasmála. „Ale ano, uděláš.“

Podívala se znovu na displej a ostentativně si ho přiblížila k očím.

„Bože, ty máš tak malý kozy.“

„Věděla jsi, že senátor Talbot chce kandidovat na prezidenta?“ vyhrkla Julia.

Natalie pohodila vlasy za rameno. „Samozřejmě že o tom vím.

Budu pracovat na jeho kampani.“

Julia věnovala Natálii dlouhý pohled. „Teď už chápu. Simonův záznam bude pro senátora znamenat problém, a tak ho potřebuješ odstranit. Podělala sis to.“

„Jak to?“

„Pokud zveřejníš tyhle fotky, Simon s tebou vyběhne tak rychle, až se ti zatočí hlava. A už nikdy se z tohohle města nedostaneš.“

Natalie mávla rukou. „On se se mnou nerozejde. A senátor se o těch fotkách nikdy nedozví.“

Julia cítila, jak jí začíná bušit srdce. „Na těchhle fotkách jsem jak já, tak Simon. Co by si o tom senátor asi pomyslel?“

„Neslyšela jsi o malém programu zvaném Photoshop? Můžu Simona vystřihnout a vložit tam někoho jiného. Ale nebude to potřeba, protože ty budeš hodná holčička a uděláš správnou věc. Že ano, Jules?“

Natalie se blahosklonně usmála, vrátila BlackBerry zpátky do kabelky a vstala k odchodu, ale Julia ji zastavila.

„Nikdy tě svým rodičům nepředstaví. Řekl mi to. Můžeš být něco lepšího než jen Simonovo malé špinavé tajemství.“

Nataliin výraz povadl a pak se zatvrdil. „Nevíš, o čem mluvíš,“ vyštěkla. „Dá mi přesně to, co chci, a ty taky. Pokud dneska ten problém nevyřešíš, vyvěsím ty fotky online. Užij si Vánoce.“

Vykročila pryč, ale Julia na ni zavolala. „Počkej.“

Natalie se zastavila a podívala se na svou bývalou přítelkyni s neskrývaným pohrdáním.

Julia se zhluboka nadechla a mávla na Natalii, aby přišla blíž.

„Řekni Simonovi, aby se ujistil, že si senátor obnovil své předplatné

The Washington Post.“

„Proč?“

„Protože jestli pustíš ty fotky ven, zavolám Andrewovi Sampsonovi z Post. Pamatuješ si ho, ne? Loni napsal článek o Simonově zatčení kvůli tomu, že řídil pod vlivem alkoholu, a o tom, jak senátor zasáhl.“

Natalie zavrtěla hlavou. „Nevěřím ti.“

Julia tvrdohlavě zaťala pěsti. „Jestli ty fotky zveřejníš, nemám co ztratit. Řeknu novinám, jak mě Simon napadl, a jak pak poslal dívku, kterou si držel bokem, aby mě vydírala.“

Natalii vytřeštila zelené oči a pak je přivřela do hadích štěrbin.

„To bys neudělala,“ vydechla.

„Zkus to.“

Natalie zůstala vztekle a překvapeně zírat a pak sevřela zuby. „Lidi po tobě šlapali celá léta a ty jsi s tím nic nedělala. Neexistuje možnost, že bys zavolala reportérovi a všechno mu to vyklopila.“

Julia zvedla bradu a snažila se udržet klidný hlas. „Možná že už jsem unavená tím, nechat po sobě šlapat.“ Dramaticky pokrčila rameny. „Pokud zveřejníš ty snímky, nikdy nebudeš pracovat na senátorově kampani. Budeš prostě součástí trapného skandálu, který zametou pod koberec.“

Nataliina pleť barvy slonové kosti zrudla do hluboké, tmavé červeně.

Julia využila jejího mlčení a pokračovala. „Nech mě na pokoji a já na vás na oba zapomenu. Ale nehodlám lhát o tom, co mi udělal. Lhala jsem tolikrát, abych ho kryla, a už to nikdy znovu neudělám.“

„Jsi jen naštvaná, že mi Simon dal přednost před tebou,“ odplivla si Natalie a její hlas nabral na hlasitosti. „Byla jsi jen ubohá, slabá holčička, která ani nevěděla, jak mu pořádně vykouřit péro!“

V trapném tichu, které následovalo, si Julia uvědomila, že ostatní návštěvníci restaurace přestali mluvit. Rozhlédla se po místnosti, naprosto ponížená tím, jak na ni obyvatelé městečka zírají. Nataliino kruté odhalení slyšeli všichni, včetně manželky baptistického kněze, která seděla se svou dospívající dcerou v tichém koutku a pila čaj.

„Teď nejsi tak silná, co?“ zasyčela Natalie.

Než Julia stačila odpovědět, u pultu se náhle objevila Diane. „Natalie, jdi domů. Nemůžeš přijít do mé restaurace a takhle tady mluvit.“

Natalie vztekle o pár kroků ucouvla, ale ne dřív než zamumlala několik vybraných nadávek. „Tohle není konec.“

Julia zvedla bradu. „Ale ano, je. Jsi dost chytrá, než abys ohrozila svou budoucnost tím, že bys udělala nějakou hloupost. Vrať se k němu a mě nech být.“

Natalie ji probodla pohledem, otočila se na podpatku a vyřítila se ven.

„Co se tu děje?“ Za Julií se náhle objevil Tom. „Jules? Co se stalo?“ Než mohla odpovědět, Diane mu řekla velmi stručný výtah toho,

co se přihodilo.

Tom zaklel a položil na rameno své dcery ruku. „Jsi v pořádku?“

Neochotně přikývla, než utekla na dámy. Nebyla si jistá, jak se kdy vůbec dokáže postavit před lidi z města, po tom, co Natalie vykřičela do světa. Bojovala s nevolností a opřela se o okraj umyvadla, aby se jí nepodlomila kolena.

Vzápětí za ní přišla Diane. Namočila pár papírových ručníků do studené vody a podala jí je. „Je mi to líto, Jules. Měla jsem jí dát pár facek. Nemůžu uvěřit tomu, že tady u mě mluvila jako takový dlaždič.“

Julia byla zticha a jen si pomalu otírala tvář.

„Drahoušku, nikdo neslyšel, co ta holka řekla. Venku je hlučno a všichni mluví o tom, jak se Santa Claus z obchoďáku včera přes poledne opil a pokusil se muchlovat s jedním ze skřítků.“

Julia se přikrčila.

Diane se na ni soucitně usmála. „Chceš, abych ti udělala šálek čaje, nebo tak něco?“

Julia zavrtěla hlavou, zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit.

Jestli mě slyší některý z bohů, prosím, sešlete na lidi v Kinfolks amnézii, alespoň co se týká posledních patnácti minut.

Krátce nato se vrátila na své místo u jídelního pultu vedle svého otce. Držela hlavu dole a odmítala se komukoliv podívat do očí. Bylo příliš snadné si představit, že si celá restaurace šeptá o jejích prohřešcích a odsuzuje ji.

„Omlouvám se, tati,“ řekla tichým hlasem.

Zamračil se a požádal Diane o čerstvou kávu a plněnou koblihu.

„Za co se omlouváš?“ zeptal se drsným hlasem.

Diane jim posloužila a soucitně poplácala Julii po ruce a pak se přesunula obsluhovat o pár stolů dál, aby jim dopřála nějaké soukromí.

„Je to všechno moje vina – Deb, Natalie, dům…“ Nechtěla plakat, ale slzy jí nějak vytryskly z očí a ona je nedokázala zastavit. „Udělala jsem ti ostudu před celým městem.“

Tom se k ní naklonil. „Hele, já nechci slyšet takové pitomosti. Nikdy jsi mi neudělala ostudu. Jsem na tebe pyšný.“ Hlas se mu trochu zlomil a rozkašlal se. „Bylo mou povinností tě chránit, a já to neudělal.“

Julia si otřela slzy. „Ale tvůj život je teď v troskách.“

Ušklíbl se. „Stejně mi na takovém životě moc nezáleželo. Raději ztratím dům a Deb, než abych ztratil tebe. O tom není sporu. Ani náhodou.“

Posunul před ni plněnou koblihu a čekal, dokud si nekousla.

„Když jsem potkal tvoji matku, byl jsem šťastný. Prožili jsme spolu pár pěkných let. Ale nejlepší den mého života byl ten, kdy ses naro-

dila. Vždycky jsem chtěl rodinu. Nenechám nic ani nikoho, aby mě znovu od mé rodiny oddělil. Máš na to moje slovo.“

Julia se na otce usmála a on se naklonil a rozcuchal jí vlasy.

„Rád bych se zastavil u Deb, abych si s ní promluvil o tom, co se právě stalo. Musí vysvětlit své dceři, jak se má chovat na veřejnosti. Proč nezavoláš tomu svému příteli a nepoprosíš ho, aby tě tu vyzvedl? Uvidíme se později v Richardově domě.“

Julia souhlasila a utřela si slzy. Nechtěla, aby ji Gabriel vidět plakat.

„Miluju tě, tati.“

Tom si drsně odkašlal, aniž by se na ni podíval. „Já tebe taky. Teď dojez tu koblihu, než nám Diane začne účtovat i úroky.“

8. kapitola

Gabriel byl velmi rád, že mohl své vánoční nákupy zkrátit.

Přijel i s Richardem k restauraci a společně došli k pultu, aby se připojili k Mitchellovým.

Julia vstala a pevně Gabriela objala.

„Co se stalo?“ zamračil se. „Ty jsi plakala.“

„To je jen vánoční nálada.“ Julia si s nepříjemným pocitem všimla, že na ni někteří z návštěvníků restaurace ještě pořád zírají.

„Jaká vánoční nálada?“

„Řeknu ti to později,“ odpověděla a začala ho postrkovat směrem ke dveřím.

Richardovi chvíli trvalo, než pozdravil Toma, a zatímco spolu ti dva staří přátelé mluvili, Gabriel něžně odhrnul Julii vlasy za ucho, aby jí pošeptal něco milého.

Richardovu pozornost přitáhl náhlý záblesk Graceiny náušnice. Zcela očividně nový vztah svého syna podcenil. Věděl, že by jeho žena byla šťastná, že jejich syn dal ty náušnice Julii. Grace ji milovala jako svou dceru a vždycky ji považovala za součást jejich rodiny. Možná že Gabriel jednou učiní Julii součástí jejich rodiny oficiálně…

Gabriel si vyměnil s Tomem zdvořilé pozdravy a pak zvedl ze země Juliin vánoční dárek od Paula. Ke své cti odolal nutkání pronést něco sarkastického a nesl krabici bez jakéhokoliv komentáře.

Když se ti tři blížili ke dveřím, vešla dovnitř důstojnice Robertsová, oblečená v policejní uniformě.

„Ahoj, Jamie.“ Gabriel se usmál, ale tělo se mu napjalo.

„Ahoj, Gabrieli. Doma na Vánoce?“

„Přesně tak.“

Přivítala se i s Julií a s Richardem a pak se obrátila zpátky ke Gabrielovi. Všimla si způsobu, jakým byla Juliina paže zavěšená do jeho lokte.

„Vypadáš dobře. A šťastně.“

„Děkuji ti. To jsem,“ odpověděl a upřímně se usmál. Jamie přikývla. „Mám z vás radost. Veselé Vánoce.“

Julia i Gabriel jí poděkovali, tiše vyšli z restaurace a oba v duchu přemýšleli o tom, že na cestě k odpuštění se jim od některých jejich břemen uleví.

Když vcházeli předními dveřmi do domu Clarkových, Gabriel se domlouval s Richardem, že si na verandě vychutnají skotskou a doutníky. Julia se cítila stále ještě trochu otřesená ze svého střetu s Natalií, ale tak se jí ulevilo, že je konečně doma, že odsunula všechny myšlenky na to odpoledne stranou. A zatímco si Gabriel s Richardem ještě věšeli kabáty, zmizela v obývacím pokoji.

„Miláčku? Můžu ti vzít kabát?“ zavolal Gabriel. Když neodpověděla, šel za ní.

Náhle na místě ztuhl a jeho další otázka mu uvízla v krku. Jeho milovaná Julianne stála strnulá jako socha a zírala na ženu, která

seděla s Aaronem a Rachel v obývacím pokoji. Gabriel instinktivně sevřel Julii kolem pasu a přitáhl si ji ke své hrudi.

Díval se, jak žena elegantně vstala ze svého místa a nesla se k nim. Pohybovala se jako baletka či princezna, z každého jejího pohybu čišel jako parfém závan dávného bohatství.

Byla vysoká, téměř stejně jako Gabriel, s dlouhými rovnými světlými vlasy a velkýma, ledově modrýma očima. Její pokožka byla bezchybná a kromě velkolepého a dokonalého poprsí byla štíhlá jako modelka. Na sobě měla černé semišové kozačky pod kolena na vysokém podpatku, černou vlněnou pouzdrovou sukni a světle modrý kašmírový svetřík, který se jí provokativně svezl z alabastrových ramen.

Byla krásná. A panovačná. Stačil jí jediný pohled na to, jak je Julia ovinutá Gabrielovou paží, a prohnula se v zádech jako ruská modrá kočka.

„Gabrieli, drahý. Stýskalo se mi po tobě!“ Hlas měla pronikavý a jasný, jen s náznakem britského přízvuku. Pevně ho objala.

Julia se od nich vykroutila, rozhodně moc nestála o to, zapojit se do skupinového objetí.

„Co tady děláš?“ Gabrielovým výrazem probleskla plejáda emocí, když mu přitiskla na tváře své plné růžové rty.

Líbala ho pomalu a prýštila z ní smyslnost. Aby k tomu ublížení přidala i urážku, setřela mu z tváře otisk své rtěnky a tiše se zasmála, jako by se jednalo o soukromý vtip.

Jeho oči zalétly k Julii a ona mu ten pohled vrátila podbarvený zklamáním.

Než stačil něco říct, Richard si odkašlal a udělal krok vpřed. Odstrčila jeho nabízenou ruku stranou a objala ho.

„Richarde. Je mi potěšením jako vždy. Je mi tak líto Grace.“

Přijal její objetí s grácií a přešel k Julii, aby jí pomohl s kabátem. Poté co ho pověsil, tiše přesvědčil Aarona a Rachel, aby se k němu připojili v kuchyni a nedělali tak Paulině publikum.

„Nevěděla jsem, že máš dvě sestry.“ S mrazivým úsměvem vzala na vědomí Juliinu přítomnost. Doslova se nad ní tyčila. Julia měla na sobě obnošené boty na nízkém podpatku, džíny a černý svetr a cítila se vedle ní malá a neupravená.

„Dobře víš, že mám jen jednu sestru,“ odsekl Gabriel. „Proč jsi tady?“

Julia se vzpamatovala a statečně k ní natáhla ruku, než Gabriel udělá scénu. „Jsem Julia. Mluvily jsme spolu po telefonu.“

Paulina udržela výraz svého obličeje na uzdě, ale Julia viděla, co se snaží zakrýt – chladné plameny zlosti.

„Opravdu?“ strojeně se zasmála. „Doufám, že neočekáváte, že si budu pamatovat každou z těch holek, co za ta léta zvedly Gabrielův telefon. Pokud tedy nejste jedna z dívek, se kterou jsem mluvila, když jsem přerušila to jejich ménage? Pamatuješ si tu noc, Gabrieli?“

Julia stáhla ruku, jako by ji do ní někdo uhodil.

„Očekávám odpověď na svou otázku,“ procedil Gabriel, hlas strohý a studený jako zamrzlé jezero. „Proč jsi tady?“

Julia se pokusila couvnout. Verbální obrázek, který jí Paulina vykreslila, ji odpuzoval, a ona si nebyla jistá, jestli by měla žaludek

na odpověď, ať už jakoukoliv. Gabriel chytil Julii za paži a očima ji prosil, aby neutíkala.

„Přijela jsem se na tebe podívat, samozřejmě. Nezvedáš mi telefony a Carson říkal, že jsi se svou rodinou.“ Paulinin hlas zněl podrážděně.

„Jsi na cestě do Minnesoty?“

„Ty víš, že moji rodiče se mnou nekomunikují. Mimochodem, Gabrieli, musím s tebou mluvit.“ Věnovala Julii jedovatý pohled.

„O samotě.“

Gabriel si byl vědom skutečnosti, že kuchyň je pořád ještě od obývacího pokoje na doslech. Přistoupil k Paulině o krok blíž, hlas sotva vyšší než šepot.

„Dovol mi, abych ti připomněl, že jsi tu hostem. Nebudu tolerovat tvou neúctu ke komukoliv, zejména ne k Julianne. Rozumíš?“

„Nikdy ses ke mně nechoval jako k návštěvě, když jsem tě mívala ve svých ústech,“ zamumlala Paulina a zablesklo se jí v očích.

Julia se prudce nadechla a obrátil se jí žaludek. Kdyby Paulinu potkala před pár týdny, setkání by bylo trapné a nepříjemné. Ale potkat ji teď, po hodinách strávených v Gabrielově posteli, to neuvěřitelně bolelo.

Paulina věděla, jaké to je, prožila s ním ty intimní chvilky. Znala jeho zvuky, jeho vůni, výraz v jeho tváři, když vrcholil. Byla vyšší, kultivovanější a mnohem krásnější. A bylo jasné, že na rozdíl od Julie neváhala provádět orální sex. Kromě toho, a to bylo mnohem horší, počala s Gabrielem dítě, což bylo něco, čeho teď s nikým jiným nebyl schopen.

Julia se vytrhla z Gabrielova sevření a otočila se k bývalým milencům zády. Věděla, že by bylo lepší, kdyby zůstali spolu a bojovali. Taky věděla, že by bylo lepší stát si za svým než ustupovat. Ale její odvaha utrpěla výprask už v restauraci Kinfolks a ona už neměla sílu bojovat. Emocionálně vyčerpaná se bez ohlédnutí vlekla po schodech nahoru.

Gabriel sledoval její odchod a cítil, jak mu pokleslo srdce. Chtěl jít za ní, ale neexistovala možnost, že by nechal Paulinu samotnou se svým otcem a sestrou. Na chvíli se omluvil a zmizel do kuchyně, aby řekl Rachel, že se Julii udělalo špatně, a požádal ji, jestli by se na ni nešla podívat.

Rachel vyšla po schodech a našla Julii, jak zrovna vychází z koupelny. „Jsi v pořádku?“

„Ne. Musím si lehnout.“

Když jí Rachel úslužně otevřela dveře do Gabrielova starého pokoje, Julia jimi pohrdla a přešla chodbu k pokoji pro hosty. Rachel se dívala, jak si její kamarádka pomalu sundává boty a pokládá je na koberec vedle postele.

„Můžu ti přinést aspirin nebo něco?“

„Ne. Jenom si potřebuju odpočinout.“

„Kdo je ta žena? A proč je tady?“

Julia procedila skrz zaťaté zuby. „Na to se musíš zeptat svého bratra.“ Rachel sevřela ruku na klice pevněji. „To udělám. Ale skutečnost,

že nevím, kdo to je, mi něco napovídá. Nemůže být pro Gabriela důležitá, když ji nikdy nepřivedl domů.“ Obrátila se k odchodu. „Tobě by to taky mělo něco napovědět.“

Julia se natáhla na postel a doufala, že rychle usne.

O tři hodiny později vešel Gabriel do kuchyně a zjistil, že Aaron a Rachel diskutují o správném způsobu, jak udělat Graceino slavné kyjevské kuře.

„Říkám ti, že nejdřív musíš dát zmrazit máslo. Tvoje máma to takhle vždycky dělala.“ Aaron zněl podrážděně.

„Jak to víš? Nic tady o zmrazování másla nepíše.“ Rachel ukázala na lístek s receptem.

„Grace dávala vždycky máslo nejdřív do mrazáku,“ řekl Gabriel a zamračil se. „Nejspíš předpokládala, že to každý ví. Kde je Julia?“

Rachel se k němu obrátila a mávla obrovskou šlehací metlou.

„Kde jsi byl?“

Ztuhla mu čelist. „Venku. Kde je?“

„Nahoře. Pokud se nerozhodla vrátit se do domu svého otce.“

„Proč by to dělala?“

Rachel se obrátila ke svému bratrovi zády a pokračovala ve šlehání několika vajec. „No, já nevím. Možná proto, že jsi šel ven s jednou ze svých expřítelkyň a nechal ji tři hodiny doma samotnou. Doufám, že tě Julia pošle k vodě.“

„Miláčku…“ napomenul ji Aaron a dotkl se jejího ramene.

„Ne.“ Vztekle mu odstrčila ruku. „Gabrieli, máš štěstí, že tu není Scott. Protože ten by tě okamžitě odtáhl ven.“

Aaron se zamračil. „A co já? Taky bych dokázal Gabriela odtáhnout ven, kdybych chtěl.“

Rachel obrátila oči v sloup. „Ne, to bys nedokázal. A právě teď potřebuji, abys dal mrazit to zatracené máslo.“

Gabriel zamumlal něco nesrozumitelného a odešel pryč. Dal si načas, a jak stoupal po schodech nahoru, zoufale se snažil zformulovat omluvu, která by před ní obstála.

(Ne, že by to bylo možné, a to i s jeho mrštným jazykem.)

Stál přede dveřmi, a když posbíral odvahu, zhluboka se nadechl a vstoupil. Ale postel byla prázdná.

Zmateně se rozhlédl po pokoji. Julia nikde.

Když se vrátil na chodbu, napadlo ho, jestli nehledala útočiště ve Scottově pokoji, ale ani tam nebyla. Stejně tak i koupelna byla prázdná. Oči mu zalétly k zavřeným dveřím pokoje pro hosty. Otevřel je.

Julia ležela uprostřed postele a tvrdě spala. Zvažoval, že ji nechá jejím snům, ale pak tu myšlenku zavrhl. Potřebovali si promluvit, daleko od zvědavých uší, a jeho rodina byla teď alespoň na krátkou chvíli zaneprázdněná.

Beze slova si sundal boty, vlezl do postele a zapadl za ni jako lžička ke lžičce. Kůži měla hebkou, ale studenou. Ovinul se kolem ní.

„Gabrieli?“ Ospale na něj zamrkala. „Kolik je hodin?“

„Půl sedmé.“

Otřela si oči. „Proč mě nikdo nevzbudil?“

„Čekali na mě.“

„Proč?“

„Byl jsem venku. Když jsem se vrátil, Richard chtěl se mnou mluvit.“

„Kde jsi byl?“

Provinile odvrátil pohled.

„Byl jsi s ní?“

„Zabavili jí řidičský průkaz, když řídila pod vlivem alkoholu. Odvezl jsem ji do hotelu.“

„Proč jsi byl pryč tak dlouho?“

Odmlčel se, ve tváři rozpolcený výraz. „Povídali jsme si.“

„Povídali? V hotelu?“

„Je naštvaná obratem, jaký nabral její život. To, že se tu objevila, byl zoufalý pokus změnit směr.“

Julia se začala choulit do klubíčka a přitáhla si kolena těsně k hrudi.

„Ne, ne, ne,“ prosil ji a pokoušel se jí uvolnit ruce a kolena od těla. Zoufale se snažil narušit její obranný postoj. „Je pryč a už se nevrátí. Znovu jsem jí řekl, že jsem se do tebe zamiloval. Má moje peníze a moje právníky, ale to je všechno.“

„Nikdy to pro ni nebude dost. Chce tebe a je jí jedno, že jsi se mnou.“

Objal Julii kolem nepoddajného těla. „Nestarám se o to, co chce.

Miluju tebe a ty jsi moje budoucnost.“

„Je krásná. A sexy.“

„Je zlomyslná a malicherná. Dnes jsem na ní nic krásného neviděl.“

„Počali jste spolu dítě.“

Trhl sebou. „Ne z vlastní vůle.“

„Nenávidím se o tebe dělit.“

Gabriel se zamračil. „Nikdy se o mě nebudeš muset dělit.“

„Musím se o tebe dělit s tvou minulostí – s Paulinou, s profesorkou Singerovou, s Jamie Robertsovou, s bezpočtem dalších žen, které nejspíš budu potkávat na ulici v Torontu.“

Stiskl zuby. „Udělám, co bude v mé moci, abych tě v budoucnu uchránil od takových trapných setkání.“

„I tak to bolí.“

„Omlouvám se,“ zašeptal. „Kdybych mohl změnit minulost, udělal bych to. Ale to nemůžu, Julianne, bez ohledu na to, jak moc bych si to přál.“

„Dala ti, co já nemůžu.“

Naklonil se nad její tělo a matrace u jejího boku se pod jeho vahou prohnula. „Pokud bys měla žízeň a někdo ti nabídl vodu z oceánu, vypila bys ji?“

„Samozřejmě že ne.“

„Proč?“

Otřásla se. „Protože je slaná a špinavá.“

„A pokud by ti někdo dal na výběr mezi touhle vodou a sklenicí Perri?ru, kterou by sis vybrala?“

„Perri?r, samozřejmě. Ale nechápu, co to s ní má společného.“ Přimhouřil na ni oči. „Nechápeš?“

Pohnul se, naklonil se k ní ještě víc a klekl si mezi její nohy, aby k sobě mohli přitisknout boky. „Ty nevidíš rozdíl mezi tebou a jí? Tohle je moje voda.“ Znovu se k ní přitiskl. „Ty jsi moje voda. Milování s tebou je všechno, co potřebuji, abych uhasil svou žízeň. Proč bych to zahazoval kvůli vodě z oceánu?“

Pohyboval se proti ní, aby se jí připomněl. „Nemá nic, co by mi mohla nabídnout.“

Sklonil obličej, až měli nosy jen centimetry od sebe. „A ty jsi krásná. Každá tvoje část je jako mistrovské dílo, od vršku hlavy až ke špičkám prstů u nohou. Jsi Botticelliho Venuše a Beatrice. Máš vůbec ponětí, jak moc tě zbožňuju? Dobyla jsi mé srdce, už když jsem tě poprvé spatřil, a to ti bylo jen sedmnáct.“

Její tělo se tím tichým hlasem a jeho dotyky začalo postupně uvolňovat. „Co se stalo, když jsem tě s ní nechala?“

„Řekl jsem jí, že se mi nelíbí, jak ke mně vpadla, a aby to už nikdy nedělala. Vzala to tak dobře, jak se dalo očekávat.“

Gabriela přerušilo hlasité zaklepání na dveře. „Dále!“ Převalil se na bok, právě když vešla Rachel.

„Večeře je na stole a Tom se Scottem už jsou tady. Přijdete vy dva dolů?“ Přelétla pohledem ze své nejlepší přítelkyně na svého bratra a zase zpátky. „Nebo sem mám poslat Scotta?“

Julia zavrtěla hlavou. „Přivedl s sebou tu svou přítelkyni?“

„Ne, ta tráví Vánoce se svými rodiči. Říkala jsem mu, aby ji pozval, ale on mi věnoval jen potměšilý úšklebek.“ Rachel vypadala znechuceně. „Myslíš, že se před námi stydí?“

„Spíš se stydí za ni,“ řekl Gabriel. „Nejspíš je to striptérka.“

„Profesoři by si měli nejprve zamést před vlastním prahem.“ Rachel sjela svého bratra pohledem a odešla pryč.

Julia se zatvářila zmateně. „Co mělo tohle znamenat?“

Jeho výraz ztuhnul. „Má drahá sestra není moc nadšená Paulinou

– a mnou.“

9. kapitola

Štědrý večer byl jiný. Žádný z nich takový nikdy nezažil. Graceinu nepřítomnost ostře pociťoval její manžel i děti. Aaron si přál, aby už byl ženatý, a Rachel se modlila, aby její kyjevské kuře bylo alespoň z poloviny tak dobré, jako ho dělávala její matka, ať už se zmraženým máslem, nebo ne.

Po večeři se Gabriel vytratil s Tomem a Richardem na zadní verandu, kde kouřili doutníky a popíjeli skotskou, zatímco zbytek rodiny si v kuchyni vychutnával kávu.

„Jak bylo v Itálii?“ zeptal se Aaron Julie, když si dolévali do hrnku další kávu z kávovaru.

„Bylo to bezvadné. Měli jsme krásné počasí a užili jsme si nádherné časy. Jak jdou svatební přípravy?“

„Pokračují. Ale když se Rachel pokusila vypůjčit sto holubic, aby mohly být během obřadu vypuštěny na svobodu, dupl jsem si. Myslím, že někteří z mých příbuzných vlastnících zbraň by mohli být v pokušení na ty zatracené věci střílet.“ Mrkl.

„Jak se mají rodiče?“

„Vede se jim dobře. Rachel zapojila mámu do svatebních příprav, takže ta je celkem nadšená. Jak to jde mezi tebou a Gabrielem?“

Julia schovala obličej do otevřené lednice, kde hledala smetanu.

„Dobře.“

„Až na to, že se tu ukázala jeho ex.“

Vzhlédla k němu a on se na ni soucitně zadíval.

„Nechci o tom mluvit.“

Aaron si pohrával se lžičkou. „Gabriel je jiný, když jsi nablízku.“ Odložil ji na pult a promnul si bradu. „Vypadá šťastný.“

„Taky mě dělá šťastnou.“

„Šťastný Gabriel je asi stejně vzácný jako hobit. Všichni z toho máme radost. Co se týče té jeho ex, no, pochybuju, že to bylo vážné. Ne takové, jako je to s tebou.“

„Díky, Aarone.“

Oba přátelé se navzájem rychle objali.

Později večer se Julia s Gabrielem uchýlili do svého pokoje v penzionu. Zrovna si myla v koupelně obličej, když zaslechla z ložnice tóny „Lying in the Hands of God“.

Gabriel vešel dovnitř, postavil se za ni a neměl na sobě nic než úsměv a námořnicky modré hedvábné boxerky.

„Není to Barry White, ale je to naše.“ Pár minut ji pozoroval a jeho výraz byl čím dál žhavější. Přitiskl svou tvář k jejímu krku, odhrnul jí vlasy a rty se jí otřel o kůži.

„Chci tě,“ zašeptal. „Teď.“

Vklouzl jí rukama pod tričko a odhalil tak kůži na břiše nad pasem jejích domácích kalhot.

„Proč se nepřevlékneš do jedné z těch hezkých věcí, co sis koupila v Torontu? Nebo možná do té modré košilky. Víš, že je to moje

oblíbená.“ Hlas měl tichý a jeho ústa se svůdně přesunula k jejímu rameni.

„Já nemůžu.“

Ušklíbl se. „Ne tady, lásko. Nejsem si jistý, že jsem připravený na to, abych nás sledoval v zrcadle. I když by mi to nevadilo.“

Když jí začal svlékat tričko, odtáhla se. „Ne dnes večer.“ Spustil ruce k bokům a zadíval se na ni.

Vyhnula se jeho pohledu a vrátila se k mytí obličeje.

Gabriel se zamračil, vyšel ven a rozzlobeně umlčel stereo. S výjimkou jejich mezihry v Uffizi ho ještě nikdy neodmítla. Ovšem, byli spolu jen něco přes dva týdny. Ale přesto…

Profesor Emerson nebyl zvyklý, aby ho milenky odmítaly. Byl si jistý, že Julia má svoje důvody – nebo alespoň jeden důvod, začínající písmenem P a končící na A. Praštil sebou na postel, zvedl ruku a předloktím si zakryl oči. Bylo pochopitelné, že byla ještě rozrušená kvůli tomu, že se objevila Paulina. Sex bude ta poslední věc, na kterou by myslela. Nemluvě o skutečnosti, že se jí přihodilo něco nepříjemného už toho odpoledne v restauraci Kinfolks.

Odmítnutý po ní toužil ještě víc. Po vůni jejích vlasů, po pocitu její sametové kůže pod svými prsty, po způsobu, jakým pevně zavírala oči těsně předtím, než vyvrcholila, po pocitu, jakým se pod ním pohybovala, jak se pohybovala s ním…

Potřeboval se s ní milovat, aby poznal, že je všechno v pořádku – že mezi nimi je všechno v pořádku.

Ano, sex byl jeho jedno jablko denně a on ho potřeboval. Potřeboval jí ukázat ne slovy, ale svými činy, že ji miluje, uctívá ji a že by pro

ni udělal cokoliv na světě. Potřeboval vědět, že ho ještě pořád chce, potřeboval slyšet, jak šeptá jeho jméno.

Ale nezdálo se, že by Julia cítila stejnou potřebu. Rozhodně ho nechtěla. Ne dnes.

Gabriel pokračoval ve svých depresivních úvahách, dokud za ním nepřišla do postele. Lehla si na bok a zadívala se na něj, ale on její přítomnost nevzal na vědomí. Prostě zhasnul lampu na nočním stolku.

Oba zůstali ve tmě zticha a mezitím mezi nimi vyrostla neviditelná ledová bariéra.

„Gabrieli?“

„Ano?“

„Musím ti něco vysvětlit.“

Pomalu vydechl a vyhnal z plic všechen vzduch. „Chápu, Julianne. Dobrou noc.“ Snažil se, aby mu v hlase nebylo znát napětí, ale hanebně selhal. Otočil se k ní zády.

Julia sebou trhla. Teď ta neviditelná bariéra vypadala spíš jako vysoká, neproniknutelná zeď.

Muži mají taková křehká ega, téměř jako vaječné skořápky.

Chtěla mu ty věci vysvětlit a všechno to uvést na pravou míru, ale jestli se chce tak snadno urážet, bude muset počkat do rána. Nebo i déle. Julia se odtáhla a zavřela oči, rozhodnutá zapomenout na celý ten mizerný den. Snažila se potlačit svoje vzlyky a doufala, že dokáže zadržet svoje kvůli hormonům rozbouřené slzy. Poslední věc, kterou by si přála, bylo, aby ji přistihl plakat.

Kluci jsou pitomí.

Pár minut popotahovala a pak ji najednou Gabriel zezadu držel v náručí a tiskl svůj nahý hrudník k jejím zádům.

„Omlouvám se,“ zašeptal. Přikývla a znovu popotáhla.

„Prosím, neplač.“

„Nepláču.“

„Nechtěl jsem se chovat jako osel.“ Opřel se o loket. „Podívej se na mě.“

Kajícně se na ni usmál. „Jsem rozmazlený vším tím naším milováním v posledních dvou týdnech. Ale vím, že budou dny, kdy budeš unavená nebo se na to nebudeš cítit. Slibuji, že nebudu trucovat – ne moc.“

Rozpačitě se usmála a natáhla se, aby ho políbila na našpulený dolní ret.

Otřel jí oči. „Řekneš mi, proč jsi plakala dnes odpoledne v restauraci?“

Julia zavrtěla hlavou.

„Prosím?“

„Jsem moc unavená.“

Tulil se k ní, dokud se mu její tělo neuvolnilo v náručí. „Co bych měl udělat?“

„Já nic nepotřebuju.“

„Horkou koupel? Masáž?“ Výraz v obličeji měl jako malý kluk, dychtivý někomu udělat radost. „Dovol mi se tě dotýkat. Dokážu, aby ses cítila líp.“

„Gabrieli, sotva udržím otevřené oči.“

„Chtěl jsem pro tebe něco udělat.“

„Prostě mě obejmi.“

„To bych s radostí udělal tak jako tak.“ Znovu ji políbil a pak ji vzal zezadu do náruče, tělo schoulené podél jejího.

„Veselé Vánoce, Gabrieli.“

„Veselé Vánoce.“

O několik hodin dříve nastupovala do taxíku před hotelem Comfort Inn osamělá žena. Plakala.

Taxikář zdvořile ignoroval její slzy a pustil rádio v naději, že jí tím poskytne na dlouhé cestě do Harrisburgu trochu soukromí.

Píseň, která hrála, byla chytlavá, tak moc, že se oba přistihli, jak si ji pobrukují.

Zatímco si zpívala, vzpomněla si na balíček, který dala v hotelu nočnímu recepčnímu jménem Will. Podstrčila mu i dvě zmačkané dvacetidolarové bankovky výměnou za slib, že doručí výše zmíněný balíček na konkrétní adresu v Selinsgrove v devět hodin následujícího rána. Vánočního rána.

Když jí prozradil (typicky maloměstským způsobem), že je s tou adresou obeznámen, vzhledem k tomu, že kdysi chodil na střední školu společně s Gabrielovým bratrem Scottem, žena na něj při té příležitosti zatlačila, aby z něj dostala nějaké informace o Gabrielově nové přítelkyni.

Will reagoval s nadšením, protože jeho rodina znala Toma Mitchella a jeho dceru už léta. Ve skutečnosti, vyprávěl Will, se Tom ne-

dávno chlubil, že Julia na svých magisterských studiích na univerzitě v Torontu exceluje.

Jakmile žena vstřebala tento překvapující fakt, rozhodla se odhlásit z hotelu a opustit Selinsgrove. A zatímco pozorovala stromy pokryté sněhovými závějemi, které se míhaly za okny taxíku, přemýšlela, jak by mohla zjistit, jestli byla Julianne Gabrielovou studentkou, když začal jejich vztah.

10. kapitola

Velmi časně ráno na Boží hod posedával Gabriel na posteli jen ve svých boxerkách a brýlích a přemítal, jestli má, nebo nemá vzbudit Julianne. Mohl by se vrátil do rozsvíceného obývacího pokoje jejich apartmá, kde si jen před hodinou hrál na Santa Clause, ale raději byl blízko ní, a to dokonce i potmě.

Rozhovor, který s ním vedl Richard předchozího dne, sužoval jeho mysl. Jeho adoptivní otec se ho vyptával na Paulinu a on mu k tomu řekl tolik, kolik se odvážil, a zdůraznil, že Paulina je jeho minulost a Julia jeho budoucnost. Richard byl velmi soucitný člověk a přesvědčoval svého syna, aby Paulině stanovil profesionálního terapeuta jako nezbytnou podmínku pro její další přístup ke svěřeneckému fondu, a poukázal na to, že zcela očividně pomoc potřebuje.

Jakmile Gabriel souhlasil, Richard plynule změnil téma na Julii s dotazem, jestli je do ní zamilovaný. Gabriel odpověděl jednoznačně kladně, na což Richard zareagoval tím, že vynesl na přetřes to slovo na Z, zodpovědnost.

„Já vůči ní jsem zodpovědný.“

„Je to ještě studentka. Co když otěhotní?“

Gabrielovi ztuhl výraz. „To se nestane.“

Richard se usmál. „To jsem si kdysi taky myslel. A pak jsme měli Scotta.“

„Už jsem prokázal, že se starám o své závazky více než zodpovědně,“ pronesl Gabriel ledovým hlasem.

Jeho adoptivní otec seděl v křesle a zamyšleně ťukal bříšky svých prstů o sebe.

„Julia je v mnoha směrech jako Grace – v neposlední řadě ve své ochotě obětovat se pro ty, které miluje.“

„Nedovolím jí, aby kvůli mně obětovala své sny, tím si můžeš být jistý.“

Richardovy oči zalétly k fotografii manželky, kterou měl vždycky na stole; smějící se žena s milýma očima.

„Jak Julia reagovala na Paulininu návštěvu?“

„Nemluvil jsem s ní o tom.“

„Jestli Julii opustíš, budeš mít vážný problém se svými sourozenci a stejně tak se mnou.“

Gabrielovo obočí se spojilo uprostřed jako bouřková mračna.

„Nikdy bych ji neopustil. Nemůžu bez ní žít.“

„Tak proč jí to neřekneš?“

„Protože jsme spolu teprve dva týdny.“

Richard zvedl překvapeně obočí, ale rozhodl se nevyslýchat svého syna ohledně sémantické nejednoznačnosti fráze ‚jsme spolu‘.

„Můj názor na tohle téma znáš. Měl by sis ji vzít. V tuhle chvíli to vypadá, jako bys s ní byl pod falešnou záminkou; tvoje činy ukazují, že je pouze tvou partnerkou v laciné aférce založené na sexu, zatímco tvoje úmysly jsou vážné.“

Gabriel se nad tím pojmenováním naježil. „Julianne není jenom moje milenka.“

„Nevytvořil sis k ní žádný závazek.“

„Mám k ní závazek. Neexistuje nikdo jiný.“

„Ale pak se tu objeví Paulina, hledá tě a udělá scénu před Julií a tvou rodinou.“

„S tím nic nenadělám,“ odsekl Gabriel.

„Nenaděláš?“ Richard sevřel rty. „Je pro mě těžké uvěřit, že tak inteligentní žena jako Paulina prostě dorazí bez jakékoliv naděje, že by její návštěva mohla být přijata.“

Gabriel se zamračil, ale neobtěžoval se s ním hádat.

„Proč nechceš Julii složit nějaký slib? Jsem si jistý, že je nervózní z toho, co by jí mohla budoucnost přinést. Manželství je svátost, která existuje částečně proto, aby chránila ženy před sexuálním vykořisťováním. Pokud jí budeš tuto ochranu odpírat, pak je jen sotva víc než tvoje milenka a nezáleží na tom, jak jí chceš říkat. A ona viděla, co se stalo – co se děje – Paulině.“

„Tohle se Julianne nestane.“

„Jak má vědět, že ne?“ Richard zabubnoval prsty na desku stolu. „Manželství je víc než jen kus papíru. Je to mystérium. Ve skutečnosti je tu Midraš, kde se naznačuje, že manželství mezi spřízněnými dušemi vzniká v nebi. Ty nechceš být s Julií navždy?“

„Co chci já, je nepodstatné. Nebudu na ni v polovině školního roku naléhat, aby dělala rozhodnutí, která jí změní život,“ zamumlal Gabriel a protřel si oči. „Je to příliš brzy.“

„Modli se, abys nečekal, až bude příliš pozdě,“ namítl Richard a zadíval se smutně na Graceinu fotografii.

S těmito slovy, která mu zvonila v uších ještě dlouho poté, seděl Gabriel na Boží hod ráno v ložnici a díval se na svou spící spřízněnou duši.

Zavrtěla se, jako by slyšela jeho myšlenky a ovanul ji bezejmenný strach. O chvíli později se otočila čelem k němu a prsty se dotkla hedvábí na jeho boku.

V temnotě pokoje vypadal Gabriel jako chrlič – šedá, nehybná postava, která na ni ve zkamenělém tichu zírala zpoza svých brýlí. Chvilku trvalo, než ho Julia poznala.

„Co tu děláš?“

„Nic. Spi dál.“

Zmateně svraštila obličej. „Ale ty tu sedíš polonahý ve tmě.“ Váhavě se na ni usmál. „Čekám, až se probudíš.“

„Proč?“

„Abychom si mohli otevřít dárky. Ale je brzy. Spi dál.“

Přisunula se k němu blíž a vyhledala jeho ruku. Políbila její hřbet a přitáhla si ji k srdci.

Usmál se a přitiskl jí dlaň naplocho k hrudi, aby mohl cítit tlukot jejího srdce. Tvář mu zvážněla.

„Odpusť mi minulou noc.“ Ostře si odkašlal. „Nechci, aby si myslela, že sex je jediné, co chci. Tak to není.“

Její úsměv se vytratil. „Já vím.“

Pohnul rukou, aby jí bříškem prstu pohladil po obočí. „Ovšemže po tobě toužím. Je pro mě těžké se tě nedotýkat, nechtít být s tebou tímhle způsobem.“

Ruka se mu váhavě vznášela nad její tváří. „Ale miluju tě a chci, abys byla se mnou, protože chceš. Ne proto, že máš pocit, že musíš.“

Sklonila se k jeho ruce. „Nemám pocit, že musím. Už tolikrát jsi na mě mohl naléhat, jako v tu noc tehdy ve tvém starém pokoji, když jsem – když jsem si chtěla sundat vršek. Ale ty jsi byl trpělivý. A když jsme spolu byli poprvé, byl jsi úžasný. Měla jsem štěstí, že jsi byl můj první milenec.“

Ospale se na něj usmála. „Proč nejdeš sem ke mně? Myslím, že bychom si oba mohli ještě odpočinout.“

Gabriel vklouzl pod deku a přitulil se ke své milované. Jakmile její pravidelný dech ohlásil, že usnula, pošeptal jí v italštině několik slibů. Když se Julia znovu probudila, čekala na ni snídaně do postele.

Pak se v ní nedočkavě vrtala, dokud nesouhlasila, že doprovodí Gabriela do obývacího pokoje. Byl tak nadšený, až prakticky nadskakoval. (Samozřejmě, velmi důstojným a profesorským způsobem, navzdory jeho chybějící košili.)

Uprostřed místnosti stál malý, ubohý vánoční stromeček, vhodně

‚vypůjčený‘ ze zdejšího salonku. Pod ním spočívalo několik pestrobarevných balíčků. V každém rohu pohovky trůnilo po jedné velké červené punčoše s vyšitými jmény ‚Julianne‘ a ‚Gabriel‘.

„Veselé Vánoce.“ Políbil ji na čelo a byl na sebe velmi pyšný.

„Nikdy jsem neměla svou punčochu.“

Odvedl ji k pohovce a položil jí punčochu na klín. Byla naplněná bonbony a kalhotkami s vánočními motivy. A ve špičce byl flash disk, který obsahoval video jistého tanga u zdi v Královském muzeu Ontario.

„Proč jsi nikdy dřív neměla punčochu?“

„Sharon si nikdy na Vánoce ani nevzpomněla a můj táta na to nepomyslel,“ pokrčila rameny.

Zavrtěl hlavou. Taky nikdy neměl punčochy, dokud nezačal žít u Clarkových.

Julia ukázala na pár dárků, které byly zabalené v červeně a zeleně kostkovaném papíru a ležely na konferenčním stolku. „Proč si neotevřeš nejdřív svoje dárky?“

Gabriel se rozzářil a se zkříženýma nohama se usadil na zemi vedle stromku. Zvedl malou krabičku a bezstarostně roztrhl papír.

Julia se při pohledu na něj rozesmála, ten velmi spořádaný profesor tu seděl ve svých brýlích a spodním prádle a vrhal se na své dárky jako čtyřletý kluk.

Gabriel otevřel krabičku a byl naprosto překvapený tím, co našel uvnitř. Na krémovém sametu ležel pár stříbrných manžetových knoflíčků. Ale nebyly to obyčejné knoflíčky. Tyhle nesly znak města Florencie. S údivem se na ně díval.

„Líbí se ti?“

„Moc se mi líbí, Julianne. Jsem jen překvapený. Jak jsi…?“

„Když jsi byl na jedné ze svých schůzek, došla jsem k mostu Ponte Vecchio a koupila je. Myslela jsem, že by mohly vypadat s tvými přepychovými košilemi dobře.“ Zadívala se do podlahy. „Obávám se, že jsem na jejich nákup využila peníze ze svého stipendia. Takže sis je ve skutečnosti koupil sám.“

Gabriel se zvedl na kolena, doplazil se k ní a vděčně ji políbil. „Ty peníze jsou tvoje. Zasloužila sis je. A ty manžetové knoflíčky jsou dokonalé. Děkuji.“

Usmála se, když viděla, jak před ní klečí. „Ještě tam máš jeden dárek.“ Usmál se a zvedl druhou, malou a plochou krabičku. Pod balicím papírem našel reprodukci obrazu Marca Chagalla Milenci v měsíč-

ním svitu v rámečku dvacet na dvacet pět centimetrů.

Na přiložený lístek Julia napsala několik sladkých nicotností, ve kterých deklarovala svou lásku a to, že ho znovu našla. Také přidala další, důležitější dárek.

Ráda bych pózovala pro Tvé fotogra?e. Se vší svou láskou,

Tvoje Julia. XOXO

Gabriel oněměl. Vyhledal její pohled s otázkou v očích.

„Myslím, že je na čase, abys měl na zdech ložnice pověšené nějaké fotografie nás dvou. A ráda bych to pro tebe udělala. Pokud je to v pořádku.“

Přešel k ní, aby si přisedl na pohovku, a hluboce ji políbil. „Děkuji. Ten obraz je krásný, ale co je mnohem krásnější, jsi ty.“ Pousmál se. „Tvoje záliba v Chagallovi pro nás bude inspirací. Ale myslím, že bychom si ty naše pozice nejdřív měli procvičit.“

Svůdně zakmital obočím a pak se naklonil a vtáhl si do úst její spodní ret.

„Ty jsi ten největší dar,“ zamumlal. Cítil, jak se mu v ústech její rty zvlnily do úsměvu, a zase se odtáhl, aby zpod stromku vylovil jeden z jejích dárků.

Odměnila ho zářícím, dychtivým pohledem. Když otevřela krabičku, našla cédéčko s nápisem Loving Julianne, které pro ni nahrál.

„Je to playlist, který jsme poslouchali ve Florencii,“ vysvětlil.

„Děkuji. Chtěla jsem tě o ty písně požádat. Přinášejí šťastné vzpomínky.“

V obalu cédéčka našla řadu dárkových poukazů na různé lázeňské procedury v hotelu Windsor Arms v Torontu, z nichž některé měly různé exoticky znějící názvy jako Sprcha Vichy a Zábal ze soli a mořských řas. Poděkovala mu a četla ty názvy nahlas, dokud se nedostala k poslednímu poukazu.

Byla pro tebe zařízena návštěva plastického chirurga v Torontu, jakmile se vrátíme. Na základě informací, které jsem mu poskytl, je přesvědčen, že tvoje jizva půjde zcela odstranit. Už si s tím nemusíš dál dělat starosti, Gabriel.

Uvolnil ten papír z jejích ztuhlých prstů a omluvně se usmál. „Asi jsem to neměl dávat k těm ostatním. Promiň.“

Julia ho chytila za ruku. „Děkuju ti. Myslela jsem, že budu muset počkat. Ale tohle je ten nejlepší dárek, jaký jsi mi mohl dát.“

Gabriel si zhluboka oddechl, naklonil se a políbil ji na temeno hlavy. „Ty za to stojíš,“ prohlásil s planoucíma očima.

Trochu se pousmála, vykoukla kolem něj a zadívala se na poslední velkou krabici, která ještě ležela pod vánočním stromečkem.

„Je tu ještě jeden dárek. To je pro mě?“ Přikývl.

„No, můžu ho otevřít?“

„Byl bych radši, kdybys počkala.“

Zamračila se. „Proč? Chceš, abych si ho vzala k Richardovi domů?

Otevřít ho před tvou rodinou?“

„Bože, to ne!“

Projel si prsty skrz vlasy a věnoval jí poloviční úsměv. „Omlouvám se. Je trochu – ech – osobní. Mohla bys počkat a otevřít to až večer? Prosím?“

Zvědavě se na dárek podívala. „Soudě podle velikosti krabice to není kotě.“

„Ne, to není. I když, pokud bys chtěla domácího mazlíčka, tak bych ti nějakého koupil.“ Podezíravě se podíval na otevřenou krabici, která ležela u dveří.

„Co bylo ve tvém dárku od Paula?“

Julia pokrčila rameny a předstírala, že nevěděla, že ta otázka přijde.

„Láhev javorového sirupu, kterou už jsem dala tátovi, a pár hraček.“

„Hračky? Jaký druh hraček?“

Vypadala rozhořčeně. „Dětské hračky, samozřejmě.“

„Nedal ti před pár měsíci toho králíka? Myslím, že má nějaký druh králičího fetiše.“

Prznitel andělů.

„Gabrieli, ty sám máš úchylku na dámské boty. Profesore Osmnáct, seznamte se s panem Bez dvou za dvacet.“

„Já jsem svoje estetické zaujetí dámskou obuví nikdy nepopíral. Jsou to konec konců umělecká díla,“ řekl upjatě. „Zvlášť, když žena, která je nosí, je tak krásná jako ty.“

Nedokázala se ubránit úsměvu. „Dal mi vycpanou holštýnskou kravičku a párek postaviček Danta a Beatrice.“

Gabrielova tvář nabrala výraz naprostého zmatku. „Postaviček?“ Rty se mu roztáhly do provokativního úsměvu. „To myslíš akční figurky?“

„Postavičky, akční figurky. To je fuk.“

„Jsou anatomicky věrné?“

„A kdo se teď chová jako dítě?“

Natáhl se, aby jí přejel po křivce tváře. „Jen jsem přemýšlel, k jakému druhu akce by se daly využít – soukromě, samozřejmě.“

„Dante by se obracel v hrobě.“

„Mohli bychom tuto událost zrekonstruovat, kdybychom vzali Paulovu akční figurku a pohřbili ji na zadním dvorku. Ale rád bych si nechal Beatrice.“

„Ty jsi nenapravitelný.“ Julia si nemohla pomoci, aby se nesmála.

„Děkuji ti za dárky. A děkuji, že jsi mě vzal do Itálie, což byl ten nejlepší dárek ze všech.“

„Není zač.“ Vzal její obličej do dlaní a chvíli jí pátral v očích, než přitiskl jejich rty k sobě.

To, co začalo jako plachý polibek se zavřenými ústy, rychle přerostlo do horečnatého líbání; dychtivě zvedli ruce a chytili jeden druhého. Julia se postavila na špičky a tiskla se k jeho nahému hrudníku. Gabriel frustrovaně zasténal a jemně se odtáhl. Nadzvedl si brýle, aby si mohl promnout oči.

„Raději bych pokračoval v tom, co jsme teď dělali, ale Richard chce, abychom šli do kostela.“

„Dobře.“

Gabriel si znovu nasadil brýle. „Neměla by hodná katolická dívka jako ty jít radši na mši svatou?“

„Je to tentýž Bůh. Už jsem chodila do kostela s tvou rodinou i dřív.“ Julia zkoumala jeho výraz. „Ty nechceš jít?“

„Kostel není místo pro mě.“

„Proč ne?“

„Už jsem tam léta nebyl. Budou mě… odsuzovat.“

Vážně se na něj podívala. „Všichni jsme hříšníci. Kdyby do kostela chodili jen ti, co nehřeší, kostel by byl prázdný. A velice pochybuji, že tě lidé z Richardovy církevní obce budou odsuzovat. Členové episkopální církve jsou velmi vstřícní.“

Dala mu rychlý polibek na tvář a zmizela do ložnice vybrat si šaty. Šel za ní, svalil se na postel a díval se, jak se přehrabuje ramínky ve skříni.

„Proč pořád ještě věříš v Boha? Nemáš na něj vztek za všechny ty věci, co se ti staly?“

Julia přestala s tím, co dělala, aby se na něj mohla podívat. Vypadal velmi nešťastně.

„Špatné věci se stávají každému. Proč by měl být můj život jiný?“

„Protože ty jsi dobrá.“

Podívala se na své ruce. „Vesmír není založen na magii – není tu jedna sada okolností pro dobré a druhá pro ty špatné. Všichni někdy trpí. Otázka zní, co se svým utrpením uděláš, ne?“

Netečně se na ni zadíval.

Pokračovala. „Možná že by svět byl ještě mnohem horší, kdyby Bůh neexistoval.“

Tiše zaklel, ale nehádal se.

Posadila se vedle něj na postel. „Četl jsi někdy román Bratři Karamazovi?“

„Je to jedna z mých oblíbených knih.“

„Pak znáš rozhovor mezi knězem Aljošou a jeho bratrem Ivanem.“

Gabriel se uchechtl, ale nikoliv nevlídně. „Předpokládám, že já jsem ten vzpurný volnomyšlenkář a ty jsi ten nábožný hoch?“

Julia si ho nevšímala. „Ivan předkládá Aljošovi seznam důvodů, proč Bůh neexistuje, a jestli existuje, tak je zrůda. Je to velmi silný rozhovor a já jsem strávila přemýšlením o něm hodně času.

Ale vzpomeň si, jak Ivan jejich diskuzi končí. Říká, že odmítá, že Bůh stvořil tento svět, a přesto je tu jeden aspekt světa, který shledává překvapivě krásným – rašící lístky, které vídá zjara na stromech. Miluje je, i když nenávidí svět kolem sebe.

Ty rašící lístečky nejsou víra ani spása. Jsou zbytkem naděje. Odvracejí jeho zoufalství a prokazují, že i přes to zlo, které vidí, alespoň jedna dobrá a krásná věc ještě zbývá.“

Pootočila se, aby lépe viděla Gabrielův výraz, a velmi něžně mu položila ruce na obě tváře. „Gabrieli, co jsou tvé rašící lístky?“

Její otázka ho naprosto překvapila. Natolik, že prostě jen tak seděl a díval se na tu hezkou brunetku před sebou. Byly to chvíle jako takhle, které mu připomínaly, proč si původně myslel, že je anděl. Měla v sobě takový soucit, jaký byl u lidských bytostí vzácný. Alespoň podle jeho zkušeností.

„Já nevím. Nikdy jsem o tom předtím nepřemýšlel.“

„Ty moje, to byla Grace. A ty.“ Ostýchavě se na něj usmála.

„A ještě předtím to byli ti pracovníci Armády spásy v Saint Louis, kteří ke mně byli laskaví, když moje matka nebyla. Ti mi dali důvod věřit.“

„Ale co utrpení nevinných? Dětí?“ Gabrielův hlas byl sotva hlasitější než šepot. „Co miminka?“ Julia měla ve tváři vážný výraz.

„Ale co se to stalo se zbytkem z nás, Gabrieli? Proč necháme lidi, aby své děti zneužívali? Proč nebráníme nemocné a slabé? Proč necháme vojáky pořádat hony na naše bližní, donutit je nosit hvězdu na oblečení a nacpat je do vagonů? To není Bůh, kdo je špatný – jsme to my. Každý chce vědět, odkud se bere zlo a proč je jím svět prolezlý.

Proč se nikdo nezeptá, odkud pochází dobro? Lidské bytosti mají obrovskou schopnost být kruté. Jak to, že tu vůbec nějaké dobro je? Proč jsou lidé jako Grace a Richard tak laskaví? Protože je tu Bůh a nedopustí, aby byl svět úplně prohnilý. Jsou tu rašící lístky, pokud je budeš hledat. A když je najdeš, můžeš cítit Boží přítomnost.“

Gabriel zavřel oči a vpíjel její slova i s jejím dotekem; ve svém srdci věděl, že říkala velmi, velmi hlubokou pravdu.

Ať se snažil sebevíc, nikdy nedokázal přestat věřit; dokonce ani v jeho temných dnech světlo nezmizelo. Měl Graceino vedení, a když zemřela, díky prozřetelnosti znovu potkal Beatrice, a ta mu ukáže zbytek cesty.

Cudně ji políbil, a když odešla do sprchy, obdivoval její tichou moudrost. Byla mnohem inteligentnější než on, protože její intelekt byl poznamenán skutečnou tvůrčí originalitou, o které on jen snil, že by ji mohl mít. Navzdory všemu, co se jí stalo, neztratila víru, naději ani milosrdenství.

Ona mi není rovna; ona je lepší než já. Ona je můj rašící lístek.

O hodinu později jel Gabriel s Julií do episkopálního kostela Všech svatých. Gabriel měl na sobě černý oblek a bílou košili, která se pyšnila Juliinými manžetovými knoflíčky, zatímco ona si oblékla švestkově modré šaty pod kolena a vysoké černé kozačky, které jí Gabriel koupil ve Florencii.

Moře trapnosti. Takhle by Gabriel popsal atmosféru, když seděl s Julianne a celou rodinou na konci lavice.

Byl vděčný za liturgii, kázání i způsob, jakým byla při bohoslužbě využita bible i hudba. Přistihl se, jak uvažuje o svém životě a krocích, které ho přivedly k té krásné ženě, jež ho držela během bohoslužby za ruku.

Vánoce byly oslavou narození – zvláště jednoho narození. Všude kolem sebe viděl miminka a děti: scéna s jeslemi před kostelem, plakáty a okna z barevného skla a zářící kůže těhotné ženy, která seděla přes uličku.

V jednom krátkém okamžiku si Gabriel uvědomil, že své sterilizace lituje, nejen kvůli sobě a faktu, že už se nemůže stát otcem dítěte, ale i kvůli Julianne. Představil si sám sebe, jak leží v posteli s Julianne ve vysokém stupni těhotenství a pokládá jí ruku na břicho, aby cítil, jak jejich dítě kope. Myslel na to, jak drží svého malého syna v náručí, šokovaný chomáčkem tmavých vlasů na jeho hlavě.

Jeho představy ho překvapily. Naznačovaly posun v jeho charakteru a prioritách, pryč od viny a sobectví, které poznamenávaly jeho život, dokud se znovu neobjevila jeho Beatrice. Posun k trvalému zá-

vazku k ženě, se kterou chtěl založit rodinu, se kterou chtěl zplodit dítě. Jeho láska k Julianne ho změnila v mnoha ohledech. Nebyl si vědom toho, jak dramatické ty změny jsou, dokud se nedíval na cizí těhotnou ženu s jakousi toužebnou závistí.

Tyto myšlenky okupovaly jeho mysl, zatímco držel Julianne za ruku, dokud nebyl čas se zúčastnit eucharistie. Byl jediný v lavici, kdo se nepostavil a nezamířil do prostřední uličky, aby došel k zábradlí k přijímání.

Na tom kostele bylo něco uklidňujícího, pomyslel si. Třebaže shledával celkovou zkušenost, a kázání zvláště, usvědčující. Zbytečně promarnil velkou část života – léta, která už nikdy nedostane zpět.

Neřekl Grace nic z toho, co jí chtěl říct, než zemřela. Nechoval se k Paulině ani k Julianne s důstojností, jakou si zasloužily. Ani k jedné z těch žen, se kterými se zapletl, se nechoval s úctou.

Když myslel na Paulinu, odtrhl Gabriel oči od tmavovlasé ženy v hezkých švestkově modrých šatech a svěsil hlavu, modlil se skoro nevědomky za odpuštění a také za vedení. Věděl, že kráčí po laně mezi převzetím zodpovědnosti za své minulé nerozvážnosti a skoncováním s Paulininou závislostí na něm. Modlil se, aby byla schopná najít někoho, kdo by ji miloval a pomohl jí nechat minulost za sebou.

Gabriel byl ponořen tak hluboko v modlitbách, že si ani nevšiml své rodiny, která se kolem něj protahovala, aby se znovu usadila na svých místech, ani Juliiny teplé ruky, která se vkradla skrz jeho ohnutý loket, když se mu konejšivě tiskla k boku. A během bohoslužby, právě před požehnáním, si nevšiml ani toho, jak jeho otec

s třesoucími se rameny propukl v tichý pláč a jak kolem něj Rachel ovinula ruku a položila si svou světlovlasou hlavu na jeho rameno.

Království nebeské je jako rodina, pomyslela si Julie, když se dívala, jak Rachel a Scott objímají svého otce. Kde láska a odpuštění nahrazují slzy a utrpení.

11. kapitola

Po obědě Rachel zavelela členům své rodiny, aby jí pomohli připravit velkou krocaní večeři. Julia si krátce popovídala po telefonu s Tomem, aby se ujistila, že přijede kolem třetí odpoledne a zúčastní se rozdávání dárků, a pak se společně s Rachel uchýlila do kuchyně, kde loupaly jablka na pár koláčů.

Rachel podváděla a těsto na koláč koupila, ale vyndala ho z původního obalu a uložila ho zabalené do potravinové fólie do chladničky, takže nikdo nic nepoznal.

„Ahoj, krásky.“ Do kuchyně vešel Scott s až moc velkým úsměvem na tváři a začal se přehrabovat v ledničce.

„Co že jsi tak šťastný?“ zeptala se jeho sestra a dál loupala jablko.

„Vánoční čas.“ Zasmál se a Rachel na něj vyplázla jazyk.

„Slyšela jsem, že jsi někoho potkal,“ vybídla ho Julia.

Scott si začal nandávat na talíř zbytky a její poznámku ignoroval.

Rachel se chystala bratra za jeho nevychovanost pokárat, ale vtom jí zazvonil telefon. Zvedla ho, a když zjistila, že je to její nastávající tchyně, zmizela do jídelny.

Scott se okamžitě otočil a omluvně se na Julii podíval. „Jmenuje se Tammy. A nejsem připravený, aby ji kdokoliv podrobil výslechu třetího stupně.“

„Chápu.“ Julia se na něj usmála a vrátila se k okrajování jablek.

„Má dítě,“ vyhrkl. Opřel se svým velkým tělem zády o pult a překřížil si paže na hrudníku.

Julia odložila škrabku. „Aha.“

„Jsou mu tři měsíce. Žijí u jejích rodičů. Nemohla přijet bez něj, protože ještě kojí.“ Scottův hlas byl tichý, sotva hlasitější než šepot, a očima pořád hlídal dveře vedoucí do obývacího pokoje.

„Až ji budeš představovat své rodině, měl bys ho vzít s sebou taky.

Budou vítáni oba.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Scott vypadal velmi nejistě.

„Budou rádi, že budou mít kolem sebe dítě. Rachel a já se o něj popereme.“

„Co by sis pomyslela, kdyby si tvůj syn přivedl domů dívku, která už je matkou? A to dítě bylo cizího chlapa?“

„Tvoji rodiče přijali Gabriela. Nemyslím si, že by tvůj táta něco namítal.“ Julia pomalu vydechla a zkoumavě se na Scotta podívala.

„Pokud tvá přítelkyně není vdaná.“

„Cože? Ne! Její expřítel ji opustil, když otěhotněla. Už nějakou dobu jsme byli přátelé.“ Prohrábl si prsty vlasy a zatahal se za ně, až mu nakonec zůstaly téměř kolmo trčet. „Bojím se, že si táta bude myslet, že je to ode mě divné, chodit se ženou s miminem.“

Julia ukázala směrem k jesličkám, které byly postavené ve vedlejším pokoji pod stromečkem.

„Josef a Marie měli podobný příběh.“

Scott se na ni podíval, jako by jí narostla druhá hlava.

Pak se zasmál a otočil se zpátky ke svému sendviči. „To je dobrá připomínka, Jules. To si musím zapamatovat.“

Později odpoledne se rodina shromáždila u vánočního stromku, aby si společně otevřeli dárky. Clarkovi byli velmi štědří, takže jich tam byla spousta, některé vážné, některé míněné žertem. Julia a její otec také dostali každý svůj spravedlivý podíl.

Když už všichni obdivovali své dary a popíjeli vaječný koňak, Rachel hodila Gabrielovi na klín poslední dárek. „Tohle pro tebe přišlo dneska ráno.“

„Od koho to je?“ Zmateně si ho prohlížel.

„To nevím.“

Gabriel se s nadějí podíval na Julii, ale ta zavrtěla hlavou.

Dychtivý tu záhadu odhalit začal trhat balicí papír. Vsunul prsty pod víko bílé krabice, opatrně ho zvedl a odhrnul vrstvy hedvábného papíru. Než mohl někdo spatřit, co je uvnitř, Gabriel odstrčil krabici stranou a vyskočil na nohy. Beze slova rychle došel dlouhými kroky

k zadním dveřím a zabouchl je za sebou.

„Co to bylo?“ Scottův hlas prolomil nastalé ticho.

Aaron, který vcházel z chodby do obývacího pokoje právě včas, aby byl svědkem toho, co se událo, promluvil: „Vsadím se, že je to od jeho ex. Dám na to všechny peníze.“

Julia doklopýtala do kuchyně a přes zadní verandu ven a snažila se mizející postavu svého milence dohnat.

„Gabrieli? Gabrieli! Počkej.“

Velké, těžké vločky padaly z nebe jako peří a pokrývaly trávu a stromy chladnou bělostí. Zachvěla se.

„Gabrieli!“

Zmizel v lese, aniž by se ohlédl.

Přidala do kroku. Pokud ho ztratí z očí, bude se muset vrátit do domu. Nechtěla riskovat, že se zase ztratí v lese bez kabátu. Nebo bez mapy.

Začala propadat panice, když si vzpomněla na svoje opakující se noční můry, jak je v lese jako v pasti, sama. „Gabrieli! Zpomal.“

Donutila se vejít do lesa, ušla pár metrů a spatřila ho, jak se zastavil pod vysokou borovicí.

„Vrať se do domu.“ Arktický tón jeho hlasu odpovídal padajícímu sněhu.

„Neopustím tě.“

Udělala ještě pár kroků. Když zaslechl, jak se blíží, otočil se. Měl na sobě oblek a kravatu a na nohách drahé italské polobotky, které teď byly zničené.

Jeden z vysokých podpatků se jí zachytil o větev, ona klopýtla dopředu a zabránila svému pádu jen tím, že se chytila kmene stromu.

Gabriel byl v okamžiku po jejím boku. „Vrať se do domu, než se ti něco stane.“

„Ne.“

Dlouhé prameny se jí kroutily kolem ramen a ruce teď měla překřížené přes hrudník, protože jí byla zima. Tmavé vlasy a švestkové šaty jí pokrýval lehký sněhový poprašek.

Vypadala jako sněžný anděl – postava, jaká by se dala najít v pohádce nebo ve sněžítku, vločky se kolem ní vznášely jako přátelé. Připomnělo mu to, jak ji jednou překvapil ve své pracovně v knihovně, do vzduchu tehdy vyletěl stoh papírů a snášel se všude kolem ní.

„Překrásná.“ Pohled na ni ho na chvilku rozptýlil. Teplo z jeho úst způsobilo, že se s těmi slovy tvořily ve vzduchu mezi nimi obláčky.

Natáhla k němu zčervenalou a nahou ruku. „Vrať se se mnou.“

„Ona mě nikdy nenechá jít.“

„Kdo?“

„Paulina.“

„Musí začít nový život. Potřebuje tvoji pomoc.“

„Pomoc?“ Zamračil se na ni. „Ty chceš, abych jí pomohl? Potom co si klekla a pokusila se mi sundat kalhoty?“

„Cože?“

Zaťal zuby a proklínal svou hloupost. „Nic.“

„Nelži mi!“

„Byl to zoufalý pokus zoufalé ženy.“

„Řekl jsi ne?“

„Samozřejmě! Za co mě máš?“ Jeho oči zaplanuly nebezpečnou modří.

„Překvapilo tě to?“

V čelisti mu přeskočil sval. „Ne.“

Julia sevřela ruce tak pevně, až se jí nehty zaryly do dlaní. „Proč?“ Gabriel se podíval na stromy za sebou, nebyl ochotný na její otázku odpovědět.

„Proč jsi nebyl překvapený?“ zopakovala zvýšeným hlasem.

„Protože tohle ona obvykle dělá.“

„Dělá, nebo dělala?“

„V čem je rozdíl?“ vyštěkl.

Julia přimhouřila oči. „Jestli ti to musím vysvětlovat, pak jsi zničený víc, než jsem si myslela.“

Nechtěl jí odpovědět. Tu svéhlavost vyjadřovaly jeho oči, obličej, a dokonce i jeho tělo.

Pronikavě se na něj zadívala.

Gabriel zatěkal očima někam za její rameno, do dálky, skoro jako by hledal cestu k útěku. Pak se na ni znovu podíval.

„Ona se nabízela a my…“ hlas se mu vytratil.

Julii se udělalo špatně. Pevně zavřela oči. „Když jsem se tě ptala, jestli je Paulina tvoje milenka, řekl jsi ne.“

„Nikdy nebyla mou milenkou.“

Otevřela oči. „Nehraj si se mnou se slovíčky! Zvláště o svých děvkách.“

Zaskřípal zuby. „To je pod tvoji úroveň, Julianne.“

Neradostně se zasmála. „Ach, ano. Je pod moji úroveň říct pravdu.

Ale ty můžeš lhát, až se ti od pusy práší!“

„Nikdy jsem ti o Paulině nelhal.“

„Ale ano, lhal. Není divu, že jsi byl tak naštvaný, když jsem ji nazvala tvou holkou na šukání, tehdy na dantovském semináři. Měla

jsem pravdu.“ Julia se na něj otřeseně podívala. „Kam sis ji bral do postele? Do té, ve které jsme spali spolu?“

Gabriel sklopil oči.

Začala od něj couvat pryč. „Zrovna teď jsem na tebe tak naštvaná, že ani nevím, co říct.“

„Omlouvám se.“

„To nestačí,“ vykřikla a dál se od něj vzdalovala. „Kdy jsi s ní naposled spal?“

Rychle šel za ní a natáhl ruku, aby ji popadl za paži.

„Nedotýkej se mě!“ Odtáhla se, až zakopla o kořen stromu. Gabriel ji zachytil, než upadla. „Jen chviličku počkej, ano? Dej mi šanci ti to vysvětlit.“ Jakmile se přesvědčil, že už stojí pevně na zemi, pustil ji.

„Když jsem tě v září potkal, ta věc s Paulinou už skončila. Nebyl jsem s ní od minulého prosince, kdy jsem jí řekl, že s tím musíme jednou provždy přestat.“

„Dovedl jsi mě k přesvědčení, že jsi s ní všechno ukončil už na Harvardu. Máš nějakou představu, jak moc to bolí? Máš vůbec ponětí, jak hloupě se kvůli tomu cítím? Vecpala se do domu tvých rodičů, jako by tam patřila – jako bych já byla jen ta holka na šukání. A není divu! Spal jsi s ní roky.“

Gabriel ve sněhu přešlápl. „Snažil jsem se tě chránit.“

„Dej si pozor, Gabrieli. Dej si velký pozor.“

Ztuhl. Nikdy předtím ji neslyšel použít takový tón. A najednou cítil, že ji ztrácí. Jen pouhá myšlenka na to byla ochromující.

Začal velmi rychle mluvit. „Vídali jsme se jen jednou nebo dvakrát za rok. Jak jsem řekl, nebyl jsem s ní od minulého prosince.“

Projel si prsty skrz vlasy. „Předpokládáš, že jsem si vedl záznamy o každém jednotlivém pohlavním styku, co jsem kdy měl? Říkal jsem ti, že mám minulost.“

Gabriel vyhledal její oči. Upíral do nich svůj pohled a udělal opatrný krok vpřed.

„Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsem ti vyprávěl o Maie?“

„Ano.“

„Řekla jsi mi, že bych mohl najít odpuštění. Chtěl jsem ti věřit. Myslel jsem, že kdybych ti řekl, jak jsem Paulině znovu a znovu podléhal, mohl bych tě ztratit.“ Odkašlal si. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Lžeš mi teď?“

„Ne.“

Její výraz byl skeptický. „Miluješ ji?“

„Samozřejmě že ne.“ Udělal další opatrný krok směrem k ní, ale ona zvedla ruku.

„Takže jsi s ní spal léta – po tom, co jsi jí udělal dítě a ona se nervově zhroutila –, ale nemiloval jsi ji?“

Sevřel rty. „Ne.“

Viděl slzy, třpytící se v jejích velkých, tmavých očích, a sledoval, jak s nimi bojuje, krásnou tvář poznamenanou smutkem. Zrušil vzdálenost mezi nimi, sundal si sako a něžně jí ho přehodil přes ramena.

„Chytneš zápal plic. Měla by ses vrátit zpátky do domu.“ Sevřela jeho sako a přitáhla si klopy až ke krku.

„Byla to Maiina matka,“ zašeptala Julia. „A podívej se, jak ses k ní choval.“

Gabriel ztuhl. Maiina matka.

Julia s Gabrielem zůstali mlčky stát a krátce si všimli, že přestal padat sníh.

„Kdy jsi mi to chtěl říct?“

Gabriel zaváhal, srdce mu v hrudi bilo jako na poplach. Nebyl si úplně jistý, co řekne, dokud mu ta slova neunikla ze rtů.

„Nechtěl jsem.“

Otočila se k němu zády a vydala se směrem, o kterém si myslela, že vede zpátky do domu.

„Julie, počkej!“ Dostihl ji a zatahal za paži.

„Řekla jsem ti, aby ses mě nedotýkal!“ Odtáhla od něj ruku a zuřivě se na něj zamračila.

„Dala jsi jasně najevo, že nechceš znát podrobnosti o tom, jaký jsem byl, než jsme se potkali. Říkala jsi, že jsi mi odpustila.“

„To ano.“

„Věděla jsi, že jsem byl chlípník,“ připomenul jí tiše.

„Rozhodně jsem si myslela, že tu jsou nějaké meze.“

Gabriel ustoupil, protože její poznámka ťala do živého. „Tohle jsem si zasloužil,“ řekl a teplota jeho hlasu by mohla soupeřit se sněhem na zemi. „Neřekl jsem ti všechno, a to jsem měl.“

„Byl ten vánoční dárek od ní?“

„Ano.“

„Co v něm bylo?“

Gabriel svěsil ramena. „Snímek z ultrazvuku.“

Julia prudce vdechla, až to zasípalo, jak jí čerstvý zimní vzduch naplnil plíce. „Proč by něco takového dělala?“

„Paulina předpokládá, že jsem to všechno zatajil. Má samozřejmě pravdu, pokud jde o mé sourozence. Ale myslí si, že jsem to neřekl ani tobě. Tohle je její způsob, jak se ujistit, že to udělám.“

„Využil jsi ji.“ Julii začaly cvakat zuby. „Není divu, že tě nechce nechat jít. Krmil jsi ji zbytky jako psa. Choval by ses ke mně taky tak?“

„Nikdy. Vím, že jsem se k Paulině choval nepřijatelně. Ale to jí nedává právo ti ubližovat. Ty jsi v tom všem nevinně.“

„Oklamal jsi mě.“

„Ano. Ano, oklamal. Můžeš mi odpustit?“

Julia chvíli mlčela a třela si ruce, aby zahnala chlad. „Požádal jsi vůbec někdy Paulinu o odpuštění?“

Gabriel zavrtěl hlavou.

„Zahrával sis s jejím srdcem. Vím, jaké to je. Proto s ní mám soucit.“

„Poprvé jsem se zamiloval až do tebe,“ zašeptal.

„To ti nedává právo být krutý.“ Julia trochu zakašlala, jak ji studený vzduch pálil v krku.

Položil jí zlehka ruku na rameno. „Vrať se, prosím. Je ti zima.“ Otočila se k odchodu a Gabriel se natáhl, aby ji chytil za ruku.

„Něco jsem k ní cítil, ale nebyla to láska. Byl tam pocit viny a chtíč a nějaká náklonnost, ale láska nikdy.“

„Co teď budeš dělat?“

Ovinul jí paži kolem pasu a přitáhl si ji k boku. „Odolám nutkání reagovat na dárek, který mi tu nechala, a zatraceně se budu snažit napravit to mezi tebou a mnou. Ty jsi ta, kterou chci. Je mi líto, že jsem ti ublížil.“

„Možná změníš názor.“

Chytil ji ještě pevněji, ve tváři téměř divoký výraz. „Ty jsi jediná, koho jsem kdy miloval.“

Když Julia neodpověděla, vydal se s ní k domu. „Nikdy bych ti nebyl nevěrný, to přísahám. Pokud jde o to, co se včera Paulina snažila udělat…“ Stiskl ji v pase. „Bývaly doby, kdy bych mohl být na scestí. Ale to bylo předtím, než jsem tě našel. Raději bych strávil zbytek svého života pitím z tvé lásky, než vysoušel všechny oceány světa.“

„Tvoje sliby nemají smysl, pokud je nedoprovází poctivost. Ptala jsem se tě, jestli Paulina byla tvou milenkou, a ty sis se mnou hrál se slovíčky.“

Ušklíbl se. „Máš pravdu. Omlouvám se. Už se to nestane.“

„Nakonec tě omrzím. A až se to stane, vrátíš se k tomu, co ti bylo blízké.“

Gabriel se zastavil a otočil se k ní čelem. „Paulina mi nikdy nebyla blízká. Máme minulost, ale nikdy jsme nebyli určeni jeden pro druhého. A nikdy jsme nebyli jeden pro druhého dobří.“

Julia se na něj jen skepticky podívala.

„Bloudil jsem temnotou a hledal něco lepšího, něco skutečného.

Našel jsem tebe, a ať se propadnu, jestli tě někdy ztratím.“

Odvrátila pohled a zkoumala stezku mezi stromy, o které si myslela, že vede do sadu. „Muži se mohou začít nudit.“

„Jedině pokud jsou hloupí.“

Ztmavly mu oči a přimhouřil je znepokojením a starostmi. Zamrkal pod jejím zkoumavým pohledem, než se zamračil. „Myslíš si, že by Richard podvedl Grace?“

„Samozřejmě že ne.“

„Proč?“

„Protože je to dobrý člověk. Protože ji miloval.“

„Nehodlám tu prohlašovat, že jsem dobrý člověk, Julie. Ale miluji tě. Nebudu tě podvádět.“

Chvíli byla zticha. „Nejsem tak slabá, abych ti nedokázala říct ne.“

„Nikdy jsem neřekl, že jsi slabá.“ Gabriel se zamračil.

„Říkám ti ne teď. Jestli mi znovu budeš lhát, bude to naposledy.“ V hlase jí zaznělo varování.

„Slibuji.“

Pomalu vydechla a povolila sevřené pěsti.

„Nebudu s tebou spát v posteli, o kterou ses dělil s ní.“

„Nechám všechno předělat, než se vrátíme do Toronta. Prodám to zatracené místo, jestli chceš.“

Sevřela rty. „Nežádám, abys prodal svůj byt.“

„Tak mi odpusť,“ zašeptal. „Dej mi šanci ukázat, že si tvoji důvěru zasloužím.“

Zaváhala.

Přistoupil k ní a vzal ji do náruče. Neochotně ho přijala a pak tam stáli v tmavnoucím lese a padal na ně sníh.

12. kapitola

Později toho večera seděli oba v pyžamech na podlaze vedle svého ubohého vánočního stromečku. Julia dodávala Gabrielovi odvahu, aby otevřel dárek od Pauliny, tak aby mohla všechna jeho tajemství vyplout na světlo. Nechtěl to udělat, ale kvůli Julii se do toho pustil.

Zvedl v ruce snímek z ultrazvuku a ušklíbl se. Julia ho šeptem požádala, aby se na něj směla podívat, a on jí ho s povzdechem podal.

„Ten obrázek ti nemůže ublížit. I kdyby na to Rachel se Scottem přišli, měli by soucit.“ Přejela prstem po křivce malé dětské hlavičky.

„Měl bys ho mít někde v soukromí, ale rozhodně ne v krabici. Ona měla jméno. Zaslouží si, aby se na ni nezapomnělo.“

Gabriel složil hlavu do dlaní. „Nemyslíš si, že je to morbidní?“

„Ne, podle mě neexistuje nic, co by na dětech bylo morbidního. Maia byla tvoje dcera. Paulina chtěla, aby tě ten obrázek ranil, ale ve skutečnosti je to dar. Ty bys ten obrázek měl mít. Jsi její otec.“

Gabriel měl příliš stažené hrdlo, než aby mohl reagovat. Aby se rozptýlil, odložil zbytek Paulininých dárků stranou. Vrátí je hned, jak jen to bude možné.

Julia změnila téma. „Těším se, až si obléknu tvůj vánoční dárek.“ Ukázala směrem k černému korzetu a lodičkám, které ještě pořád ležely v krabici pod stromkem.

„Opravdu?“

„Budu si muset nejdřív dodat trochu odvahy, ale myslím si, že je to ženské a velmi hezké. Miluju ty boty. Děkuji.“

Gabrielovi povolila ramena. Chtěl ji požádat, aby si ty dárky vyzkoušela hned. Chtěl ji v těch botách vidět – třeba posazenou na toaletním stolku v koupelně s ním mezi nohama –, ale nechal si své touhy pro sebe.

„Ehm, musím ti něco vysvětlit.“ Julia ho vzala za ruku a propletla vzájemně jejich prsty. „Nemůžu si to obléct dnes večer.“

„Jsem si jistý, že po posledních dvou dnech je to ta poslední věc, kterou bys chtěla udělat.“ Gabriel ji hladil palcem po hřbetě ruky.

„Zvláště se mnou.“

„Chvilku to potrvá, než si to budu moci vzít na sebe.“

„Chápu.“ Pokusil se vymanit ze sevření její dlaně.

„Snažila jsem se ti to vysvětlit včera v noci, ale tak nějak jsem to úplně nedokončila.“

Zůstal bez hnutí.

„Ehm, mám své dny.“

Gabrielovi mírně poklesla čelist. Pak ji zavřel. Přitáhl si ji do náruče a vřele ji objal.

„To nebyla reakce, jakou jsem čekala.“ Juliin hlas byl ztlumený, jak si ji tiskl k hrudi. „Možná jsi mě neslyšel?“

„Takže včera v noci – to nebylo proto, že bys mě nechtěla?“

Překvapeně se od něj odtáhla. „Pořád jsem naštvaná tím, co se stalo s Paulinou, ale samozřejmě tě chci. Vždycky dokážeš, abych se cítila výjimečná, když se milujeme. Ale právě teď do toho nejdu. Nebo vlastně, nenechám tebe, abys do toho šel. No, však víš, co myslím.“ Začínala být nesvá.

Gabriel ji s obrovským úlevným povzdechem políbil na čelo.

„Mám s tebou jiné plány.“

Odvedl ji za ruku do prostorné koupelny a po cestě se zastavil, aby pustil stereo. Místnost naplnily tóny Stingovy písně „Until“, když zmizeli za dveřmi.

Paulina se probudila v Torontu v cizí posteli a posadila se, pokrytá studeným potem. Ať už se její sen opakoval, kolikrát chtěl, nic nemohlo změnit ani jeho děj, ani tu hrůzu. Žádné množství vodky ani prášků nemohlo zahnat bolest z její hrudi nebo slzy z jejích očí.

Sáhla po láhvi u postele a srazila hotelový budík z nočního stolku. Pár doušků, několik malých pilulek a ona bude moci znovu usnout a nechat temnotu, aby ji pohltila.

Nedošla klidu. Jiné ženy mohly mít druhé dítě, aby utišily ztrátu toho prvního. Ale ona ho mít nikdy nebude. A otec jejího ztraceného děťátka už ji nechce.

Byl to jediný muž, kterého kdy milovala, a milovala ho nejdřív zdálky a potom i zblízka, ale on ji nemiloval nikdy. Ne dooprav-

dy. Ale byl příliš ušlechtilý, než aby ji odložil jako použité zboží, kterým byla.

Jak vzlykala do polštáře, točila se jí hlava a nahlas truchlila nad dvojí ztrátou –

Maio. Gabrieli…

13. kapitola

Profesor Giuseppe Pacciani nebyl počestný člověk, ale zato byl chytrý. Nevěřil Christě Petersonové, když mu napsala, že je ochotna se s ním sejít na sexuálně laděné schůzce, a aby si zajistil, že jejich setkání skutečně proběhne, ponechal si informaci o tom, jak se jmenovala fidanzata profesora Emersona, jako pojistku, že se s ním Christa v únoru v Madridu sejde.

Christa ale nebyla ochotná čekat tak dlouho, nebo s ním znovu spát, aby tu informaci získala, a tak na jeho poslední e-mail neodpověděla. Rozhodla se celou tu situaci přehodnotit a najít jiný způsob, jak zjistit jméno snoubenky profesora Emersona.

Dalo by se říci, že žárlila a že tohle byl její prvotní důvod, proč přemýšlela, kdo úspěšně upoutal profesorovu pozornost, zatímco ona (nevysvětlitelně) selhala. Dalo by se říci, že už od doby, kdy profesor Emerson díky jisté studentce málem vybuchl kvůli milence jménem Paulina, začala chovat podezření vůči jedné tmavovlásce s očima jako laň.

Ale možná byla nejlepším vysvětlením její nová a poměrně chlípná fascinace pověstmi o profesorce Singerové a jejím ne–tak–tajném

životním stylu. Když ji profesor Emerson objal po své veřejné přednášce na univerzitě, spustil kolotoč, ve kterém mlelo pořádné množství pantů. A ten Christin byl mezi nimi.

Možná se Giuseppe mýlil. Možná že profesor nakonec žádnou fidanzata nemá. Možná má milenku.

S cílem vyřešit toto velmi pikantní tajemství kontaktovala Christa svou starou lásku z Florencie, což byl člověk, který dnes psal pro La Nazione. Doufala, že by jí mohl poskytnout nějaké informace o osobním životě profesora Emersona. Zatímco čekala na odpověď, zaměřila se na informační zdroje blíže k domovu. Ve Vestibulu by mohly být odhaleny všechny hříchy.

Nápadná nepřítomnost profesora Emersona v Lobby začala toho večera, kdy se ho pokusila svést. Takže usoudila, že vztah s jeho snoubenkou musel začít někdy v té době. Předtím se nikdy nestaral o to, s kým se zaplete nebo kdy. Nebo se možná dali dohromady po té osudné noci jenom náhodou. Bylo také možné, že profesor měl ve svém vztahu k monogamii daleko a že měl snoubenku celou dobu. I když takový závazek by nejspíš spustil kolotoč drbů.

(Toronto je, koneckonců, maloměsto.)

Christina vidina cesty byla jasná. Bylo pravděpodobné, že profesor v průběhu zimního semestru navštívil se svou snoubenkou Lobby, protože to se zdálo být jeho obvyklou studnicí osvěžení. Jediné, co musela udělat, bylo najít někoho, kdo pracuje v klubu, a vyždímat z něj informace.

A tak v sobotu pozdě v noci šmírovala Christa zaměstnance Lobby a snažila se najít nejslabší článek. Seděla u baru a naprosto igno-

rovala vysokou, světlovlasou Američanku, která tu byla za stejným účelem. Právě přiletěla z Harrisburgu. Christiny plné rudé rty se znechuceně stočily dolů, když žena vytáhla iPhone a začala velice nahlas v italštině mluvit s maître d’ jménem Antonio.

Jak se noc vlekla, Christa si brzy uvědomila, že má velmi málo možností. Ethan měl vážnou známost, což znamenalo, že by nebyl zralý k utržení. Skoro každý barman byl gay a všechny servírky byly ženy. Takže zbýval Lucas.

Lucas byl počítačový geek (ne, že by na tom bylo něco špatného), který pomáhal Ethanovi v technickém zázemí s bezpečností v klubu. Měl přístup k videozáznamům z bezpečnostních kamer a byl to on, kdo téměř nadšeně souhlasil, že Christu pustí po zavírací hodině do klubu, aby mohli společně prohledat záběry na cédéčkách, jedno za druhým, počínaje zářím 2009.

A tohle byl důvod, proč se Christa v neděli ráno, kdy by měla být v kostele, nacházela vsedě na umyvadlovém pultu na dámských toaletách s Lucasem, který do ní bušil o sto šest.

Gabriel se vrátil s Julií do Toronta prvního ledna v pozdních večerních hodinách. Jeli do Juliina bytu, aby si tam mohla nechat nějaké věci a vzít si čisté oblečení. Nebo si to Gabriel alespoň myslel. Nechal taxi, aby na ně čekalo u chodníku, stál uprostřed jejího studeného a ošumělého bytu a čekal, až si sbalí tašku. Marně.

„Tady jsem doma, Gabrieli. Byla jsem pryč tři týdny. Potřebuji si vyprat a zítra musím začít pracovat na své diplomové práci. Výuka začíná v pondělí.“

Jeho výraz velmi rychle potemněl.

„Ano, jsem si vědom toho, kdy začíná výuka,“ pronesl úsečným tónem. „Ale je tu zima. Nemáš tu žádné jídlo a já bez tebe nechci spát. Pojeď se mnou domů a zítra se sem můžeš vrátit.“

„Nechci jet k tobě domů.“

„Říkal jsem ti, že nechám hlavní ložnici předělat, a stalo se. Postel, nábytek, všechno je nové.“ Ušklíbl se. „Dokonce vymalovali i zdi.“

„Ještě nejsem připravená.“ Otočila se k němu zády a začala si vybalovat kufr. Sjel ji při té práci pohledem, otočil se a odkráčel z bytu ven. Poněkud hlasitě za sebou zavřel dveře.

Julia si povzdechla.

Snažil se, to věděla. Ale jeho odhalení vypálilo díry do jejího už tak křehkého sebevědomí; sebevědomí, které se během jejich pobytu v Itálii teprve začínalo znovu rodit z popela. Znala se dost dobře na to, aby jí bylo jasné, že její strach z jeho ztráty byl založen na rozvodu jejích rodičů a na Simonově zradě. I když tohle všechno věděla, bylo pro ni velmi obtížné donutit se to přehlížet a uvěřit, že Gabrielova láska nikdy nezeslábne.

Právě přešla ke dveřím, aby zamkla, když vešel dovnitř s kufrem v ruce. „Co to děláš?“

„Udržuju tě v teple,“ odpověděl upjatě.

Gabriel položil kufr na zem, zmizel do koupelny a zavřel za sebou dveře. Vynořil se o pár vteřin později v rozepnuté a rozhalené košili

a mumlal něco o tom, že se mu podařilo úspěšně zapnout její zatracený elektrický ohřívač.

„Proč ses vrátil?“

„Nejsem zvyklý spát bez tebe. Ve skutečnosti jsem připravený ten zatracený byt rovnou prodat i se vším tím nábytkem a koupit něco jiného.“ Zavrtěl hlavou a bez dalšího slova bezostyšně pokračoval ve svlékání.

Zatímco byla Julia v koupelně, Gabriel si prohlížel některé z věcí, které měla položené na karetním stolku – knihu s Botticelliho reprodukcemi, kterou jí dal k narozeninám, svícen, krabičku zápalek a fotoalbum se svými fotografiemi, které dělal on.

Jak jím listoval, zjistil, že je vzrušený. Slíbila, že mu bude znovu pózovat. Chtěla, aby ji fotografoval. O měsíc dřív by nikdy nevěřil, že se něco takového může stát. Byla tak plachá, tak nervózní.

Vzpomněl si na ten pohled v jejích očích, když ji vzal tehdy po té jejich hrozné hádce na jeho semináři do postele. Pomyšlení na Julianniny velké a vyděšené oči a na to, jak se mu její tělo třáslo pod rukama, potlačilo jeho vzrušení. Nezaslouží si ji. Věděl to. Ale to, že sama sebe vnímala tak, že ho není hodna, jí zabraňovalo vidět pravdu.

Probíral se snímky, dokud jeho pozornost nezaujal jeden z nich – profil Julianne s jeho rukou na rameni, jak jí tou druhou zvedá vlasy a tiskne rty k ladné křivce jejího krku.

Nebyla si vědoma faktu, že má kopii téhle fotky schovanou ve své šatně. Nikdy si ji nepověsil, protože se obával její reakce. Až se vrátí do své nově zařízené ložnice, jeho první úkol bude ji pověsit.

Ta myšlenka sama byla víc než dostačující, aby přiživila jeho touhu, a tak vzal svíčku, škrtl sirkou, aby ji zapálil, a položil ji zpátky na karetní stolek, než zhasnul světlo. Když Julia vešla do ztemnělého prostoru, na fotografie a na postel dopadala romantická záře.

Seděl na kraji její úzké postele, úplně nahý, zatímco ona tam stála a svírala v ruce obnošené flanelové pyžamo. Byly na něm obrázky gumových kachniček.

„Co to děláš?“ Podíval se na její noční úbor se špatně skrývaným odporem.

„Chystám se do postele.“ Gabriel na ni zíral. „Pojď sem.“ Pomalu přešla k němu.

Vzal jí pyžamo a odhodil ho stranou. „Nepotřebuješ pyžamo. Nemusíš si oblékat nic.“

Julia se před ním dál opatrně svlékala a odkládala oblečení na jednu ze skládacích židlí.

Když se pohnula směrem k posteli, zastavil ji a položil jí ruce na temeno hlavy, skoro jako kdyby jí žehnal. Pak se jí začal dotýkat, přejel jí prsty po vlasech směrem k obličeji, kde jí pohladil obočí a lícní kosti. Oči měl tvrdošíjně upřené do jejích a ta planoucí naléhavost se propalovala do Juliina vědomí.

Za celý její život se na ni nikdo nikdy takhle nedíval. Jako modrý vlečný paprsek, který ji zmrazil a uvěznil, jako by byla jedinou ženou v místnosti, na světě, jedinou ženou vůbec. Jako by byla Eva.

Teď se projevilo cosi ze starého profesora Emersona, zvláště v jeho výrazu, který byl smyslný a syrový. Nakrátko zavřela oči

a jeho ruce se přesunuly z jejího krku ke tváři a na okamžik se tam zastavily.

„Otevři oči.“

Udělala, oč žádal, a zalapala po dechu, když spatřila hlad, který se se zrcadlil v těch jeho. Byl jako lev, dychtící po krmení, ale stále ještě pronásledující svou kořist. Nechtěl ji vyděsit. Ale ona byla ve své vlastní touze po něm bezmocná.

„Chybělo ti, abych se tě takhle dotýkal?“ zeptal se planoucím šepotem.

Juliin souhlas jí unikl mezi rty jako přidušený sten. Gabrielova hruď přetékala pýchou.

Od její tváře ke kolenům to byla dlouhá cesta a zdálo se, že si to užívá. Pomalu se zastavoval u různých částí jejího těla, dotek měl lehký, ale spalující. Cítila pod jeho něžnými prsty horko, navzdory tomu, že v pokoji bylo chladno. Jakmile si vzpomněla na chlad, trhla sebou.

Gabriel okamžitě zastavil svoje zkoumání a posunul se stranou, co nejblíže ke zdi, aby si mohla vlézt do postele. Přitiskl hrudník k jejím zádům a přetáhl přes jejich nahá těla fialovou přikrývku.

„Stýskalo se mi po milování s tebou. Bylo to, jako by mi chyběla některá končetina.“

„Taky jsi mi chyběl.“

Usmál se úlevou. „Jsem velmi rád, že to slyším. Bylo to mučení, přežít týden a nemít možnost se tě takhle dotýkat.“

„Bylo to mučení, přežít týden a nemít možnost cítit, jak se mě takhle dotýkáš.“

Vzrůstající touha v jejím hlase roznítila oheň v Gabrielově krvi. Zesílil sevření a jemně ji stiskl. „Mazlení je velmi důležitou součástí milování.“

„Nikdy bych o vás neřekla, že jste mazel, profesore Emersone.“ Vtáhl si do úst malý kousek kůže z jejího krku a lehce ji sál. „Stalo se ze mě ledacos od té doby, co jsi mě udělala svým milencem.“ Položil tvář do jejích vlasů a zhluboka vdechoval vanilkovou vůni.

„Někdy přemýšlím, jestli si uvědomuješ, jak moc jsi mě změnila. Není to nic menšího než zázrak.“

„Já nejsem žádný divotvůrce. Ale miluji tě.“

„A já miluji tebe.“ Chvilku nebo dvě byl v klidu, což ji překvapilo.

Čekala, že se s ní okamžitě začne milovat.

„Ještě jsi mi neřekla, co se stalo na Štědrý den v restauraci Kinfolks.“ Gabriel se snažil o uvolněný tón, protože nechtěl, aby si myslela, že ji kárá.

V naději, že rozhovor rychle ukončí, aby se mohli přesunout k dalším aktivitám, mu Julia popsala svoji hádku s Natalií. Vynechala pouze tu část, ve které se Natalie přede všemi vysmívala jejím sexuálním střetům s ním. Gabriel ji přetočil na záda, aby jí viděl do tváře.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Bylo moc pozdě na to, abys něco udělal.“

„Miluju tě, sakra! Proč jsi mi to neřekla?“

„Když jsme se vrátili do domu, čekala na nás Paulina.“

Zamračil se. „Dobře. Takže ty jsi vyhrožovala své bývalé spolubydlící článkem v novinách?“

„Ano.“

„Myslíš, že ti věřila?“

„Chce se dostat ze Selinsgrove. Chce být Simonovou oficiální přítelkyní a dělat mu křoví v politickém dění ve Washingtonu. Neudělá nic, co by to ohrozilo.“

„Copak ona teď tohle všechno nemá?“

„Natalie je Simonovo malé špinavé tajemství. Což je důvod, proč mi trvalo tak dlouho přijít na to, že s ní šuká.“

Gabriel sebou trhl. Julia nepoužívala vulgární výrazy často, a když ano, bylo to nepříjemné.

„Podívej se na mě.“ Opřel se lokty o matraci po obou stranách jejích ramen.

Podívala se do jeho znepokojených modrých očí.

„Je mi líto, že ti ublížil. Taky je mi líto, že jsem mu nezpůsobil na obličeji větší škody, když jsem měl příležitost. Ale nemůžu říct, že je mi líto, že šel po tvé spolubydlící. Jinak bys nebyla tady se mnou.“ Políbil ji a rukou ji hladil na krku, dokud mu spokojeně nezavzdy-chala do úst.

„Ty jsi můj malý rašící lístek. Můj krásný, smutný rašící lístek, a já tě chci vidět šťastnou a úplnou. Je mi líto každé slzy, kterou jsem tě přiměl uronit. Doufám, že jednoho dne budeš schopná mi odpustit.“ Schovala si tvář do ohbí jeho ramene a přitiskla ho k sobě blíž. Ruka ma zkoumala jeho tělo, dokud nesplynuli v jedno. Ticho v jejím maličkém bytě bylo přerušováno jen těžkým dýcháním, tlumenými vzdechy a jejím vlastním hlasem, sténajícím při každém horečnatém zhoupnutí. Byla to jemná řeč – ten jazyk, společný všem milencům: opětované vzdechy a sténání; očekávání, rostoucí a přiživované, dokud

se steny nezmění ve výkřiky a výkřiky znovu ve vzdechy. Gabrielovo tělo úplně zakrývalo její, slastiplná váha muže, pot a nahá kůže na nahé kůži.

Tohle byla radost, jakou by ve světě pohledal – posvátná i pohanská zároveň. Splynutí dvou odlišností do jednoho celku. Obraz lásky a hlubokého uspokojení. Extatický pohled na blaženou vidinu.

Než se od ní Gabriel odtáhl, vtiskl jí na tvář ještě jeden polibek.

„Uděláš to?“

„Co mám udělat?“

„Odpustit mi, že jsem ti o Paulině lhal. Že jsem ji využíval pro své potěšení.“

„Nemůžu ti odpustit jejím jménem. To může udělat jenom ona.“ Julia se kousla do spodního rtu. „Teď ještě více než kdykoliv jindy musíš dohlédnout, že se jí dostane pomoci, aby se v životě mohla pohnout dál. Dlužíš jí to.“

Chtěl něco říct, ale síla její dobroty ho nějak připravila o řeč.

14. kapitola

Jakmile začal semestr, Julia se ocitla pod obrovským tlakem, aby dokončila svou diplomovou práci. Katherine Pictonová ji nutila, aby jí odevzdávala jednotlivé kapitoly rychleji. Dobrá

a rychlá práce by mohla názorně předvést Juliiny schopnosti a pomohla by, v návaznosti na její doporučení, snadněji oslovit Grega Matthewse, vedoucího katedry románských jazyků na Harvardu.

Julia se nedokázala soustředit, když byl Gabriel kolem. Něžně se mu snažila vysvětlit proč. Něco v jeho modrých očích, sexuální výbušnost a chemie, která vibrovala ve vzduchu mezi nimi, to všechno odvádělo její pozornost od úkolů, které měla na dosah ruky. Gabriel byl nadmíru polichocen.

Takže náš šťastný pár vypracoval kompromis. Budou tu telefonické hovory a textové zprávy a příležitostně e-mail, ale mimo oběda nebo večeře bude Julia během týdne zůstávat ve svém bytě. A v pátek odpoledne vždycky dorazí ke Gabrielovi, aby s ním strávila víkend.

Julia jednoho středečního večera v polovině ledna, poté co měla hotovou domácí přípravu, zavolala Gabrielovi.

„Měla jsem těžký den,“ řekla unaveně.

„Co se stalo?“

„Profesorka Pictonová mě nutí škrtnout asi tři čtvrtiny jedné z mých kapitol, protože si myslí, že nabízím romantizovanou verzi Danta.“

„Au.“

„Ona nesnáší romantiky, takže si dovedeš představit, jak naštvaná asi je. Pořád a pořád dokola o tom mlela. Připadalo mi, že jsem hloupá.“

„Ty nejsi hloupá,“ zasmál se Gabriel do telefonu. „I mě občas přiměla, abych se cítil hloupě.“

„Tomu se jen těžko věří.“

„Měla jsi mě vidět, když jsem byl poprvé pozván do jejího domu. Byl jsem nervóznější než v den, kdy jsem obhajoval dizertaci. Málem jsem si zapomněl vzít kalhoty.“

Julia se zasmála. „Dovedu si představit, že profesor Emerson bez kalhot by byl velmi mile přijat.“

„Naštěstí jsem to nemusel zjišťovat.“

„Profesorka Pictonová mi řekla, že ,má silná pracovní morálka nahrazuje moje občasné výpadky v úsudku‘.“

„To je od ní velká pochvala. Myslí si, že velké většině lidí naprosto selhává rozum. Podle toho, jak se vyjadřuje o dnešním světě, je většina populace jako opice, které nosí oblečení. Občas.“

Julia zasténala a přetočila se na břicho. „Zabilo by ji říct mi, že se jí moje diplomka líbí? Nebo že odvádím dobrou práci?“

„Katherine ti nikdy neřekne, že se jí tvoje práce líbí. Myslí si, že pozitivní zpětná vazba je to, že ti dělá vedoucí. Takoví prostě ti staří domýšliví absolventi Oxfordu jsou.“

„Vy takový nejste, profesore Emersone.“

Gabriel zjistil, že to v něm škube, jen když slyší tu pouhou změnu v jejím hlase.

„Ale ano, jsem, slečno Mitchellová. Jen jste zapomněla.“

„Teď jsi na mě milý.“

„To doufám,“ zašeptal a hlas se mu málem zlomil. „Ale pamatuj, že jsi moje milenka, ne moje studentka.“ Šibalsky se usmál. „Když tedy pomineme studium způsobů milování.“

Zasmála se a on zjistil, že se směje s ní.

„Dočetla jsem tu knihu, kterou jsi mi půjčil. Přísné milosrdenství.“

„To bylo rychlé. Jak jsi to dokázala?“

„V noci se cítím nejosamělejší. Četla jsem si, aby mi to pomohlo usnout.“

„Nemáš žádný důvod být osamělá. Vezmi si taxi a přijeď ke mně.

Budu ti dělat společnost.“

Julia zvedla oči v sloup. „Ano, pane profesore.“

„Dobře, slečno Mitchellová. Tak jaká byla ta kniha?“

„Nejsem si jistá, proč se Grace tolik líbila.“

„Z jakého důvodu?“

„No, je to romantický milostný příběh. Ale když se z nich stanou křesťané, usoudí, že jejich láska jednoho k druhému je pohanská – že si jeden z druhého udělali modlu. Byla jsem z toho smutná.“

„Je mi líto, že tě to rozesmutnilo. Nečetl jsem to, i když o tom Grace mluvívala.“

„Jak může být láska pohanská, Gabrieli? Nechápu to.“

„Ty se ptáš na tohle mě? Myslel jsem, že v tomhle vztahu jsem já ten pohan.“

„Ty nejsi pohan. Sám jsi mi to tvrdil.“

Zamyšleně si povzdechl. „Jak jsem řekl. Víš stejně dobře jako já, že Dante vidí Boha jako jedinou věc ve vesmíru, která může uspokojit všechny touhy duše. To je Dantova bezvýhradná kritika hříchu Paola a Francescy. Oni se vzdali nejvyššího dobra – Boží lásky – pro lásku k lidské bytosti. Samozřejmě že je to hřích.“

„Paolo a Francesca byli cizoložníci. V první řadě se jeden do druhého neměli vůbec zamilovat.“

„To je pravda. Ale i kdyby byli svobodní milenci, Dantova kritika by byla stejná. Pokud se milovali na úkor čehokoliv a kohokoliv jiného, pak byla jejich láska pohanská. Udělali ze sebe a ze své lásky modly. A byli také velmi pošetilí, protože žádný člověk nemůže nikdy udělat druhého člověka dokonale šťastným. Lidské bytosti jsou na to příliš nedokonalé.“

Julia byla ohromená. Třebaže byly v Gabrielově vysvětlení aspekty, které už znala, opravdu ji překvapilo slyšet z jeho rtů taková slova.

Vypadalo to, že je díky své lásce ke Gabrielovi pohanem, a ani si to neuvědomila. Navíc, pokud opravdu věřil tomu, co říkal, pak musel mít na jejich spojení mnohem méně vznešený názor. Byla v šoku.

„Julianne? Jsi tam ještě?“ Odkašlala si. „Ano.“

„Je to jen teorie. S námi to nemá nic společného.“

Řekl ta slova, ale neklid zůstal. Věděl, že si udělal modlu z Julianne, ze své Beatrice, a žádné popření nebo rafinovaná rétorika ne-

mohly tu pravdu zastřít. Vzhledem k té spoustě času, kdy se zabýval svým soupisem dvanácti bodů, které ho povzbuzovaly, aby se soustředil na vyšší cíle a ne jen na sebe, své milenky nebo svou rodinu, by to měl vědět líp.

„Tak proč se Grace ta kniha tak líbila? Nerozumím tomu.“

„Já nevím,“ odpověděl Gabriel. „Možná že když Richardovi úplně propadla, viděla ho jako zachránce. Oženil se s ní a pak spolu odjeli do západu slunce v Selinsgrove.“

„Richard je dobrý člověk,“ zamumlala Julia.

„To je. Ale Richard není Bůh. A pokud by si ho Grace brala s myšlenkou, že díky jeho dokonalosti zmizí z jejího života všechny problémy, jejich vztah by nevydržel. Nakonec by vystřízlivěla a opustila ho, aby našla někoho jiného, kdo by ji udělal šťastnou.

Možná že důvod, proč měli Richard a Grace tak šťastné manželství, byl, že měli reálná očekávání; nečekali od druhého, že uspokojí všechny jejich potřeby. To by také vysvětlovalo, proč byl pro každého z nich tak důležitý duchovní rozměr.“

„Možná máš pravdu. Tahle kniha je hodně odlišná od románu Grahama Greena, který jsi četl ty.“

„Nejsou tak rozdílné.“

„Tvůj román je o aférce a muži, který nenávidí Boha. Našla jsem si to na Wiki.“

Gabriel odolal nutkání zavrčet. „Nehledej si věci na Wikipedii, Julianne. Víš, jak je ta webová stránka nespolehlivá.“

„Ano, profesore Emersone,“ zapředla. Zasténal.

„Proč myslíš, že Greenův protagonista nenávidí Boha? Protože jeho milenka se s ním rozešla kvůli Bohu. Oba jsme četli román o pohanech, Julianne. Jsou to jen jejich konce, co se liší.“

„Nejsem si jistá, že jsou tak odlišné.“

Gabriel se sám pro sebe usmál. „Myslím, že je trochu pozdě na takovou konverzaci. Jsem si jistý, že jsi unavená, a mě ještě čeká nějaké papírování, které musím dodělat.“

„Miluji tě. Šíleně.“

Něco v tom, jak mu v uchu zazněl její hlas, způsobilo, že mu srdce začalo bít rychleji.

„Taky tě miluji. Miluji tě až moc, tím jsem si jistý. Ale nevím, jak tě milovat jinak.“ Ta poslední slova jen zašeptal, ale ona planula do noci.

„Taky nevím, jak tě milovat jinak,“ zašeptala zpátky.

„Potom se Bůh smiluj nad námi oběma.“

Pokud byste se Gabriela zeptali, jestli chce chodit na terapii, musel by říci ne. Myšlenka na to, že by měl mluvit o svých pocitech nebo o svém dětství, nebo že by ho nutili znovu prožívat to, co se stalo s Paulinou, ho nijak netěšila. Nechtěl mluvit o svých závislostech nebo o profesorce Singerové a jiných nesčetných ženách, se kterými byl v posteli.

Ale chtěl budoucnost s Julií a chtěl, aby byla zdravá – aby rozkvetla úplně a ne jen zčásti. Sám se vnitřně obával, že to on nějak narušuje její schopnost rozkvést. Prostě proto, že je, no, Gabriel.

Takže si slíbil, že udělá všechno, co bude v jeho silách, aby ji podporoval, včetně změny svého chování k lepšímu a většího soustředění se na její potřeby. A musel uznat, že by mu k tomu mohlo pomoci objektivní hodnocení vlastního sobectví a několik praktických rad. V důsledku toho byl odhodlaný postavit se čelem k nepříjemným pocitům a zahanbení z přiznání, že potřebuje pomoc, a rozhodl se jednou týdně docházet na setkání s terapeutem.

Zatímco lednové dny pomalu plynuly, bylo nad slunce jasnější, že měli oba, jak Gabriel, tak Julia, ve výběru svých terapeutů velké štěstí. Doktoři Nicole a Winston Nakamurovi byli manželé, kteří se snažili pracovat s klienty na jejich psychologických a osobních otázkách s cílem sjednotit tyto úvahy jak s existenciálními, tak i s duchovními zájmy.

Nicole měla ohledně Juliina vztahu s jejím přítelem obavy. Dělala si starosti, jestli ty značné rozdíly mezi Julií a Gabrielem, spojené s jeho silnou osobností a Juliiným sníženým sebevědomím, nezpůsobí, že se jejich romantický vztah stane pro Julii spíše hazardem s duševním zdravím než pomocí.

Ale Julia tvrdila, že Gabriela miluje a je s ním velmi šťastná, a bylo jasné, že z jejich vztahu čerpá mnoho potěšení a nemalé množství pocitu bezpečí. Nicméně, zvláštní způsob, jakým se seznámili a pak se znovu setkali, plus některé fakty o Gabrielově minulosti a jeho náchylnosti k závislostem vztyčily v Nicolině mysli všechny druhy rudých praporů. A skutečnost, že Julia ta varování nevnímala, prozrazovala o jejím vlastním psychickém stavu více, než si dokázala vůbec uvědomit.

Winston si nebral s Gabrielem žádné servítky a na rovinu mu řekl, že svým pitím alkoholu a absencí na setkáních Anonymních narkomanů svoje uzdravení vážně ohrozil. To, co mělo být úvodní schůzkou, se velmi rychle změnilo na zlostnou konfrontaci, která vyústila v Gabrielův bouřlivý útěk z ordinace.

Nicméně, když se Gabriel vrátil na své příští sezení, slíbil, že bude setkání Anonymních narkomanů navštěvovat. Byl na jednom nebo dvou a už se tam nikdy nevrátil.

15. kapitola

Když sněží ve městě, je to úplně jiné, než když sněží na venkově, pomyslela si Julia, zatímco ji Gabriel vedl mezi padajícími vločkami ke svému domu, aby si mohl vzít auto. Dnes večer budou oslavovat v přepychové francouzské restauraci Auberge du Pommier.

Gabriel popadl Julii za paži a zatáhl ji do vchodu nějakého obchodu, kde ji přitiskl zády ke sklu a pevně políbil. Když skončil, bez dechu se zasmála a na oplátku ho vytáhla zpět na chodník, aby mohli obdivovat padající sníh.

Na venkově slyšíte ševelení padajícího sněhu všude kolem sebe, velké těžké vločky tam nejsou nijak spoutány mrakodrapy a kancelářskými budovami. Ve městě vítr žene sníh mezi domy, ale sněžení je díky těm mnoha překážkám o dost mírnější. Nebo si to Julia alespoň myslela.

Když dorazili ke Gabrielovi, zastavila se před velkým obchodem, jenž dominoval přízemí. Nijak se nezajímala o výlohu s porcelánem, který jako by navozoval atmosféru společného manželského domova. Měla zájem jen o toho pohledného muže vedle sebe.

Gabriel měl na sobě dlouhý černý vlněný kabát s černým sametovým límcem a šálu od Burberry, uvázanou ascotským uzlem kolem krku. Ruka, svírající tu její, byla navlečená do černé kožené rukavice. Ale byla to jeho pokrývka hlavy, co ji tak fascinovalo.

Profesor Emerson měl na sobě baret.

Shledávala jeho volbu módního doplňku podivně přitažlivou. Gabriel odmítal místní zvyk nosit pletené čepice nebo kulichy. Černý vlněný baret, který ladil s jeho kabátem, docela stačil. A vypadal v něm elegantně.

„Co je?“ Obličej se mu zkroutil, když zpozoroval, jak se dívá na jeho odraz ve skle, a na rtech mu začal pohrávat líný úsměv.

„Jsi nádherný,“ vykoktala, neschopná odtrhnout pohled od jeho okouzlující postavy.

„To ty jsi tu ta atraktivní, zevnitř i zvenku. Můj krásný zmrzlík.“ Líbal ji dlouze a důkladně před stovkou souprav čínského porcelánu a pak ji letmo něžně políbil na ucho. „Pojďme si vzít taxíka a jet na večeři. Pak ti budu moci věnovat plnou pozornost. Zaběhnu dovnitř, abych vyzvedl z bankomatu nějaké peníze, a vrátím se. Pokud bys raději nešla se mnou.“

Julia zavrtěla hlavou. „Chci si užít sněhu, než roztaje.“

Hlasitě si odfrkl. „Tohle je kanadská zima. Věř mi, ten sníh vydrží.“ Odhrnul jí stranou šálu, aby jí mohl dát polibek na krk, a když mizel do budovy Manulife, usmíval se pro sebe.

Dívala se do výlohy na vystavený porcelán a začala obdivovat jednu ze souprav; představovala si, jak by se vyjímala v Gabrielově bytě.

„Julie?“

Otočila se a stanula tváří k Paulově hrudi. Usmál se na ni a vtáhl ji do vřelého objetí. „Jak se máš?“

„Mám se dobře,“ odpověděla poněkud nervózně; dělala si starosti, že by je Gabriel mohl překvapit.

„Vypadáš skvěle. Měla jsi hezké Vánoce?“

„Velmi hezké. Přivezla jsem ti z Pensylvánie dárek. Dám ti ho do přihrádky na katedře. Jaké jsi měl Vánoce ty?“

„Pěkné. Plno práce, ale pěkné. Co tvoje přednášky?“

„Jsou skvělé. A profesorka Pictonová mě velmi zaměstnává.“

„To se vsadím.“ Paul se zasmál. „Možná bychom si mohli zajít někdy příští týden na kávu a můžeš mi o tom vyprávět.“

„Možná.“ Julia se usmála a odolala nutkání se otočit a podívat se po Gabrielovi, když Paulovi najednou zmizel úsměv z tváře.

Tmavé obočí se mu spojilo uprostřed a on přistoupil o krok blíž.

Jeho obvykle vlídné rysy zastřel mrak. „Co se ti stalo?“

Julia se podívala dolů na svůj zimní kabát, ale neviděla nic, co by ho mohlo znepokojit. Pak si utřela obličej a napadlo ji, jestli jí Gabriel nerozmazal po tvářích lesk na rty.

Ale Paul se díval jinam. Díval se jí na krk.

Přistoupil ještě blíž, takže už skutečně narušil její osobní prostor, a svou téměř medvědí tlapou jí odtáhl fialový šál stranou.

„Dobrý bože, Julie, co to sakra je?“

Trhla sebou, když jí jedním prací zdrsnělým prstem opatrně zkoumal kousnutí na krku, a proklínala skutečnost, že když si ráno nanášela make-up, očividně zapomněla použít korektor. „To nic není. Jsem v pořádku.“ Udělala krok zpět, omotala si šál dvakrát kolem krku a upravovala si konce, aby se na něj nemusela podívat.

„Vím, jak vypadá nic, a tohle to není. To ti udělal ten tvůj přítel?“

„Samozřejmě že ne! On by mi nikdy neublížil.“

Paul naklonil hlavu na stranu. „Říkala jsi mi, že ti předtím ublížil.

Myslel jsem, že právě proto ses s ním posledně rozešla.“

Julia zjistila, že ji její vlastní lži svírají jako kleště. Otevřela ústa, aby protestovala, a zase je rychle zavřela, jak se snažila vymyslet něco, co by mohla říct.

„To tě kousl z lásky? Nebo ze vzteku?“ Paul se snažil udržet klidný hlas. Měl zlost na toho, kdo se k Julii choval tak násilnicky, a více než ochotně by ho našel a kopl do zadku. Několikrát.

„Owen by nikdy nic takového neudělal. Nikdy by na mě nevztáhl ruku.“

„Tak sakra, Julie, co se stalo?“

Zamrkala nad jeho hněvem a zjistila, že se dívá dolů na své boty.

„A nelži mi,“ vydechl.

„Během Díkůvzdání se někdo vloupal do domu mého otce a napadl mě. Takhle jsem přišla k té jizvě. Vím, že je příšerná. Musím si ji nechat odstranit.“

Paul byl chvíli zticha, než mu došlo, co řekla. „Kousnutí vypadá na zloděje trochu moc osobní, nemyslíš?“

Julia si začala kousat vnitřní stranu tváře.

„A proč by ses měla stydět za to, že jsi byla napadena? Nebyla to tvoje chyba,“ vztekal se Paul. „Nechceš mi to říct. Chápu to.“ Natáhl se, uchopil ji za ruku a palcem ji hladil po hřbetu dlaně. „Pokud se ho potřebuješ zbavit, můžu ti pomoct.“

„To je velmi milé, ale policie už ho dopadla. Tady na mě nemůže.“ Paul uvolnil ramena. „Jsem tvůj přítel, Králíčku. Záleží mi na tobě.

Nech mě ti pomoci, než se stane něco horšího.“

Odtáhla ruku. „Já nejsem králík a tvoji pomoc nepotřebuju.“

„Nemyslel jsem tou přezdívkou nic špatného,“ zadíval se na ni kajícně. „Proč ti nepřišel Owen na pomoc? Já bych toho zloděje zmlátil na kaši.“

Už měla na jazyku, že ve skutečnosti to byl Owen, kdo ji zachránil, ale rychle si to rozmyslela.

„To tedy musí být skvělý přítel, když s tebou nechá takhle zacházet.“

„Byla jsem doma sama. Nikdo nemohl tušit, že by se tam někdo mohl vloupat a napadnout mě. Nejsem dáma v nesnázích, Paule, navzdory tomu, co si myslíš.“ Oči jí zaplály.

Paul na ni ostře pohlédl. „Nikdy jsem neřekl, že jsi dáma v nesnázích. Ale to, co máš na krku, není něco, co ti udělá zloděj. Je to zkurvený cejch. A musíš uznat, že jen za tu krátkou dobu, co tě znám, už tě pár lidí vykleplo. Christa, profesorka Bolest, Emerson…“

„Tohle bylo jiné.“

„Zasloužíš si něco lepšího než být něčí boxovací pytel.“ Jeho tichý hlas způsobil, že se Julia zachvěla. „Já bych se k tobě nikdy takhle nechoval.“

Podívala se do jeho vlídných hnědých očí a mlčky stála a doufala, že se neobjeví Gabriel.

Paul si zastrčil ruce do kapes u kabátu a přešlápl z nohy na nohu.

„Mířím na Yonge Street za pár kamarády na večeři. Nechtěla by ses ke mně připojit?“

„Byla jsem venku skoro celý den. Půjdu domů.“

Přikývl. „Mám zpoždění, jinak bych tě doprovodil. Potřebuješ peníze na taxík?“

„Ne, mám svoje. Děkuji.“ Pohrávala si s rukavicemi a upravovala si je na prstech. „Jsi dobrý přítel.“

„Uvidíme se.“ Bolestně se na ni usmál a odcházel pryč.

Julia se obrátila, podívala se skleněnými dveřmi do budovy, ale Gabriela neviděla.

„Julie?“ zavolal na ni Paul.

„Ano?“

„Buď opatrná, ano?“

Přikývla, zamávala mu a sledovala, jak se otočil a odešel.

Ve dvě hodiny ráno se Julia náhle probudila. Byla v Gabrielově posteli a pokoj tonul ve tmě. Ale byla sama.

Gabriel se vrátil až po Paulově odchodu. Nedával nijak najevo, jestli ten rozhovor viděl, i když byl během jejich slavnostní večeře poněkud zamlklý. Později, když byla přichystaná jít do postele, ji políbil na čelo a řekl, že se k ní brzy připojí. O několik hodin později stále ještě nedorazil.

Vydala se po špičkách chodbou. V celém bytě byla tma a světlo prosvítalo jen pode dveřmi Gabrielovy pracovny. Stála na chodbě a poslouchala. Když nakonec zaslechla cvakání klávesnice, stiskla kliku a vešla dovnitř.

Říci, že byl Gabriel překvapený, by bylo slabé slovo. Zvedl k ní zpoza svých brýlí přimhouřené a neklidné oči.

„Co tu děláš?“ Okamžitě vstal a položil velký Oxfordský slovník na poznámky, které měl rozházené po celém stole.

„Já – nic,“ zaváhala a zadívala se na svá bosá chodidla. Zavrtěla na perském koberci prsty u nohou.

V jediném okamžiku byl u ní. „Děje se něco?“

„Nepřišel jsi do postele. Dělala jsem si starosti.“

Gabriel si sundal brýle a promnul si oči. „Brzy si přijdu lehnout.

Jen mám pár věcí, které nemohou počkat.“

Julia se natáhla, políbila ho na tvář a obrátila se k odchodu.

„Počkej. Dovol mi, abych tě uložil.“ Vzal ji za ruku a vedl ji temnou chodbou zpět do jejich ložnice.

Velká středověká postel, tmavý nábytek a ledově modré hedvábí bylo pryč. Gabriel si najal bytového designera, aby zařídil hlavní ložnici stejně jako tu, o kterou se s Julií dělili v Umbrii. Zdi teď měly smetanovou barvu a uprostřed místnosti stála velká postel s nebesy a průsvitnými závěsy. Julia tu proměnu i tu inspiraci za ní schvalovala. Pokoj už nebyl jeho, ale jejich.

„Sladké sny.“ Vtiskl jí téměř otcovskou pusu na čelo a pak za sebou zavřel dveře.

Julia zůstala chvíli jen tak ležet a přemýšlela, co před ní skrývá. Bojovala s otázkou, jestli po tom má, nebo nemá pátrat, nebo mu má prostě věřit. Bez uspokojivého řešení upadla do neklidného spánku.

16. kapitola

Paul nemohl spát. Kdyby chtěl být melodramatický, popsal by svůj neklid toho večera jako Temnou noc od svatého Jana od Kříže. Jenže on byl z Vermontu, a proto si na melodramata moc nepotrpěl. Nicméně ani po dlouhém večeru u jídla a piva se spoluhráči z ragbyového týmu nemohl dostat z mysli obrázek Juliiny ocejchované kůže.

Měl zcela jasné názory na to, jak by se měl člověk chovat k ženě, názory, které byly z velké části utvářeny jeho rodiči. Matka a otec nebyli ve své vzájemné náklonnosti příliš demonstrativní, ani moc sentimentální. Ale vždy se k sobě chovali s úctou. Paulova matka ho vedla k tomu, aby se k dívkám choval jako k dámám, a jeho otec požadoval totéž, s tím, že jestli někdy uslyší o tom, že se Paul choval k některé nevhodně, bude se za své chování zodpovídat.

Paul si vzpomněl na svou uvítací párty během prvního ročníku na koleji St. Michael a na to, jak se po cestě na toaletu srazil s dívkou v roztržené košili. Uklidnil ji a požádal, aby mu ukázala toho, kdo ji napadl. Pak přimáčkl útočníka do rohu a držel ho, dokud se neobjevila ochranka z kampusu. Ještě předtím ho ale malinko pocuchal.

Když jeho mladší sestru Heather trápili v prvních ročnících na střední škole kluci, kteří měli oplzlé komentáře a práskali jí ramínkem podprsenky o záda, počkal si na ty malé zmrdy po škole a pustil na ně hrůzu. Potom už Heather proplouvala studiem bez jakéhokoliv tyranizování.

V Paulově romantickém životě bylo násilí vůči ženám absolutně nemyslitelné. S radostí by dal všechny svoje úspory za letenku, jen aby mohl najít toho kreténa, který Julii tak poznamenal. Kdyby ovšem znal jeho jméno a adresu.

Zatímco ve svém prostém bytě zíral do zdi, došel k závěru, že to byla jeho chyba, že s ním nechtěla mluvit. Přihnal se jako rytíř v zářivé zbroji a ona se stáhla. Kdyby byl méně rozzlobený a projevil by jí větší pochopení, pak by mu možná řekla, co se skutečně stalo. Jenže on ji zahnal do kouta a teď už nebylo pravděpodobné, že by mu někdy řekla pravdu. Mám ji respektovat a nechat to být? Nebo bych se jí měl snažit pomoct bez ohledu na to, co říká?

Paul neměl ponětí, ke které straně vah by se měl přiklonit, ale jednu věc věděl jistě – chystal se dávat na Julii pozor, a ať se propadne, jestli jí někdo ublíží, když bude poblíž.

Druhý den ráno, krátce před jedenáctou, vyklouzla Julia zpod Gabrielovy ruky a vstala z postele. Natáhla si jednu z jeho bílých oxfordských košil a postavila se před velkou zarámovanou černobílou fotografii, na níž ji Gabriel líbal na krk.

Milovala ji, ale byla překvapená, že ji tu vidí tak otevřeně vystavenou a ještě v takové obrovské velikosti. Přimělo ji to vzpomenout si na svou první návštěvu tohoto místa, kdy si také prohlížela černobílé fotografie, které zdobily zdi jeho ložnice dříve. A on ji celou pozvracel i s jeho zeleným svetrem.

Gabriel měl rozhodně styl, když došlo na jeho oblečení. Vypadal by dobře i v obyčejném hnědém papírovém pytli. (Julia nad tou myšlenkou poměrně dlouho rozjímala.)

Nechala Gabriela v klidu jemně pochrupovat a odešla do kuchyně. Když si chystala snídani, vzpomněla si na jeho podivné noční chování.

Co to vlastně ve své pracovně v pátek večer dělal?

Než mohla zvážit důsledky svých činů, přistihla se, jak jde do jeho pracovny. Přešla ke stolu a viděla, že notebook je vypnutý. Všechny papíry ze včerejší noci byly uklizené, lesknoucí se dubová deska stolu zela prázdnotou. Neexistovalo, že by otvírala jeho zásuvky a složky, aby pátrala po jeho tajemství.

Nicméně, na stole našla něco, co nečekala – malý rámeček z ryzího stříbra s černobílým snímkem.

Maia.

Zvedla fotografii, držela ji v ruce a žasla, že Gabriel pokročil tak daleko, že si nechal obrázek z ultrazvuku zarámovat. Ztracená v myšlenkách tam stála a dívala se na něj, zdálo se, že celou věčnost.

„Našla jsi, co jsi hledala?“

Otočila se a spatřila Gabriela, jak se opírá o rám dveří, ruce založené na hrudníku, oblečený jen v tričku a pruhovaných boxerkách.

Díval se až trochu moc dlouho na nahé tělo, které jí prosvítalo mezi horními knoflíky košile, a na její ladné nohy. Pohlédl na rámeček a jeho výraz se změnil.

Julia rychle vrátila fotografii na stůl. „Omlouvám se.“

Gabriel vykročil směrem k ní. „Ještě jsem se nerozhodl, kam ho dát.“ Podíval se na obrázek. „Ale nechci ho nechávat v šuplíku.“

„Samozřejmě. Je to krásný rámeček,“ pobídla ho.

„Objevil jsem ho u Tiffanyho.“

Julia naklonila hlavu na stranu. „Jen ty můžeš koupit rámeček u Tiffanyho. Já bych šla do Walmartu.“

„Šel jsem k Tiffanymu za docela jiným účelem.“ Zkoumavě se na ni díval.

Srdce jí vynechalo. „Našel jsi, co jsi hledal?“

Teď se jeho oči propalovaly do jejích. „Přesně tak. Ale našel jsem to už dávno.“

Julia zamrkala, jako by byla v nějaké mlze, a on se sklonil dolů, aby ji políbil. Byl to pozoruhodný polibek. Jemně jí vzal tvář do obou dlaní a pak přiblížil rty k jejím, pevně je přitiskl k sobě, než začal se svými láskyplnými pohyby. Během okamžiku zapomněla, proč vlastně do pracovny šla.

Něžně ji laskal jazykem, vjel jí rukama do vlasů, až jí držel hlavu zezadu v dlaních. A když se odtáhl, políbil ji na obě tváře.

„Kéž bych tě znal celý svůj život. Přál bych si, aby všechno bylo jinak.“

„Teď jsme spolu.“

„To jsme, krásko. A v té mojí košili vypadáš nádherně.“ Hlas mu najednou zdrsněl. „Měl jsem v plánu vzít tě na snídani ven. Je tu za rohem malá cr?perie, která by se ti myslím líbila.“

S radostí ho vzala za ruku a nechala se odvést zpátky do ložnice, aby si dali společně sprchu a začali tak den.

Později odpoledne oba pracovali v jeho pracovně. Gabriel seděl u stolu a četl nějaký článek, zatímco Julia byla usazená v jeho červeném sametovém ušáku a kontrolovala si e-mail.

Milá Julie,

dlužím Ti omluvu. Je mi opravdu líto, že jsem Tě naštval, když jsem se s Tebou včera srazil. Nemyslel jsem to tak. Měl jsem o Tebe starost.

Pokud by sis potřebovala někdy s někým promluvit, stačí jen zvednout telefon.

Doufám, že pořád ještě můžeme být přátelé, Paul.

P.S.: Christa se vyptává, proč Tvoji diplomovou práci vede profesorka Pictonová.

Julia pohlédla na Gabriela a zjistila, že vypadá za svými brýlemi zamyšleně. Rychle naťukala odpověď.

Ahoj, Paule,

samozřejmě, že jsme pořád přátelé. Incident v Selinsgrove byl traumatizující a já se na něj snažím zapomenout.

Měla jsem se zmínit, že mě zachránil můj přítel – ve více než jednom významu.

Jednoho dne bych mu Tě ráda představila. Je úžasný.

Nejsem si jistá, proč Christu zajímá, kdo vede mou práci. Jsem jen studentka v magisterském programu.

Díky za upozornění.

V pondělí Ti dám do schránky na katedře vánoční dárek. Je to maličkost, ale doufám, že se Ti bude líbit.

A díky, Julia.

Katherine Pictonová žila zdrženlivý život. Vlastnila hezký dům v rezidenční čtvrti Annex v Torontu, která byla v dostupná v pěší vzdálenosti od univerzity. Léto obvykle trávila v Itálii a vánoční prázdniny v Anglii. A většinu zbylého času psala a publikovala články a monografie o Dantovi. Jinými slovy, žila život vážené staropanenské univerzitní profesorky, až na to, že nevlastnila zahradu, neměla milence ani houf koček. (Díkybohu.) Navzdory svému věku byla velmi žádaná, co se týče veřejných přednášek, a nejedna univerzita se ji pokoušela vylákat z důchodu příslibem extravagantních honorářů a skromným množstvím učebních povinností. Katherine by však raději prokopala Panamský průplav vlastníma holýma rukama a dobrovolně by trpěla žlutou zimnicí, než aby se musela vzdát času, který mohla věnovat výzkumu,

výměnou za kancelář v kampusu a fakultní schůze.

Takže když jí v lednu telefonoval Greg Matthews z Harvardské univerzity a nastínil jí možnost získání čestného místa na katedře dantovských studií, řekla mu přesně tohle.

Reagoval ohromeným mlčením, než ze sebe začal neohrabaně sypat další slova. „Ale profesorko Pictonová, mohli bychom to zařídit tak, abyste nemusela učit. Jediné, co byste musela udělat, by bylo odprezentovat pár přednášek za semestr, být přítomná v kampusu a převzít dohled nad několika doktorandy. To je vše.“

„Nechci stěhovat všechny své knihy,“ prohlásila Katherine.

„Najmeme stěhovací firmu.“

„Pomíchají mi je a bude trvat týdny, než je dám zase do pořádku.“

„Najmeme speciální stěhováky – takové, kteří jsou zvyklí stěhovat knihovny. Vezmou vaše knihy z regálu, zabalí je ve stejném pořadí a přesunou je do vašich polic tady v Cambridgi přesně tak, jak byly v Torontu. Nemusela byste dělat vůbec nic.“

„Stěhovací firmy nemají tušení, jak katalogizovat knihy,“ ušklíbla se. „Co když něco zpřeházejí? Mám ve své knihovně tisíce svazků a nemusela bych už nikdy najít ty, co dají jinam. A co kdyby něco ztratili? Některé z těch knih jsou nenahraditelné!“

„Profesorko Pictonová, pokud přijmete naše čestné místo, přijedu do Toronta a přestěhuji vaše knihy osobně.“

Katherine se na chvíli odmlčela, dokud si neuvědomila, že Greg mluví vážně. Pak vybuchla v salvě smíchu.

„Harvard se zdá velmi vstřícný.“

„Nemáte ani ponětí,“ zamumlal a doufal, že si to rozmyslí.

„Nemám zájem. Existuje spousta mladších, o kterých byste měl uvažovat namísto osmašedesátileté důchodkyně. A když už jsme u tématu vaší katedry, chtěla bych si s vámi promluvit o své magisterské studentce, Julii Mitchellové, a o tom, proč si myslím, že byste ji měli přijmout do vašeho doktorského studijního programu.“

Katherine strávila deset minut tím, že vysvětlovala Gregovi, proč od něj byla chyba, že nenabídl Julii předchozího roku dostatečné finanční prostředky. Potom ho profesorka Pictonová přesvědčovala, že je třeba, aby poskytl Julianne od příštího září lukrativní stipendium. Nakonec, když skončila se spíláním a poradila mu, jak efektivně dělat jeho práci vedoucího studijních záležitostí (což ve skutečnosti nebyla jeho práce), neprodleně zavěsila.

Greg zíral s nevěřícným výrazem na telefon ve své ruce.

Během posledního lednového týdne se Julia nacházela ve stavu beztíže, vznášela se na obláčku a byla šťastná. Díky moderní lékařské technice teď měla kůži na krku zase dokonalou. Odoperovaná jizva se zahojila a nikdo by nikdy nepoznal, že byla ocejchovaná. Terapie pokračovala dobře a stejně tak i její vztah s Gabrielem, i když ten se chvílemi zdál roztržitý a ona ho musela oslovit jménem, aby přitáhla jeho pozornost zpátky k sobě.

Právě dopila kávu na přátelském posezení s Paulem, během kterého diskutovali o Christině poslední dobou nevysvětlitelně dobré náladě, a byla na cestě do knihovny, když měla hovor, který by jí mohl změnit život. Greg Matthews jí nabídl od následujícího zimního semestru předběžné přijetí do doktorského studijního programu na katedře románských jazyků a literatury na Harvardu. Součástí bylo i velmi štědré stipendium.

Přijetí bylo podmíněno úspěšným dokončením magisterských studií na torontské univerzitě, ale jak profesor Matthews uvedl, vzhledem k jejím doporučujícím dopisům a zářné podpoře od profesorky Pictonové by Julia neměla mít se získáním titulu žádný problém. Profesor Matthews dychtil slyšet Juliin souhlas se svou nabídkou, ale bylo mu jasné, že většina studentů potřebuje trochu času, aby si to promyslela, a tak ji požádal, aby mu své rozhodnutí zatelefonovala do sedmi dnů.

Julii překvapilo, jak klidně a profesionálně zněl do telefonu její hlas. Ovšem, ona vlastně moc nemluvila. Když hovor skončil, nervózně napsala třesoucími se prsty Gabrielovi textovku.

Právě volali z Harvardu – chtějí mě. Podmíněno mým titulem. S láskou, J.

O několik minut později dostala odpověď.

Gratuluji, miláčku. Sejdeme se.

U mě – za hodinu? G.

Julia se usmála na iPhone, rychle vyřídila svoji pochůzku v knihovně a vydala se do budovy Manulife. Byla nadšená, ale i ustaraná. Na jednu stranu bylo přijetí na Harvard vrcholem jejích snů a tvrdé práce. Na druhou stranu znamenal Harvard odloučení od Gabriela.

Posílena slovy, kterými ji zahrnovala doktorka Nicole o tom, že má být sama k sobě laskavá, se Julia rozhodla dát si horkou sprchu,

aby si dopřála několik minut na rozmyšlenou. Nechala na stolku v hale, kam Gabriel obvykle dával klíče, vzkaz, šla dál a zařídila se v jeho prostorné koupelně jako doma. O patnáct minut později už pod sprchou téměř usínala.

„To je milý pohled,“ zašeptal Gabriel, když otevřel dveře do sprchy.

„Rozehřátá, vlhká a nahá Julianne.“

„Je tu místo i pro žhavého, vlhkého a nahého Gabriela,“ odpověděla a chytila ho za ruku.

Usmál se. „Teď ne. Měli bychom oslavovat. Kam bys chtěla jít na večeři?“

Bývaly doby, kdy by Julia Gabrielův návrh přijala, jen aby mu udělala radost. Ale tentokrát promluvila. „Nemůžeme prostě zůstat tady? Nechci kolem sebe davy lidí.“

„Samozřejmě. Nech mě se převléknout. Hned budu zpátky.“

Než se Gabriel vrátil, stála Julia uprostřed koupelny, zabalená do osušky.

Podal jí sklenku šampaňského a pak si přiťukli.

„Mám něco, co ti musím dát,“ řekl a zmizel v ložnici. O chvilku později se vrátil s čímsi karmínovým v ruce. Pozvedl to tak, aby si mohla přečíst nápis na přední straně.

„Byla moje. Rád bych, abys ji měla.“ Vzal jí skleničku z ruky a položil ji vedle sebe na umyvadlový pult a pak zatáhl za její osušku, až spadla na zem.

Julia si natáhla přes hlavu harvardskou mikinu s kapucí a zůstala tam stát skoro jako nějaká nahá členka univerzitního sesterstva, která právě vylezla z postele svého přítele.

„Nádhera,“ zašeptal, přitáhl si ji do náruče a nadšeně ji políbil. „Je to celkem úspěch a vím, jak ses kvůli němu nadřela. Jsem na tebe pyšný.“ Ta slova téměř vehnala Julii slzy do očí, protože kromě Grace jí nikdo nikdy neřekl, že je ni na hrdý. Nebo na její úspěchy. „Děkuji.

Jsi si jistý, že se chceš se svou mikinou rozloučit?“

„Samozřejmě, ty moje chytré děvče.“

„Ještě jsem se nerozhodla, jestli mám jejich nabídku přijmout, nebo ne.“

„Cože?“ Odtáhl se a jeho výraz ve tváři se změnil. Teď se mračil.

„Volali mi teprve dnes. Mám týden, abych se rozhodla.“

„O čem se chceš rozhodovat? Byla bys blázen, kdybys to nepřijala!“

Pohrávala si s rukama. Myslela si, že Gabriel bude z myšlenky na jejich odloučení smutný. Nečekala, že by mohl být tak nadšený.

Začal přecházet v koupelně sem a tam. „Oni ti nenabídli dost peněz? Protože víš, že všechny náklady uhradím. Koupím ti byt blízko Harvard Square, pro Boha živého.“

„Nechci, abys mě vydržoval.“

„O čem to mluvíš?“ Otočil hlavu a ostře se na ni zadíval.

Julia narovnala ramena a zvedla bradu. „Chci si to platit sama.“ Gabriel frustrovaně zasténal a vzal její obličej do dlaní. „Julianne,

my si nikdy nebudeme rovni. Ty jsi lepší než já.“

Díval se na ni a ta jeho upřímnost mu vnesla do modrých očí zvláštní světlo. Pak ji políbil a přitáhl si ji k hrudi. „Mám víc neřestí a víc peněz. Odmítám se s tebou podělit o své nectnosti, ale moje peníze jsou tvé. Vezmi si je.“

„Já je nechci.“

„Pak mi dovol zařídit ti úvěr. Prosím, nezahazuj tu příležitost.

Prosím. Tak tvrdě jsi kvůli tomu pracovala.“

„Peníze nejsou problém. Greg Matthews mi nabídl velmi štědré stipendium, což bude víc než dost, aby to pokrylo moje výdaje.“

Uchopila lem své mikiny a stahovala si ji níž ve snaze zakrýt víc ze svého nahého těla. „Bojím se, co se s námi stane, pokud tam půjdu.“

„Chceš tam?“

„Ano. Ale nechci o tebe přijít.“

„Proč bys o mě měla přijít?“

Zabořila mu tvář do hrudi. „Vztahy na dálku nejsou lehké. A ty jsi velmi hezký. Spousta žen se bude snažit zabrat moje místo.“

Zamračil se. „Nemám zájem o spoustu žen. Mám zájem o tebe. Už jsem požádal o akademické volno. Pokud by to nevyšlo, můžu si vzít neplacenou dovolenou. Nebylo by na škodu strávit rok na Harvardu a dokončit svou knihu. Mohli bychom jet společně a já bych tím ušetřil nějaký čas, abych přišel na to, co dělat dál.“

„Nemůžu tě nechat to udělat. Tvoje kariéra je tady.“

„Akademici si berou volno pořád. Zeptej se Katherine.“

„A co když mě začneš nesnášet?“ zeptala se.

„Je mnohem pravděpodobnější, že začneš nesnášet ty mě – být svázána se starším mužem, když bys mohla randit s kluky svého věku. A ještě k tomu se starším mužem, který je sobecký a všechno – zná – líp a nedokáže tě přestat komandovat.“

Julia zvedla oči v sloup. „Muž, kterého miluji, není ta osoba, kterou jsi popsal. Teď už ne. Kromě toho, mezi námi je věkový rozdíl jen deset let.“

Sarkasticky se usmál. „Děkuji. Nemusíme žít společně, pokud nechceš. Budu tvůj soused. Ovšem, jestli nechceš, abych jel…“ Polkl a čekal na její odpověď.

Julia se mu vrhla kolem krku. „Samozřejmě že chci, abys jel se mnou.“

„Dobře,“ zašeptal a odtáhl ji do ložnice.

Poté co se Julia následujícího dne vrátila do svého bytu, Gabriel strávil odpoledne ve své pracovně. Zrovna se jí chystal zavolat, aby se zeptal, jestli nechce zajít na společnou večeři, když mu zazvonil telefon. Zjistil, že to je Paulina, a odmítl hovor.

O pár minut později zazvonil jeho domácí telefon. Zvláštním tónem, který oznamoval, že hovor je z přízemí od ostrahy domu.

„Ano?“

„Profesore Emersone, je tu žena, která říká, že vás musí vidět.“

„Její jméno?“

„Paulina Gruscheva.“

Gabriel zaklel. „Řekněte jí, ať jde pryč.“

Pracovník ostrahy ztišil hlas. „Samozřejmě, pane profesore. Ale měl byste vědět, že se zdá být rozčilená. A vykřikuje vaše jméno čím dál hlasitěji.“

„Fajn,“ vyštěkl. „Vyřiďte jí, že tam budu hned.“

Gabriel popadl klíče, vyšel z bytu a s nadávkami zamířil k výtahu.

17. kapitola

S úlevou, kterou přineslo její předběžné přijetí na Harvard, byla Julia schopná zdvojnásobit pracovní úsilí na své diplomové práci. Když byli s Gabrielem od sebe, neúnavně pracovala, trávila hodiny a hodiny v knihovně nebo ve svém bytě a psala.

Za odměnu se ji Gabriel rozhodl vzít na valentýnský víkend do Belize. Měla to být oslava lásky, Juliina přijetí na Harvard a ještě dalších věcí, se kterými se jí Gabriel ještě nebyl připraven svěřit.

V den odjezdu stála Julia na verandě svého domu a dívala se do schránky. Našla dopis z Harvardu, který okamžitě otevřela. Byla to formální nabídka doktorského studia a zahrnovala i podmínky jejího podmínečného přijetí a stipendia.

Našla také malou obálku se znakem torontské univerzity. Nad adresou odesílatele byla vytištěna slova Kancelář děkana pro studijní záležitosti. Rychle ji roztrhla a přečetla si obsah. Pak odtáhla svoje zavazadla na Bloor Street, mávla na taxík a nechala se odvézt do Gabrielova bytu.

Vletěla do haly, proběhla kolem recepce do výtahu, který ji zavezl do jeho podlaží. Překlopýtala chodbou a otevřela si vlastním klíčem.

„Miláčku?“ Gabriel přišel s úsměvem na rtech ke dveřím. „Jsi tu brzy. Jsem polichocen, že beze mě nedokážeš vydržet.“

Odstrčila jeho napřažené paže a vrazila mu do ruky jeden z dopisů.

„Co je tohle?“ Pohlédl na dopis.

5. února 2010,

Kancelář děkana pro studijní záležitosti Univerzita Toronto

Toronto, Kanada

Vážená slečno Julie Mitchellová,

byla podána stížnost, která prohlašuje, že jste porušila Kodex chování Univerzity Toronto v akademických záležitostech. V souvislosti s touto stížností Vás žádáme, abyste se dostavila osobně do kanceláře děkana dne 19. února 2010 k předběžné schůzce. Přítomen bude také vedoucí katedry italských studií profesor Jeremy Martin.

K tomuto řízení Vás může doprovázet jedna osoba. Tato osoba může být zástupce Studentské asociace, člen rodiny nebo přítel, nebo právník.

Toto setkání je určeno pouze pro informativní účely a nenahrazuje slyšení, stejně tak Kancelář děkana nezaujímá žádné stanovisko k oprávněnosti stížnosti.

Prosím potvrďte přijetí tohoto oznámení a souhlas se schůzkou. V případě Vaší nepřítomnosti začne vyšetřování stížnosti automaticky.

Upřímně Váš David Aras, PhD.

Děkan pro studijní záležitosti

Gabriel shlédl do Juliiných vyděšených očí a snažil se najít slova, kterými by ji ujistil, že se nemá čeho bát – ale nedokázal to.

18. kapitola

Julia na okamžik spatřila, jak se v Gabrielových očích mihl strach. Nebylo nic děsivějšího než pohled na vystrašeného

Gabriela.

Pomohl jí sundat kabát a vyzval ji, aby se posadila do rudého křesla vedle krbu. Pomocí tlačítka nechal rozhořet plameny v krbu a přešel do vedlejší místnosti. Julia se opřela v křesle a složila tvář do dlaní.

„Vypij to,“ šťouchl ji sklenicí do ruky.

„Co to je?“

„Laphroaig. Skotská.“

„Víš, že tyhle věci nemám ráda.“

„Jenom doušek, aby ti otupěly hrany.“

Naklonila křišťálovou sklenici ke rtům, napila se a okamžitě ucítila v ústech a v krku pálení alkoholu. Divoce se rozkašlala a podala mu sklenici zpátky. Vypil zbytek whisky a posadil se na pohovku naproti ní.

„Co je ,Kodex chování v akademických záležitostech‘?“ zeptala se.

„Je to politika, která postihuje jakýkoliv druh akademických selhání – podvádění, plagiátorství, podvody, a tak dále.“

„Proč by mě někdo nahlásil pro akademický podvod?“ Gabriel si protřel tvář. „Nemám zdání.“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě! Myslíš, že bych to před tebou tajil?“

„Něco přede mnou tajíš. Tu noc, kdy jsi tak pozdě pracoval ve své pracovně, jsi mi neřekl, co jsi…“

„Pracoval jsem na žádosti o místo,“ přerušil ji. „Ten večer, co jsme šli společně na večeři do Auberge, mi volal Greg Matthews. Vyzval mě, abych požádal o čestné místo na Harvardu, ale řekl mi, že potřebují, abych dodal své portfolio ihned. Připravit ho mi trvalo déle, než jsem čekal.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

Odvrátil oči. „Nechtěl jsem, aby sis dělala velké naděje. Šance, že bych tu práci dostal, jsou mizivé. Nejsem řádným profesorem a oni bezpochyby přijímají spíše starší lidi. Ale musel jsem to zkusit – kvůli tobě.“

„Přála bych si, abys mi to byl řekl. Představovala jsem si všechno možné.“

Stočil své oči k ní. „Myslel jsem si, že mi věříš.“

„Samozřejmě že ti věřím. To ženám kolem tebe nedůvěřuju.“

„Neměl jsem držet svou žádost v tajnosti.“ Zašoupal nohama.

„Nechtěl jsem tě zklamat, kdybych tu pozici nedostal.“

„Ty mě nemůžeš zklamat, Gabrieli, hlavně pokud přede mnou nebudeš nic tajit.“

Ušklíbl se a zmizel do jídelny. Když se vrátil, usrkával z další sklenice se štědrým obsahem skotské.

„Tento týden mám schůzku s Jeremym. Mohl bych se ho na tebe zeptat.“

Zavrtěla hlavou. „Radši bys od toho měl zůstat stranou.“

„Máš nějakou představu, co by to mohlo být za stížnost?“

„Od té doby, co mě sem přijali, jsem nedělala nic jiného, než že jsem chodila do školy a pracovala na svých úkolech. Vyjma několika konfliktů s Christou a té srážky s profesorkou Bolest – s profesorkou Singerovou. Myslíš si, že ona…?“

Vypadalo to, že Gabriel o té možnosti na okamžik uvažuje.

„To si nemyslím. Minulý rok musela před vyšetřovací komisi, když na ni podal stížnost Paul Norris. Jsem si jistý, že by se před nimi nechtěla znovu ukazovat. Ona není jednou z tvých vyučujících, tak jak by mohla vědět něco o tvé akademické práci?“

„To by nemohla.“ Julia se odmlčela a přes její hezkou tvář přeběhl výraz hrůzy. „Nemyslíš, že mě kvůli něčemu nahlásila Katherine Pictonová, že ne?“

„Ne. To by neudělala, aniž by to nejdřív projednala s tebou. A ze zdvořilosti by mi zavolala.“

„Jaké jsou sankce za akademické přestupky?“

„Záleží na závažnosti toho přestupku. Mohli by tě pokárat, nebo neklasifikovat ze zadání nebo kurzu. V krajních případech tě mohou vyloučit.“

Julia se roztřeseně nadechla. Kdyby byla vyloučena, nemohla by získat magisterský titul. A to by znamenalo, že Harvard…

Gabriel na ni upřel svůj pohled. „Mohl by to být Paul?“

„Ne. Chce mi pomáhat, ne mi ubližovat.“

„Prznitel andělů,“ zamumlal Gabriel.

„A co Christa?“

Zavrtěl se na kožené pohovce. „To je možné.“ Julia přimhouřila oči. „Co mi tajíš?“

„Vždyť víš, že je to potížistka.“

„Co se to děje s Christou, Gabrieli? Řekni mi to.“

Vstal a začal přecházet před krbem. „Nechci o tom mluvit.“ Julia popadla dopis od děkana a vydala se do haly.

„Počkej, co to děláš?“ utíkal za ní.

„Varovala jsem tě, abys mi nelhal. Myslím, že jsem měla být přesnější a říct ti, abys nebyl ani vyhýbavý.“ Vzala si kabát ze šatny a spěšně si ho natáhla.

„Neodcházej.“

Planoucíma očima se na něj podívala. „Tak mi řekni o Christě.“ Přitiskl si dlaně na oči. „Fajn.“

Gabriel jí pomohl sundat kabát a doprovodil ji zpět do obývacího pokoje. Odmítla si sednout, raději zůstala stát před krbem, ruce překřížené na hrudi.

„Vydírá tě Christa? Je tohle důvod, proč jsi schválil její návrh práce?“

„Ne tak docela.“

„Ven s tím, Gabrieli.“

Odvrátil se od ní a zadíval se z okna na torontský obzor. „Christa Petersonová mě obvinila ze sexuálního obtěžování.“

19. kapitola

Julia zírala na Gabriela s vytřeštěnýma očima. „Cože?“

„Christa podala v kanceláři stížnost pro sexuální obtěžování a odtamtud ji postoupili Jeremymu. To proto se s ním mám příští

týden sejít.“

Roztřeseně se svezla do rudého sametového křesla. „Kdy jsi na to přišel?“

Gabrielovi přeskočil na hraně čelisti sval. „Volal mi před pár dny.“

„Před pár dny?“ Zaťala zuby. „Jak dlouho jsi hodlal čekat, než bys mi to řekl?“

„Nechtěl jsem zničit náš výlet do Belize. Chystal jsem se ti to říct po tom, co se vrátíme. Přísahám.“

Julia se na něj rozzlobeně podívala. „Myslela jsem, že před sebou nemáme tajemství.“

„To není tajemství – jen jsem chtěl, aby sis pár dní odpočinula, než ti sdělím špatné zprávy.“ S povzdechem se otočil čelem k ní.

„Proč by tě Christa obviňovala z obtěžování? To ona obtěžovala tebe!“

„Neznám podrobnosti toho obvinění. Měl jsem tu stížnost podat sám, ale nechtěl jsem vzbuzovat nežádoucí pozornost.“

„Co budeme dělat?“

Gabriel odhodlaně zíral do ohně. „Zavolám svému právníkovi a postaráme se, aby byla obě ta obvinění vyřízena. A to rychle.“

Julia vstala, objala ho rukama kolem pasu a zabořila si tvář do jeho svetru.

„Co se děje teď, Emersone? Jsem v posteli s mladou žhavou advokátní koncipientkou od konkurence.“ John Green mu zvedl hovor a doprovázely ho zvuky jekotu a pronikavého chichotání.

„Tak si ty kalhoty zase zapni, Johne. Chvíli to zabere.“

Právník zaklel a pak přikryl telefon jednou rukou. „Nikam nechoď, zlatíčko,“ oslovil svou živou nafukovací pannu, než se uchýlil do koupelny oblečený jen ve svých rudých slipech.

„Pokud jde o to tvoje obvinění ze sexuálního obtěžování, tak už jsem v obraze. Nemusíš mě s tím otravovat. Zrovna jsem se chystal na nejlepší sex ve svém životě.“

„Potřebuji s tebou mluvit o něčem dalším.“ Gabriel mu krátce shrnul obsah Juliina dopisu od děkana.

„Nemůžu tvé přítelkyni pomoci.“

Gabriel začal prskat a něco namítal, ale John ho neposlouchal.

„Poslouchej, jestli tě popotahují kvůli sexuálnímu obtěžování a tvou koč – ehm – přítelkyni kvůli nějakému akademickému přestupku, vsadím své porsche na to, že ty dvě stížnosti spolu souvisí. Řekl jsi jí, aby se o tobě během svého rozhovoru s děkanem nezmiňovala?“

Gabriel zaskřípal zuby. „Ne.“

„No, to bys měl. Nemáš zapotřebí být skrze ni do něčeho zatažený.

Máš svých starostí dost.“

Profesor se děsivě pomalu nadechl a zase vydechl.

„Nemám ve zvyku nechávat své přátele na holičkách, tím méně Julianne. Je to jasné? Nebo si mám najít nového právníka?“

„Fajn. Ale potřebuje svého vlastního obhájce. Pokud spolu tyhle dvě věci souvisí, je pravděpodobné, že tím pro mě vznikne střet zájmů. A myslím, že by univerzitě začalo být podezřelé, kdybych vás zastupoval oba.“

„Fajn,“ odsekl Gabriel. „Koho mi doporučuješ?“

John se na chvíli zamyslel. „Já bych byl pro Sorayu Harandi. Pracuje pro jednu z firem na Bay Street a v minulosti už zastupovala člena fakulty proti univerzitě. Před pár lety jsme spolu něco měli a ona mě teď k smrti nenávidí. Ale je dobrá v tom, co dělá.“

Zavrčel do telefonu, zřejmě sáhl po svém BlackBerry. „Přepošlu ti na ni kontakt. Řekni své přítelkyni, aby zavolala do Sorayiny kanceláře a vysvětlila její asistentce situaci. Jsem si jistý, že po té příležitosti skočí.“

„Jaká je pravděpodobnost, že by ty stížnosti skončily – s negativními důsledky?“

„Nemám tušení. Je možné, že univerzita provede šetření a obě stížnosti zamítne. Ale rozhodně ji tam nenech jít bez právníka, jinak by se to mohlo celé zvrtnout a kousnout vás to do prdele.“

„Díky, Johne,“ odpověděl Gabriel sarkasticky.

„Mezitím bych rád, abys mi sestavil seznam všeho – a tím myslím opravdu všeho –, co by mohlo s tím obviněním z obtěžování souviset.

Jakýkoliv druh důkazů, které by mohla vytáhnout. E-maily, textovky, vzkazy a fotky. Všechno mi to pošli a já se na to podívám. A pošli mi i věci, týkající se tvé přítelkyně.

Nejsem rád, že musím říct ‚Já jsem ti to říkal‘, Gabrieli. Ale říkal jsem to. Univerzita zastává politiku nulové tolerance vůči vztahům se studenty, což znamená, že mohou tvoji přítelkyni vyloučit a tebe vyhodit. Doufejme, že spolu ty dvě stížnosti nesouvisí a že ji někdo nahlásil jen kvůli tomu, že nevrátila knížky do knihovny.“

„Vždy je pro mě potěšením s tebou mluvit,“ pronesl Gabriel ledovým tónem.

„Kdybys nemyslel ptákem, nemusel bys se mnou mluvit. Jen doufám, že ta tvoje přítelkyně za to stojí, protože jestli se to celý posere, tak to vypadá, že tě ta píchačka přijde náramně draho.“

Než se John vůbec stačil rozloučit, Gabriel mrštil telefonem o zeď a sledoval, jak se roztříštil na několik velkých kusů, které se rozletěly po podlaze. Pak se několikrát zhluboka nadechl, aby dokázal přesvědčit Julii, že si prostě mohou užít svoje volno.

Téhož odpoledne seděl děkan David Aras ve své kanceláři na St. George Street a překvapeně zíral na svůj telefon. Jeho sekretářka bývala v prosévání jemu přepojovaných telefonátů obvykle lepší. Ale profesorka Katherine Pictonová byla, když už nic jiného, pěkně neodbytná, a obvykle dosáhla všeho, co chtěla. V tomto případě to byl rozhovor s děkanem torontské univerzity.

Zvedl sluchátko a stiskl tlačítko. „Dobrý den, profesorko Pictonová. Čemu vděčím za to potěšení?“

„Vůbec to není potěšení, Davide. Chci vědět, proč jsem obdržela od vaší kanceláře dopis, ve kterém požadujete, abych se dostavila k výpovědi v jednom z těch vašich stalinistických řízení.“

David sevřel rty, aby odolal nutkání jí tu kousavost vrátit. Byla to proslulá profesorka, byla stará a byla to žena. Nehodlal jí nadávat.

(Vyjma v litevštině. Možná.)

„Musím vám položit pár otázek. Bude to trvat deset minut, maximálně, a pak budete mít klid,“ odpověděl klidně.

„Nesmysl. Deset minut mi v zimě zabere jen sejít ze schodů u mého domu. A bude trvat celou věčnost, než dojdu do vaší kanceláře. Chci vědět, kvůli čemu jsem byla předvolána a proč, nebo nepřijdu. Všichni nemůžeme trávit svá odpoledne s asistentkami, které za nás berou telefony a vaří nám kávu, abychom mohli vymýšlet způsoby, jak ostatním ztrpčovat životy.“

Děkan si odkašlal.

„Byla podána stížnost na magisterskou studentku, která je pod vaším dohledem.“

„Na slečnu Mitchellovou? Jaká stížnost?“

Velmi decentním způsobem jí vysvětlil povahu stížnosti, kterou obdržel.

„To je neslýchané! Už jste se s ní setkal?“

„Ne.“

„Tahle stížnost je absurdní, podaná proti nevinné a tvrdě pracující studentce ženského pohlaví. A cítím se povinna vám připomenout,

Davide, že to není poprvé, kdy byla úspěšná magisterská studentka očerněna v univerzitním řízení.“

„Jsem si toho dobře vědom. Ale jsou tu související záležitosti, o kterých nejsem oprávněn s vámi otevřeně diskutovat. Chci si s vámi jen promluvit o vašich stycích se slečnou Mitchellovou. To je vše.“

„Nehodlám se propůjčit k tomu, abych dodala jakoukoliv důvěryhodnost k honu na čarodějnice, namířenému proti mé magisterské studentce.“

David se na ni do telefonu zamračil. „Bez vašeho svědectví je docela dobře možné, že by mohlo dojít k těžké nespravedlnosti. Vy byste mohla být přesně to, co potřebujeme, abychom jméno slečny Mitchellové očistili.“

„Pitomost! Je vaše zodpovědnost dohlédnout, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Jsem překvapená, že jste tu stížnost vůbec vzal vážně. Velmi překvapená. A přestaňte se mračit, Davide. Přímo slyším, jak trucujete, a ani trochu se mi to nelíbí.“

Děkan potlačil litevskou kletbu. „Profesorko Pictonová, odmítáte odpovědět na moje otázky?“

„Trpíte nedoslýchavostí? Nebo jste na tom vašem tažení za administrativní mocí ztratil svůj intelekt? Řekla jsem, že odmítám spolupracovat. Už pro univerzitu nepracuji. Jsem v důchodu. Kromě toho hodlám tuto záležitost otevřít dnes večer na slavnostní večeři v rektorově domě. Jsem si jistá, že se on i jeho hosté budou velmi zajímat o to, jak pracuje administrativa jeho vlastní univerzity.

A mimochodem, ten večírek se pořádá na počest Marie Aspreyové, slavné autorky románů. Vím, že jako zdejší absolventka jeví vášnivý

zájem o dění na své alma mater, zejména o patriarchální machinace. Zajímalo by mě, co s tím udělá?“

A s tím profesorka Pictonová zavěsila.

Když Gabriel a Julia konečně dorazili do rekreačního střediska Turtle Inn v Belize, bylo už pozdě v noci a hvězdy z nebe zmizely. Julia si prohlížela jejich ubytování – soukromou chatu na odlehlé pláži –, zatímco Gabriel jednal s pokojovou službou.

Stěny byly sněhově bílé, výjimkou byla pouze řada vysokých, týkových panelů, které se daly složit jako harmonika a otevřely tak prostor ven na krytou verandu. Stropy byly z bambusu a došků a ve středu místnosti stála velká postel, zahalená v moskytiéře. Julii ale mnohem víc zaujal sprchový kout s vanou, které byly umístěné pod širým nebem na boční verandě.

Zatímco se Gabriel po telefonu dohadoval s kuchyňským personálem, Julia rychle vyklouzla z šatů a dala si sprchu. Prostor nebyl úplně uzavřený a poskytoval koupajícímu se výhled na oceán. Ale protože byla tma a chata stála na soukromé pláži, nebylo možné, aby ji někdo překvapil, s výjimkou jejího milence.

„Večeře dorazí asi za hodinu. Je mi líto, že to bude trvat tak dlouho.“ Gabriel si olízl rty, když spatřil Julii zahalenou jen v županu.

On se naproti tomu převlékl do bílé plátěné košile, kterou si nechal z velké části rozepnutou, s rukávy vyhrnutými na předlok-

tí, a khaki kalhot se založenými nohavicemi, jež odhalovaly jeho bosé nohy.

(Mimochodem, je třeba poznamenat, že i jeho chodidla byla atraktivní.)

„Chtěla by ses se mnou projít po pláži?“

„Myslím, že bych raději dělala něco jiného.“ S úsměvem ho zatáhla směrem k posteli a jemně do něj strčila, aby si na ni sedl.

Chytil ji za pásek od županu. „Já bych se spokojil jen s odpočinkem. Byla to dlouhá cesta.“ Jeho tvář prozrazovala, že to myslí vážně, což ji poněkud překvapilo.

„Chybíš mi.“ Ztišila svůj hlas do hrdelního šepotu.

Přitáhl si ji mezi kolena a posunul ruce, až mu spočinuly na jejím pozadí. „Mohli bychom si před večeří zdřímnout. Není kam spěchat.“ Zvedla oči v sloup. „Gabrieli, chci, aby ses se mnou miloval. Pokud říkáš ne, prostě mi to řekni.“

Věnoval jí velice široký a potěšený úsměv. „Vám bych nikdy neřekl ne, slečno Mitchellová.“

„To je dobře. Dejte mi pět minut, profesore Emersone.“

Položil se na záda, nohy stále na podlaze. Juliina nově nalezená sebejistota byla neuvěřitelně svůdná. Jedinou větou ho vzrušila natolik, že už teď trpěl.

Zdálo se to jako věčnost, ale opravdu to bylo jen o pár minut později, když se vynořila z koupelny, zahalená v jeho vánočním dárku. Černý satén zvýrazňoval její narůžovělou smetanovou pokožku, zatímco korzet sám o sobě zvedal její ňadra, takže vypadala plnější, a zeštíhloval její pas. Gabriel se nedovedl ubránit obdivu

k těm nádherným přesýpacím hodinám, ve které se teď změnila Juliina postava.

Jeho oči hladově sledovaly ten nejmenší náznak černých krajkových kalhotek, doplněných černými hedvábnými punčochami, připnutými k podvazkovému pasu, až nakonec doputovaly ke skvostnému páru černých lodiček na vysokém jehlovém podpatku, které korunovaly její nohy.

Gabriel málem dostal infarkt už jen z pohledu na ty boty.

„Bonsoir, Professeur. Vous allez bien?“ zapředla Julia.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, proč zvolila právě tento jazyk, tak moc byl okouzlen její postavou a obuví.

Julia měla na sobě jeho baret.

Když se jeho oči konečně setkaly s jejími, viděla, jak ztěžka polkl. Provokativně na něj našpulila rty, sundala si pokrývku hlavy a hodila ji po něm. Poté co ji odložil stranou, velmi pomalu vykročila k posteli.

„Můj vánoční dárek se mi vážně moc líbí, profesore.“ Gabriel polkl, nebyl schopen slova.

„Viděl jste ho zezadu?“ Otočila se v bocích a přes rameno se na něj podívala.

Natáhl prst, aby se mohl dotknout šněrování korzetu, a pak sjel dolů ke kalhotkám, které přetínaly její prostořeký zadek.

„Dost škádlení, slečno Mitchellová. Pojďte sem.“ Přitáhl si ji k sobě a spojil jejich ústa v mocném polibku.

„Dám si načas, abych si ten dárek rozbalil – s výjimkou bot. Pro tvoje dobro doufám, že jsou pohodlné.“

Po deseti minutách klepání na dveře musel vzít poslíček pokojové služby večeři zpátky do kuchyně a čekat na další pokyny.

Nikdy se jich nedočkal.

Dlouho po půlnoci se ve vzduchu vznášela nádherná skladba z Gabrielova nového playlistu, který zahrnoval i písně Sarah McLachlan, Stinga a Matthewa Barbera. Julia ležela na břiše uprostřed změti povlečení, ospalá a uspokojená. Záda měla odhalená až ke dvěma jamkám nad křivkami pozadí.

Gabriel jí rafinovaně přehodil přes zadek cíp prostěradla a vytáhl svůj fotoaparát. Stál u postele, pořizoval snímek za snímkem, dokud nezívla a neprotáhla se jako rozespalá kočka.

„Jsi nádherná,“ řekl a odložil foťák stranou, aby si mohl sednout vedle ní. Když jí začal přejíždět dlouhými prsty po zádech, zvedla k němu široce otevřené, šťastné oči a smutně se usmála. „Když něco miluješ,

nevidíš, jaké to má nedostatky.“

„To je pravda, řekl bych. Ale ty jsi krásná.“

Přetočila se, aby na něj lépe viděla, a objala rukama polštář. „Láska věci zkrášluje.“

Gabrielových rtů se zmocnilo známé sevření. Jeho ruka se zastavila nízko na jejích zádech, právě nad těmi důlky.

Vyčetla mu z ní nevyslovenou otázku. „Ano, Gabrieli, jsi pro mě krásný. Čím víc tě znám, tím víc vidím, kdo opravdu jsi, a tím krásnějším se stáváš.“

Políbil ji, lehounkým vděčným polibkem jako dospívající nápadník, a prsty jí pročísl dlouhé hnědé vlasy. „Děkuji. Máš hlad, že ano?“

„Ano.“

Podíval se na dveře. „Myslím, že jsme propásli večeři, protože jsme hodovali – ach – na něčem jiném.“

„A že to byly hody, profesore! Alespoň je tu košík s ovocem.“ Posadila se, omotala si kolem těla prostěradlo a on zatím přešel k velkému koši, který trůnil na konferenčním stolku. Našel v kuchyňce švýcarský armádní nůž, změnil hudbu a přinesl s sebou do postele mango.

„Chtěl jsem, aby ta píseň odpovídala ovoci,“ řekl a modré oči mu zářily. „Teď si zase lehni.“

Cítila, jak se jí začíná zrychlovat tep.

„Tohle nepotřebuješ.“ Drze jí stáhl prostěradlo. Teď byli oba nazí.

„Kdo to zpívá?“

„Bruce Cockburn.“

Začal pomalu krájet mango a jeho oči bloudily po Juliině těle. Vrhla na něj tázavý pohled. „Nahý oběd?“

„Spíš nahá půlnoční svačinka.“

Hbitými prsty odřízl malý kousek ovoce a z rukou mu ukápla šťáva na její břicho. Zvedla obočí.

„Hmmm.“ S rozpustilým výrazem se zadíval na ty kapky. „Budu se o to muset postarat.“

Otevřela ústa a on se naklonil, aby ji nakrmil. „Máš krmení jako fetiš,“ řekla, olízla si rty a nadzvedla se pro další sousto.

Uctivě se k ní sklonil a jazykem slízl šťávu z jejího břicha. „Prosím?“ zeptal se.

Julia nesouvisle zasténala.

„To není ani tak fetiš, jako spíš čin, který mi dělá radost. Rád se o tebe starám a ve sdílení jídla s milovaným člověkem je něco smyslného.“ Vyhnul se jejím rtům, aby ji políbil na rameno, a špičkou jazyka tak ochutnal její kůži. Odtáhl se a ukrojil další plátek ovoce. Pár kapek dopadlo jako tekutý sluneční svit na její levé ňadro.

„Sakra. Odpusť mi můj nepořádek.“

Přejel jí lepkavou rukou po žebrech, poškádlil jednu ze svých oblíbených erotogenních zón a pak se přisál rty k její hrudi.

„Ty mě zabiješ,“ vypravila ze sebe, když jeho vlhká ústa našla její bradavku.

„Myslím, že si vzpomínám, jak jsem jednou řekl totéž. A tys‘ mi slíbila, že to bude sladká smrt.“

Julia otevřela ústa, aby naznačila ochotu přijmout další kousek.

„Měla jsem říci spíš lepkavá.“

Položil jí kus manga na jazyk a palcem jí pohladil spodní ret.

„Už jsem na to myslel. Neboj se.“

Bez varování se pohnula a posadila se mu obkročmo na klín, vzala do dlaní jeho tvář a přitáhla si ho k sobě. Chvíli se vášnivě líbali, pak mu vzala mango i nůž z ruky a svůdně si vložila další kousek do úst.

Probodl ji planoucím pohledem, přiblížil k ní rty a zatahal za ten kousek ovoce svými zuby.

„Mmmmm,“ zavrněla. „Mimochodem, nemyslím si, že jsem kdy viděla ten záznam z bezpečnostní kamery z naší schůzky v muzeu.“

Jemně zmáčkla kus manga nad jeho hrudníkem a začala líbat a sát stezku, kudy stékaly kapky.

„Ach… ach…“ Gabriel měl problém najít slova. „Viděl jsem ho. Je to docela žhavé.“

„Opravdu?“ Posadila se na paty, líně před ním dojedla kousek ovoce a pomalu si olizovala prsty.

„Ukážu ti ho později.“ Přitáhl si ji do těsného objetí a rukama jí přejížděl po zádech nahoru a dolů. Pak, když už to nemohl dál vydržet, odhodil všechno stranou, aby ji mohl zvednout do náruče.

„Kam jdeme?“ zeptala se, mírně zděšená.

„Na pláž.“

„Ale my jsme nazí.“

„Máme soukromou pláž.“ Políbil ji na špičku nosu a odnesl ji k vodě.

„Někdo nás uvidí,“ protestovala, když vstoupil do moře.

„Svítí jen malý srpek měsíce. Každý, kdo by sem přišel, by spatřil jen tvou siluetu. A co na tom?“

Líbal ji dlouho a důkladně, svými rty uctíval její tvář a krk a nechal je omývat jemným přílivem. Pak ji postavil na nohy, aby k sobě mohl přitisknout každý centimetr jejího těla.

„Vidíš, jak do sebe zapadáme?“ Jeho hlas zněl naléhavě. „Dokonale se k sobě hodíme.“

Nabírali do dlaní slanou vodu a omývali jeden druhého. Julia si nemohla pomoci, naklonila se, políbila ho na jeho tetování a libovala si, jak se chuť moře smísila s příchutí jeho kůže.

Začal ji líbat na krku a ona cítila, jak se proti ní usmívá. „Viděla jsi někdy film Odsud až na věčnost?“

„Ne.“

„Pak ti ho musím ukázat.“ Vzal ji za ruku a vedl ji ke břehu, kde se položil zády do písku. „Prosím,“ pokynul jí a ukázal, že si má lehnout na něj.

„Tady?“ Srdce se jí divoce rozbušilo v hrudi.

„Ano, tady. Chci být v tobě, ale nechci, aby ti písek rozedřel kůži.“ Gabriel si ji přitáhl dolů a jeho ústa dychtivě vyhledala ta její, zatímco jim kolem nohou něžně šplouchaly vlnky. Když vykřikli rozkoší, bledý měsíc se usmíval.

Následujícího rána se přes jejich území přehnala tropická bouře. Zatímco do střechy chaty bubnovaly dešťové kapky, dvojice se pomalu milovala v posteli pod sítí moskytiéry. Sladili svůj rytmus s ustáleným tancem deště.

Když byli oba blahem bez sebe, navrhl, aby si opláchli pot a vlhkost z kůže ve velké vaně na verandě. Leželi v pěně vonící vanilkou, Julia se zády opírala o jeho hrudník a on ji rukama objímal v pase. V jeho náručí téměř dokázala zapomenout na všechny ty problémy, které je čekaly v Torontu.

Cítila se s Gabrielem v bezpečí. A nebylo to tím, že to byl mocný muž – ačkoliv jeho bohatství mu dodávalo i určitou míru síly. Bylo to díky tomu způsobu, jakým se postavil těm, kdo ji týrali – nejdřív Christě, pak Simonovi. A faktu, že zkritizoval jejího otce za to, že ji celý život zanedbával.

Julia už teď důvěrně znala zranitelnost, která se zjevovala v posteli jejího milence. Znala nahotu a intimitu, touhu a žhavou potřebu a to

nejhlubší uspokojení. Ale také věděla, že ji Gabriel miluje a přeje si ji chránit. V jeho náručí se poprvé ve svém životě cítila v bezpečí.

„Když jsem byl malý, měl jsem sobotní dopoledne nejradši,“ přerušil Gabriel její úvahy nostalgickým hlasem.

Julia mu přejela prstem po dlani. „Proč?“

„Moje matka bývala zpitá do bezvědomí. Mohl jsem se dívat na kreslené grotesky. Pak nám ale odstřihli kabelovou televizi.“ Jen tak napůl se na ni usmál a Julia se pokoušela nerozplakat, myslela na Gabriela jako na malého smutného chlapce, jehož jedinou radostí bylo pár hodin kreslených grotesek.

„Obvykle jsem si dělal snídani sám. Cereálie nebo toast s burákovým máslem.“ Zavrtěl hlavou. „Když nám došlo mléko, což bylo často, použil jsem pomerančový džus.“

„Jaké to bylo?“

„Odporné. Nebyl to ani opravdový pomerančový džus – byl to Tang.“ Roztržitě ji pohladil po vlasech. „Jsem si jistý, že psychiatr by měl mnoho co říct o souvislostech mezi mým dětstvím a vztahem k hezkým věcem.“

Julia se impulzivně otočila a pověsila se mu kolem krku, což způsobilo obrovskou vlnu, která se přelila přes okraje vany.

„Hej, co se děje?“

Zabořila mu tvář do ramene. „Nic. Já tě prostě miluju tak moc, až to bolí.“

Jemně ji objal. „Ty věci se staly už před třiceti lety. Grace pro mě byla matkou mnohem víc. Lituji, že jsem nebyl u ní, když zemřela. Neměl jsem šanci říct jí sbohem.“

„Věděla to, Gabrieli. Věděla, jak moc jsi ji miloval.“

„Myslím, že tvoje dětství bylo mnohem bolestivější.“ Popotáhla mu na rameni, ale neřekla nic.

„Pokud podlost dělá lidi ošklivé, tvoje matka musela být odporná.

Moje matka byla nedbalá a lhostejná, ale nikdy nebyla krutá.“

Odmlčel se a přemýšlel, jestli by se měl pustit do tématu, kterému se oba už od počátku dovolené vyhýbali.

„Ve chvíli, kdy jsem se seznámil s Christou Petersonovou, jsem si pomyslel, že je ohavná. Jsem tvým dlužníkem, že jsi mě zachránila před tím, abych se s ní vyspal. I když bych si rád myslel, že i pod vlivem alkoholu bych mohl mít lepší vkus.“

Julia se odtáhla, trochu si poposedla dozadu a začala si pohrávat s koncem pramene svých vlasů.

Zvedl jí bradu a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. „Mluv se mnou.“

„Nerada myslím na tebe a Christu, jak jste spolu.“

„Pak je milosrdenství, že jsi mě před ní zachránila.“

„Snaží se ukončit tvou kariéru.“

„Pravda vyjde najevo. Sama jsi říkala, že Paul slyšel, o co se se mnou snažila. Doufám, že ji vykopnou z programu a oba se jí zbavíme.“

„Nechci, aby propadla,“ řekla Julia tiše. „Pak bych byla stejně ohavná jako ona, kdybych se radovala z jejího neštěstí.“

Gabriel se zatvářil nelítostně. „Při více než jedné příležitosti se k tobě chovala sprostě. Měla jsi ji seřvat, když jsi měla šanci.“

„Už jsem moc velká na to, abych lidem nadávala, ať už si to zaslouží, nebo ne. Nejsme v mateřské školce.“

Gabriel jí jemně poklepal prstem na špičku nosu. „A tuhle moudrost máš odkud? Ze Sezamové ulice?“

„Přínos katolické výchovy,“ zamumlala. „Nebo možná trochu Lillian Hellmanové.“

Svraštil obočí. „Co tím myslíš?“

„Lillian Hellmanová napsala hru s názvem Lištičky. V ní mladá dívka řekne matce, že někteří lidé požírají zemi jako kobylky a ostatní jen postávají okolo a přihlížejí. Slibuje jí, že už nebude jen stát a přihlížet. A my, místo abychom stáli a dívali se na Christinu ošklivost, bychom proti ní měli bojovat něčím silnějším, jako je milosrdenství.“

„Lidé tě podceňují, Julianne. Přesto mě bolí, když ti nedokážou dát úctu, jakou si zasloužíš.“

Julia pokrčila rameny. „V tomhle světě budou vždycky existovat nějaké Christy. A někdy se i z nás mohou stát Christy.“

Položil si bradu na její rameno. „Změnil jsem na tebe svůj názor.“

„Vážně?“

„Tvoje duše nepatří Dantovi, ale svatému Františku.“

Zasmála se. „Pochybuji, že by františkáni schvalovali mít sex, nesezdaní, venku po širým nebem a ve vaně.“

Přiblížil ústa k jejímu uchu. „To byl slib?“

Julia zavrtěla hlavou a přejela mu prstem po obočí, jedno po druhém. „Líbí se mi myslet na tebe jako na malého, roztomilého a zvědavého kluka.“

Ušklíbl se. „Nevím, jak moc jsem byl roztomilý, ale zvědavý rozhodně ano. Hlavně na holky.“ Naklonil se, aby ji políbil, a když se odtáhl, usmála se.

„Vidíš? Žádný kluk, který takhle líbá, nemůže být úplně špatný.

Svatý František by souhlasil.“

„Nerad ti to říkám, ale tvůj milovaný František taky neměl vždycky pravdu. Je tu ta pasáž v Infernu, v níž polemizuje s ďáblem nad duší Guida da Montefeltro. Znáš ji?“

Julia zavrtěla hlavou, takže pro ni Gabriel odrecitoval text v italštině.

„Francesco venne poi com’io fu’ morto,

(Když jsem byl mrtev, František mě k sobě)

per me; ma un d’i neri cherubini

(vzít přišel, avšak jeden cherub tmavý)

li disse: ‘Non portar: non mi far torto.

(mu pravil: „Nech ho, nenáleží tobě!)

Venir se ne dee gi? tra ‘ miei meschini

(K mým lidem patří dolů v jícen dravý,)

perché diede ‘l consiglio frodolente,

(vždyť dopustil se špatné rady dání,)

dal quale in qua stato li sono a’ crini;

(proto já v patách mu byl bez únavy;)

ch’assolver non si pu? chi non si pente,

(nedojde nikdo spásy bez pokání,)

né pentere e volere insieme puossi

(neb nelze litovat i chtíti spolu,)

per la contradizion che nol consente’.”

(pro protiřečnost, která tomu brání.”)

„Tak vidíš, Julie, i svatý František se příležitostně v lidech mýlil.

Myslel si, že Guidova duše patřila do ráje.“

„Ano, ale je to přesně podle svatého Františka, myslet si o někom to nejlepší – myslet si, že Guidovo pokání je opravdové a bojovat za jeho duši,“ protestovala. „I když se nakonec mýlil.“

„Svatý František se vzdal příliš rychle.“

„Myslíš?“

Gabriel se na ni upřeně zadíval. „Kdyby to byla tvoje duše, kterou bych hledal, ani všichni temní Cherubové z Pekla by mě od tebe neudrželi.“

Julii přeběhl mráz po zádech.

„Udělal bych cokoliv, abych tě zachránil.“ Jeho hlas i výraz byly vážné. „I kdyby to znamenalo, že bych musel prožít věčnost v pekle.“

Julia a Gabriel strávili celý svůj poslední den volna v oceánu a na pláži. Opalovali se a pak odpočívali ve stínu s pivem a drinkem s deštníčkem. Julia si na svém lehátku zdřímla a její velký klobouk jí spadl do písku. Gabriel se rád díval, jak spí – jak se jí hruď zvedá a klesá jemným dechem. Jak se jí rty stáčejí v občasném povzdechu. Vypadala tak klidně. Byl přesvědčený, že Grace by byla ráda, že jsou s Julianne pár.

Nebylo pochyb o tom, že by ho tlačila k tomu, aby jí navlékl na prst prsten a vybíral porcelánový servis.

Během jejich valentýnského víkendu zažil pár okamžiků, kdy chtěl pokleknout na koleno a požádat ji, aby si ho vzala. Ale bál se;

nejenom toho, že by podlehl klišé, ale měl strach i o její budoucnost. Bylo pravděpodobné, že budou zapleteni do skandálu, který by mohl ohrozit jeho kariéru a její přijetí na Harvard.

I kdyby byla ta stížnost na ni vyšetřena a zamítnuta, potřebovala být schopná dokončit svá studia bez dalšího rozptylování. Také si byl jistý, že by chtěla naplno zažít univerzitní život na Harvardu bez tlaku s plánováním svatby. A pořád tu byla ta otázka, co bude dělat on – jestli si bude schopen vzít volno. Tedy, jestli přežije obvinění Christy Petersonové z obtěžování.

Navzdory skutečnosti, že se několikrát přistihl, jak už má ta slova vezmi si mě na jazyku, pokaždé je spolkl. Ještě bude mít příležitost, aby ji požádal o ruku. Mělo by to být v jejich sadu, tam, kde to pro ně je posvátné. Nemluvě o tom, že by bylo zdvořilé upozornit na své záměry Toma, než to téma přednese Julianne. Naprosto jistě věděl, že chce, aby byla jeho ženou. A bez ohledu na to, co přinese příštích pár měsíců, toužil po tom učinit ji svou.

Později toho večera Gabriel přímo přetékal emocemi, což bylo výsledkem všeho toho přemýšlení a potěšení, které vždycky nacházel v Juliannině společnosti. Právě se vrátili z restaurace, která patřila k jejich rekreačnímu středisku. Julia měla v plánu navštívit koupelnu, aby si setřela z tváře make-up, ale on ji chytil za zápěstí a beze slova ji vedl k posteli.

Něžně ji políbil a začal ji svlékat, oči mu zářily zbožnou láskou a potřebou. Dal si načas, vzdal hold jejím ramenům a pažím a odhalené kůži, a když se pod jeho doteky prohnula, z úst mu začaly splývat dychtivé sliby.

Přitáhl si ji obkročmo na sebe a vzhlížel k ní s výrazem úžasu smíšeného s touhou. Jemně hýbala boky, aby ho trochu poškádlila, a zavřela oči v potřebě nechat ten pocit ovládnout její pozornost.

Po několika minutách ji Gabriel prudce přetočil tak, že ležela na zádech a on klečel mezi jejíma nohama. Když do ní vstoupil, vykřikla.

Zarazil se. „Jsi v pořádku?“

„Mmhmmm,“ přisvědčila. „Jen jsi mě překvapil.“ Zvedla ruce, položila mu je na záda a pobízela ho vpřed.

Gabriel ji měl rád nahoře, to věděla. Mohl k ní zamilovaně vzhlížet, dotýkat se jí a dráždit ji. Mohl ji chválit za její smyslnost, protože věděl, že i po těch pár měsících je v okamžiku, kdy je takhle vystavená, mírně rozpačitá. Julii překvapilo, že je otočil tak, aby byl nad ní, když si tuhle polohu už několikrát užili. Přiložil jí rty na krk.

Po pár dalších polibcích jí přitiskl ruku ke tváři, oči temné a zoufalé.

„Gabrieli?“ pátrala v jeho výrazu.

Zavřel oči a zavrtěl hlavou, než je zase otevřel.

Julia zírala na to, co v nich spatřila – nejistotu, vášeň, naději a potřebu. Čas od času zaklonila hlavu a ze rtů jí unikaly steny rozkoše.

„Potřebuji tě,“ zašeptal jí do krku a jeho pohyby přerostly do horečnatých výpadů. „Nemůžu tě ztratit.“

Juliina odpověď zanikla v sérii zalapání po dechu, jak se dostávala blíž a blíž ke svému vrcholu.

„Ach – ach, sakra.“ Gabriel zaklel, když vyvrcholil, protože věděl, že Julii k tomu ještě krůček scházel. Snažil se pokračovat ve svých pohybech a doufal, že by ho mohla následovat, ale nestalo se.

„Zatraceně. Omlouvám se.“ Schoval tvář do její kůže.

„To je v pořádku. Užila jsem si to i tak.“ Zapletla mu prsty do vlasů, hravě ho za ně zatahala a pak mu vtiskla polibek na tvář. „A jsem ráda, že ses udělal.“

Uniklo mu sebekritické zamumlání. Svezl se z ní stranou a začal ji hladit mezi nohama, ale ona přitiskla kolena k sobě. „Nemusíš to dělat.“

Oči mu potemněly odhodláním. „Ano, vím. Nech mě.“

Zastavila mu ruku. „Neztratíš mě, když se ti nepodaří dát mi orgasmus právě teď.“

Gabrielův výraz ztuhl. „Je to trapné.“

„To je život.“ Políbila ho na nos. „Nečekám, že budeš dokonalý, ať už v posteli, nebo jinde.“

„Bůh ti za to žehnej.“ Pomalu ji políbil a povzdechl si, když se odtáhla, aby se uvelebila v jeho náručí. „Ale to neznamená, že to nebudu zkoušet.“

„No, když na tom trváš, je tu něco, co bys pro mě mohl udělat…“

Gabriel se pohnul tak rychle, že Julia byla rozpolcená mezi šokem a nutkáním se smát. Ale jakmile se jí dotkl, smích ji přešel.

Později večer ležel Gabriel na zádech uprostřed postele a Julia měla paži kolem jeho pasu.

„Jsi šťastná?“ Jeho hlas zazněl ze tmy, osvětlené svíčkami, a přejel jí prsty po temeni hlavy dolů, kde sledoval křivku jejího krku.

„Ano. A ty?“

„Víc než jsem si kdy myslel, že bych mohl být.“

Julia se mu usmála do hrudníku a políbila ho tam.

„Věci se zdají – jiné, co jsme se vrátili z Itálie,“ pobídl ji a rukou ji pořád hladil na krku a na rameni.

„Máme toho hodně, zač být vděční. Máme jeden druhého. Já mám Harvard. Doktorka Nicole mi pomáhá. Cítím se, jako bych se konečně dávala po kouscích dohromady.“

„Dobře,“ zašeptal. „A to, jak se milujeme, myslím všeobecně, s tím jsi spokojená?“

Teď Julia zvedla hlavu, aby se mu mohla podívat do znepokojených modrých očí. „Samozřejmě.“ Tiše se zasmála. „To nepoznáš?“

„Poznám, že přináším potěšení tvému tělu. Ale tvoje tělo není tvoje mysl nebo tvoje srdce.“

Vypadal, že je v rozpacích, a Julia litovala toho, že se smála.

„Dnes večer to byla výjimka. A i kdyby nebyla, jsem si jistá, že bychom si s tím poradili. A ty jsi spokojený s tím, jak se milujeme?“ Zněla stydlivě.

„Ano, velmi. Cítím, že se to mění – cítím, jak se to pouto prohlubuje.“ Pokrčil rameny. „Jen jsem přemýšlel, jestli to cítíš taky.“

„Někdy si myslím, že je tohle všechno sen. Věř mi, jsem šťastná.“ Naklonila se, aby ho políbila, a pak si znovu položila hlavu na jeho hruď. „Proč se mě na tyhle věci ptáš?“

„Kde se vidíš v budoucnosti?“

„Chci být profesorkou. Chci být s tebou.“ Juliin hlas byl tichý, ale rozhodný.

Začal si namotávat prostěradlo mezi prsty. „Nechtěla by sis radši najít milého muže, který by ti dal děti?“

„Nemůžeš se mě jedním dechem ptát, jestli jsem šťastná, a zároveň mě odhánět.“

Když neodpověděl, něžně ho uchopila za bradu a přinutila ho, aby se jí podíval do očí.

„Ne, nechci si najít milého muže, abych s ním měla dítě. Chci mít dítě s tebou.“

Gabriel na ni nevěřícně zíral a modré oči se mu rozšířily.

„Popravdě řečeno, nevím, jestli se někdy dostaneme do bodu, kdy budeme dost v pořádku, abychom náš domov otevřeli dítěti. Ale pokud ano, jsem si jistá, že najdeme malého chlapečka nebo holčičku, kteří by mohli být naším dítětem. Grace a Richard adoptovali tebe; můžeme udělat totéž.“

V obličeji se jí objevila bolest. „Pokud se tedy nerozhodneš, že to tak nechceš. Nebo že to nechceš se mnou.“

„Samozřejmě že chci.“ Intenzita jeho hlasu ho donutila zavřít oči.

„Rád bych ti složil slib. Ale chci ještě trochu počkat, než se pustíme do tohohle rozhovoru. Trápí tě to?“ Natáhl prst a začal si pohrávat s diamantem v jejím uchu.

Julia nepotřeboval překladatele, aby pochopila, co znamená jeho fyzické gesto. „Ne.“

„Nechci, aby sis myslela, že to váhání z mé strany je kvůli nedostatku citu.“ Gabriel nechal zaznít její nevyslovené obavy.

„Jsem tvoje. Se vším všudy. A jsem tak ráda, že nebudeme příští rok od sebe. Pomyšlení na to, že tě ztratím, mě mučilo.“

Přikývl, jako by rozuměl.

„Teď pojď sem, Julie, abych tě mohl uctívat.“

20. kapitola

“Slečno Mitchellová.“ Do rohové kanceláře vešla vysoká tmavovlasá žena v kalhotovém kostýmu, potřásla Julii rukou a usadila se za velký stůl.

Slečna Soraya Harandi byla íránského původu, měla světlou pokožku bez jediného kazu a kaskády modročerných vlasů. Rty měla plné a široké a tmavé oči jí jiskřily. Nebyla nutně krásná, ale působila výrazně a Julia si nemohla pomoci, aby na ni nezírala.

Soraya se zasmála.

Julia okamžitě sklopila pohled dolů ke své brašně a začala si s ní rozpačitě pohrávat.

„No, tak tohle je něco, co před děkanem udělat nesmíte. Nezáleží na tom, co řekne nebo udělá, nesmíte uhnout pohledem. Vypadáte pak provinile a jako slaboch.“ Soraya vyslovila svou kritiku s úsměvem. „Právo je hodně o psychologii, stejně jako o precedentech. A teď, neřeknete mi, co předcházelo děkanově dopisu?“

Julia se zhluboka nadechla a odvyprávěla jí svůj příběh, od začátku, kdy jí bylo sedmnáct, až do konce, kdy dostala dopis z kanceláře děkana. Vynechala jenom pár detailů.

Soraya pozorně naslouchala, dělala si poznámky do svého notebooku a příležitostně přikyvovala. Když Julia skončila, Soraya chvíli mlčela.

„To je tedy věc. Vzhledem k tomu, že děkan neuvedl, kvůli čemu ta stížnost je, předpokládejme, že to není kvůli vašemu příteli. Ačkoliv bychom se měly připravit i na tento scénář. Byl váš vztah s profesorem Emersonem zcela konsensuální?“

„Samozřejmě.“

„Měla jste sexuální vztah s jedním ze svých profesorů nebo pomocných asistentů už někdy dříve?“

„Ne.“

„Je možné, že by vás svedl jen pro svoje pobavení?“

„Ovšemže ne. Gabriel mě miluje.“

Soraya vypadala, že se jí ulevilo. „To je dobře. No, ale vlastně jen pro vás osobně, ne v souvislosti se stížností.“

„Jak to myslíte?“

„Jestliže byl váš vztah konsensuální, pak může univerzita pokračovat v disciplinárním řízení proti vám oběma. Pokud byste byla obětí, pak by stíhali jen jeho.“

„Já nejsem oběť. Máme vztah a čekali jsme na konec semestru, než jsme se zapletli.“

„Ne, to ne.“

Julia nevěřila svým uším. „Promiňte?“

„Podle vašeho vyprávění jste s ním vstoupila do milostného vztahu počínaje koncem října. Do konce semestru jste čekala, než jste s ním začala spát. Ale vzhledem k tomu, jak jsou sepsána pra-

vidla ohledně vztahů se studenty, tak jste je porušila. Kdo o vašem vztahu ví?“

„Jeho rodina. A můj otec. To je všechno.“

„Co studentka, která obvinila vašeho přítele ze sexuálního obtěžování?“

Julia zaskřípala zuby. „Nevím, co ví. Ale nenávidí mě.“

Soraya si poklepala perem o bradu. „Pokud byste byla obviněna z porušení této politiky, jaký druh důkazu, jiného než vaše tvrzení, byste mohla předložit, abyste dokázala, že jste s ním neměla sexuální vztah, dokud jste byla jeho studentkou?“

„Proč si myslíte, že má ta stížnost něco společného s Gabrielem? Univerzitní kodex chování se vztahuje na věci jako je plagiátorství.“

„Setkala jsem se s děkanem Arasem už dřív. Neztrácí svůj vzácný čas s případy plagiátorství.“

Julia se opřela v křesle. „Ach můj Bože.“

„Doufejme, že vás někdo obvinil z menšího akademického přestupku a děkan Aras má na vašem případu jen osobní zájem. Ale čistě pro jistotu, jak můžete dokázat, že jste mu neplatila sexem za známky?“

Julia divoce zrudla. „Ehm, něco tu je.“

„A co?“

„Byla jsem panna, než jsme odjeli do Itálie.“

Soraya na ni zůstala zírat, jako by byla mytické zvíře, jakým je například heterosexuální muž, který pozná rozdíl mezi Manolo Blahnikem a Christianem Louboutinem.

„Máte pro to důkaz? Jako třeba lékařské potvrzení?“

Julia se ošila. „Ne.“

„Pak to nemá žádný smysl uvádět. Viděl vás společně s Gabrielem během semestru někdo z univerzity?“

„Ne, pokud vím. I když, v září jsme šli společně s jeho sestrou do tanečního klubu.“

Soraya našpulila rty. „Upozorňovat na to, že jste rodinná přítelkyně, není dobrý nápad. Vytváří to případný střet zájmů. A nechat se vidět na veřejnosti v jeho společnosti také nebylo rozumné rozhodnutí, slečno Mitchellová. Ale upřímně řečeno, on nese větší podíl viny než vy, protože to měl vědět lépe.

Vzhledem k tomu, že neznáme skutečnou povahu stížnosti, bude naše strategie získat z toho jednání co nejvíce informací, aniž bychom daly cokoliv znát. Tím získáme čas připravit se na kárné řízení, pokud by na něj došlo. Doufejme, že se to nestane.

Na schůzce s děkanem budu mluvit za vás. Vzhledem k tomu, že nezveřejnili povahu stížnosti, je možné, že je zavádějící a oni to vědí. Nebudeme přilévat olej na jejich pohřební hranici.“

Soraya se podívala na Juliinu skloněnou tvář a zamračila se. „Trochu sebedůvěry. Musíte věřit, že je ta stížnost nesmyslná a že jste neudělala nic špatného. Už dříve jsem vedla spory s univerzitou a byla jsem celkem úspěšná. Zvládnu to i ve vašem případě.“

Julia našla v Sorayině sebedůvěře jen malou útěchu, ale i alespoň nějaké uklidnění bylo lepší než žádné.

„Do té doby bych od vás chtěla seznam těch, kdo by na vás mohl podat stížnost a proč, a detailní popis všech vašich interakcí se slečnou Petersonovou. Pověřím jednoho ze svých asistentů, aby prove-

dl nějaká předběžná šetření. Také telefonicky kontaktuji svůj zdroj na univerzitě a uvidíme, co se dá zjistit.

Dokud se tato záležitost nevyřeší, je nutné, abyste to vy i profesor Emerson dali k ledu. Nenechte se spolu spatřit na veřejnosti. A nemluvte s ním o tom, o čem jsme tu spolu hovořily. Pokud je předmětem té stížnosti váš vzájemný vztah, bude si muset najít vlastního zástupce, který se postará o jeho zájmy. Nechci, aby byla moje obhajoba kompromitována vašimi intimními rozhovory.“

Julii se na okamžik zablesklo v očích. „Gabriel je pro mě mnohem víc než jen přítel. Když jsem v nebezpečí já, tak on také. Náš vztah je oboustranný a já nemám žádný zájem nechat se obhajovat na jeho úkor. Na jakékoliv vině máme stejný podíl.“

Soraya se na Julii zvědavě zadívala.

„Jste si jistá, že je to i jeho stanovisko? Řekla jste mé sekretářce, že Gabrielův právník je John Green. Proč tedy John nezastupuje i vás, pokud jste s Gabrielem rozhodnuti stát v jedné linii?“

Julia otevřela ústa, aby zformulovala svou odpověď, ale žádná ji nenapadla.

Soraya se soucitně usmála. „Poslyšte, nejste první studentka, která se ocitla v takové situaci. Jsem si jistá, že je to zneklidňující a matoucí, ale musíte si uvědomit, že v případě, že se ta stížnost proti vám a vašemu příteli vystupňuje, je docela dobře možné, že s vámi přeruší veškeré styky, aby ochránil svou práci. Musíte se připravit na možnost, že se vás rozhodne předhodit vlkům.“

„To by nikdy neudělal. Miluje mě. Mluvili jsme o tom, že bychom spolu bydleli. A – o dalších věcech.“

Soraya se na ni blahosklonně zadívala. „Lásku může velmi snadno něco zničit, zvláště nezaměstnanost. Ale pojďme brát věci jednu po druhé.

Gabriel mi poslal finanční zálohu, kterou mu vrátím. Myslím, že bude nejlepší, když vás budu zastupovat pro bono.“

Julia rozpačitě přikývla. Na právní poplatky zapomněla. „Já vám zaplatím, ale může to nějaký čas trvat…“

„Smyslem převzetí případu pro dobro věci je to, že člověk může podporovat, co je dobré. Na tom, že bych si vzala vaše peníze, nic dobrého nevidím. Ty byste měla utratit za učebnice a náklady na stěhování do Massachusetts.“

Soraye ztuhl úsměv na rtech. „Nejsem příznivcem sexuální inkvizice na univerzitách. A cokoliv, co mohu udělat, abych zahanbila děkana Arase, nebo ho alespoň uvedla do rozpaků, je bezpochyby k dobru. Věřte mi, zastupovat vaše zájmy bude jedním z mála potěšení, které jsem v poslední době zažila. Měla bych vám za to privilegium zaplatit.“

Později večer se Julia stočila v Gabrielově posteli do klubíčka a snažila se usnout. On byl ve své pracovně a zuřivě procházel všechna studentská univerzitní pravidla. Snažil se přijít na to, co mohlo zaujmout děkanovu pozornost.

Pomyšlení, že pro ni Gabriel tohle dělá – představa, že by jeho kariéra mohla být kvůli ní ohrožena, v kombinaci s možností, že přijde

o Harvard, ji dohnaly až k pláči. Bylo to tak zdrcující. A nejhorší bylo nevědět, jaké vlastně to konkrétní nebezpečí je.

Setřela si slzy a přála si být silná. Gabriel ji přišel do ložnice zkontrolovat a při pohledu na její tvář k ní vklouzl do postele.

„Neplač, miláčku. Prosím, neplač.“ Odmlčel se. „Nemůžu pokračovat v práci, když vím, že jsi tak rozrušená. Najali jsme tu nejlepší právničku a budeme proti té stížnosti bojovat. Je celkem pravděpodobné, že je to jen nedorozumění a v pátek večer bude po všem.“

„Co když je to kvůli nám?“

Gabriel zaťal zuby. „Pak to budeme řešit společně.“

„A co to obvinění z obtěžování?“

„Nedělej si starosti. Soustřeď se na svoji diplomovou práci a na své studium a nech mě, abych se o sebe postaral. Nehodlám nikomu dovolit, aby ti ublížil. Přísahám.“

Přetočil ji na záda a začal jí sázet všude po tváři něžné polibky.

„Mám strach,“ zašeptala.

Gabriel ji pohladil po vlasech a políbil na špičku nosu. „Já vím. Nenechám je, aby ti zabránili jít na Harvard. Ať se děje, co chce. Bude to v pořádku.“ Zadíval se na ni bolestným pohledem. „Co můžu udělat, Julie? Nevím, jak tě – utěšit.“

„Polib mě.“

Gabriel ji políbil na ústa – váhavý, lehký polibek chlapce, který si není jistý, jak ta dívka odvedle bude reagovat. Nemusel si lámat hlavu.

Julia odpověděla tím, že mu zapletla prsty do vlasů a přitáhla si jeho rty ke svým, divoce mu polibek vrátila a lákala jeho jazyk do svých úst.

Líbal ji, ale velmi zdrženlivě, a pak se odtáhl a opřel si čelo o její.

„Já nemůžu,“ řekl.

„Prosím,“ pobídla ho a přejela mu rukama po širokých ramenou dolů přes svaly na zádech. Pokusila se přitáhnout si ho k sobě.

„Nemůžu se s tebou milovat, když jsi smutná. Měl bych pocit, že ti ubližuji.“

„Ale já tě potřebuji.“

„Nechtěla bys radši, abych ti napustil horkou koupel, nebo něco podobného?“

„Milování s tebou mě dělá šťastnou, protože mi připomíná, jak moc mě miluješ. Prosím. Potřebuji cítit, že mě chceš.“

Svraštil obočí, až se setkalo uprostřed jeho čela. „Samozřejmě že tě chci, Julie. Já jen nechci zneužít příležitosti.“

Nebyla ten typ ženy, který opakovaně o něco prosí, ale když už žádala, vždycky to bylo o něco dobrého. A téměř vždy o to, co bylo dobré pro něj.

Gabriel to věděl a bolelo ho, že ji musí odmítnout i s těma velkýma smutnýma hnědýma očima. Ale stopy po jejích slzách tlumily jeho libido. Byl by ji mnohem raději jen pevně objímal a snažil se ji ukonejšit svou blízkostí, než se pokoušet o akt, který nebude schopen vykonat.

Její tvář mu prozradila, že ho potřebuje, že potřebuje tohle a je oba a spojení těla i duše. Zatímco ji hladil po vlasech a uvažoval nad tím, co udělá, uvědomil si něco sám o sobě. Bez ohledu na to, co naznačoval jeho terapeut, on není závislý na sexu. Není chlípný požitkář s mocným apetitem, který je ochoten, jak nadhodil Scott, ojet cokoliv ženského a atraktivního.

Julianne ho změnila. Miloval ji. A i přesto, že ho prosila, nedokázal být vzrušený, když viděl její bolest.

Stále ho pozorovala a prsty mu přejížděla po nahých zádech. Rozhodl se dát jí alespoň část toho, o co stála. Bude se jí dotýkat a hladit ji, zaměří se na to, aby ji rozptýlil příjemnými pocity a vjemy, v naději, že to bude stačit. Políbil ji a zpomalil jejich tempo do něžného mazlení. Vjela mu prsty do vlasů, přidržela si ho u sebe a jemně mu masírovala pokožku hlavy. Dokonce i uprostřed svého zármutku a potřeby zůstala laskavá.

Zlehka, jako peříčkem, se rty dotýkal jejího krku a ucha, kam jí šeptal, jak moc ho změnila. O kolik šťastnější teď je, když je jeho.

Jak uctíval její hrdlo, začala vzdychat, a on ji hravě polaskal jazykem v jamce na krku a pak ji tam cudně políbil. Zlehka ji kousal do klíčních kostí a jemně odtáhl tenké ramínko jejího tílka tak, aby pro svá ústa obnažil bílou křivku jejího ramene.

Chtěla si ho pro něj sundat a odhalit ňadra, ale zastavil ji.

„Trpělivost,“ zašeptal.

Propletl si s ní prsty a políbil ji na hřbet ruky. Pak jí natáhl paži, aby mohl vtáhnout do úst kůži na vnitřní straně její loketní jamky, a když začala sténat, přestal. Líbal každý centimetr jejího těla, silnýma rukama klouzal po sametové pokožce a řídil se horkem, které vyzařovalo z jejího těla, a zvuky, jež jí unikaly ze rtů.

Když byl spokojený, že její slzy vyschly a prosí o víc, odložil stranou jejich oblečení a klekl si mezi její nohy.

Brzy se začala třást a křičela jeho jméno. Ta chvíle byla sama o sobě tím, po čem nejvíc prahnul, dokonce víc než po svém vlast-

ním vrcholu – zvuk jeho jména vyrážený z jejích rtů uprostřed návalů jejího uspokojení. Při několika prvních milováních byla tak plachá. Pokaždé když extatickým, nezvučným šeptem vyslovila Gabrieli, přemohlo ho vzácné teplo.

Tohle je láska, pomyslel si. Být nahý a odhalený před svou milenkou a podlehnout bezostyšné potřebě volat její jméno.

Při svém vlastním orgasmu jí to oplácel a říkal jí, jak ji miluje. Bylo to v jeho mysli a prožitku neoddělitelně spjaté – sex, láska a Julianne. Svatá trojice.

Pevně ji objímal, zatímco se oba snažili popadnout dech, a sám pro sebe se usmíval. Byl na ni tak pyšný, tak šťastný, že dokázala dát hlas svým touhám, dokonce i když byla smutná. Něžně ji políbil a byl vděčný za to, že vidí, jak se jí vrátil úsměv.

„Děkuji,“ zašeptala.

„Já děkuji tobě, Julianne, že jsi mě naučila, jak milovat.“

Ve středu vešel Paul do kanceláře katedry a byl šokovaný tím, co spatřil.

Před poštovními přihrádkami stála Julia. Její kůže byla bledá a matná a pod očima měla tmavé kruhy. Jak k ní šel, zvedla hlavu a slabě se na něj usmála. Jen ten úsměv samotný ho zabolel.

Než se jí stačil zeptat, co se děje, vpadla dovnitř Christa Petersonová se svou velkou taškou od Michaela Korse pověšenou na zápěstí. Vypadala pozoruhodně dobře odpočatá a oči jí jasně zářily. A byla

oděná v červeni. Ne v třešňově červené nebo krvavě rudé, ale v šarlatové. V barvě triumfu a moci.

Zahlédla Paula stát pohromadě s Julií a tiše se uchechtla.

Paulovy tmavé oči se přesunuly od Julie k Christě a zase zpátky. Pozoroval, jak Julia schovala svou tvář, zatímco se dívala do schránky.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Nic. Myslím, že jsem trochu nastydla.“

Paul zavrtěl hlavou. Byl by na ni naléhal, tentokrát jemně, ale v tu chvíli vešel do kanceláře profesor Martin.

Julii stačil jen jediný pohled a rychle popadla svou brašnu a kabát v naději, že uteče ze dveří.

Paul ji zastavil. „Nedala by sis šálek kávy? Chystal jsem se jít do Starbucks.“

Julia zavrtěla hlavou. „Jsem docela unavená. Myslím, že potřebuju jít domů.“

Pohlédl na její odhalený krk, na její odhalený neposkvrněný krk, a pak se vrátil zpátky k jejímu obličeji.

„Je něco, co bych pro tebe mohl udělat?“ zeptal se.

„Ne. Díky, Paule. Jsem v pořádku, opravdu.“

Přikývl a sledoval, jak se obrací k odchodu, ale než stačila vyjít na chodbu, následoval ji. „Na druhou stranu, taky bych měl jít domů. Můžu tě doprovodit, jestli chceš.“

Julia se kousla do rtu, ale přikývla a oba přátelé vyšli z budovy do zimního chladu, který pronikal až do morku kostí. Omotala si kolem krku šálu z Magdalen College a zachvěla se ve větru.

„To je oxfordská šála,“ poznamenal Paul.

„Ano.“

„Koupila sis ji tam?“

„Ehm, ne. Byl to dárek.“

Owen, pomyslel si. Myslím, že nemůže být naprostý pitomec, když chodil na Oxford. A zase, Emerson chodil taky na Oxford…

„Moc se mi líbí ta čepice Phillies, cos mi dala. Jsem sice fanoušek Red Sox, ale budu ji nosit s pýchou, kromě případů, kdy budu ve Vermontu. Táta by mi ji spálil, kdybych ji nosil na farmě.“

Julia si nemohla pomoci, ale usmála se a Paul jí ten výraz okamžitě vrátil.

„Jak dlouho jsi nemocná?“

„Ehm, jen pár dní.“ Vyhýbavě pokrčila rameny.

„Byla jsi u doktora?“

„Je to jen nachlazení. Stejně by mi nemohl nijak pomoci.“

Paul po ní pokradmo pokukoval, a zatímco procházeli kolem Královského muzea Ontario, vířily kolem nich i toho křišťálového monstra, které tvořilo severní zeď, sněhové vločky.

„Dělá ti Christa potíže? Vypadala jsi rozrušeně, když vešla do kanceláře.“

Julia uklouzla ve sněhu, který jim sahal po kotníky, a Paul rychle natáhl jednu ze svých velkých tlap, aby ji podepřel.

„Opatrně. Mohlo by pod tím být náledí.“

Poděkovala mu a poté, co ji pustil, šla trochu pomaleji.

„Jestli zase uklouzneš, chytni se mě. Já neuklouznu. Nikdy.“

Koutkem oka se po něm ohlédla, úplně nevinně, jen aby viděla, jak se červená. Julia nikdy předtím nebyla svědkem toho, že by se ragbyový hráč červenal.

(Říkalo se, že je to nemožné.)

„Hm, myslel jsem tím, že jsem moc těžký. Nedokázala bys mě strhnout dolů.“

Zavrtěla hlavou. „Ty nejsi moc těžký.“

Paul se sám pro sebe usmál jejímu skrytému komplimentu.

„Chovala se k tobě Christa hrubě?“

Julia se zadívala na zasněžený chodník před nimi. „Byla jsem vzhůru dlouho do noci a pracovala na své diplomové práci. Pictonová je velmi náročná. Minulý týden odmítla několik stránek mého překladu Očistce. Musela jsem to předělat, a prostě to nemá konce.“

„Můžu ti pomoct. Tedy, mohla bys mi poslat e-mailem své překlady, než jí je dáš, a já bych ti je zkontroloval.“

„Díky, ale jsi zaneprázdněný vlastními věcmi. Nemáš čas na moje problémy.“

Zastavil se a položil jí zlehka ruku na rameno. „Jistěže pro tebe mám čas. Ty pracuješ na lásce a chtíči, a mým tématem je potěšení. Některé z našich překladů se budou překrývat. Bylo by to pro mě dobré cvičení.“

„Já už nepracuji na lásce a chtíči. Profesorka Pictonová mě přiměla změnit téma ve prospěch srovnání dvorské lásky a přátelství mezi Vergiliem a Dantem.“

Paul pokrčil rameny. „Pořád budou některé naše překlady stejné.“

„Pokud pracujeme na stejné pasáži, můžeme si ty překlady porovnat. Ale nechci tě obtěžovat s věcmi, které se nevztahují k tvému projektu.“ Váhavě se na něj podívala.

„Pošli mi, co máš a do kdy to máš odevzdat, a já se na to podívám.

Žádný problém.“

„Děkuji.“ Vypadala, že se jí ulevilo.

Stáhl ruku z jejího ramene a znovu se dali do chůze. „Věděla jsi, že vedoucí katedry italských studií rozeslal e-mail, oznamující tvé přijetí na Harvard? Psal, že jsi získala docela velké stipendium.“

Julia vytřeštila oči. „Ehm, ne. To jsem nevěděla. Nedostala jsem ho.“

„No, poslal to všem ostatním. Emerson mě ho nechal vytisknout a pověsit na nástěnku vedle jeho kanceláře. Ale nejdřív trval na tom, abych jasně žlutým zvýrazňovačem zvýraznil všechny důležité informace včetně tvého jména. Představ si. Když jsi byla v jeho semináři, nebyl na tebe nic jiného než hrubý, a teď se nejspíš chystá přivlastnit si zásluhy za tvoje přijetí na Harvard. Kretén.“

Julia svraštila obočí, ale nevyjádřila se.

„Co je?“

Trochu se pod jeho zkoumavým pohledem začervenala. „Nic.“

„Julie, ven s tím. Na co jsi zrovna teď myslela?“

„Ehm, jen jsem se chtěla zeptat, jestli jsi neviděl Christu potulovat se po katedře? Nebo kolem kanceláře profesora Emersona?“

„Ne, díkybohu. Vypadá to, jako by se zaměřila na někoho jiného. Dobře ví, že na mě nemá mluvit. Jen čekám na šanci, abych ji zpražil.“ Paul na ni mrkl a bratrsky ji poplácal po rameni. „Radši by tě měla nechat na pokoji. Jinak mám pár historek k vyprávění.“

Ve čtvrtek se Julia sešla se svou terapeutkou, aby se připravila na setkání s děkanem, které bylo naplánováno na pátek ráno.

Nicole si uvědomila, že Julia potřebuje probrat, co se stalo, a tak odložila své plány pro tohle sezení a trpělivě naslouchala, než jí nabídla svůj názor. „Stres může být pro naše zdraví velmi destruktivní, a proto je důležité se s ním přiměřeně vyrovnat. Někteří lidé dávají přednost tomu, aby o svých problémech mluvili, zatímco jiní o nich raději jen přemýšlejí. Jak jste se v minulosti se stresem vyrovnávala vy?“

Julia si pohrávala s rukama. „Mlčela jsem.“

„Můžete sdílet vaše obavy s přítelem?“

„Můžu. Ale nechci, aby ho to rozrušilo. Už tak si o mě dělá starosti.“

Nicole moudře přikývla. „Když vám na někom záleží, je pochopitelné, že ho chcete ochraňovat před bolestí. A v některých případech je to i celkem na místě. Ale v jiných riskujete, že na svých bedrech ponesete víc, než je váš spravedlivý podíl stresu nebo odpovědnosti. Vidíte, proč by to mohl být problém?“

„No, nemám ráda, když přede mnou Gabriel něco tají. Cítím se pak jako dítě. Mám raději, když se se mnou o věci podělí, než aby se přede mnou uzavíral.“

„Je možné, že to Gabriel cítí stejně, že se bojí, že se před ním uzavřete. Mluvila jste s ním o tom?“

„Snažila jsem se. Řekla jsem mu, že chci, abychom si byli rovni, a že nechci, abychom před sebou měli tajemství.“

„To je dobře. A jaká byla jeho odpověď?“

„Buď že se chce o mě postarat, nebo že se bojí, že mě zklame.“

„A jaký z toho máte pocit?“

Julia rozhodila rukama a snažila se najít slova. „Nechci jeho peníze. Cítím se pak jako závislá a – a bezmocná chudinka.“

„A proč?“

„Už tak mi toho dává tolik a já mu to nemůžu oplatit.“

„Je pro vás důležité, aby byl váš vztah oboustranně rovnocenný?“

„Ano.“

Nicole se mile usmála. „Žádný vztah není úplně rovnocenný. Někdy, když se páry snaží úplně všechno dělit na polovinu, zjistí, že jejich vztah není partnerství, ale cvičení v počítání fazolí. Usilování o oboustrannou rovnocennost ve vztahu může být nezdravé.

Na druhou stranu, snažit se mít partnerský vztah, ve kterém je každý z partnerů stejně oceňován a oba sdílejí stejnou zátěž a odpovědnost, může být prospěšné. Jinými slovy, není problém, jestliže vydělává víc peněz než vy. Ale musí pochopit, že i vy chcete do vztahu přispívat, možná ne finančně, ale jinými způsoby, a tyto způsoby by měly být respektovány právě tak jako jeho peníze. Dává to smysl?“

„Ano. Ten nápad se mi líbí. Moc.“

„A pokud jde o to, ochraňovat se navzájem…“ usmála se.

„Jsou tu biologické argumenty pro to, proč muži cítí potřebu ochraňovat své ženy a děti. Ať je důvod jakýkoliv, tohle je fakt. Muži mají tendenci hledat své sebevědomí ve svém jednání a dosahování cílů. Pokud odmítnete, aby to pro vás dělal, bude se cítit zbytečný

a postradatelný. Chce vědět, že se o vás může starat a chránit vás, a to není nutně špatná věc. Partneři by měli chtít chránit jeden druhého. Ale stejně jako všechno, i tohle má své extrémy a svůj střed.

Vy byste měli s přítelem usilovat o zlatou střední cestu. Nechte ho, aby se o vás v některých ohledech postaral, zatímco vy si prosazujte svou nezávislost v jiných. A měla byste mu vštípit, že vy se o něj také potřebujete starat.“

Julia přikývla. Tenhle koncept umírněnosti se jí líbil. Chtěla se o Gabriela starat a chtěla, aby se on staral o ni, ale nechtěla být přítěží a nechtěla, aby se na ni díval, jako by byla zlomená. Ale prakticky to od sebe všechno oddělit, to bylo něco jiného.

„Někteří muži mají to, čemu říkám rytířský syndrom – chtějí chránit své ženy, jako by byly zcela bezmocné. Což může být nějakou chvíli romantické a vzrušující, ale nakonec se dostaví realita a začne to být dusivé a povýšenecké. Když má jeden partner na starosti veškerou ochranu a druhý to všechno jen přijímá, je to nezdravé.

Samozřejmě že i některé ženy mají ekvivalent rytířského syndromu – náklonnost ke zraněnému kachňátku. Hledají špatné nebo zlomené a postižené muže a pokoušejí se je napravit. Ale pojďme tuhle diskuzi přesunout na jindy.

Muž – rytíř – může ve svém extrému dělat všechny druhy nerozvážností, aby svou ženu chránil, včetně tažení do bitvy na svém koni, nebo pozvednutí zbraně proti tisícům Peršanů, když by měl místo toho utíkat opačným směrem. Rozvážnost je lepší část odvahy.“ Lehce se zasmála. „Viděla jste film 300?“

Julia zavrtěla hlavou.

„Je to o bitvě u Thermopyl, kdy tři sta Sparťanů odrazí dva a půl tisíce Peršanů, než je poraženo. Hérodotos o tom psal.“

Julia pozorovala Nicole s nemalým zájmem. Kolik psychologů dokázalo citovat Hérodota?“

„Král Leonidas byl extrémní případ. Někdo by mohl namítat, že jeho poslední postoj byl diktován spíš politickými zájmy než rytířstvím. Ale můj názor je, že někdy takový muž skončí tak, že nadělá svou ochranou víc škody, než kolik by napáchalo násilí, které hrozí jeho partnerce. Spartské ženy říkávaly svým manželům a synům, aby se vrátili domů buď se štíty v rukou, nebo na nich. Kdybyste se ocitla ve stejné situaci, pravděpodobně byste byla raději, kdyby Gabriel nezemřel při obraně hranic proti tisícům Peršanů. Chtěla byste, aby se místo toho vrátil k vám domů.“

Julia přikývla v absolutním souhlasu.

„Ve svých rozhovorech s Gabrielem možná budete chtít mluvit o tom, jak se cítíte, když jste chráněná k jeho vlastní škodě, jak byste měli sdílet svá rizika a odpovědnost, a proč se chcete cítit víc jako jeho partnerka spíše než jako dítě nebo bezmocná žena.

Možná že by byl Gabriel ochoten účastnit se společných setkání s námi, když už nedochází na ta individuální.“

Julia si nebyla jistá, jestli slyšela Nicole správně. „Prosím?“

Nicole se usmála. „Řekla jsem, že ve svých rozhovorech s Gabrielem možná budete chtít mluvit o tom, jak se cítíte, když jste chráněná…“

„Ne,“ přerušila ji Julia. „Myslela jsem tu poslední část. Řekla jste, že Gabriel už sem nedochází?“

Nicole ztuhla. „Hm, to bylo ode mě velmi neprofesionální. Neměla bych s vámi mluvit o jiném klientovi a jeho poradci.“

„Kdy přestal docházet k Winstonovi?“

„To vám opravdu nemohu říct.“ Nicole si poposedla v křesle.

„A teď bychom měli možná probrat způsoby, jak se můžete vypořádat se stresem před vaší zítřejší schůzkou…“

Děkan dával přednost formálnosti a kultivovanosti. Z těchto důvodů vždy pořádal sezení ve velké, dřevem obložené konferenční místnosti, sousedící s jeho kanceláří na St. George Street. Po jeho pravici seděl v mohutném křesle s vysokým opěradlem, které vypadlo tak trochu jako ze středověku, profesor Jeremy Martin, vedoucí katedry italských studií, a před nimi se táhl téměř přes celou šířku místnosti impozantní stůl z tmavého dřeva.

Uprostřed před stolem stály dvě malé skládací židle a právě na ně se Soraya se svou klientkou před začátkem schůzky velice znepokojeně posadily.

„Čas se představit.“ Místností se rozezněl děkanův sytý baryton.

„Slečna Julianne Mitchellová?“ Julia přikývla, ale nic neřekla.

„A kdo je váš zástupce?“ Jeho bledé, chladné modré oči nic neprozrazovaly, ale bylo jasné, že tu tmavovlasou ženu po Juliině levici poznal.

„Soraya Harandi, doktore Arasi. Budu zastupovat slečnu Mitchellovou.“

„Je tu nějaký důvod, proč se slečna Mitchellová rozhodla přivést si na tuto informativní schůzku právníka?“ Teď už bylo jasné, že je podrážděný.

„Doktore Arasi, moje klientka se prostě jen řídila vašimi pokyny. Vy sám jste jí ve svém dopise navrhl sjednat si právníka.“ Sorayin hlas byl jen zdánlivě sladký.

David odolal nutkání na ni zavrčet, protože neměl rád, když si z něj někdo dělal blázny. Ukázal na muže vedle sebe. „Tohle je profesor Martin.“

Julii chvíli trvalo, než odhadla přítomnost vedoucího katedry. Věděla, že by se po skončení této schůzky měl setkat s Gabrielem, aby s ním probral Christino obvinění z obtěžování. Velmi usilovně se snažila rozpoznat jeho postoj, ale zjistila, že je to záhada. Rozhodně vypadal nezúčastněně, alespoň vůči ní.

Děkan si odkašlal. „Obdrželi jsme na vás velmi vážnou stížnost, slečno Mitchellová. Cílem toho, proč jsme si vás sem dnes pozvali, abyste si s námi promluvila, je čistě jen získání informací, než zahájíme samotné vyšetřování. Položíme vám několik otázek a pak budete mít příležitost položit otázky vy nám. Doufám, že naše schůzka skončí během třiceti minut.“

Julia se pomalu nadechla, dívala se na něj a čekala.

„Máte milostný vztah s profesorem Emersonem?“

Julii poklesla brada a málem jí vypadly oči z důlků. Než se vůbec zmohla na slovo, vložila se do toho Soraya.

„Moje klientka nebude odpovídat na žádné otázky, dokud nebude odhalena podstata stížnosti. Dopis byl z pochopitelných důvodů ne-

určitý, což je dáno obvyklým postupem univerzity, ale vy jste touto otázkou zásadu neurčitosti pominul. Jaké je přesné znění stížnosti proti mé klientce, jakými důkazy je podložena a kdo ji podal?“

David poklepal prstem na skleněný džbán s vodou, stojící před ním, a svým pohybem roztančil plátky citronu, plovoucí na hladině.

„Takhle tyto schůzky nefungují. Já jsem děkan. Já pokládám otázky.“

„Doktore Arasi…“ Sorayin hlas nabral téměř blahosklonný tón.

„Oba víme, že zásady a postupy, používané univerzitou, se řídí zákony přirozené spravedlnosti. Moje klientka si zaslouží znát podrobnosti této stížnosti, povahu a rozsah důkazů proti ní, pokud existují, a totožnost stěžovatele, předtím než odpoví na jakoukoliv otázku. Jinak je toto řízení nespravedlivé a já nebudu mít jinou možnost, než v tomto smyslu podat stížnost. Okamžitě.“

„Musím souhlasit se slečnou Harandi,“ pronesl profesor Martin tiše.

David věnoval koutkem oka Jeremymu rozzlobený pohled. „Dobrá tedy. Do naší kanceláře bylo doručeno nařčení z pochybení, týkající se vaší klientky. Tvrdí se v něm, že vstoupila do sexuálního vztahu s jedním ze svých profesorů za účelem získání akademických výhod.“

Julia vytřeštila oči.

Soraya se zasmála. Velmi nahlas. „To je fraška. Moje klientka je mimořádně talentovaná studentka, které bylo nedávno nabídnuto předběžné přijetí na Harvard, jak velmi dobře víte.“ Kývla směrem k profesoru Martinovi. „Moje klientka nemá zapotřebí se prostituovat.“

„To nařčení není na naší instituci bezprecedentní, slečno Harandi. A my bereme všechny stížnosti vážně, jak nám nařizují naše pravidla.“

„Tak proč není ta stížnost vedena jako případ sexuálního obtěžování? Pokud student iniciuje transakci, ve které má dostat výhody výměnou za sex, pak by se to zajisté dalo počítat jako sexuální obtěžování?“

„Tato stránka vyšetřování bude také předmětem zkoumání,“ vyštěkl David.

Soraya se uchichtla. „Dobrá, dobrá. Jaké jsou ty údajné výhody?“

„Vysoká známka v semináři, který zmiňovaný profesor vedl, finanční platby ve formě stipendia a zprostředkování vedení diplomové práce slečny Mitchellové uznávaným penzionovaným vědcem.“

Soraya přezíravě mávla rukou a téměř zívla nudou. „Znovu opakuji, že akademické zásluhy mé klientky mluví samy za sebe. A kdo je, prosím pěkně, ten nešťastný profesor?“

David pozorně sledoval Julii. „Gabriel Emerson.“

Soraya se široce usmála. „Váš stěžovatel má bujnou fantazii. Jeho nebo její hlavní obor musí být beletrie. Podal snad profesor Emerson stížnost?“

Julia zděšeně zatajila dech a čekala na Davidovu odpověď.

Ten poklepal koncem svého pera na papíry před sebou. „Ne, to ne.“

„No, a jaké bylo jeho svědectví, když jste s ním mluvili?“

„Chceme si promluvit s profesorem Emersonem, jakmile budeme mít nashromážděno více informací. Naše protokoly vyžadují, aby byli členové katedry, kteří jsou jednou ze stran figurujících ve stíž-

nosti, dotazováni jako poslední, ne jako první.“ Profesor Martin poprvé promluvil pevným, ale klidným hlasem.

Soraya se na něj zadívala přísným pohledem. „Takže v hierarchii univerzity jsou magisterské studentky ženského pohlaví první obětí? A teprve potom je osloven profesor, jehož svědectví by je mohlo očistit? Jsem šokovaná, že jste sem táhli moji klientku bez toho, že byste se laskavě alespoň pokusili promluvit si s další zúčastněnou osobou. Celá tato záležitost mohla být vyřízena dvěma telefonickými hovory. To je ostuda.“

David začal protestovat, ale Soraya ho znovu přerušila. „Než ukončíme tuto schůzku, kdo je tím stěžovatelem?“

„Stěžovatel je osoba, která je, jak věřím, slečně Mitchellové známa.

Jmenuje se Christa Petersonová.“

Soraya přijala zprávu lhostejně, ale Juliiny oči zalétly k profesoru Martinovi. Byl to jen jeden rychlý pohyb, ale on si toho všiml a se svraštělým obočím se na ni zadíval.

Zrudla a sklopila pohled ke svým rukám. David pozvedl dva papíry.

„Na základě našeho předběžného šetření se zdá, že profesor Emerson dal slečně Mitchellové ve svém semináři velmi vysoké hodnocení. Získala stipendium M. P. Emersonové, které bylo záhadně věnováno americkou nadací poté, co slečna Mitchellová vstoupila do programu. A profesor Martin mi poskytl akademické záznamy slečny Mitchellové, ve kterých je, jak se ukázalo, uvedeno, že profesor Emerson oslovil Katherine Pictonovou, aby ho v posledním semestru nahradila coby vedoucí diplomové práce slečny Mitchellové.“

Podal složku Soraye.

„Jak uvidíte, slečno Harandi, tato složka obsahuje dodatečné důkazy, poskytnuté slečnou Petersonovou. Zahrnuje sérii fotografií a novinových výstřižků z florentských novin, které zachycují slečnu Mitchellovou a profesora Emersona na veřejné akci, kde je profesor Emerson citován, jak říká, že slečna Mitchellová je jeho snoubenka.

A je tu čestné prohlášení zaměstnance místního klubu, který tvrdí, že má bezpečnostní videa, která ukazují osobní interakce mezi slečnou Mitchellovou a profesorem Emersonem v daném klubu v době, kdy byla jeho studentkou. Tyto interakce se zdají být intimního charakteru a jistě jdou daleko za rámec příslušných hranic profesionálního vztahu.“

Pro efekt se odmlčel. „Je možné, že důkazy předložené stěžovatelem by mohly být důkazem více než jednoho přestupku. Z tohoto důvodu jsme dychtiví slyšet ten příběh z pohledu slečny Mitchellové. Takže se ptám znovu, obdržela jste speciální akademické výhody od vašeho profesora díky tomu, že s ním máte osobní vztah?“

„Doktore Arasi, jsem překvapena, že muž vašeho postavení by se nechal přesvědčit k tomu, dát důvěru stížnosti, která nejenže postrádá důvěryhodnost, ale je podpořena těmi nejchatrnějšími důkazy. Novinové výstřižky z italského plátku? Videa, která nemusí být autentická? Zde není žádný případ prima facie. Vůbec žádný.“

„Nezpochybňujte mou kompetenci, slečno Harandi.“ Děkana ovládla jeho prudká povaha. „Pracoval jsem v oblasti vysokoškolského vzdělávání, ještě když jste byla v mateřské školce.“

Soraya na něj pozvedla obočí, okázale zavřela složku a hodila ji na stůl.

„Jaký zájem má stěžovatelka na tom, aby prosazovala takováto tvrzení?“

David se zamračil.

Soraya se podívala z děkana na vedoucího katedry a zase zpátky.

„Možná je pravým cílem stěžovatelky profesor Emerson. Proč mám najednou dojem, že moje klientka je jen vedlejší újma?“

„Všechny ostatní záležitosti jsou mimo váš dosah, slečno Harandi.“ Děkanovi se začala třást brada. „I když by tento úřad rád ignoroval další informace, podané se stížností, není to možné. Novinový článek ukazuje, že slečna Mitchellová byla s profesorem Emersonem zapletena v milostném vztahu jen pár dní po skončení semestru. Zdá se, že to prokazuje existenci předchozího nevhodného poměru, když už nic jiného.“

„Nemůžu uvěřit, že jste si předvolali mou klientku, aby naslouchala takovým bizarním obviněním. Stěžovatelka je jednoznačně nevyrovnaná a žije ve světě fantazie. Pokud má problém s profesorem Emersonem, je potřeba, aby podala stížnost na něj a ne na mou klientku. Vzhledem k tomu, čeho jsem tu dnes byla svědkem, poradím své klientce, že bude dobré v rámci jejích práv podat na slečnu Petersonovou stížnost pro obtěžování a dívat se, jak bude vyšetřována za sestavení podvodného a urážlivého obvinění.“

Děkan si hlasitě odkašlal. „Pokud je vaše stanovisko takové, že slečna Mitchellová je s profesorem Emersonem svázána v oboustranném vztahu, rád takové prohlášení vezmu na vědomí a můžeme od té šarády upustit. Kdy ten vzájemný vztah začal?“

„Jediná šaráda je ta, kterou předvádí váš úřad a kterou se pokoušíte vydávat za vyšetřování akademického přestupku, ale spíše se zaměstnáváte nějakým druhem chlípného sexuálního mccarthismu. Toto setkání je u konce.“ Soraya dramaticky zavřela kufřík a postavila se na nohy.

„Ještě okamžik, slečno Harandi. Kdybyste se obtěžovala blíže se podívat na akademické záznamy slečny Mitchellové, našla byste formulář, podepsaný profesorkou Pictonovou a datovaný v říjnu, kde prohlašuje, že bude dohlížet na diplomovou práci slečny Mitchellové, protože pro profesora Emersona to představuje konflikt zájmů. Jaký jiný důvod by ho přiměl přizvat profesorku Pictonovou než dát slečně Mitchellové to, co chtěla? Jaký jiný konflikt zájmů by tam mohl být než nevhodný vztah?“

Julia otevřela ústa, aby mu na to odpověděla, aby odhalila skutečnost, že zná Gabriela už od doby, kdy byla náctiletá, ale Soraya jí sevřela předloktí ve smrtícím stisku.

„Mluvíte, jako byste se s tou stížností už ztotožnil, doktore Arasi. Možná by byl váš dopis méně neupřímný, pokud byste uvedl, že skutečným důvodem tohoto setkání bylo očernit mou klientku, abyste ji mohl potrestat.“

Děkan vypadal, že se zalyká rostoucím hněvem. Ukázal na papíry před sebou. „Stížnost tvrdí, že byla slečně Mitchellové udělena akademická privilegia z jiných důvodů než kvůli studijním výsledkům.

Stěžovatelka vypovídá, že profesor Emerson a slečna Mitchellová se během jednoho z jeho seminářů střetli v milenecké hádce před místností plnou svědků. Krátce po tomto trapném veřejném předsta-

vení podepsala profesorka Pictonová papíry, ve kterých souhlasila, že se stane vedoucí práce slečny Mitchellové. Quid pro quo. Quod erat demonstrandum.“

„Nemo me impune lacessit, doktore Arasi.“ Soraya se usmála na profesora Martina, než přesunula kamenný pohled Davidovým směrem. „Latinu jsem začala studovat už v mateřské škole.

To nařčení je zlomyslné a nepravdivé. Pokud se prorektor na základě této stížnosti rozhodne vznést nějaké obvinění, najdu jinou cestu, jak se vypořádat se stěžovatelkou i s tímto úřadem.“

Julia se dívala, jak děkan sevřel pevněji své pero. „Jste si jistá, že tohle je stanovisko, které chcete přijmout, slečno Mitchellová? Pokud byste spolupracovala, dalo by se uvažovat o jisté shovívavosti.“

„Vy jste v podstatě nazval mou klientku děvkou a obvinil ji z toho, že spí s profesorem za účelem získání výhod. Nemusím vám snad připomínat zákon o pomluvě. Věřím, že jsme se ocitli v podobné situaci jako minulý rok. Nechceme se poddat vyhrožování.“

„My nevyhrožujeme, my posuzujeme. Promluvíme si se svědky a s dalšími zúčastněnými stranami a pak se k tomuto rozhovoru vrátíme. Jeremy, máte nějaké další připomínky nebo otázky?“

Profesor Martin si změřil Julianne pohledem a pak nezaujatě zavrtěl hlavou.

Děkan zavřel složku. „Vzhledem k tomu, že odmítáte odpovědět na moje otázky, slečno Mitchellová, můžete jít.“

Soraya kývla na oba muže a doprovodila Julii z místnosti.

21. kapitola

“Ta schůzka, to bylo spolčení hlupců,“ pronesla Soraya a opřela se zády o lavici v baru v hotelu Windsor Arms.

Julia přikývla a přemýšlela, jestli je Ignatius Reilly, hlavní hrdina téhle knihy, nebo jestli je Ignatius Gabriel a ona je spíš Myrna Minkoffová.

Barman před ně s úsměvem postavil martini a několik misek s tapas jako ‚pozornost podniku‘. Mrkl na Sorayu, která tu byla pravidelným hostem, a vrátil se za bar.

Soraya se zhluboka napila a uvelebila se na svém místě. „Moje rada zní podat stížnost pro obtěžování na Christu Petersonovou, odvolat se na zlý úmysl, a to co nejdříve. V akademických pravidlech existují opatření, která mají chránit studenty před falešnými obviněními.“

„Nejsem si jistá, jestli si ji chci znepřátelit.“

Soraya se temně zasmála. „Co víc by vám mohla ještě udělat?

Uvařit zaživa vašeho králíčka?“ Julia se přikrčila.

„Poslyšte, ta stížnost by byla jen varovný výstřel. Nemusíme na ní trvat, ale dalo by jim to s děkanem něco k přemýšlení. Řekla jste

mi, že obvinila Gabriela ze sexuálního harašení. Vy se jí nechcete pomstít?“

„Chci, aby to všechno skončilo. Nechápu, jak na mě mohla podat stížnost, když s ní nemá moje situace nic společného.“

„Myslím, že je na základě toho, co jsme se dnes dozvěděli, celkem jasné, co dělá. Obviňuje vás, že se derete na vrchol přes postel, a zároveň obviňuje vašeho přítele, že se snažil totéž dostat od ní. Je to opravdu chytré, protože k tomu, aby vás odklidila oba najednou, nepotřebuje, aby její stížnosti uspěly.“

Julia zbledla. „Jak to myslíte?“

„Nutí vás, abyste přiznala, že jste si začala s profesorem. A na základě tohoto přiznání pak může univerzita uvalit obvinění z nepovoleného vztahu na vás na oba. Buď je geniální, nebo jí to někdo poradil.“

Julia přejížděla prstem po straně své sklenice s martini a bojovala s návalem nevolnosti.

Soraya si znovu usrkla koktejlu. „Potřebuji, abyste mi napsala seznam lidí, které by mohl děkan zpovídat, a všeho, co by mohli říct a mohlo by to vyznít proti vám. Důkazy, které má, jsou chatrné, ale když je všechny poskládáte dohromady, mohlo by to stačit k přesvědčení tribunálu, že vám Gabriel dával výhody kvůli vašemu vztahu.“

Julia zaťala zuby do spodního rtu.

„Žádný strach, zatím. Zaměříme se na vyvrácení téhle stížnosti a s čímkoliv dalším si budeme dělat starosti později. Administrativa je velmi opatrná, pokud jde o záležitosti zahrnující členy fakulty, a to kvůli jejich svazu. Univerzita bude pokračovat ve vyšetřování, dokud si nebude opravdu jistá, a pak teprve udeří.

Mezitím mě nechte podat stížnost na tu Christu Petersonovou. Touhle chvílí počínaje musíte vy i Gabriel zmizet z očí veřejnosti. David povede tento týden proti vám dvěma vyšetřování a musíme předpokládat, že se bude dotazovat každého, kdo by s vámi mohl přijít do styku.“

Julia zavrtěla hlavou, a když si představila, jak budou další učitelé a studenti z katedry žádáni o svědectví před děkanem, převalila se přes ni vlna nevolnosti.

„Dobře, Sorayo. Podejte tu stížnost. Nemyslím, že bychom dosáhly něčeho jiného, než že si ji znepřátelíme, ale vy jste tu právník.“

„Výborně.“ Soraya se široce usmála a dopila zbytek svého mizerného martini.

Později téhož odpoledne vyšla Julia z výtahu v Gabrielově patře. Když kráčela dlouhou chodbou, minula jeho francouzsko-kanadského souseda a vyměnila si s ním krátké, ale přívětivé přikývnutí. Pak si otevřela svým klíčem.

„Julianne? Jsi to ty?“

„Ano. Jak dopadla tvoje schůzka s vedoucím katedry?“ Rychle si svlékla kabát a kozačky a už se chystala vejít do obývacího pokoje, když jí Gabriel vyšel naproti do haly.

„Nejdřív chci slyšet o tvé schůzce.“ Položil jí ruce na ramena a políbil ji na čelo. „Jsi v pořádku? Jak to proběhlo?“

„Položili mi pár otázek a nechali mě jít.“

Utrousil kletbu a přitáhl si ji do náruče. „Kdyby se ti něco stalo…“ Vrátila mu objetí a pomalu vydechla do jeho košile. „Byla to

Christa Petersonová.“

„Cože?“ Odtáhl se, aby jí viděl do tváře.

„Christa mě obvinila, že jsem ti poskytovala sexuální služby výměnou za akademické výhody.“

„Cože?“

Zatímco Julia spěšně popisovala povahu stížnosti a střety Davida a Sorayi, Gabrielův výraz byl čím dál temnější a nebezpečnější. Když citovala Davidova poslední slova, o veliký krok od ní ustoupil.

Rozpřáhl se a vrazil pěstí do zdi. Pak ji odtáhl, vzal s sebou úlomky omítky a prachu a pro jistotu prorazil zeď v rychlém sledu ještě dvakrát.

Julia stála s otevřenou pusou a Gabriel se před ní se zavřenýma očima a zvedající se hrudí třásl. Jedna její část chtěla utéct, ale zjistila, že stojí jako přibitá.

Bez ohledu na to, jak moc chtěla být v tuhle chvíli pryč, pohled na pár kapek krve, které skanuly z jeho kloubů, upoutal její pozornost.

„Co sis to udělal?“ Vzhlédla do jeho planoucích očí a odtáhla ho ke koupelně pro hosty. „Sedni si.“ Jakmile se usadil, prohlédla mu klouby a zjistila, že má na několika místech rozraženou kůži.

„Možná budeš potřebovat stehy,“ řekla. „Bojím se, že sis něco zlomil.“

Gabriel několikrát otevřel a sevřel dlaň a mlčky jí ukázal, že ji zlomenou nemá.

„Myslím, že by sis měl nechat udělat rentgen, jen pro jistotu.“

Jeho jedinou reakcí byl hluboký, roztřesený povzdech. Nezraněnou rukou si protřel oči.

Otevřela lékárničku a vytáhla pár věcí. „Zkusím ti to vyčistit, ale měl bys jet do nemocnice.“

„Budu v pořádku.“ Jeho hlas zněl napjatě.

Pomocí pinzety vytahala z jeho ran kousky omítky a vyčistila je jódem. Gabriel sebou sotva trhl, když mu ho nalila na klouby, ale všimla si, že se třese. Nejspíš zbytky hněvu.

„Je mi líto, že jsem tě rozrušila,“ zašeptala Julie.

„Málem jsem zbořil zeď, a ty se omlouváš mně?“

„Měla jsem ti to říct až potom, co by sis sedl. Nebo až by sis dal drink.“

Zavrtěl hlavou. „Potom bych tu zeď pravděpodobně opravdu zboural. Jsem moc vzteklý na to, abych pil.“

Julia pokračovala v ošetřování, dokud nebyla rána úplně čistá. Když skončila, zlehka snesla rty nad jeho zavázané klouby. „Je mi to tak líto.“

Gabriel ji chytil za ruku. „Nech toho. Vzpomínám si, že minule jsem to byl v téhle koupelně já, kdo si hrál na doktora.“

„Byla jsem vyděšená. Chtěla jsem udělat dobrý dojem, ale pak jsem rozbila tvou křišťálovou sklenici a postříkala tvoji krásnou košili Chianti.“

„Byla to nehoda. Musel jsem sebrat odvahu, abych ti na ty řezné rány dal jód. Bál jsem se, že ti ublížím. A bylo to předtím, než…“

Zavřel oči a znovu si je promnul. „To, co se ti dneska stalo, je moje chyba. Měl jsem tě ochránit.“

„Gabrieli,“ řekla Julia varovně. Naklonila se k němu, vzala mu tvář do dlaní a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Nedělej to. Znali jsme rizika, když jsme si začali. Je mi jedno, co se mnou udělají.“ Hlas se jí při těch slovech zlomil, ale i tak je vyslovila. „Kašlu na Harvard i na svůj doktorát. Nechci tě ztratit.“

Gabrielovy oči prozářil podivný oheň. „Ani peklo samo mě od tebe neoddělí,“ zašeptal.

Milenci se zoufale objali a vpíjeli útěchu jeden z druhého.

„Chystáš se mi povědět, jak to proběhlo s profesorem Martinem?“

Gabriel popadl Julii za ruku a odvedl ji do hlavní koupelny, kde začal chystat koupel. „Ty odpočívej, já budu mluvit.“

„Nemám náladu na bublinkovou koupel. Mám chuť spíš vzít na něco páčidlo.“

(To bylo něco děsivého a stěží představitelného. Jako domácí pivo.)

„Právě proto potřebuješ vanu. Musím ochránit zbylé zdi svého bytu.“ Julia se svlékla a uvelebila se mezi tryskami. Upřeně se na ni díval – na to, jak má dlouhé vlasy nahodile sepnuté na temeni hlavy, na jemné kontury jejích ňader, nadnášených vodou jako dvě bílé lilie s růžovými špičkami, na to, jak si skousla ret, když si uvědomila, že

na ni zírá.

„Vzpomínáš si, jak jsme se spolu poprvé koupali?“ zeptala se, když poskládal svou vysokou postavu na nízkou stoličku.

„Není pravděpodobné, že bych na to někdy zapomněl.“

„Bál ses, že jsem zraněná, a odnesl jsi mě do vany.“ Stydlivě se usmála. „To byla jedna z nejmilejších věcí, kterou jsi pro mě kdy udělal.“

„Děkuji.“ Políbil ji na tvář. „Ale nedokážu teď vzpomínat na šťastné chvíle ve tvé společnosti. Jsem na to moc vytočený. Nejradši bych Davidu Arasovi vytrhl jazyk a uškrtil ho jím.“

„A co ten profesor Martin?“

Gabriel se odmlčel a odkašlal si. „Kdyby to byla jen ta Christina stížnost sama o sobě, vyzpovídal by mě, možná by si promluvil s pár dalšími lidmi z katedry a dospěl by k závěru, že je její obvinění vykonstruované. Její stížnost na tebe to ale komplikuje.“

„Co řekl tvůj právník?“

„Rozhodl jsem se setkat s Jeremym sám.“

Julia se zprudka posadila, až kolem ní vystříkla voda. „Cože? Myslela jsem, že jsi svému právníkovi řekl o té stížnosti, aby tě mohl doprovázet.“

Gabriel se naklonil dopředu a opřel si lokty o kolena.

„Jeremy mě přijímal na univerzitu. Považuji ho za přítele. Myslel jsem, že by bylo více pravděpodobné, že bychom se dokázali prohrabat těmi kecy a vypořádat se s otázkami, když s sebou nepřivedu právníka.“

Julia nevěřícně vytřeštila oči. „Co říkal?“

„Christa tvrdí, že jsem se s ní snažil iniciovat sexuální vztah při několika různých příležitostech včetně setkání, které jsme měli mimo akademickou půdu. Zmínila naše interakce ve Starbucks a v Lobby.“ Přesunul svůj pohled k Julii.

„Také mě obvinila, že jsem ji potrestal zamítnutím jejího návrhu práce a vyhrožoval jí vyhozením z doktorského programu. Tvrdí, že poté, co mě odmítla, jsem jí udělal ze života peklo.“

„Ale to jsou všechno lži. To ona obtěžovala tebe.“

„Přesně tak, a já jsem taky uvedl na pravou míru, jak moc. Jeremy byl celkem naštvaný. Řekl mi, že jsem za ním měl okamžitě přijít a podat stížnost. Očividně v tomhle bodě není moje tvrzení moc věrohodné, ale je tu pár věcí, které Christa nevzala v úvahu.“

„Jako třeba?“

„Její akademické záznamy. S Jeremym jsme měli v průběhu minulého semestru alespoň dvě diskuze o jejím nedostatečném pokroku. Byl si dobře vědom toho, jak se v tom plácá. Zápisy z těchto rozhovorů společně s kopiemi jejích prací jsou v její složce. A také byl během některých těch mých interakcí s Christou přítomen Paul. Navrhl jsem Jeremymu, aby si s ním promluvil, a také s paní Jenkinsovou.“

„V den, kdy ses setkal s Christou ve Starbucks, jsme tam s Paulem byli. Řekla nám, že má v plánu přesvědčit tě, abys ji vzal do Lobby – a že se chystá si s tebou v ten večer víc než jen připít na tykání.“

Gabriel svraštil obočí. „Cože?“

„Zapomněla jsem na ten rozhovor, jinak bych se o něm zmínila už dřív. Dávali jsme si s Paulem kávu a Christa přišla dřív než ty. Chvástala se tím, jak se tě chystá svést.“

Gabriel si promnul bradu, ztracený hluboko v myšlenkách.

„A Paul ji slyšel, jak to říká?“

„Ano,“ odpověděla Julie a potlačovala úsměv. „Myslím, že by se ten prznitel andělů mohl změnit na anděla strážného.“

Gabriel se zamračil. „Jen nepředbíhejme událostem. Co ještě říkala?“

„Nic moc. Viděli jsme tě, jak ses s ní setkal, ale byli jsme moc daleko, než abychom slyšeli, co říkáš. Její řeč těla byla ale celkem výmluvná. Snažila se s tebou flirtovat a ty jsi jí vynadal. Mohla bych to profesoru Martinovi říct.“

„Rozhodně ne. Už tak jsi do toho moc zapletená.“ Znovu se poškrábal na bradě. „Jeremy mě požádal, abych Paulovi o Christě neříkal. Tahle situace je trochu citlivá, protože Paul pro mě pracuje, ale Jeremy souhlasil, že si s ním promluví. Bylo by nejlepší, abys o tom Paulovi taky nic neříkala. Čím méně bude řečeno, tím lépe.“

„Taky nemá Christu rád. Jedna z prvních věcí, kterou mi vůbec řekl, byla, že se chce stát paní Emersonovou. Ví, že po tobě jela.“

Gabriel se ušklíbl. „Připomněl jsem Jeremymu, že jsem v prosinci Christin návrh dizertace přijal, poté, co jsem jí dal nesčetné příležitosti jej opravit. Doufejme, že až si promluví s Paulem, bude schopen udělat si jasnou představu o tom, co se vlastně stalo.“

Julia zavřela oči a opřela si hlavu o vanu. Věděla, že se mohou spolehnout na to, že Paul řekne pravdu. Bez ohledu na své antipatie k profesoru Emersonovi by nepotvrdil důvěryhodnost Christiných falešných obvinění.

Gabriel vstal. „Je tu ještě jedna věc, kterou ti musím říct.“

„Co je to?“ zeptala se Julia, oči stále zavřené.

„Jeremy se mě zeptal, jestli jsme spolu. A já jsem odpověděl – ano.“ Otevřela oči a podívala se na něj. „Cože?“

„Řekl jsem mu, že k tomu nedošlo až do vánočních prázdnin.“ V Gabrielově tváři se objevil napjatý výraz.

„Uvěřil ti?“

„Vypadalo to, že ano, ale zlobil se. Pověděl mi, že jsem za ním měl okamžitě přijít. Říkal, že je povinen nahlásit mě děkanovi pro porušení univerzitních pravidel.“

„Ach, ne.“ Julia sáhla po Gabrielově ruce. „Co budeme dělat?“

„Říkal, že kvůli těm našim dalším problémům nebude čeřit vodu – prozatím. Ale byl neoblomný a sdělil mi, že mě nehodlá krýt.“

Gabriel se naklonil a políbil ji na čelo. „Nedělej si s Jeremym starosti. Poradím si s ním. Než se vykoupeš, sdělím novinky svému právníkovi, abychom mohli naplánovat naše další kroky.“ Usmál se a otočil se k odchodu.

„Gabrieli, je tu ještě jedna věc. No, ve skutečnosti další dvě věci.

Soraya podává mým jménem stížnost na Christu s námitkou, že mě obvinila se zlým úmyslem.“

„Dobře. Možná ji to přiměje přehodnotit své činy.“

„A při mém včerejším sezení se Nicole zmínila, že už nechodíš na terapii.“

Gabriel spatřil Juliin podrážděný výraz smíšený se smutkem a svěsil ramena.

22. kapitola

V celkovém sledu událostí nebylo Gabrielovo opomenutí zmínit se o skutečnosti, že přestal chodit na terapii, nijak důležité. Nebo tomu Julia alespoň věřila. Chvíli se o to přeli, ale oba byli příliš plní obav ze svých problémů s univerzitou, než aby to hnali do krajnosti. Následující týden dostal Gabriel od Jeremyho strohé sdělení, které oznamovalo, že mluvil jak s paní Jenkinsovou, tak s Paulem. Jinou zprávu z univerzity už ani jeden nedostali.

David Aras trávil páteční večer sám ve své domácí pracovně a s lahví whisky Jameson. Pro něj tohle nebylo neobvyklé. Ve své funkci děkana si často brával práci domů. A tohoto konkrétního večera zjistil, že se topí ve velmi choulostivé a velmi citlivé situaci.

Obvinění ze sexuálního obtěžování slečny Petersonové bylo zpochybněno svědectvím více než jednoho svědka. Nicméně, stížnost na akademický podvod namířená proti slečně Mitchellové ho upozornila na možný případ nepovoleného vztahu mezi Julií a profesorem Emersonem. Problém byl v tom, že důkazy byly rozporuplné.

Podle informací, které mu předal profesor Martin, vykreslil Paul Norris zářivý obraz slečny Mitchellové a jejího charakteru. Jak se mu

whisky propalovala hrdlem, David přemýšlel, jestli všem ženám, které přišly do styku s panem Norrisem, záhadně narostla křídla, nebo jestli měl prostě jen slabost pro mladé ženy ze Selinsgrove v Pensylvánii.

(Kdekoli to kčertu bylo.)

Podle pana Norrise a paní Jenkinsové byla slečna Mitchellová plachá dívka, kterou profesor Emerson neměl rád.

Norris zašel ještě dál a tvrdil, že s ní profesor na semináři vedl otevřený boj.

Po konfrontaci ve třídě oslovil Emerson profesorku Pictonovou, aby dohlížela na diplomovou práci slečny Mitchellové, s odvoláním se na skutečnost, že je přítelkyní jeho rodiny a že to je důvod, proč na ni nadále nemůže dohlížet sám. Tohle byl bod, který Davida mátl. Profesor Emerson neměl námitky proti tomu, aby slečnu Mitchellovou přijali do programu, a přitom věděl, že on je jediný profesor, který vede práce o Dantovi. Pokud tam byl takový zřejmý střet zájmů, proč něco nenamítal? Nebo nehlásil konflikt zájmů profesoru Martinovi už na začátku semestru?

Záznamy profesora Emersona a slečny Mitchellové nedávaly smysl. A David neměl rád, když věci nedávaly smysl. (Protože jeho vesmír jinak než logicky nefungoval.)

Zatímco přemýšlel o důkazech, vložil do svého počítače flash disk. Otevřel jednu složku a začal projíždět e-maily, které mu kdosi z katedry informačních technologií ochotně stáhl z účtu profesora Emersona. Upravil nastavení tak, aby zahrnovalo pouze zprávy, zaslané nebo přijaté slečnou Mitchellovou, slečnou Petersonovou, panem Norrisem a profesorkou Pictonovou.

Za pár minut našel David něco, co ho překvapilo. Na jeho obrazovce se objevily e-maily, které byly datovány před koncem října 2009. První e-mail byl napsán profesorem Emersonem slečně Mitchellové:

Vážená slečno Mitchellová,

potřebuji s vámi mluvit v neodkladné záležitosti.

Prosím, kontaktujte mě co nejdříve. Můžete mi zavolat na toto číslo: 416-555-0739 (mobil).

S pozdravem

prof. Gabriel O. Emerson Katedra italských studií Centrum studií středověku Univerzita Toronto

Druhý e-mail byl odeslán slečnou Mitchellovou profesoru Emersonovi jako odpověď na jeho vzkaz:

Doktore Emersone, přestaňte mě pronásledovat.

Už vás nechci. Nechci vás ani znát. Jestli mě nenecháte na pokoji, budu nucena podat na vás stížnost pro obtěžování. A jestli zavoláte mému otci, udělám totéž. Okamžitě.

Pokud si myslíte, že nechám tak bezvýznamnou věc, jako je tahle, aby mě vyhnala ze studijního programu, velice se mýlíte. Potřebuji nového vedoucího diplomové práce, ne jízdenku na autobus domů.

S pozdravem

slečna Julie. H. Mitchellová, obyčejná magisterská studentka,

na-kolenou-častěji-než-průměrná-štětka

P. S.: Příští týden vrátím stipendium M. P. Emersonové. Gratuluji, profesore Abélarde. Nikdo ve mně ještě nikdy nevyvolal pocit, že jsem tak laciná, jako jste to v neděli ráno udělal vy.

Děkan se napřímil v křesle. Znovu si pročítal ty dva e-maily a zkoumal každé slovo.

Jelikož měl jen mlhavou představu o tom, kdo byl Peter Abélard, podlehl své zvědavosti a vygooglil si ho. Klikl na renomovanou biografii a začal číst.

Quod erat demonstrandum, pomyslel si.

23. kapitola

V centru města ležel Jeremy Martin natažený na své kožené pohovce a se zavřenýma očima poslouchal Beethovena, zatímco se jeho žena chystala do postele. Jako vedoucí katedry italských studií byl zodpovědný za řadu lidí, a to jak vyučujících, tak studentů. Gabrielovo přiznání, že chodí se svou bývalou studentkou, ho trápilo.

Věděl, že obvinění Christy Petersonové bylo podáno ze zlého úmyslu, ale jako každého jiného žalobce ji bylo třeba brát vážně. Vzhledem k faktu, že měla pravdu, když si myslela, že spolu Gabriel a Julianne něco mají, bylo docela možné, že i její tvrzení o Julianniných zvláštních výhodách bylo pravdivé. Gabriel, jeho přítel a kolega, se pokoušel ten vztah utajit. A teď se děkan vyptával, což dostalo Jeremyho do zatraceně prekérní situace.

V průběhu své kariéry ve Spojených státech a nyní v Torontu už viděl příliš mnoho případů, kdy se skvělá a slibná studentka stala hříčkou svých profesorů. Jeho manželka, například, studovala v magisterském programu na Kolumbijské univerzitě lingvistiku, jen aby jí kariéru zničil její profesor a milenec, poté co ji unavil jeho alkoholismus. Danielle trvalo roky, než se z těch ran uzdravila, a ani

dnes nechtěla mít s akademickou obcí nic společného. Jeremy se nechtěl dívat, jak Juliannina kariéra dospěje ke stejnému konci.

Na druhou stranu, nehodlal nechat vycházející hvězdu svého profesorského sboru urážet a hanit za přestupek, kterého se nedopustil. Pokud by děkan ve vyšetřování profesora Emersona a slečny Mitchellové pokračoval, Jeremy by se zatraceně dobře ujistil, že bude spravedlnosti učiněno zadost. Pokud by se tak nestalo, byl odhodlán zajistit, aby byla ochráněna jeho katedra. Což byl důvod, proč byl tak v šoku, když našel ve své poště první čtvrtek v březnu kopie dopisů adresovaných profesoru Emersonovi a slečně Mitchellové.

S tichými kletbami si rychle prohlédl jejich obsah, než uskutečnil diskrétní telefonický hovor s jedním ze svých kontaktů na děkanátu. O půl hodiny později zavolal profesoru Emersonovi domů.

„Díval ses dnes už do pošty?“ Gabriel se zamračil. „Ne. Proč?“

„Protože já jsem dostal dopis od děkana, který sděluje, že ty a Julianne budete vyšetřováni kvůli svému nevhodnému poměru, který začal během toho, kdy byla tvou studentkou.“

„Do prdele,“ řekl Gabriel.

„Přesně tak. Sedíš?“

„Ne.“

„No, tak se posaď. Právě jsem mluvil s přítelem, který pracuje v děkanově úřadu. Julianne podala na Christu Petersonovou obvinění z obtěžování na základě jejího tvrzení namířeného proti ní. Christa na oplátku pohrozila univerzitě soudem kvůli skutečnosti, že Julia

měla přednostní zacházení, protože s tebou spala. Christina tvrzení jsou nyní součástí vyšetřování tebe i Julianne.“

„To je absurdní!“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Je to směšné.“

„Jsem rád, že to slyším, Gabrieli, protože univerzita bere stížnosti, jako je tato, velmi vážně. Prorektorova kancelář nařídila děkanovi a dvěma dalším úřadům utvořit komisi, která bude ta tvrzení vyšetřovat. Ty a Julianne jste před ni předvoláni společně.“

Gabriel zaklel. „Kdo ještě je v té komisi?“

„To mi můj kontakt neřekl. Dobrá zpráva je, že ta schůzka je jen dotazovací slyšení. V závislosti na tom, jak se vyšetřující úředníci posléze rozhodnou, může být případ postoupen prorektorově kanceláři k soudnímu obvinění a vy dva budete muset předstoupit před disciplinární soud. Nemusím ti vysvětlovat, jak daleko by ty sračky v tomhle případě zašly.“

„Proč se děkan nechce jednoduše setkat jen se mnou? Všechno bychom to mohli během několika minut smést ze stolu.“

„O tom pochybuji. Obvinění a stížnosti se hromadí jedna na druhou a ty jsi v jejich centru.“

Gabrielovi se téměř zastavilo srdce. „Myslíš, že se chystají další obvinění?“

„Mám své podezření. Ale zatím nebylo nic potvrzeno.“

„Do prdele,“ zaklel Gabriel a hrubě si protřel oči. „Tak v jak velkých problémech to jsme?“

„Na tvém místě bych přestal přemýšlet o my a soustředil se na já.

Tohle je to, co tě v první řadě do těch problémů dostalo.“

„Jen odpověz na otázku, prosím.“

Jeremy se odmlčel a listoval písemnostmi na stole. „Vzhledem k tomu, že je tu otázka, jak poctivé bylo tvoje známkování s ohledem na Julianne, děkan pozastavil její hodnocení ve tvém semináři. To znamená, že její vysvědčení nebude kompletní, dokud ta záležitost nebude vyřízena buď zamítnutím, nebo disciplinárním řízením a jeho výsledkem.“

„Nebude moci promovat,“ zašeptal Gabriel.

„To je univerzitní pravidlo, pozastavit absolutorium, dokud se nevyřeší všechny přestupky.“

„Takže v závislosti na tom, jak dlouho to bude trvat, nebude moci jít na Harvard.“

„Pokud bude věc vypořádána v její prospěch, nechají ji dokončit studium a antedatují její promoci. Ale předpokládal bych, že do té doby o své místo na Harvardu přijde. Jedině, že by je přesvědčila, aby její přijetí odložili.“

„Její přijetí bylo podmíněno úspěšným dokončením magisterského studia. Může se zeptat, ale nemyslím si, že je v takové pozici, aby mohla žádat o odklad. Až se o tomhle na Harvard donesou nějaké zvěsti, mohli by svou nabídku stáhnout.“

„Pak by se raději měla modlit, aby se ta záležitost vyřídila včas, aby mohla absolvovat. A upřímně řečeno, pro tebe to platí taky. Pokud bys byl shledán vinným z akademického podvodu, prorektor by tě mohl zbavit profesury.“

„Do prdele.“ Gabriel praštil pěstí do stolu. „Kdy se budeme muset objevit před tou komisí?“

„Ve čtvrtek, dvacátého pátého března.“

„To jim pak zbyde méně než měsíc na to, aby se tím vším prokousali a ona ještě stihla odpromovat.“

„Akademická řízení se vyvíjejí hlemýždím tempem. To dobře víš.“ Odkašlal si. „Ty si neděláš ani nejmenší starosti se svou situací?“

„Nijak zvlášť,“ zavrčel Gabriel.

„No, to bys měl. A co víc, mým hlavním zájmem jsi ty, i když by mi bylo líto, kdyby byla ohrožena Juliannina akademická budoucnost.“

„Nedovolím, aby se to stalo.“

„A já zase nehodlám nechat ve štychu jednoho ze svých hvězdných profesorů.“ Jeremy se zhluboka nadechl. „V rámci pravidel, z jejichž porušení jsi podezřelý, poneseš větší zodpovědnost než ona. Jsi podezřelý z posuzování studentky s ohledem na kritéria, která nemají nic společného s akademickými zásluhami.“

„To je absurdní a ty máš písemné důkazy, které to prokazují.“

„Ne, to nemám.“ Jeremy začal klepat prstem na stránky před sebou. „Mám nějaké písemné důkazy, ale jsou neúplné. Až do nedávné doby jsi mě neupozornil, že s ní něco máš. A teď mi můj šéf začíná klást otázky. Máš nějakou představu, jak je to pro mě zahanbující? Vypadám, jako bych právě spadl z měsíce a nemám ani ponětí, co se kčertu děje na mé vlastní katedře!“

Gabriel se pomalu nadechl a zase vydechl.

„Co tím chceš říct?“

„Říkám, že jsi v hajzlu, Gabrieli, bez ohledu na to, jak se na to díváš. A já nehodlám ohrozit všechno, na čem jsem pracoval, jen abych ti kryl prdel.“

Profesor Emerson ohromeně mlčel.

„Proč jsi mi neřekl, že s ní chodíš? Přijímal jsem tě na univerzitu, prokristapána.“

„Protože jsem si nemyslel, že by někomu něco bylo do toho, s kým spím.“

„To nemůžeš myslet vážně.“ Jeremy zamumlal kletbu. „Znáš pravidla upravující vztahy se studenty. A protože jsi svůj vztah udržoval v tajnosti přede mnou i kýmkoliv dalším, vypadá to, že jsi vinen.“

Gabriel zaskřípal zuby. „Jeremy, mohu počítat s tvou podporou, nebo ne?“

„Udělám, co bude v mých silách, ale nemusí to být mnoho. Kdybych byl tebou, oslovil bych Asociaci akademických pracovníků a ujistil se, že na jednání přijde zástupce odborového svazu.“

„Je to hon na čarodějnice, který byl odstartován nespokojenou postgraduální studentkou. Christa Petersonová se snaží, aby mě vyhodili.“

„Možná máš pravdu. Ale než to začneš vykřikovat nahlas, uvědom si, že jsi porušil univerzitní pravidla. Tím snadnější bude pro administrativu usoudit, že ses provinil i dalšími přestupky. A mimochodem, obdržel jsem e-mail od děkana, kde se mě ptá na stipendium

M. P. Emersonové. Kvůli tobě doufám, že v tom nemáš prsty.“ Gabriel začal nadávat a Jeremy ho přerušil.

„Pokud nemáš právníka, můj příteli, teď je ten nejvyšší čas si nějakého najmout.“

Gabriel něco zamumlal, zavěsil telefon a rychle přešel do jídelny, aby si nalil něco k pití.

I když Gabriel seznámil Asociaci akademických pracovníků se svou situací, jejich nabídku, že ho na slyšení doprovodí, odmítl. John byl toho názoru, že jeho právní prozíravost je mnohem hrozivější než Asociace, ale byl ochoten připustit, že pokud by záležitost vyústila v obžalobu, pak by bylo vhodné je do toho zapojit.

Johnova rada byla zatloukat, přestože naléhal na Gabriela, aby naučil Julianne, co neříkat. Pokud by to selhalo, měl plně v úmyslu argumentovat tím, že je to labilní, přecitlivělá studentka, která se už od mládí na Gabriela fixovala a svedla ho.

A v naději, že se jeho klient bude řídit jeho instrukcemi, se John neobtěžoval mu tuto strategii vysvětlit.

Sorayina rada kopírovala tu Johnovu. Poradila Julii, aby nic neříkala, a kdyby na ni naléhali, aby za všechno svalila vinu na Gabriela. Soraya málem skákala radostí při představě argumentace, že on byl ten starší, zhýralý profesor, který svedl nevinnou mladou dívku příslibem dlouhé a šťastné budoucnosti. Když Julia prohlásila, že chce říci pravdu, Soraya jí sdělila, že to je velmi špatný nápad. Měla v plánu vynést na světlo Gabrielovu promiskuitní pověst a ohánět se vynucením práva.

Stejně jako John předpokládala, že její klientka bude spolupracovat, a taktéž se s ní ani neobtěžovala probrat detaily své strategie.

V noci před slyšením vzbudil Julii ze sna zvuk klepání na okno jejího bytu. Zpočátku si myslela, že se jí to ještě zdá. Když se zvuk opakoval, tentokrát hlasitěji, vylezla z postele a odhrnula závěs. Tam stál s nosem téměř přilepeným na sklo Gabriel. Vypadal trochu divoce, v očích šílenství, na sobě baret a svůj kabát, a stál po kolena v závěji.

Rychle odjistila okno a postavila se stranou, a jak Gabriel vlezl do místnosti, přinesl s sebou závan mrazivého vzduchu. S prásknutím zavřel okno, zajistil ho a zatáhl závěs.

„Gabrieli, co to…“

Přitáhl si ji k sobě tak prudce, že neměla šanci dokončit svou otázku. Ucítila skotskou ještě dřív, než ji ochutnala, když k ní přitiskl své rty. Měl je zmrzlé, pravda, ale jeho ústa a jazyk byly horké a naléhavé. A teplo jeho hlubokého a smyslného polibku se jí začalo rozlévat po kůži.

„Jsi opilý? Co se stalo?“

Odtáhl se, ale jen na okamžik, aby se zbavil své pokrývky hlavy a kabátu. Pak ji znovu objal, přejížděl jí ledovými prsty po pažích, rozepnul jí vršek od pyžama a vklouzl pod něj rukou, aby mohl vzít do dlaně její ňadro.

Přesouval se s ní k posteli a mezitím si vytahoval košili z kalhot. Sledoval, jak si svléká pyžamo a nedbale všechno hází na podlahu. Během mrknutí oka byli oba nazí a pak ji znovu vzal do náruče a přitáhl si její nohy kolem boků. Ještě nikdy nebyli tak rychle svlečení a připravení se milovat.

Když s ní došel k zavřeným dveřím a zády ji na ně přitiskl, v jeho pohybech jakoby narůstalo zoufalství a šílenství. Dráždil ji studenými prsty, ústy uvěznil její ňadro, sál ho a laskal.

Už křičela rozkoší, stále šokovaná jeho němou vášní.

O několik okamžiků později ji rozptýlil rozdíl mezi teplotou jejich těl: tvrdý chlad jeho hrudi, tisknoucí se proti jejím měkkým, teplým křivkám. Když rozmrzajícími prsty ucítil, že je připravená, vrazil

do ní, chraplavě zasténal do ohbí jejího krku v předzvěsti uspokojení, a horní část těla se mu s pocitem, že je v ní, mírně uvolnila. Mezi jejich těly nezůstal ani kousek volného místa, nic, kde by jejich kůži mohl zchladit závan čerstvého vzduchu.

Julia zasténala vděčností z pocitu, že je se svým milovaným. Okamžitě rukama sklouzla z jeho ramen k bokům a přitáhla si jeho bedra blíž, aby ho pobídla vpřed. Byla to kakofonie bezostyšných zvuků a stenů, znějících nedostatkem jazyka a slov téměř zvířecky, a samozřejmě také rytmických úderů Juliiných zad proti těžkým dřevěným dveřím.

Jejich spojení bylo hlasité a rychlé, snad nejintenzivnější fyzický akt, jaký kdy zažili, převyšující dokonce i jejich sex u zdi ve Florencii. Brzy oba společně vybuchli rozkoší, srdce jim bušilo jako o závod a krev tepala v žilách, navzájem se svírali a křičeli. Pak se v čiré blaženosti konečně zhroutili ve změti těl a končetin do Juliiny úzké postele.

Gabriel ji zalehl, ale nedovolila mu se nijak pohnout. Mírně se posunul, aby přenesl svoji váhu na matraci, ale ani on nebyl příliš ochotný vzdát se přímého doteku s její kůží.

Hladila ho po vlasech a říkala mu, jak moc ho miluje, a on jí zabořil nos do jamky na krku a vdechoval její vůni. Řekla mu, že nemusel pít, že si s ní místo toho mohl promluvit.

Gabriel si povzdechl. „Já s tebou mluvím,“ zašeptal a sázel jí naléhavé polibky na rameno. „Ty neposloucháš.“

Než mohla Julia něco namítnout, začal zkoumat její ústa. Další diskuze byla umlčena, protože ji zlákal ještě k jednomu spojení jejich těl.

Když se ráno probudila, v bytě bylo ticho. Ve skutečnosti nezůstala po jejím nočním návštěvníkovi žádná stopa, vyjma odjištěného okna a vůně Gabriela a sexu, která ulpěla na jejím těle a na posteli.

Prohledala byt, čekala nějaký vzkaz, zprávu, cokoliv. Ale nic nenašla, dokonce ani e-mail. Zachvátil ji plíživý pocit hrůzy.

Julia si ráno nechala podle Sorayiných pokynů rozpuštěné vlasy, protože tak prý vypadá sladce a nevinně. Přesně v jedenáct hodin se se svou právničkou setkala na chodbě před zasedací místností.

Gabriel s Johnem už tam byli, krčili se u zdi a mluvili spolu hlubokými, uspěchanými hlasy. Oba byli oblečeni v tmavých oblecích a bílých košilích. Ale tím jejich podobnost končila. Gabriel měl motýlka. A zeleň jeho vázanky ostře kontrastovala s modří jeho očí.

Setkal se s ní pohledem, krátce, ale dost dlouho na to, aby si povšimla, že vypadá ustaraně. Neusmál se, ani jí nekývl na pozdrav. Vypadalo to, že si schválně udržuje odstup.

Chtěla jít za ním, ale Soraya ji odtáhla k nízké lavičce hned za dveřmi, kde se obě posadily. Náhle se otevřely dveře a do chodby vstoupil rozložitý, naštvaně vypadající hráč ragby.

„Paule?“ Julia se postavila. Překvapeně se zastavil.

„Julie? Jsi v pořádku? Řekni mi, že to není…“

Paul se zastavil uprostřed věty i kroku, když spatřil Sorayu, která teď stála za ní. Zíral na obě ty ženy s otázkou ve vytřeštěných očích.

Vzápětí je přimhouřil a zamračeně prošel kolem nich. Cestou si sám pro sebe mumlal kletby.

„Paule?“ zavolala na něj Julia, ale on už mezitím zmizel dolů po schodech.

„Vy ho znáte?“ zeptala se Soraya.

„Je to můj kamarád.“

„Opravdu?“ Soraya vypadala nedůvěřivě. Julia se k ní otočila. „Proč? Vy ho znáte?“

„To on podal loni stížnost na jednu z mých klientek. Tehdy jsem si z děkana udělala nepřítele.“

Chvíli trvalo, než Sorayino odhalení proniklo do Juliiny do mysli.

A když se to stalo, pomalu se posadila.

Soraya byla právničkou profesorky Singerové? Do čeho jsem se to dostala?

Odpověď na její otázku byla přerušena děkanovou asistentkou Meagan, která jim oznámila, že vyšetřovací komise by ráda vyslechla slečnu Mitchellovou a profesora Emersona společně.

Po rychlé poradě se svými právníky oba vstoupili do zasedací místnosti, následováni Johnem a Sorayou. Jakmile se usadili na opačných stranách uličky, promluvil doktor Aras. Jak bylo jeho zvykem, představil sebe i ostatní členy komise, profesorku Taru Chakravarttyovou a Roberta Mwangiho.

„Doktorka Tara Chakravarttyová, prorektorka pro lidská práva.“ Profesorka Chakravarttyová byla krásná, drobná žena indického původu s tmavýma očima a dlouhými rovnými černými vlasy. Byla oblečená v černých šatech s velkým, oranžově zbarveným

šátkem, ovinutým kolem těla jako sárí. Střídala úsměvy směrem k Julii se zničujícími pohledy a občasným zamračením věnovaným Davidovi.

„Doktor Robert Mwangi, prorektor pro studentské záležitosti.“ Profesor Mwangi byl Kanaďan původem z Keni, který měl na sobě brýle s drátěnými obroučkami a košili bez saka a bez kravaty. Byl ze všech čtyř přítomných pánů oblečen nejležérněji a vypadal očividně nejvíc přátelsky.

Děkan pokračoval ve svém úvodním vystoupení.

„Slečno Mitchellová, profesore Emersone, byli jste o nutnosti své přítomnosti na tomto jednání upozorněni dopisem. Na základě našeho vyšetřování námi obdrženého nařčení z akademického pochybení, vzneseného proti vám, slečno Mitchellová, jsme vyslechli profesorku Pictonovou, slečnu Petersonovou, paní Jenkinsovou, profesora Jeremyho Martina a pana Paula Norrise.

V průběhu šetření se objevilo několik skutečností, které byly podepřeny více než jedním svědkem.“ Děkan zíral na Gabriela a sevřel rty. „Z tohoto důvodu nařídil úřad prorektora sestavení této komise, která prošetří záležitost více do hloubky.

Skutečnosti, které tak vyšly najevo, jsou následující: za prvé, že mezi slečnou Mitchellovou a profesorem Emersonem došlo k veřejnému sporu s možným osobním podtextem, a to během jeho semináře dne dvacátého osmého října dva tisíce devět.

Za druhé, že třicátého prvního října profesorka Pictonová souhlasila s dohledem nad magisterskou diplomovou prací slečny Mitchellové, a to na naléhání profesora Emersona, který později o této změ-

ně uvědomil profesora Martina. Profesor Emerson tvrdil, že změna byla nezbytná z důvodu střetu zájmů, jmenovitě proto, že slečna Mitchellová je přítelkyní jeho rodiny. Písemný doklad o uskutečnění této změny byl založen do záznamů studijního oddělení v listopadu.

Za třetí, že desátého prosince přednesl profesor Emerson v italské Florencii veřejnou přednášku, na kterou byl doprovázen slečnou Mitchellovou. V průběhu večera představil slečnu Mitchellovou jako svou snoubenku. Tyto skutečnosti jsou doloženy v tisku a na fotografiích a také byly dosvědčeny profesorem Paccianim, který byl na akci přítomen.“ Děkan zvedl kus papíru, který vypadal jako vytištěný e-mail.

Gabriel se při zmínce o Paccianim temně zamračil a pod vousy si mumlal nadávky.

Děkan upřel na Gabriela svůj pohled. „Dopustila se slečna Mitchellová sexuálního obtěžování, aby vás přiměla k milostnému vztahu se svou osobou?“

Julia málem spadla ze židle.

Všechny oči v místnosti se soustředily na Gabriela, který zbrunátněl. Jeho právník mu začal něco zuřivě šeptat do ucha, ale Gabriel ho rukou odmávl stranou.

„Rozhodně ne.“

„Velmi dobře. Jste v současné době zapleten v milostném vztahu se slečnou Mitchellovou?“

„Doktore Arasi, nenabídl jste nám zde žádný důkaz o akademických přestupcích. Jediné, co jste nám přednesl, je povrchní časová osa, která je otevřená různým interpretacím, a italská bulvární

žurnalistika. Nedovolím vám tlačit mého klienta do slepé uličky,“ namítl John.

„Pokud váš klient nemá co skrývat, pak by měl na naše otázky odpovědět. Kdy začal vztah mezi vámi, profesore Emersone, a vaší studentkou?“

Než mohl John otevřít ústa k protestu, přerušila ho profesorka Chakravarttyová. „Protestuji proti způsobu vedení tohoto výslechu na základě toho, že vztahy mezi profesory a studenty na téže katedře nemohou být konsensuální. A ráda bych svou námitku zanesla do zápisu.“

Děkan kývl na svou asistentku Meagan, která do svého notebooku zuřivě zapisovala poznámky. „Řádně zaznamenáno,“ odfrkl si. „K této otázce se brzy dostaneme. Profesore Emersone?“

„Se vší úctou, doktore Arasi, můj klient není povinen reagovat na domněnky a spekulace. Možná by mohla mít slečna Mitchellová odlišný názor.“ John vrhl sarkastický pohled na Sorayu, a pak se na vyšetřující komisi nevinně usmál.

„Dobrá tedy. Slečno Mitchellová?“

Soraya se na Johna zamračila, než se otočila čelem ke komisi.

„Moje klientka již byla podrobena pronásledování ze strany úřadu děkana, když byla přinucena bránit se závažné, ale zcela zlomyslné stížnosti podané jinou studentkou. Vzhledem ke stresujícímu a emocionálnímu traumatu, které jí bylo způsobeno, vás žádám, abyste směřovali své otázky na profesora Emersona. To on podnítil přesun diplomové práce mé klientky pod dohled profesorky Pictonové, to jeho podpis je na všech formulářích, a my k této záležitosti nemáme co dodat.“

Julia se naklonila k Sorayině uchu, aby protestovala, ale Soraya ji mávnutím ruky umlčela.

Julia zaskřípala zuby.

„Ach. Vynořilo se klasické vězeňské dilema. Zajímalo by mě, jestli si někdo z vás uvědomuje, k jakému výsledku to směřuje, pokud budete pokračovat v tomto duchu.“ Doktor Aras si odkašlal. „Mohu vám dopřát krátkou přestávku, abyste si promluvili se svými právníky, slečno Mitchellová a profesore Emersone, ale očekávám, že pak neprodleně pravdivě odpovíte na naše otázky.

Při absenci jakéhokoliv svědectví si vyhrazujeme právo rozhodnout tuto záležitost sami, na základě důkazů, které jsme byli schopni shromáždit, a následně věc postoupit prorektorovi, aby mohl vznést obvinění, pokud tak bude znít naše doporučení. Máte pět minut.“ Děkanův hlas byl chladný a věcný.

„Vzhledem k tomu, že vztahy mezi profesory a studenty na stejné katedře nemohou být konsensuální, navrhuji, abychom z jednání omluvili profesora Emersona, takže bychom mohli vyslechnout pouze slečnu Mitchellovou.“ Profesorka Chakravarttyová věnovala Julii soucitný pohled. „Ujišťuji vás, že jste v této zasedací síni v bezpečí. Nebudou žádná odvetná opatření, vznesená katedrou italských studií, ať už nám sdělíte cokoliv. Pokud jste se stala obětí sexuálního obtěžování, můžeme vám pomoci.“

Tařin soucit byl okamžitě nahrazen odporem, když sjela pohledem ke Gabrielovi.

Julia se rychle zvedla na nohy. „Nebyla jsem profesorem Emersonem obtěžována.“

Soraya ji chytila za ruku, ale Julie si jí nevšímala. Takže se Soraya postavila vedle ní a čekala na vhodnou chvíli, aby ji přerušila námitkou.

Gabriel začal rozčileně vrtět hlavou, ale Julia ho neviděla, protože se upřeně dívala na vyšetřovací komisi.

„Dokud jsem byla jeho studentkou, nic jsme spolu neměli. A náš současný vztah je konsensuální.“

V místnosti se na chvíli rozhostilo ticho, než ho prolomily zvuky per skřípajících o papír.

Děkan se opřel v křesle a vypadal, že ho to nijak zvlášť nepřekvapilo.

Pro Julii to bylo první znamení, že něco je velmi, velmi špatně. Pomalu se posadila, ignorovala Sorayin hlas, který jí syčel do ucha, a obrátila pohled ke Gabrielovi. Ten se díval přímo před sebe, ale ona věděla, že její pohled cítí, soudě podle toho, jak zatínal čelist. Rozzlobeně si založil ruce na hrudi a oči upíral na děkana jako kobra nachystaná udeřit.

„Děkuji vám, slečno Mitchellová. Takže ten vztah mezi vámi je milostný.“ Doktor Aras se zamračil Gabrielovým směrem, než se znovu zadíval na Julii.

„Vzhledem k tomu, že jste byla tak vstřícná, dovolte mi následující otázku. Kdy jste si koupila letenku do Itálie? Věděla jste přece, že budete cestovat s profesorem Emersonem, nebo ne?“

Julia na děkana nechápavě hleděla.

„Letenky musely být zcela jistě rezervovány před osmým prosincem, což by posunulo datum jejich zakoupení přímo do průběhu

semestru. Takže předtím, než profesor Emerson předložil vaše hodnocení, jste museli absolvovat rozhovor o vašem úmyslu doprovázet ho do Itálie jako jeho host. A to se zdá být pro vztah profesora a studentky problematické, není-liž pravda?“

Julia otevřela ústa, aby něco řekla, ale Soraya ji přerušila.

„Se vší úctou, doktore Arasi, to jsou pouhé spekulace.“

„Ve skutečnosti, slečno Harandi, jen přiměřeně vyvozuji quid pro quo.“ Děkanovy rty se viditelně sevřely. „Navíc upozorňuji, že se vaše klientka sama usvědčila z křivé výpovědi. Řekla, že se s profesorem Emersonem v minulém semestru nezapletla. Máme snad věřit tomu, že se jako mávnutím kouzelného proutku dali dohromady v okamžiku, kdy semestr skončil?“

Julia se hlasitě nadechla a ten zvuk se ozvěnou odrazil od stěn. Gabrielova úzkost se přes uličku projevila ve způsobu, jakým svíral a uvolňoval pěsti a snažil se je schovat vedle svých boků.

Děkan začal opět mluvit, ale byl přerušen profesorem Mwangim.

„Slečno Mitchellová, v tuto chvíli vám musím připomenout sankce za křivou výpověď a také za porušení pravidel ohledně vztahů mezi studenty a vyučujícími na této univerzitě.“ Jeho klidný a laskavý hlas záměrně kontrastoval s děkanovou netrpělivostí a přímočarostí.

„Křivá výpověď může mít za následek vyloučení z univerzity nebo vážné sankce. Porušení vztahové politiky může ohrozit vaše akademické výsledky v seminářích z minulého semestru.“ Přerovnal na stole před sebou několik papírů.

„Až do začátku listopadu jste psala vaši práci pod dohledem profesora Emersona, což bylo zhruba měsíc před vaší cestou do Itálie.

Celý zimní semestr jste navštěvovala jeho seminář o Dantovi a on vás ohodnotil známkou výborně.

Politika ohledně vztahů se studenty existuje proto, aby chránila studenty před vydíráním ze strany profesorů, a zabránilo se tak jakékoliv možnosti udílení nepřiměřených výhod. Kdybyste opustila kurz profesora Emersona, dnes bychom tu nebyli. Ale protože jste v jeho třídě zůstala, máme problém.“

Profesor Mwangi podal nějaké papíry Meagan, která je poslušně odnesla Julii a Soraye. Zatímco Soraya dokumenty jen letmo přelétla, Julia vytřeštila oči hrůzou. Znovu se podívala na Gabriela, ale ten jí pohled nijak neopětoval.

„Profesor Martin před touto komisí dosvědčil, že si nevzpomíná na žádný rozhovor s profesorem Emersonem o tom, že by to byla profesorka Pictonová, kdo oznámkoval vaši práci v dantovském semináři. Studijní oddělení nahlásilo, že to byl profesor Emerson, kdo vyplnil prostřednictvím online známkovacího systému vaše hodnocení. Datované kopie těchto elektronických dokumentů jste právě obdržela.“

„Doktore Mwangi, vzhledem k tomu, že jsme tyto dokumenty obdržely až nyní, chtěla bych krátkou přestávku, abych si mohla se svou klientkou promluvit.“ Sorayin hlas prolomil Juliin šok.

„Tato chvíle je již minulostí, slečno Harandi, vzhledem k tomu, že se vaše klientka již usvědčila,“ zazněl děkanův tvrdý hlas.

„S tím nesouhlasím,“ přerušila ho profesorka Chakravarttyová.

„Slečna Mitchellová možná není v nejlepší pozici, aby posoudila, jestli byla, nebo nebyla podrobena nátlaku. A pokud se stala obětí

sexuálního obtěžování, pak by jakákoliv křivá výpověď z její strany mohla být prominuta.“

„Byla to profesorka Pictonová, kdo oznámkoval mou práci v dantovském semináři. Jsem si jistá, že může toto nedorozumění vysvětlit.“ Juliin hlas nabral tvrdohlavý tón, což ostře kontrastovalo s tím, jak se jí třásl.

„Děkane Arasi, odpusťte, že vás přerušuji, ale právě jsem dostala e-mail od profesorky Pictonové.“ Meagan váhavě vstoupila do probíhajícího jednání. Přešla k děkanovi a položila před něj svůj notebook.

Rychle se podíval na obrazovku a pak ji mávnutím ruky poslal pryč.

„Zdá se, že profesorka Pictonová potvrdila vaši verzi, slečno Mitchellová.“

Soraya se předklonila v křesle. „Tak to by mělo objasnit všechny problémy. Uctivě žádáme tuto komisi, aby uzavřela vyšetřování a ukončila tuto záležitost.“

„Ne tak rychle, slečno Harandi.“ Profesor Mwangi zvědavě těkal pohledem mezi Gabrielem a Julií. „Pokud je jejich vzájemný vztah doopravdy konsensuální, tak proč se potom profesor Emerson kryje svým právníkem?“

„Jediné, co jste udělali, je, že jste zde prezentovali spekulace a fantazie. Proč by měl můj klient odpovídat?“ zazněl pohrdavě Johnův hlas.

„Jsme oprávněni udělat si s ohledem na důkazy vlastní závěry. Nemohu mluvit za své kolegy, ale musím konstatovat, že podle mého názoru měl váš klient v minulém semestru vztah se slečnou Mit-

chellovou. Což znamená, že porušili pravidla ohledně vztahů mezi vyučujícími a studenty a slečna Mitchellová se tak provinila křivou výpovědí.“

John se postavil. „Pokud má tato komise v úmyslu dál pokračovat tímto způsobem, pak se budeme dovolávat pomoci Asociace akademických pracovníků torontské univerzity a Kanadské asociace univerzitních učitelů a zrovna tak využijeme všech zákonných prostředků. Chtěl bych vyšetřující komisi varovat před hanobením mého klienta.“

Děkan odmítavě mávl rukou do vzduchu. „Sedněte si. Nebudeme reagovat na vaše hrozby.“

Počkal, až se John posadí, a pak odhodil své pero na stůl. Sundal si brýle a položil je vedle pera.

„Jelikož se zdá, že jsme tu narazili na vršek ledovce, možná by bylo nejlepší, kdybych pozastavil toto slyšení až do dalšího vyšetřování.“

Gabriel sevřel čelist, protože mu bylo jasné, že jakékoliv zpoždění by ještě více ohrozilo Juliino přijetí na Harvard.

„Než toto slyšení pozastavíme, myslím, že by slečně Mitchellové měla být dána příležitost, abychom si vyslechli její příběh, aniž by musela být ve stejné místnosti jako profesor Emerson,“ kývla profesorka Chakravarttyová Juliiným směrem.

„Profesor Emerson je mocný muž. Možná máte, slečno Mitchellová, obavy o své postavení a on z toho těžil. Možná věříte, že je teď váš vztah konsensuální, ale cítila jste to tak vždycky? Více než jeden svědek vypověděl, že k vám byl v minulém semestru velmi krutý.“

„To je neslýchané! Doktore Arasi, vy tu hodláte jen tak sedět, zatímco je můj klient jedním z přísedících hanoben? Chci, aby byla moje námitka dána do zápisu, a chci poznamenat, že mám v úmyslu podat stížnost prorektorovi na neprofesionální chování doktorky Chakravarttyové.“ John vyskočil na nohy a byl skoro na mrtvici.

„Chci, aby tu profesor zůstal,“ pronesla Julia tiše.

„Dobrá tedy.“ Hlas profesorky Chakravarttyové zjihl. „Jsem si jistá, že je pro vás ta situace stresující a matoucí. Ale měla byste vědět, že komise je obeznámena s e-mailem, který jste poslala profesoru Emersonovi a ve kterém ho prosíte, aby vás přestal pronásledovat. Ještě jednou chci zopakovat, že jsme zde, abychom odhalili pravdu.“

Julia zamrkala, protože se jí okolní místnost začala rozplývat v mlze. K uším jí doléhaly tlumené zvuky, skoro jako by se potápěla do vody. Všechno se zdálo jako ve zpomaleném filmu, obzvláště její myšlenkové pochody, zatímco se jí nedozírnost odhalení doktorky Chakravarttyové rozpínala po celém těle jako ledové prsty.

Meagan podala Soraye a Johnovi několik listů papíru.

John na ně rychle pohlédl, než je odhodil stranou. „To zcela překračuje protokol, takhle nás zaskočit dokumenty, o kterých se dopis, který jste zaslali mému klientovi, nijak nezmiňoval.“

„Toto není soudní proces; je to jen dotazovací slyšení. Nejsme vázáni pravidly předkládání důkazů, pane Greene. Profesorko Chakravarttyová, můžete pokračovat.“ Děkan se opřel v křesle a věnoval Taře plnou pozornost.

„Vím, že jste proti profesoru Emersonovi nepodala stížnost pro sexuální obtěžování. Ale ještě není nijak pozdě to udělat. Pokud byste si to přála, můžeme ho vykázat z místnosti, abychom to mohli prodiskutovat.“

John zavrtěl hlavou. „Můj klient jednoznačně popírá jakékoliv obtěžování, sexuální nebo jiné, namířené na slečnu Mitchellovou. Pokud by někdo měl být vyšetřován kvůli obtěžování, pak by to měla být Christa Petersonová, která v první řadě podnítila tento zmatek.“

„Slečna Petersonová se bude za své činy zodpovídat, o to si nedělejte starosti.“ Hlas profesora Mwangiho byl klidný a věcný. „Slečno Mitchellová, také mě zajímá ta e-mailová výměna, kterou zde máme a ve které nařizujete profesoru Emersonovi, aby vás přestal obtěžovat. Mohla byste nám poskytnout vysvětlení, v jakém kontextu jste toto prohlášení napsala?“

„Byl to omyl.“ Julia mluvila potichu, ale přesto se její hlas rozléhal místností.

„Omyl?“ zopakovala profesorka Chakravarttyová.

„Vzniklo mezi námi – nedorozumění. Nikdy jsem neměla použít slovo obtěžování. Byla jsem rozzlobená. Nemyslela jsem to tak.“

Soraya začala Julii šeptat něco do ucha, ale ta se odtáhla a žmoulala si ruce.

„Žádné obtěžování nebylo. To je důvod, proč jsem nepodala stížnost.“

Profesor Chakravarttyová na Julii skepticky zírala, než se obrátila k děkanovi. „Navrhuji přikročit k tomu, abychom toto slyšení pozastavili. Mám spoustu nezodpovězených otázek, které bych ráda

položila dalším svědkům. A ráda bych vyslechla slečnu Mitchellovou v méně nepřátelském prostředí.“ Podívala se směrem ke Gabrielovi.

„Slečna Mitchellová obvinění popřela. Nepodala stížnost proti mému klientovi a podle paragrafu deset univerzitních pravidel ohledně sexuálního obtěžování k tomu nemůže být nucena. Můžeme pokračovat?“ namítl John.

„Nepotřebuji, abyste mi radil, jak mám vést tento proces, pane Greene,“ odsekl děkan. „Můžeme si nechat tolik času, kolik budeme potřebovat, abychom prošetřili jakoukoliv záležitost, související s tím, co leží před námi.“

Děkan pokynul ostatním přísedícím, aby se přisunuli blíž k jeho křeslu tak, aby mohli mezi sebou nerušeně komunikovat, aniž by je slyšel někdo jiný. Při pouhé zmínce o odkladu se Julii rozbušilo srdce a upřela vyděšené oči na Gabriela, jehož tvář nabrala temně rudou barvu.

O několik minut později si děkan nasadil brýle a rozhlédl se po místnosti.

„Jak navrhla profesorka Chakravarttyová, pozastavuji toto slyšení. Byla jste vstřícná, slečno Mitchellová, a za to vám děkuji. Ale vy, profesore Emersone, jste nám neřekl vůbec nic. Váš nedostatek spolupráce nám nedal jinou možnost než udělat krok zpět a znovu si promluvit se všemi svědky. Především mám několik otázek, které bych rád položil vedoucímu vaší katedry, profesoru Martinovi.

Pokud byl vztah mezi vámi dvěma konsensuální, jste oba v nebezpečí, že jste porušili univerzitní pravidla ohledně vztahů se studenty. A vy slečno Mitchellová, jste možná křivě vypovídala o tom,

kdy váš vztah ve skutečnosti začal. Na druhou stranu, e-mail, který jste poslala profesorovi, je v rozporu s vašimi dalšími prohlášeními. Je tu také otázka ohledně stipendia M. P. Emersonové, o kterém se zmiňujete v e-mailu.

Nejsem nakloněn tomu, předat ve spěchu tento proces soudu. Takže ho odkládám, abychom mohli vyšetřování doplnit. Tento odklad může trvat několik týdnů, v závislosti na úrovni spolupráce, která nám bude poskytnuta. Ovšem, pokud byste o odklad nestáli, můžete jednoduše odpovědět na naše otázky.“ A s tím děkan uštědřil Gabrielovi a Johnovi tvrdý pohled.

Julia sledovala, jak Gabriel zavřel oči a pohyboval rty, jako by si sám pro sebe něco šeptal. Pak oči prudce otevřel a postavil se.

„To stačilo,“ pronesl.

Šest párů očí se pohnulo a zadívalo se na rozzlobeně vypadajícího profesora, který se vzdorovitě mračil na vyšetřovací komisi.

„Není třeba žádný odklad. Budu spolupracovat.“ Gabriel měl ztuhlou čelist a v modrých očích se mu blýskalo.

Julii pokleslo srdce.

„Zdá se, že jsme konečně zaujali vaši pozornost, profesore Emersone, a přesvědčili vás vystoupit ze stínu vašeho právníka,“ pronesl profesor Mwangi sarkasticky.

„Ta poznámka je pod vaši úroveň.“ Gabriel mávl odmítavě rukou do vzduchu.

„Jste ochoten odpovědět na naše otázky?“ přerušil děkan ten počínající souboj.

„Ano.“

Jakmile se John probral ze svého překvapení, postavil se vedle Gabriela. „Doktore Arasi, můj klient potřebuje radu. Mohl byste mi dát chvíli, abych to s ním probral?“

Děkan přikývl a John začal spěšně něco šeptat Gabrielovi do ucha.

Julia viděla, že se mu nelíbí, co mu jeho právník říká, protože ústy naznačoval slova „Ne, ne, ne.“

Nakonec Gabriel pustil Johna s vražedným pohledem z hlavy.

„Jsem ochoten odpovědět na všechny otázky jakéhokoliv druhu, ale nikoliv v přítomnosti slečny Mitchellové. Některé odpovědi, které vám chci poskytnout, jsou osobního charakteru a z nejrůznějších – ech – důvodů bych dal přednost tomu, aby zůstaly důvěrné.“

Děkan přejel Gabriela soustředěným pohledem a přikývl. „Dobrá. Slečno Mitchellová, pro tuto chvíli můžete odejít, ale prosím, neopouštějte budovu. Mohli bychom vás brzy potřebovat.“

„Pokud hodlá profesor Emerson mou klientku očernit, může tak učinit před námi,“ protestovala Soraya.

„Kolektivní smlouva s Asociací akademických pracovníků mu zaručuje důvěrnost ve všech právních procesech.“ Tón děkanova hlasu ochladl. Vzal si chvilku, aby to konzultoval se svými kolegy, a pak kývl Juliiným směrem.

„Pokud nám profesor Emerson nabídne svědectví, týkající se vaší klientky, bude vám dána příležitost ho vyvrátit. Jakékoliv záležitosti, které se netýkají vašeho případu, slečno Mitchellová, budou považovány za důvěrné. Slečno Harandi, slečno Mitchellová, obě jste pro tuto chvíli propuštěny. Moje asistentka vás upozorní, až bude potřeba vaše přítomnost.“

Soraya zavrtěla hlavou, ale vzala Julii za ruku a snažila se ji odvést ke dveřím v zadní části místnosti.

Julia se jí ale vzepřela. „Náš vztah byl konsensuální. Byla jsem si vědoma toho, co dělám, a nelituji toho. Ani trochu. Tohle není nějaká laciná aférka. A neproběhlo žádné obtěžování.“

Děkan si nemohl nevšimnout, jak si profesor Emerson začal mnout oči a neslyšně zaklel.

„Slečno Mitchellová, budete mít příležitost vyvrátit ta svědectví.

Teď, pokud mohu prosit…“

Soraya rychle odvlekla Julii z místnosti. Ta se marně snažila zachytit Gabrielův pohled, než vyšla ven, ale on jen svěsil hlavu a zavřel oči.

24. kapitola

“Cože?“ Profesor Jeremy Martin ve své kanceláři téměř křičel do telefonu.

Na druhé straně kampusu se děkanova asistentka Meagan otočila zády k vyšetřovací komisi a chystala se mu to zopakovat hlasitěji.

„Říkala jsem, že by vám děkan rád položil několik otázek ohledně profesora Emersona a Julianne Mitchellové. Profesor Emerson se právě přiznal, že kvůli ní porušil několik ustanovení univerzitních pravidel. Můžete prosím zůstat na telefonu, až vás dám na hlasitý odposlech?“

„Pane Bože,“ vydechl Jeremy, zamrkal a zůstal civět s pusou dokořán.

„Profesore Martine? Vyšetřující úředníci by si teď s vámi rádi promluvili.“ Meagan se otočila zpět a podívala se děkanovi do očí.

„Hned tam budu. Požádejte děkana, aby nedělal nic, dokud nepřijdu!“ Jeremy praštil telefonem o stůl, ve spěchu opustil kancelář, a ani nepomyslel na to, že by měl zavřít dveře a zamknout. Proběhl budovou a Queen’s parkem a zastavil se, jen aby se vyhnul běhu skrz dopravní ruch v centru. Než minul několik bloků k místu, kde za-sedala vyšetřovací komise, byl udýchaný, rozcuchaný a neuvěřitelně naštvaný na to, jak je z formy.

„Zastavte to,“ zasupěl, když vtrhl do dveří. Opřel se rukama o kolena, aby se pokusil chytit druhý dech.

„Děkujeme, že jste se k nám připojil, profesore Martine,“ přivítal ho sarkasticky děkan.

„Přišel jsem – tak rychle – jak jsem mohl. Co se to tu – děje?“ Děkan pokynul své asistentce, aby přinesla uřícenému profesorovi sklenici vody, kterou s povděkem vypil. Pití mu dopřálo okamžik, aby očima vyhledal Gabriela, který stoicky seděl vedle svého právníka.

Děkan se zamračil. „Zdá se, že se věci na vaší katedře vyvíjejí poněkud nešťastným směrem. Profesor Emerson se právě přiznal k pronásledování slečny Mitchellové a k tomu, že s ní udržoval milostný vztah, zatímco byla jeho studentkou. Rád bych se dozvěděl, jak dlouho jste o tom věděl.“

„Prosím?“ Jeremy popadl židli a ztěžka se na ni posadil.

„Říkal jste nám, že vám profesor Emerson o svém vztahu se slečnou Mitchellovou řekl v tomto semestru, ale nemohl jste si vzpomenout, kdy. Zajímalo by mě, jestli jste měl nějaké ponětí, že byli zapletení už v minulém semestru?“

Jeremy zmateně svraštil obočí. „Já – cože?“

„Gabriel Emerson se snažil skrýt svůj milostný poměr se svou studentkou tím, že převedl její diplomovou a seminární práci pod dohled Katherine Pictonové,“ vysvětlil profesor Mwangi. „Co o tom víte a odkdy to víte?“

Jeremy se zatvářil ponuře. „Se vší úctou, jsem zde souzen já, nebo Gabriel? Řekli mi, že se mě chcete zeptat na záležitost, která vznikla mezi Gabrielem a slečnou Mitchellovou. Nikdo mi nedal žádný náznak, že jsem podezřelý, jinak bych informoval Asociaci akademických pracovníků a přivedl bych si s sebou jejich zástupce.“

Profesor Mwangi sklapl.

„Jeremy, není potřeba být defenzivní. Nás prostě jen zajímá, jestli můžete nebo nemůžete vrhnout nějaké světlo na tvrzení, které nám nabídl profesor Emerson. To je vše.“ Děkan se ostře podíval Robertovým směrem.

„K otázce časové osy se můžeme vrátit za chvíli. Mě zajímá e-mail, který slečna Mitchellová zaslala profesoru Emersonovi a ve kterém ho obvinila z obtěžování a řekla mu, že vrátí stipendium M. P. Emersonové. Co nám můžete říct o tomhle?“

Jeremyho oči sklouzly ke Gabrielovi.

Neměl tušení, proč se Gabriel přiznal; nedávalo to smysl. Bylo daleko pravděpodobnější, že by se vyhnul jakémukoliv postihu, kdyby neřekl nic. Tím, že se přiznal, vložil svou kariéru do děkanových rukou v aktu, který by se dal popsat jedině jako akademické harakiri. Kromě toho do svého přiznání zapletl Jeremyho, a to bylo něco, co se mu ani trochu nelíbilo.

„Nevím o žádném takovém obtěžování. Ve své pozici vedoucího katedry italských studií mám neposkvrněný záznam, co se týče dodržování univerzitních pravidel.“

Koutkem oka pohlédl směrem k Meagan. „A byl bych rád, kdyby byly moje administrativní záznamy zahrnuty jako součást tohoto procesu.“

Děkan mávl rukou ke své asistentce a podřídil se Jeremyho žádosti.

Ten se rozhlédl po vyšetřovací komisi. „Podala slečna Mitchellová stížnost pro obtěžování?“

Vyšetřující úředníci zavrtěli hlavami.

„Mohu vidět ten e-mail?“

Děkan kývl na Meagan a ta rychle podala Jeremymu list papíru. Ten využil této příležitosti, aby získal nějaký čas pro svůj přepra—

covaný mozek v naději, že z Gabrielovy řeči těla získá nějaké vodítko, na co to kčertu myslel. Ale ani tak se na něj Gabriel nepodíval, jednoduše tam seděl s kamenným výrazem ve tváři a zatínal pěsti.

„Vzhledem k tomu, že slečna Mitchellová nikdy neohlásila obtěžování, mohu jen usuzovat, že si to rozmyslela. Možná, že ten e-mail poslala ve spěchu a s odstupem toho litovala. Zní to, jako by vůči němu ztratila rozvahu.“ Jeremy podal papír Meagan zpátky.

„Co víte o tom stipendiu?“ zeptala se profesorka Chakravarttyová. Jeremy zalétl pohledem k Davidovi. „Sdělil jsem děkanovi e-mailem, že filantropická organizace ze Spojených států, jejíž jméno mi uniklo, oslovila naše nadační oddělení. Tato dobročinná organizace chtěla dát stipendium nejlepšímu magisterskému studentovi na mé

katedře. To je všechno, co vím.“

„Jaká je souvislost mezi profesorem Emersonem a tím stipendiem?“ zeptal se děkan.

Jeremy pokrčil rameny. „Žádná.“

Profesor Mwangi sepjal na stole před sebou prsty. „Zdá se mi těžké tomu uvěřit. Je tu shoda jmen, katedry i studentky. Vypadá to, že

si slečna Mitchellová to stipendium s profesorem Emersonem spojovala – proč by jinak hrozila, že ho vrátí?“

Jeremy se kysele usmál. „Vzpomínáte si, jaký jste vedl život, když jste byl student? Přežívat na kávě a instantních nudlích a téměř nespat? Studenti za těchto podmínek snadno sklouznou k různým druhům nepředvídatelného chování. Jsem si jistý, že jsme všichni viděli i horší.

Ujišťuji vás, že…“ a s tím kývl na Gabriela, „profesor Emerson nemá s tím stipendiem nic společného. Já jsem ten, kdo ho udělil, a udělal jsem to na základě faktu, že slečna Mitchellová byla nejlepší magisterský student přijatý do našeho programu. Můžete si o té dobročinné organizaci, která stipendium poskytla, promluvit s Tracy z nadačního oddělení. Ráda vám poskytne její podklady.“

Gabriel se velmi usilovně snažil skrýt své překvapení nad tím, že ho jeho nadřízený obhajuje. Ošíval se na svém místě, projížděl si rukou skrz vlasy a čekal, jak na to děkan zareaguje.

„To nebude nutné.“ Děkan si sundal brýle a zamyšleně okusoval jednu z nožiček. „Jak jste již slyšel, profesor Emerson se doznal a přijal plnou zodpovědnost za svůj poměr se slečnou Mitchellovou. Jak sám přiznal, hrál na její zranitelnost, sliboval jí, že se o jejich situaci

‚postará‘. Zdá se, že to jeho zapojení profesorky Pictonové potvrzuje, stejně jako nervózní chování slečny Mitchellové během slyšení.

Vzhledem k tomu, že byl profesor Emerson v pozici moci nad slečnou Mitchellovou a navíc více než jeden svědek potvrdil, že k ní byl zpočátku velmi krutý, nevěříme, že jejich vztah byl konsensuální.“ S tím se jeho oči setkaly s profesorkou Chakravarttyovou, která

triumfálně přikývla. „Proto jsme jí ochotni prominout její křivou výpověď, protože ji učinila zjevně pod nátlakem, a zamítneme jakékoliv nařčení, vznesené proti ní. Pokud nám ovšem nemůžete nabídnout důvod, proč bychom neměli.“

Gabriel zachytil Jeremyho oči tak ostrým pohledem, až sebou Jeremy málem trhl.

„Nevidím důvod, proč by měla být slečna Mitchellová potrestána, ne.“ Jeremy si znepokojeně zatahal za límec košile.

„Podpoříme slečnu Mitchellovou, aby zvážila možnost podání stížnosti pro obtěžování. Jak jsem řekl, vzhledem k tomu, že byl profesor Emerson tak vstřícný, nejsem nakloněn vyjít s touto záležitostí ven. Nicméně zvažuji, jestli bych neměl doporučit prorektorovi, aby byla vaše katedra podrobena pečlivému dohledu. Čelíme žalobě jedné z dalších vašich studentek, slečny Petersonové. A slečna Mitchellová proti ní podala stížnost pro obtěžování. To je několik nešťastných událostí v jednom semestru, profesore Martine. Co se to na té vaší katedře děje?“ Děkan uštědřil Jeremymu přísný pohled.

Ten se narovnal v ramenou. „Jsem stejně překvapený a zarmoucený jako vy. Ale rozhodně mě nemůžete vinit z toho, že bych selhal v tom, chlípně se zajímat o osobní život lidí z katedry.“

„Ne, ale očekáváme, že zajistíte bezpečné prostředí pro studenty, zvláště ženského pohlaví.“ Tón profesorky Chakravarttyové byl strohý a nesouhlasný.

Děkan kývl směrem k ní. „Nicméně, jsem obeznámen s vašimi neposkvrněnými záznamy a reputací vaší katedry. Takže bych vás rád požádal o váš názor na to, co bychom měli dělat, pokud jde o dů-

sledky porušení univerzitních pravidel, a prosím vás, abyste se připojil k naší diskuzi.“ Děkan pokynem pozval Jeremyho blíž.

Jeremy si odkašlal. „Děkuji vám. Rád bych si nejprve promluvil s profesorem Emersonem.“

„Jeho výpověď byla zapsána. Meagan vám poskytne přepis.“

„Jelikož jsem jeho nadřízený, raději bych mu položil vlastní otázky.

Pochybuji, že byste mi jako jeho vedoucímu upřel toto právo.“ Děkan se zamračil. „Dobrá tedy. Máte pět minut.“

Jeremy zamířil ke dveřím a počkal, až se k němu Gabriel připojí. Gabriel pokynem ruky odmítl Johnův pokus ho doprovodit a pomalu kráčel se svěšenými rameny ke svému starému příteli.

„Co jsi to sakra udělal?“ zasyčel Jeremy a otočil se ke komisi zády. Gabriel zaujal stejný postoj. „Chystali se pozastavit slyšení a zahájit další vyšetřování. Julianne by přišla o místo na Harvardu, a to nezmiňuji fakt, že jí hrozilo nebezpečí, že bude potrestána za akademický podvod a křivou výpověď.“

„Co si kčertu myslíš, že se teď stane? Děkan tě může propustit!“

„Předtím, než jsem udělal své prohlášení, můj právník požádal o shovívavost. Děkan souhlasil – za předpokladu, že jsem se nedopustil žádné trestné činnosti.“

Jeremy si promnul rukama tvář. „Takže ses prostě postavil a ke všemu se přiznal? Zbláznil ses? Měl jsi držet jazyk za zuby.“

„A zničit Julianne život? Nikdy!“

Jeremy věnoval svému kolegovi dlouhý chladný pohled. „Mohli by ti zrušit definitivu. Jestli tě propustí, žádná univerzita už se tě ani nedotkne. Budeš mít po kariéře.“

Gabrielův výraz ztvrdl. „To je mi jedno.“

„No, ale mně ne!“ rozčiloval se Jeremy. „Nehodlám ztratit jednoho ze svých nejlepších profesorů kvůli nějaké studentce. Se všemi těmi finančními škrty, které udělali v naší sekci, bych nemusel být schopen najít za tebe náhradu. Už tak je dost špatné, že máme jen jednoho odborníka na Danta. Jak mám vést slušnou katedru, když nebudu mít žádného?“

„To není můj problém.“

„Jasně že není.“ Jeremy se na něj zlostně zahleděl. „Ty a Julianne a – a Christa jste zdevastovali moji katedru jedním vrzem. I kdybych dostal povolení tě nahradit, kdo u mě bude chtít pracovat, jestli se ta zpráva o Christině žalobě dostane ven? Nemluvě o tvé aférce s Julianne!“

„To nebyla aférka,“ zašeptal Gabriel tvrdohlavě. „Děkan mi přislíbil naprostou mlčenlivost. To je důvod, proč jsem souhlasil, že budu vypovídat do záznamu.“

Jeremy nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ty to prostě nechápeš, že? Jsem tvůj přítel. A kvůli tobě teď vypadám před svým nadřízeným jako hlupák. Je celkem pravděpodobné, že mě zatáhnou do vyšetřování, aby odhalili, co jsem věděl a odkdy. Budu se muset dostavit před bůhvíkolik komisí a možná i před soud!“

„Omlouvám se,“ řekl Gabriel upjatě.

„To bys měl. Vypadám jako idiot, který nechal dravého profesora zpustošit dvě studentky. Máš štěstí, že Tara je jen v komisi a ne vedoucí oddělení genderových studií. Pověsila by tě za koule uprostřed kampusu.“

Gabriel se napřímil. „Řeknu jim, že jsi nic nevěděl, a ponesu následky.“

Jeremy přistoupil o krok blíž a zadíval se svému mladšímu kolegovi přímo do očí. „Nezkoušej na mě ty mučednické kecy. Ve svém tažení ochránit si své dobyté území ubližuješ spoustě lidí. Teď je terčem moje prdel. Co si myslíš, že se stane, pokud tě vyhodí?“

„Pokud se mě pokusí vyhodit, budu je žalovat.“

Jeremy si dal ruce v bok. „To už bude pozdě. Jakmile tě propustí, lidi na Harvardu se o tom doslechnou a Juliin magisterský titul bude poskvrněn. Zničíš její i moji pověst a reputaci všech ostatních profesorů a studentů z mé katedry. Všechny nás do toho namočíš.“ Jeremy zavrtěl hlavou. „Jak jsi nám to mohl udělat?“

Gabriel mlčel a pomalu zatínal dlaně v pěst a zase je uvolňoval. Jeremy hlasitě zaklel a chystal se k odchodu, když ho Gabriel chytil za paži. „Omlouvám se.“

„Na omluvy už je dost pozdě.“

„Neuvědomil jsem si, jaké to bude mít důsledky pro tebe a všechny ostatní. Nepřemýšlel jsem.“ Gabriel se odmlčel, ve tváři zmučený výraz. „Pomoz nám. Prosím.“

Jeremy jen nevěřícně zíral. Profesor Emerson vypadal vyděšeně a zoufale, což byl výraz, jaký u něj ještě nikdy předtím neviděl. „Nadělal jsi neuvěřitelnou paseku tím, jak ses ji snažil ochránit. Měl jsi všechno popřít.“

„Pak by ji děkan potrestal, nebo by vyšetřování postoupil dál.“

„Mohla to zkusit v příštím roce znovu.“

„A byla by odmítnuta úplně. Čím déle by to vyšetřování trvalo, tím větší by byla pravděpodobnost, že by ty informace unikly ven. Tohle je malá akademická obec a ty to víš.“

„Samozřejmě že to vím.“ Jeremy zavrtěl hlavou. „A tys měl být chytřejší, než aby ses kurvil se studentkou.“

Gabriel zrudl a udělal hrozivý krok vpřed. „Já jsem se s ní nekurvil.“

„No jasně že ne. A teď jsi nám to zkurvil všem,“ odsekl Jeremy. Gabrielovi se rozšířilo chřípí, jak se snažil zadržet vzteklé odseknutí.

Jeremy se na svého přítele dlouze a zkoumavě zadíval. „Moje hlavní priorita je moje katedra. Ale nechci vidět ani tebe, ani Julianne zničené. Už dost mladých žen trpělo rukama svých profesorů, souhlasíš?“

Gabriel zůstal zticha a svíral rty.

„Pomůžu ti, ale uděláme to po mém. Rozumíš? Nebudu riskovat všechno jenom pro to, aby ses otočil a znovu to podělal.“

Gabriel zaváhal. A pak kývl na souhlas.

„Teď jen musím přesvědčit děkana, aby se spokojil s uncí tvého masa místo celé libry.“

Se stěží patrným uznáním zamířil Jeremy zpět do přední části místnosti a připojil se k jednání vyšetřovací komise.

Gabriel svěsil hlavu a s mírnou úlevou vydechl.

25. kapitola

Do chvíle, než Meagan vyzvala dámy k návratu do místnosti, měla Julia nehty okousané až do masa a Sorayina hladina adrenalinu byla rekordně vysoko.

Juliiny oči okamžitě vyhledaly Gabriela a to, co spatřila, ji rozrušilo. Měl shrbená ramena a nakláněl se na židli dopředu, sepjaté ruce nervózně sevřené mezi koleny, hlavu sklopenou.

Pozorovala ho a přála si, aby se na ni podíval. Ale on to neudělal.

Vedle Gabriela seděl profesor Martin, ruce založené křížem přes hrudník. Nevypadal nijak šťastně.

„Slečno Mitchellová, dovolte mi přejít rovnou k věci. Ve světle přiznání profesora Emersona jste zbavena všech obvinění. Budeme informovat studijní oddělení, že známka, kterou jste obdržela v semináři profesora Emersona, může být zanesena do vašeho prospěchu.“

Julii nad děkanovým prohlášením v šoku poklesla brada.

„Uděláme vše, abychom zajistili, že už nebudete dále pronásledována.“ Děkan se zamračil směrem ke Gabrielovi. „Pokud by vám profesor Emerson jakýmkoliv způsobem dál dělal potíže, nebo pokud

byste měla obavy z důsledků vašeho předchozího poměru, prosím, okamžitě informujte profesora Martina.

Můžete svobodně podat na profesora Emersona stížnost pro obtěžování, ale musíte tak učinit ve lhůtě šedesáti dnů od předložení vaší závěrečné akademické práce ve vašem programu.“

Děkan kývl na Sorayu. „Jsem si jistý, že vaše právnička vám vysvětlí specifika pravidel ve věci sexuálního obtěžování. Vím, že jste podala stížnost na slečnu Petersonovou, ale doufám, že byste mohly s ohledem na výsledek tohoto šetření stížnosti proti sobě stáhnout. Jste volná, můžete jít.“

A s tím se začal probírat ve svých papírech.

„Děkuji vám, doktore Arasi.“ Soraya se široce usmála a vyměnila si přikývnutí a významný pohled s Tarou.

„Já nejsem oběť,“ prohlásila Julie tvrdohlavě.

„Prosím?“ opáčil děkan a podíval se na ni nad obroučkami svých brýlí.

„Řekla jsem, že nejsem oběť. Náš vztah je konsensuální.“ Otočila se, aby se podívala na Gabriela. „Co se to děje?“

Gabriel nechal oči upřené na podlahu.

„Slečno Mitchellová, komise se ujistila, že profesoru Emersonovi byla dána náležitá pozornost,“ pronesl směrem k ní profesor Mwangi jemně. „Ale ve světle jeho přiznání ho považujeme zodpovědného za své činy. A to zahrnuje dohlédnout na vaše blaho.“

„Moje blaho je svázáno s ním. Jestli se ho chystáte potrestat, pak potrestejte také mě.“ Přistoupila o krok blíž ke stolu, za kterým seděla komise.

Gabriel prudce zvedl hlavu a probodl Julii zuřivým pohledem.

„Slečno Mitchellová, univerzita má povinnost chránit studenty před tím, aby se stali kořistí svých vyučujících. Prosím, nechte nás dělat svou práci.“ V tónu profesorky Chakravarttyové zazněl soucit.

„Spáchali jsme to společně. Pokud je vinen on, pak já taky.“

„Ne nezbytně.“

„Tak mi řekněte, co vám napovídal! Dejte mi šanci reagovat.“ Julia se zoufale zadívala do tváří vyšetřujících úředníků, jednoho po druhém, a doufala, že někoho, kohokoliv obměkčí.

„Profesor Emerson se přiznal, že s vámi navázal nepovolený vztah, zatímco jste byla jeho studentkou. Profesorka Pictonová potvrdila, že ohodnotila vaši práci v jeho semináři a převzala dohled nad vaší diplomovou prací. Takže jsme nakloněni být k němu shovívaví. Pokud nebudete trvat na něčem jiném.“

„Samozřejmě že budu trvat na něčem jiném. Chci, abyste ho nechali jít.“

Členové vyšetřovací komise zavrtěli hlavami.

„Proč věříte jemu místo mně? Já jsem ta studentka. Měli byste brát větší zřetel na moje svědectví. Neublížil mi. Musíte mi věřit!“ Julia byla čím dál zoufalejší a ocitla se na pokraji slz.

„Slečno Harandi, ukázněte svou klientku,“ zvýšil děkan podrážděně hlas.

„Prosím,“ řekla Julie a přistoupila opět o krok blíž ke komisi. „Musíte mi věřit. Nechte ho jít!“

„Žádáme vás i všechny další zúčastněné strany o podepsání dohody o mlčenlivosti, která je více pro vaši ochranu než pro dobro

tohoto řízení. Ještě jednou, pokud budete mít další nesnáze, musíte informovat profesora Martina.“ Děkan kývl na Sorayu.

„No tak, Julie.“ Soraya ji marně zatahala za paži. „Pojďme, než si to rozmyslí.“

„Gabrieli, co se to stalo?“

Julia udělala krok směrem k němu, ale zachytila se špičkou boty o koberec a upadla na kolena.

Jak na ni Gabriel shlédl dolů, jejich oči se konečně setkaly. Pomalu se nadechla, když si uvědomila, že jeho tmavě modré oči jsou chladné a prázdné. Sklonil hlavu.

V jediném okamžiku se oheň v jejích žilách změnil v led.

26. kapitola

“Je cosi shnilého ve státě dánském.“ Soraya se opřela o umyvadlo na dámských toaletách, zatímco její klientka tiše plakala na židli.

Vytáhla si ze svého kufříku BlackBerry, prošla si e-maily a pak to prokleté zařízení vrátila na jeho původní místo.

„Znám Johna. Měl v plánu neříkat nic, a pak podat žalobu. Pokusil by se dokázat, že to byla všechno vaše vina, a na tomto základě by sestavil Gabrielovu obhajobu. Nikdy by nesouhlasil s takovým výsledkem.“

Soraya upřela na svou klientku přísný pohled. „Víte o něčem? Měl Gabriel nějaké tajemství, jehož prozrazení by se obával? Něco, co by ho mohlo neobyčejně poškodit?“

Julia vehementně zavrtěla hlavou. Gabrielova závislost na drogách byla minulostí a stejně tak jeho divoká promiskuita, a to včetně toho střetu s profesorkou Singerovou. Ovšem, byla tu ta drobnost s Botticelliho tisky, získanými na černém trhu, ale o jejich existenci by nikdy nikomu neřekla, nejméně ze všech Soraye.

„Jste si jistá?“ přimhouřila oči.

„O ničem nevím.“ Julia popotáhla a utřela si nos do kapesníku.

Soraya pohodila dlouhými tmavými vlasy. „Pak musel skrývat něco i před vámi. Neumím si představit, co by mu mohlo uškodit víc než přiznání, že s vámi měl nepovolený vztah. Myslela jsem, že jste mi říkala, že jste s ním až do prosince nespala?“

„Přesně tak.“

„Tak proč by jim říkal, že jste byli spolu, dokud jste byla ještě jeho studentkou?“

„Myslíte, že ho vyhodí?“ Julia změnila téma.

„Ne,“ vydechla Soraya hlasitě. „Emerson má definitivu a podle jejich řeči těla v zasedací síni má i podporu svého vedoucího katedry. Ale kdo ví? David je bastard, který si vykládá spravedlnost po svém.“

„Vy ale nemyslíte, že by Gabriel lhal, aby mě chránil, že?“

Soraya potlačila povýšený úsměv. V tuhle chvíli by bylo skutečně nevhodné se smát. „Lidské bytosti jsou sobecké. Chránil sám sebe – skrývá nějaké tajemství, se kterým nechtěl vyjít na veřejnost, nebo vyměnil přiznání za shovívavost. Gabriel se vymkl kontrole a odmítl Johnovu pomoc, protože jinak bychom ještě seděly na chodbě a čekaly.“

Julia se postavila k umyvadlu a opláchla si obličej a ruce ve snaze dát se trochu dohromady.

Soraya zavrtěla hlavou. „Nechci být necitlivá, ale opravdu si nemyslím, že byste kvůli němu měla plýtvat slzami.“

„Jak to myslíte?“

„Jsem si jistá, že jste pro něj byla zajímavá změna ve srovnání s jeho dalšími ženami. Pravděpodobně vás okouzlil sladkými řečičkami, abyste se nechala svést a držela o tom pusu. Ale mužům jako

on se nedá věřit. Nikdy se nezmění.“ Když spatřila zděšený výraz v Juliině tváři, rychle pokračovala.

„Nechtěla jsem se o tom zmiňovat, ale jedna moje přítelkyně se s ním trochu zapletla. Potkali se asi před rokem v klubu a skončili sexem na toaletách.

Jednoho dne na podzim loňského roku jí zčistajasna zavolal. Ještě jednou se sešli a pak už ho nikdy znovu neviděla, ani o něm neslyšela. Bylo to, jako by prostě zmizel z povrchu země.“ Soraya odhadovala Juliinu reakci. „Proč byste chtěla být s někým takovým? Pravděpodobně vás podváděl s dalšími ženami celou tu dobu, co byl s vámi.“

„Vy ho neznáte. Nesuďte ho.“ Juliin tichý hlas zněl agresivně. Soraya jen pokrčila rameny a začala se přehrabovat ve svém kufří-

ku, aby našla rtěnku.

Julia zavřela oči, zhluboka se nadechla a snažila se zpracovat tato nová odhalení.

Gabriel a já jsme se minulý podzim začali sbližovat – spal snad s někým jiným, zatímco mi posílal květiny a e-maily? Lhal mi o Paulině?

Julia nevěděla, čemu má věřit. Její srdce chtělo stát na Gabrielově straně, ale nemohla popřít skutečnost, že do ní Soraya zasela semínko pochybností.

Vyšly zpět na chodbu a zamířily ke schodům v naději, že se jim podaří odejít.

John a Gabriel udělali totéž. Ani jeden z mužů nevypadal šťastně.

„Gabrieli!“ zvolala Julia.

John pohlédl jejím směrem. „Pojďme, Gabrieli. Nemůžou tě s ní vidět.“

Julia pohlédla do rozpolcených modrých očí. Už nevypadal znechuceně; teď vypadal vystřízlivěle a úzkostně.

„Copak jste už nenapáchala na jeden den dost škody?“ vyštěkl jeho právník, když Julia udělala váhavý krok směrem k nim.

„Nemluv s ní takhle.“ Gabriel se postavil mezi ně a zaštítil Julii svým tělem. Stále se na ni ani nepodíval.

„Poslyšte, vy dva, David a jeho přisluhovači se chystají projít těmito dveřmi a já bych raději byla pryč, než k tomu dojde. Takže ať už si musíte promluvit, o čem chcete, udělejte to rychle,“ odsekla Soraya.

„Jen přes mou mrtvolu,“ zamračil se John. „Už tak máme problémů až dost. Jdeme.“

Gabriel střelil po svém právníkovi varovným pohledem a se zaťatými zuby se otočil čelem k Julii.

„Co se děje? Proč jsi jim řekl, že náš vztah byl nevhodný?“ Julia pohlédla do tmavých, utýraných očí.

„Jako bys rozum někde zapomněla a o své vlastní zkáze nevěděla,“

pošeptal jí Gabriel naléhavým tónem, když se k ní naklonil.

„Co to má znamenat?“

„To znamená, že vám právě zachránil zadek, to je to, co to znamená!“ skočil jim do toho John a opovržlivě ukázal na Julii. „Čeho přesně jste se snažila dosáhnout těmi emocionálními zvratky, které jste vypouštěla z úst během celého řízení? Věděl jsem, že jste naivní, ale že jste tak hloupá?“

„Johne, sundej ten prst z tváře slečny Mitchellové, nebo ti ho zpřerážím.“ Gabriel snížil hlas do tichého, ale mrazivého tónu. „Takhle s ní mluvit nebudeš. Nikdy. Vyjádřil jsem se jasně?“

John sklapl.

Soraya využila téhle příležitosti, aby ho dostala do úzkých. „Moje klientka se obejde bez té vaší teatrálnosti. Nepokoušej se předstírat, že ses nechystal na ni svalit za všechno vinu, abys zachránil svého klienta, ty zatracený zbabělče.“

John zamumlal v odpověď jen kusou kletbu, ale neřekl nic.

Julia se otočila, aby pohlédla Gabrielovi do očí. Ale jeho maska byla pevně na svém místě.

„Proč děkan řekl, že mě budou před tebou chránit?“

„Musíme jít. Hned teď.“ John se zrovna snažil ty dva od sebe oddělit, když je hluk ze zasedací místnosti upozornil na skutečnost, že se vyšetřovací komise chystá vyjít ven.

„Vyhodili tě?“ zeptala se Julia rozechvěle.

Gabriel se na ni bolestně podíval a pak zavrtěl hlavou.

„Dobrá práce, Johne. Jsem si jistá, že jsi na sebe pyšný,“ zasyčela Soraya. „Prodal jsi Davidovi svou duši? Nebo snad svoje tělo?“

„Polib mi, Sorayo,“ řekl John.

„Takže sis udržel svou práci, ale nemůžeš se mnou mluvit? A co minulá noc, Gabrieli?“ Julia natáhla třesoucí se prst k jeho ruce.

Odtáhl se z jejího dosahu, vrhl po Johnovi a Soraye postranní pohled a zavrtěl hlavou.

„Slíbil jsi, že se mnou nikdy nebudeš šukat. Ale co minulá noc? Žádná slova, žádné miluji tě, ani vzkaz nebo textovka dnes ráno. Je tohle všechno, co to pro tebe znamenalo? Sex na rozloučenou?“ Juliin šepot se zlomil v nechtěném vzlyku a ona zvedla hlas. „A kdo je teď tím prznitelem andělů?“

Gabriel sebou trhl.

Vlastně to bylo to víc než trhnutí, bylo to spíš, jako by se zapotácel vzad po přímém úderu. Zavřel oči a tiše zasténal, přesunul váhu na paty a ruce volně visící u boků se mu sevřely v pěst.

Všichni viděli, jak jeho kůže nabrala přízračnou bledost.

„Zraňuješ mě, Julianne,“ zašeptal.

„Udržel sis práci, ale nechceš se mnou ani mluvit? Jak jsi to mohl udělat?“ vykřikla.

Prudce otevřel oči a tentokrát byly jako rozzuřený jiskřící safír.

„Myslíš si, že bych se jen ukázal, ošukal tě, a tím bych ti dal sbohem?“

Julia sledovala jeho třesoucí se pěsti, jak se snažil udržet se pod kontrolou.

„Takže to bylo sbohem?“ Její hlas se chytil posledního slova.

Gabrielovy oči se s intenzitou laseru propalovaly do jejích, jako kdyby se snažil beze slov něco říci. Naklonil se dopředu, až měl nos jen pár centimetrů od jejího, a ztišil hlas, že ho téměř nebylo slyšet.

„Já jsem s tebou nešukal. Nikdy jsem s tebou jen nešukal.“

Lehce se odtáhl, aby mezi nimi zůstal nějaký odstup. Zhluboka a pomalu se nadechl. „Chystala ses zahodit svůj život pro nic za nic – všechny ty roky tvrdé práce, všechno, o čem jsi snila a celou dobu po tom toužila. Chystali se ti to vzít a ty bys to už nikdy nebyla schopná získat zpátky.

Neexistovala žádná možnost, že bych mohl jen tak přihlížet tomu, jak pácháš akademickou sebevraždu. Říkal jsem ti, že bych šel i do pekla, abych tě zachránil, a to je přesně to, co jsem udělal.“ Zvedl bradu. „A udělal bych to znovu.“

Julia k němu přiskočila a zapíchla mu prst do hrudi.

„Nebudeš rozhodovat za mě! To je můj život a moje sny. Pokud se jich chci vzdát, kdo kčertu jsi, abys mi to rozhodnutí sebral?

Měl jsi mě milovat, Gabrieli. Měl jsi mě podporovat, když jsem se rozhodla postavit se sama za sebe. Není to to, co jsi chtěl, abych dělala? A místo toho jsi s nimi uzavřel dohodu a dal mi kopačky?“

„Mohli byste vy dva kčertu sklapnout?“ zasyčela Soraya. „Děkan každou chvíli projde těmihle dveřmi. Jdeme, Julie. Teď hned.“

Zatahala svou klientku za loket, zatímco John se snažil vstoupit mezi ty dva rozhádané milence.

„Takže to je všechno? Řekli, že je po všem, tak je po všem? Kdy ty ses vůbec držel pravidel, Gabrieli? A teď ses rozhodl, že je budeš dodržovat?“ zeptala se Julia, stále rozzuřená.

Gabrielův výraz se okamžitě změnil. „Neměl jsem na vybranou, Hélo?se,“ zašeptal. „Okolnosti byly mimo…“

„Myslela jsem, že mé jméno bylo Beatrice. Ale ovšem, Abélard Hélo?su opustil, aby si zachránil práci. Takže předpokládám, že tohle jméno je více než vhodné,“ odsekla a ustoupila stranou.

V tu chvíli vešel do chodby profesor Martin. Zamračil se a vykročil směrem k nim.

Gabriel se otočil zády k přicházejícímu Jeremymu a ještě více ztišil hlas. „Přečti si můj šestý dopis. Odstavec čtyři.“

Julia zavrtěla hlavou.

„Nejsem vaše studentka, profesore. Nebudu číst nic z těch vašich domácích úkolů.“

Soraya odvlekla Julii pryč a obě ženy spěchaly dolů po schodech, právě když vyšetřující úředníci prošli dveřmi.

27. kapitola

Jakmile Julia odešla, Gabriel zmizel na pánské toalety. Nemohl riskovat jí jen tak zavolat, protože se tu mohl každou chvilku objevit Jeremy, ale vůbec si nebyl jistý, jestli rozuměla

tomu, co se právě událo. Otočil kohoutkem, aby vytvořil nějaký hluk, a rychle vyťukal na svém iPhonu krátký, ale objasňující e-mail.

Poté co ho odeslal, zastavil vodu, vyšel ven a po cestě si zastrčil telefon do kapsy u saka. Usilovně se snažil nasadit ponurý a poražený výraz.

Když přicházel k těm dvěma mužům, Jeremymu zapípal mobil.

Druhého dne, když se Julia probudila, její necitlivost už odezněla. Spánek by byl vítaným útěkem od reality, kdyby nebylo těch nočních můr. Pronásledovaly ji různé sny a ve všech se opakovalo to ráno, kdy se probudila sama v sadu. Byla vyděšená a ztracená a Gabriel nikde. Vylezla z postele až téměř v poledne, a jen aby si zkontrolovala zprávy. Čekala alespoň textovku nebo jeden řádek v e-mailu, který

by jí poskytl nějaké vysvětlení. Nenašla vůbec nic.

Choval se včera tak divně. Na jednu stranu jí řekl, že ji nešukal; na druhou ji oslovil Hélo?se. Nechtěla věřit, že by byl tak krutý a předváděl se tím, že věci ukončí hrou se slovíčky, ale použil slovo sbohem. Její pocit zrady vězel hluboko, protože Gabriel jí sliboval, že ji nikdy neopustí. Až příliš dychtivě vzal svůj slib zpátky, pomyslela si, a to navzdory skutečnosti, že univerzita nad jejich osobními životy neměla žádnou pravomoc už od té chvíle, kdy přestala být jeho studentkou.

Přepadla ji chmurná myšlenka. Možná že už z ní byl Gabriel unavený a rozhodl se jejich vztah ukončit. Univerzita mu k tomu jen dala příležitost.

Kdyby se jejich rozchod udál o pár měsíců dříve, nevylezla by z postele následující tři dny. Teď se věci měly tak, že vytočila jeho číslo na mobil s úmyslem požádat o vysvětlení. Nezvedl to. Nechala mu strohý a netrpělivý vzkaz na záznamníku, ve kterém ho žádala, aby jí zavolal.

Frustrovaně si dala sprchu a doufala, že ten čas, který si udělala sama pro sebe, jí dopřeje možnost podívat se na její situaci jasně. Naneštěstí jediné, na co dokázala myslet, byl ten večer v Itálii, kdy ji Gabriel sprchoval a myl jí vlasy.

Oblékla se a poté se rozhodla najít Gabrielův šestý dopis, aby si mohla přečíst čtvrtý odstavec. Dal jí vodítko, pomyslela si, k tomu, co se vlastně stalo. Jediné, co musela udělat, bylo vyhledat jeho slova.

Nebyla si jistá, co myslel tím dopisem. Měl na mysli e-maily nebo textovky? Nebo obojí? Pokud Gabriel počítal e-maily, kartičky a vzkazy, které jí napsal od úplného začátku jejich vztahu, pak

by podle jejích výpočtů byl šestý dopis ten, který jí nechal toho rána po jejich strašné hádce na dantovském semináři. Naštěstí ho pořád měla.

Vytáhla papír a dychtivě si ho přečetla.

Julianne,

doufám, že tu najdeš všechno, co potřebuješ.

Pokud ne, Rachel zásobila toaletní stolek v koupelně pro hosty řadou různorodých položek. Prosím, posluž si.

Moje šatna je ti k dispozici.

Prosím, najdi si nějaký svetr, protože se dnes ochladilo.

Tvůj Gabriel

Julia nebyla zrovna v nejlepším rozpoložení, aby se pustila do detektivního pátrání nebo se zabývala nějakým komplikovaným luštěním rébusů ve zprávách. Nicméně obrátila svou pozornost ke čtvrtému odstavci a snažila se přijít na to, co se jí to Gabriel snažil sdělit. Půjčil jí tehdy svůj zelený svetr, ale ten mu vrátila. Snažil se jí říct, aby se podívala po některém z těch kousků, které jí koupil? Julia vytáhla všechno, co jí kdy pořídil nebo co si od něj půjčila, a rozložila to na postel. Přinutila se dát si načas a každou věc si pořádně prohlédla. Ale nenašla nic neobvyklého ani na jedné z nich.

Snažil se jí tou větou o nepříznivém počasí říct, aby se obrnila proti nepřízni osudu? Nebo jí jednoduše sděloval, že jeho city k ní ochladly a tohle je sbohem?

Její hněv vzplanul do modra. Vtrhla do koupelny, aby si umyla ruce, a zahlédla svůj odraz v zrcadle. Nervózní dívka s vytřeštěnýma očima, která v září nastoupila na torontskou univerzitu, byla tatam. Místo ní Julia spatřila bledou a rozrušenou mladou ženu s pobledlými rty a planoucíma očima. Už nebyla plachý Králíček nebo sedmnáctiletá Beatrice. Byla Julianne Mitchellová, měla téměř na dosah magisterský titul, a ať se propadne, jestli stráví zbytek svého života sbíráním drobků, které po ní ostatní milostivě hází.

Pokud má pro mě vzkaz, může mi ho sakra říct osobně, pomyslela si. Nevydám se na hon za pokladem, jen aby mohl uchlácholit svoje svědomí.

Ano, milovala ho. Jak se dívala na album s fotografiemi, které jí udělal k narozeninám, věděla, že ho bude milovat navěky. Ale láska nebyla omluvou pro jeho krutost. Ona nebyla žádná hračka, nějaká Hélo?se, aby ji odložil jako špinavé ponožky. Jestli chtěl skončit se vším, co mezi nimi bylo, mohl jí to říci do očí. Rozhodla se, že mu dá čas do večeře, aby to udělal.

Vpodvečer se vydala do budovy Manulife, v kapse klíč od Gabrielova bytu. S každým krokem si představovala, co řekne. Slíbila si, že nebude plakat. Bude silná. A bude žádat odpovědi.

Když zahnula za roh a byla na dohled od vstupních dveří, spatřila vycházet z domu vysokou, bezvadně oblečenou blondýnu. Žena se podívala na hodinky a netrpělivě poklepávala nohou o chodník, než jí vrátný mávnutím ruky přivolal čekající taxík.

Julia se schovala za strom. Vykoukla zpoza kmene, aby se podívala ještě jednou.

Na první pohled si myslela, že zmíněná žena je Paulina; když se podívala líp, uvědomila si, že se spletla. Jak se blížila k domu, vydechla úlevou. Vidět Paulinu s Gabrielem, ze všech dní zrovna dnes, by bylo zničující. Ale ovšem, to by jí neudělal. Gabriel byl její Dante. Měl ji milovat dost na to, aby pro ni prošel Peklem, a ne vzít zpátky Paulinu v tutéž chvíli, kdy byl jejich vztah na hraně.

S jistou nervozitou vstoupila Julia do haly a mávla na pracovníka ochranky, který ji poznal. Rozhodla se neohlašovat Gabrielovi svou přítomnost a vyjela výtahem do jeho poschodí. Zachvěla se, když pomyslela na to, co by mohla najít v jeho bytě.

Ani se neobtěžovala klepat, prostě vešla dovnitř, v obavách, že tam najde Gabriela v kompromitující situaci. Ale jakmile zavřela dveře, její pozornost upoutalo něco divného. Všechna světla v bytě byla zhasnutá a skříň v hale zela dokonán a poloprázdná, ramínka a boty rozházené nedbale po podlaze. Tohle se Gabrielovi vůbec nepodobalo. Nenechával věci v takovém nepořádku.

Rozsvítila několik světel a položila klíče na stůl, na místo, kam si je vždycky dával i on. Ty jeho tam ale nikde nebyly.

„Gabrieli? Haló?“

Vydala se do kuchyně a v šoku zírala na to, co tam našla. Na pultě ležela vedle rozbité sklenice prázdná láhev od skotské. Ve dřezu byly naházené špinavé talíře a příbory.

Obrnila se proti všemu, co by ještě mohla najít, a došla ke krbu, jen aby spatřila skvrnu na zdi a skleněné střepy, roztříštěné po podlaze. Dokázala si představit Gabriela, jak by ve vzteku mrštil svou

skotskou o zeď, ale bylo těžké uvěřit, že by nechal ležet rozbité kousky na podlaze, aby do nich někdo šlápl.

V zoufalých obavách se vplížila potemnělou chodbou do hlavní ložnice. Na posteli se páté přes deváté válelo oblečení, zásuvky Gabrielova prádelníku byly napůl vytažené. V jeho šatně panoval podobný totální zmatek a Julia si všimla, že chybí spousta jeho oblečení a taky velký kufr.

Ale to, co ji přimělo prudce vdechnout, byly zdi. Všechny zarámované fotografie, na kterých byla buď ona sama, nebo i s Gabrielem, byly sundané a položené na hromadě na posteli lícem dolů, takže zdi zůstaly, kromě háčků, na kterých byly snímky zavěšené, úplně holé.

Julia vyjekla hrůzou, když si všimla, že i reprodukce Danta a Beatrice je dole a stojí opřená o polici rubem do místnosti.

Šokovaně se svezla na židli. Je pryč, pomyslela si.

Julia se rozplakala a přemýšlela, jak mohl tak snadno porušit své sliby. Marně prohledávala byt, aby našla nějaký vzkaz nebo nějaké vodítko k tomu, kam zmizel. Když prošla kolem telefonu, zvažovala, že zavolá Rachel. Ale pomyšlení na to, že by musela vysvětlovat, že už s Gabrielem nejsou spolu, bylo příliš, než aby to dokázala unést.

S posledním pohledem zhasla všechna světla a chystala se vyjít vstupními dveřmi na chodbu k výtahu, když se náhle zastavila. Něco jí utkvělo v koutku mysli. Zavřela dveře a vrátila se do Gabrielovy ložnice. Tápala prsty ve tmě a po hmatu cosi hledala. Když to nenašla, rozsvítila světlo.

Fotografie, kterou pořídila Rachel o několik měsíců dříve v Lobby, chyběla. Gabriel ji vždycky míval nahoře na prádelníku. Na tom obrázku společně tančili a on se na ni díval s nemalou vášní.

Julia tam chvíli stála a pozorovala to prázdné místo. Je možné, pomyslela si, že ten obrázek zničil. Ale rychlá kontrola odpadkových košů v ložnici i v koupelně ukázala, že ho nevyhodil.

Nechápala, proč ji opustil, nebo proč odešel, aniž by jí nabídl nějaké vysvětlení, ale začínala tušit, že všechno není tak, jak to vypadá.

Když se naposledy zadívala na prázdná ramínka v šatně, uvažovala o tom, že by si s sebou odnesla svoje šaty, ale jen na okamžik. Kupodivu už neměla pocit, že jsou její.

O několik minut později, zatímco čekala na výtah, se cítila zbitá a pošramocená. Setřela si pár slz a začínalo jí kapat z nosu. Prohledala si kapsy, ale nenašla ani papírový kapesník, jen smetí. Z toho začala plakat ještě víc.

„Tady,“ ozval se hlas u jejího lokte a v zorném poli se objevil pánský kapesník.

Julia ho s povděkem přijala a všimla si, že jsou na něm vyšité iniciály S.I.R. Otřela si oči a pokusila se ho vrátit, ale pár rukou udělal zamítavé gesto.

„Moje matka mi je dává pořád. Mám jich tucty.“

Podívala se do laskavých hnědých očí, které byly částečně schované za brýlemi bez obrouček, a poznala jednoho z Gabrielových sousedů. Měl na sobě těžký vlněný kabát a námořnický baret.

(Což, vzhledem k jeho věku a heterosexualitě může být vysvětleno pouze tím, že to byl francouzský Kanaďan.)

Když přijel výtah, zdvořile jí podržel dveře a pak za ní vešel dovnitř.

„Stalo se něco? Mohu vám nějak pomoci?“ Jeho hlas s lehkým přízvukem k ní dolehl jako v mlze.

„Gabriel je pryč.“

„Ano, narazil jsem na něj, když byl na cestě ven.“ Soused se zamračil na slzy, které se Julii pořád valily z očí. „On vám o tom neřekl? Myslel jsem, že jste jeho…“ tázavě se na ni podíval.

Julia zavrtěla hlavou. „Už ne.“

„To je mi líto, že to slyším.“

Oba zmlkli a výtah dál klesal do přízemí. A zase, když se dveře otevřely, dal jí uctivě přednost.

Obrátila se k němu. „Víte, kam jel?“

Soused ji doprovodil do haly. „Ne, obávám se, že jsem se neptal. Byl v dost hrozném stavu, víte.“ Naklonil se blíž a ztišil hlas. „Páchl skotskou a byl extrémně podrážděný. Neměl náladu si povídat.“

Julia se s uslzenýma očima usmála. „Díky. Omlouvám se, že vás obtěžuji.“

„To není obtěžování. Předpokládám, že vám neřekl, že odjíždí.“

„Ne.“ Znovu si otřela tvář kapesníkem.

Soused si začal mumlat ve francouzštině něco o Gabrielovi. Něco, co znělo hodně podobně jako cochon.

„Mohl bych mu od vás doručit vzkaz, až se vrátí,“ nabídl jí. „Mívá ve zvyku vpadnout mi do dveří, když mu dojde mléko.“

Julia chvíli mlčela a pak ztěžka polkla. „Jen mu řekněte, že mi zlomil srdce.“

Soused jí věnoval neochotné, bolestné přikývnutí a pak se s ní rozloučil.

Julia vyšla ven do silného větru a vydala se na dlouhou osamocenou cestu domů.

28. kapitola

Několik hodin po slyšení seděl Gabriel ve svém bytě, zahalený v temnotě. Jediné viditelné světlo vycházelo z modrých a oranžových plamenů, které se mihotaly v krbu. Byl obklopen jí. Úplně pohlcený její památkou a jejím duchem.

Když zavřel oči, přísahal by, že cítí její vůni nebo slyší její smích, rozléhající se chodbou. Z jeho ložnice se stala svatyně, což byl důvod, proč tu seděl před krbem.

Nemohl snést pohled na jejich velké černobílé fotografie. Zvláště na tu, která visela nad postelí – Julianne v celé své kráse, ležící na břiše s odkrytými nahými zády, částečně zahalená do prostěradla, s vlasy rozcuchanými sexem, vzhlížející k němu s obdivem a sladkým, spokojeným úsměvem…

V každém pokoji se skrývala nějaká památka na ni – některé z nich byly radostné a ostatní hořkosladké, jako tmavá, hořká čokoláda. Přešel do jídelny, nalil si na dva prsty své nejlepší skotské, rychle ji do sebe hodil a vychutnával si pálivý pocit, který ho štípal v krku. Zoufale se snažil nemyslet na Julii, jak před ním stojí s prstem rozzlobeně zabodnutým do jeho hrudníku.

„Měl jsi mě milovat, Gabrieli. Měl jsi mě podporovat, když jsem se rozhodla postavit se za sebe. Není to to, co jsi chtěl, abych dělala? A místo toho jsi s nimi uzavřel dohodu a dal mi kopačky?“

Při vzpomínce na výraz zrady v jejích očích mrštil Gabriel prázdnou sklenicí proti zdi a sledoval, jak se rozbila a spadla na podlahu. Střípky křišťálu se jako zubaté rampouchy rozlétly po dřevěné podlaze a zatřpytily se ve světle z krbu.

Věděl, co musí udělat; jednoduše potřeboval odvahu, aby to dokázal. Popadl láhev a neochotně odešel do ložnice. Dva další loky a byl schopný hodit svůj kufr na postel. Neobtěžoval se skládat si oblečení. Stěží se dokázal starat o nezbytnosti.

Přemýšlel o tom, jaké to je, být vyhoštěn. O Odysseových slzách, že je tak daleko od domova, od své ženy a od svých lidí. Teď už Gabriel vyhnanství chápal.

Když skončil, uložil si do aktovky zarámovanou fotografii z prádelníku. Něžně prstem pohladil tvář své milované, hodil do sebe další skotskou a odpotácel se do pracovny.

Ignoroval rudý sametový ušák, protože kdyby se otočil a podíval se na něj, spatřil by ji, stočenou jako kočku, jak si čte knížku. Svírala by si spodní ret mezi zuby, své rozkošné obočí nakrčené v zamyšlení. Mohl někdy nějaký muž milovat, zbožňovat a uctívat nějakou ženu víc?

Nikdo než Dante, pomyslel si. A najednou ho přepadla náhlá inspirace.

Odemkl jednu ze zásuvek psacího stolu. Byla to ta se vzpomínkami. Měl tam Maiin obrázek spolu se skrovnými zbytky svého dět-

ství – kapesními hodinkami po dědečkovi, nějakými šperky, které patřily jeho matce, jejím deníkem a hromádkou starých fotografií. Vytáhl jednu z fotek a ilustraci, opět zásuvku zamkl a strčil si obě ty věci do kapsy. Zastavil se, jen aby otevřel černou sametovou krabičku a vytáhl z ní prsten, a pak zamířil ke dveřím.

Mrazivý torontský vzduch ho přiměl vystřízlivět, zatímco odhodlaně kráčel do své kanceláře. Jenom doufal, že se mu podaří najít, co potřebuje.

V budově, ve které sídlila katedra italských studií, byla tma. Když ve své kanceláři rozsvítil světla, zasáhly ho vzpomínky. Vzpomínky na to, jak ho Julia poprvé navštívila v jeho kanceláři a on k ní byl nevýslovně hrubý. Vzpomínky na to, jak stála u dveří tehdy po tom katastrofálním semináři a říkala mu, že není šťastná. Že nechce Paula. Promnul si oči dlaněmi, jako by mohl ty myšlenky zahnat.

Zabalil si do své přepychové kožené aktovky jen ty složky, které potřeboval, a několik knih a pak začal pátrat v knihovně. O chvíli později našel obyčejnou učebnici a vydechl úlevou. Napsal pár slov, přidal do knihy svou záložku a pak zhasl světla a zamkl dveře.

Všichni vyučující z katedry měli klíče od místnosti, kde měla stůl paní Jenkinsová a kde byly poštovní přihrádky. Gabriel si posvítil iPhonem, aby našel tu, kterou hledal. Vložil do ní knihu a láskyplně přejel prsty po jméně, napsaném na štítku nad ní. S uspokojením konstatoval, že i v jiných boxech jsou učebnice, a pak s těžkým srdcem opustil kancelář.

Paul Norris zuřil. Jeho hněv byl namířený proti tomu nejďábelštějšímu člověku na planetě, Gabrielu Emersonovi, který urážel a svedl jeho přítelkyni, než ji opustil.

Kdyby byl Paul fanouškem Jane Austenové, byl by přirovnal profesora Emersona k panu Wickhamovi. Nebo možná k Willoughbymu. Jenže to nebyl.

Nicméně to bylo vše, co mohl udělat, protože nemohl jen tak Emersona bezhlavě ztřískat a sešvihat mu zadek bičem, což zoufale toužil udělat celý rok. Navíc se Paul cítil zrazený. Protože Julia byla bůhvíjak dlouho zapletená s mužem, kterému říkala Owen.

Gabriel Owen Emerson.

Možná chtěla, aby na to Paul přišel. Ale jemu nikdy nedošlo, že Owen je ve skutečnosti profesor Emerson. Proklínal toho chlapa a vyprávěl jí o něm drby, pro Boha živého. Tajemství o profesorce Singerové. A zatímco od něj přijímala soucit, spala s ním. Nebylo divu, že se zapřísahala, že to nebyl Owen, kdo ji kousl do krku, že to byl nějaký jiný zmetek.

Paul myslel na profesora Emersona, jak s Julií a jejíma drobnýma rukama dělá zvrácené věci. S Julií, která byla něžná a milá, s červenajícími se tvářemi, s dobrosrdečnou Julií, která nikdy neprošla kolem bezdomovce na ulici, aniž by mu něco dala. Možná že pravá bolest ze zrady bylo zjištění, že se něžná slečna Mitchellová dělila o postel s netvorem, který ujížděl na bolesti, a který byl hračkou profesorky Singerové. Možná že Julia takový životní styl chtěla. Možná že i ona, stejně jako Gabriel, pozvala Ann do své postele. Koneckonců, Julia si vybrala jako svou právničku

Sorayu Harandi. Neznamená to snad, že se s profesorkou Bolest

důvěrně zná?

Bylo jasné, že Julia není taková, za jakou ji měl. Ale jeho podezření se změnilo v něco jiného, když se v pondělí ráno, po slyšení, srazil s Christou Petersonovou, která zrovna vycházela z kanceláře profesora Martina.

„Paule.“ Samolibě na něj kývla a upravila si drahé hodinky na zápěstí.

Ukázal bradou směrem ke dveřím profesora Martina. „Nějaké problémy?“

„Ach, ne,“ odpověděla rychle a usmála se až trochu moc zeširoka. „Ve skutečnosti myslím, že jediná osoba, která tu má problémy, je Emerson. Udělal bys líp, kdyby ses poohlédl po jiném vedoucím dizertace.“

Paul přimhouřil oči. „O čem to mluvíš?“

„To brzy zjistíš.“

„Jestli mě Emerson odkopne, pak tebe taky. Pokud to už neudělal.“

„Já jsem odkopla jeho.“ Hodila si vlasy za rameno. „Na podzim přestupuju na kolumbijskou.“

„Není to tam, odkud přišel Martin?“

„Vyřiď Julii mé nejlepší pozdravy, ano?“ Christa se kolem něj se smíchem protáhla.

Paul běžel za ní a chytil ji rukou za loket. „O čem to mluvíš? Co jsi Julii udělala?“

Vykroutila se mu a přimhouřila na něj oči. „Řekni jí, že vyjebala se špatnou holkou.“

Christa odešla a Paul zůstal omráčeně stát a přemýšlel, co to provedla.

Julia neodpovídala na Paulovi ustarané textovky ani na jeho e-maily. A tak stál následující středu po slyšení na přední verandě jejího domu a zvonil na zvonek jejího bytu.

Neotevřela.

Paula to neodradilo, počkal si, a když jeden ze sousedů vycházel z budovy, vešel dovnitř a zaťukal na dveře. Klepal několikrát, dokud se neozval váhavý hlas: „Kdo je to?“

„To jsem já, Paul.“

Zaslechl něco, co znělo, jako by Julia bouchla čelem o dveře.

„Chtěl jsem tě jen zkontrolovat, protože nezvedáš telefon.“ Odmlčel se. „Mám tvou poštu.“

„Paule – nevím, co říct.“

„Nemusíš nic říkat. Nech mě se přesvědčit, že jsi v pořádku, a já zase půjdu.“

Uslyšel přešlápnutí z nohy na nohu. „Julie,“ zavolal na ni tiše.

„Jsem to jen já.“

Chodbou se rozlehl šramot a pak se dveře se skřípotem otevřely.

„Ahoj,“ pozdravil a zadíval se do tváře ženy, kterou nepoznával.

Vypadala vážně jako malá holka, bílá kůže v kontrastu s tmavými vlasy, nepořádně staženými nahoru do culíku. Skelné oči, podlité krví, jí lemovaly fialové kruhy. Vypadala, jako by od toho slyšení nespala.

„Můžu dál?“

Otevřela dveře dokořán a Paul vešel do jejího bytu. Nikdy ho neviděl tak neuklizený. Na každém volném místě se válelo nádobí, postel byla neustlaná a karetní stolek se prohýbal pod tíhou papírů a knih. Měla otevřený notebook, jako by ji vyrušil, když na něm pracovala.

„Jestli jsi mi přišel říct, jak jsem hloupá, nemyslím si, že to zrovna teď zvládnu.“ Snažila se, aby to znělo vzdorovitě.

„Byl jsem naštvaný, když jsem zjistil, že jsi mi lhala.“ Paul si přendal její poštu zpod jedné paže pod druhou a poškrábal se na tváři.

„Ale nejsem tady, abych ti něco vyčítal.“ Výraz mu zjihl. „Nerad vidím, jak jsi zraněná.“

Podívala se dolů na své fialové vlněné ponožky a zavrtěla prsty.

„Omlouvám se, že jsem ti lhala.“

Odkašlal si. „Hm, přinesl jsem ti poštu. Měla jsi nějaké věci venku v poštovní schránce a taky jsem vzal tvou poštu z katedry.“

Julia se na něj podívala s ustaraným výrazem ve tváři.

Zvedl ruku, jako by ji chtěl uklidnit. „Je to jen pár letáků a učebnice.“

„Proč by mi někdo posílal učebnici? Já neučím.“

„Obchodní zástupci dávají do přihrádek vyučujících zkušební výtisky. Někdy se stane, že je dají i studentům. Jednou jsem dostal Renesanční politiku. Kam ti to mám všechno dát?“

„Na stolek. Děkuji.“

Paul udělal, co mu řekla, zatímco Julia sbírala misky a hrnky, roztroušené po celém bytě, a úhledně je skládala nahoru na mikrovlnnou troubu.

„Co je to za učebnici?“ zeptala se přes rameno. „Není to o Dantovi, že?“

„Ne. Je to Manželství ve středověku: Láska, sex a svátost,“ přečetl Paul nahlas název titulu.

Pokrčila rameny, protože ji to nijak nezaujalo.

„Vypadáš unaveně.“ Se soucitem v očích se na ni zadíval.

„Profesorka Pictonová mě požádala, abych udělala ve své práci hodně změn. Pracovala jsem celých čtyřiadvacet hodin.“

„Potřebuješ trochu čerstvého vzduchu. Proč mě nenecháš, abych tě vzal na oběd? Zvu tě.“

„Mám tolik práce.“

Přejel si ústa hřbetem ruky. „Musíš odsud vypadnout. Mám z tohohle místa deprese. Je to tu jako dům paní Havishamové.“

„Dělá to z tebe Pipa?“

Paul zavrtěl hlavou. „Ne, dělá to ze mě vlezlého blbečka, který se plete někomu jinému do života.“

„To zní jako Pip.“

„Musíš tu diplomku odevzdat už zítra?“

„Ne. Profesorka Pictonová mi dala týdenní odklad. Bylo jí jasné, že bych ji kvůli tomu… všemu nebyla připravená odevzdat prvního dubna.“ Trhla sebou.

„Je to jen oběd. Pojedeme metrem, dojdeme na Queen Street a budeme zpátky dřív, než se naděješ.“

Julia vzhlédla do jeho znepokojených tmavých očí. „Proč jsi ke mně tak milý?“

„Protože jsem z Vermontu. My jsme přátelští,“ usmál se. „A protože právě teď potřebuješ přítele.“

Julia se vděčně usmála.

„Nikdy jsem o tebe nepřestal stát,“ připustil, v očích nečekaně něžný pohled.

Předstírala, že jeho prohlášení neslyšela.

„Potřebuji chvilku, abych se oblékla.“ Oba se zadívali na její flanelové pyžamo. Paul se usmál. „Pěkné kachničky.“

V rozpacích zmizela do šatny, aby si našla nějaké čisté oblečení. Už týden se nedostala k tomu, aby si vyprala, a tak měla omezené možnosti, ale nakonec našla něco přiměřeně vhodného pro neformální oběd.

Zatímco byla v koupelně, Paul jí trochu poklidil byt, nebo ho alespoň lehce urovnal. Bylo mu jasné, že bude lepší nedotýkat se jejích podkladů k diplomové práci, tak se raději rozhodl ustlat jí postel a posbírat věci z podlahy. Když skončil, položil učebnici na poličku a sedl si na skládací židli, aby prošel její poštu. Rychle vytřídil letáky a to, co vypadalo jako účty, naskládal na úhlednou hromádku. Všiml si, že tam nejsou žádné dopisy osobního charakteru.

„Díkybohu,“ zamumlal.

Oblékla se a pak si zakryla kruhy pod očima korektorem a přidala si tvářenkou trochu růžové do bledých lící. Když byla spokojená, že už nevypadá jako mladší verze paní Havishamové, připojila se k Paulovi u karetního stolku.

S úsměvem ji přivítal. „Můžeme jít?“

„Ano.“ Objala se rukama kolem hrudi. „Jsem si jistá, že máš něco, co mi chceš říct. Můžeš to klidně udělat rovnou.“

Paul se zamračil a pokynul ke dveřím. „Můžeme si promluvit u oběda.“

„Opustil mě,“ vyhrkla a vypadala sklíčeně.

„Nemyslíš si, že je to dobrá věc?“

„Ne.“

„Ježíši, Julie, ten chlap tě svedl pro zábavu a pak ti dal kopačky.

Kolik zneužívání bys ještě chtěla?“

Prudce zvedla hlavu. „Takhle to nebylo!“

Paul se ohromeně díval na její náhlý projev hněvu. Raději ji měl vzteklou než smutnou.

„Asi by sis měla vzít čepici. Venku je zima.“

O pár minut později už byli na ulici a šli ke stanici metra Spadina.

„Viděl jsi ho?“ zeptala se.

„Koho?“

„Ty víš koho. Nenuť mě říkat jeho jméno.“

Paul si odfrkl. „Neměla bys na něj raději zapomenout?“

„Prosím.“

Pohlédl dolů, aby na Juliině krásné tváři spatřil ztrhaný výraz. Jemně ji zastavil. „Narazil jsem na něj pár hodin po slyšení. Vycházel z kanceláře profesora Martina. Od té doby jsem se snažil dokončit svou dizertační práci. Kdyby se mě Emerson zbavil, jsem v háji.“

„Víš, kde je?“

„V pekle, doufám,“ odpověděl Paul veselým hlasem. „Martin rozeslal po katedře e-mail, kde píše, že Emerson je po zbytek semestru na neplacené dovolené. Pravděpodobně jsi ten e-mail viděla.“

Julia zavrtěla hlavou.

Paul se na ni zblízka zadíval. „Předpokládám, že se ani nerozloučil.“

„Nechala jsem mu několik zpráv. Nakonec mi včera poslal e-mail.“

„Co psal?“

„Řekl mi, abych ho přestala kontaktovat a že je po všem. Dokonce mě ani neoslovil jménem – jen mi poslal dvouřádkový e-mail ze svého univerzitního účtu a podepsal ho ‚S pozdravem, profesor Gabriel

O. Emerson‘.“

„Kretén.“

Julia sebou trhla, ale nikoliv nesouhlasně. „Po tom slyšení mi řekl, že jsem kvůli vlastní zkáze nebyla rozumná.“

„Namyšlený zmrd.“

„Cože?“

„Pošlapal ti srdce, a pak má ještě koule na to, aby citoval Hamleta?

A ještě to citoval špatně, osel.“

Překvapeně zamrkala. „Nepoznala jsem to. Myslela jsem, že to je prostě – jen on.“

„Shakespeare byl taky namyšlený zmrd. To je pravděpodobně ten důvod, proč jsi nepoznala rozdíl. Je to z Gertrudiny řeči o Oféliině smrti. Poslouchej:

Když na převislé loubí chtěla věšet svůj planý věnec, zrádná větev praskla,

ubohé trofeje a ona padly

do plačícího proudu. Chvíli nesly ji jako vílu rozprostřené šaty;

tu zpívala si trosky starých písní,

jako by nevěděla o své zkáze neb jako tvor, jenž zrodil se a patří do toho živlu; avšak zanedlouho přec šaty, ztěžklé napojením, strhly

tu ubožačku od dojemné písně k blátivé smrti.“

Julia zbledla v obličeji. „Proč by mi tohle říkal?“

„Ty vůbec nejsi jako ona.“ Paul zopakoval svůj seznam oblíbených bezbožných přídavných jmen vztahujících se k profesorovi. „Bál se Emerson, že bys něco udělala – že by sis ublížila?“ V Paulovi postupně čím dál víc vzrůstala nervozita, jak ho zpětně zaplavovaly jeho znalosti Shakespeara, získané v bakalářském studiu.

(Přínos vzdělání ve svobodných uměních.)

Julia předstírala, že ji jeho otázka překvapila. „Nevím, co si myslel. Jen zamumlal něco o tom, že se pokouším spáchat akademickou sebevraždu.“

Paulovi se ulevilo. Trochu.

„Je tu ještě něco, o čem se musím zmínit. Mluvil jsem s Christou.“ Julia se kousla zevnitř do tváře, než naznačila, že může pokračovat.

„Christa byla ráda, že Emerson odchází. A odkazovala na tebe.“

„Vždycky mě nenáviděla,“ pronesla Julia.

„Nevím, co chystá, ale budu ti hlídat záda.“

Julia se zahleděla do dálky. „Nemůže mi ublížit. Na čem mi záleželo nejvíc, to už jsem ztratila.“

29. kapitola

Julia seděla naproti Paulovi v moderní, ale v retro stylu zařízené kavárně na Queen Street. Trochu si povídali, než si objednali jídlo, a když Julia zabředla do úvah o své situaci, upadli

do neklidného ticha.

„Tak jak se máš?“ Paulův hlas ji vytrhl z tichých myšlenek. Nechtěla to pronést nahlas, protože o takové věci by se před

Paulem nezmiňovala. Ale jedním z důvodů, proč byla tak naštvaná, vyjma toho, že přišla o Gabriela, byla ztráta toho, co představoval – získání její středoškolské lásky, ztráta jejího panenství, objevení toho, o čem si myslela, že je hluboká a opětovaná láska…

Když pomyslela na to, jak se s ní poprvé miloval, chtělo se jí plakat. Nikdo se k ní ještě nikdy nechoval s takovou pozorností a něhou. Tolik se bál, že jí ublíží, a ujišťoval se, že je uvolněná. Pořád jí opakoval, jak ji miluje, znovu a znovu, zatímco se blížil ke svému orgasmu. Prvnímu, který měl mít s ní, díky ní…

Gabriel dívající se do mé duše, pohybující se ve mně, říkající, že mě miluje, zatímco mi svým tělem dokazoval přesně totéž. Musel mě

milovat. Jen si prostě nejsem jistá, kdy přestal. Nebo spíš – kdy si vybral milovat svou práci více než mě.

Paul si dobrácky odkašlal a Julia se omluvně usmála.

„Hm, jsem podrážděná a vzteklá, ale snažím se nemyslet na to, co se stalo. Pracuji na své diplomové práci, ale je těžké psát o lásce a přátelství, když jsi právě ztratil obojí.“ Povzdechla si. „Celá univerzita si musí myslet, že jsem děvka.“

Paul se naklonil přes stůl. „Hej, ty nejsi děvka. Vymlátil bych duši z každého, kdo by o tobě někdy řekl něco takového.“

Neodpověděla, jen si v klíně pohrávala s vyšívaným kapesníkem.

„Zamilovala ses do nesprávného člověka, to je všechno. A on z toho těžil.“

Julie protestovala, ale Paul pokračoval.

„Děkanova kancelář mě požádala, abych podepsal dohodu o mlčenlivosti. Chtějí udržet všechno, co má něco společného s tebou a Emersonem, pod pokličkou. Takže se neboj toho, co si lidi pomyslí. Nikdo nic neví.“

„Christa to ví,“ zamumlala.

„Jsem si jistý, že musela podepsat stejnou dohodu. Jestli o tobě začne šířit nějaké zvěsti, měla bys jít za děkanem.“

„K čemu by to bylo? Drby by se mnou šly i na Harvard.“

„Profesoři by neměli využívat studentky. Kdybys mu řekla ne, mohl ti podělat kariéru. On je ten špatný,“ zlobil se Paul. „Máš toho spoustu dobrého, nač se těšit, jako promoce a nástup na Harvard. A jednoho dne, až budeš připravená, najdeš někoho, kdo se k tobě bude chovat tak, jak se patří. Někoho, kdo tě bude hoden.“ Stiskl jí

dlaň. „Jsi jemná a laskavá. Jsi vtipná a bystrá. A když jsi vytočená, jsi pekelně sexy.“

Věnovala mu pousmání.

„Ten den na semináři, kdy jsi to od Emersona tak schytala – bylo to úplně jako srážka vlaků, ale klidně bych si připlatil, abych to viděl znovu. Jsi jediná osoba, kterou jsem kdy viděl se mu postavit, vyjma Christy, která je blázen, a zvrácené profesorky Bolest. I když jsem se bál, co ti provede, aby se ti pomstil, tvoje odvaha byla působivá.“

„Ztratila jsem nervy. Nebyla to moje nejlepší chvilka.“

„Možná ne. Ale něco mi to prozradilo. A něco to ukázalo i Emersonovi. Jsi rváč. A musíš ho jednou za čas pustit ze sebe ven. V rozumných mezích, samozřejmě.“

Usmíval se a trochu ji škádlil.

„Snažím se nepoddat hněvu, ale věř mi, je to tam,“ Juliin hlas byl tichý, ale ocelově pevný.

Když dojedli a vychutnávali si kávu, Julia odvyprávěla Paulovi hodně upravené shrnutí jejího románku s Gabrielem, počínaje jeho pozváním, aby ho doprovázela do Itálie. Popsala mu, jak ji Gabriel zachránil před Simonem, když byla doma na Díkůvzdání, a že zaplatil za to, aby si mohla nechat z krku odstranit tu jizvu po kousnutí. Paula to překvapilo.

Julia se vždycky cítila v pohodě, když si povídala s Paulem. Nebyl tak prudký jako Gabriel a byl mnohem méně nestálý. Trpělivě naslouchal a byl to dobrý kamarád. Dokonce i když jí vynadal, že si vybrala za svého právníka Sorayu Harandi.

Samozřejmě, když se ukázalo, že Sorayu našel Gabriel, jeho vztek se přesunul na něj.

„Chci se zeptat na něco osobního. Pokud mi nebudeš chtít odpovědět, prostě to řekni.“ Paul se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá.

„Co chceš vědět?“

„Je Gabriel pořád zapletený s profesorkou Singerovou? Vídal se s ní – společensky, když jsi s ním byla?“

„Samozřejmě že ne! Snažil se mě od ní držet dál, už tehdy, když jsme šli na večeři do Segovie.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem si nikdy neuvědomil, že jste vy dva spolu,“ zavrtěl Paul hlavou.

„Vím, že si o něm nemyslíš nic moc dobrého. Ale to je proto, že ho neznáš. Řekl mi, že jeho poměr se Singerovou byl dočasný a že už dávno skončil. A aby bylo jasno, Paule, já jsem mu věřila.“ Julia pronesla těch pár posledních slov s nemalým důrazem.

Paul si promnul bradu. „Říkal jsem ti, že jsem minulý rok podal na profesorku Singerovou stížnost. Soraya Harandi byla její právní zástupkyně. Chodil jsem na seminář profesorky Singerové o středověkém mučení, protože jsem doufal, že by mohl zahrnovat materiál, vztahující se k mé dizertaci. Pak po mně vyjela. Nejdřív jsem nad tím mávl rukou. Potom jsem od ní dostal podivný e-mail. Dala si pozor, aby nenapsala nic jednoznačného, ale každý z jejího semináře by pochopil, že mi dělá návrhy. Tak jsem podal stížnost.

Bohužel, Soraya Harandi si dala zatracenou práci, aby přesvědčila univerzitu, že jsem ten e-mail špatně pochopil a že jsem si při-

krášlil ty věci, které mi řekla osobně. Bylo to moje slovo proti slovu Singerové.

Jediný, kdo byl při jednání na mé straně, byla doktorka Chakravarttyová. Zmínila se o e-mailech, které Singeorvá poslala jiným lidem, a dokazovala, že se v nich opakuje tentýž vzorec. Ale jakmile se o nich zmínila, doktor Aras mě poslal ven. Takže nemám ponětí, pro koho byly, ani co v nich bylo. Profesorka Bolest dostala napomenutí a řekli jí, aby se ode mě držela dál. Už jsem o ní nikdy neslyšel. Ale vždycky jsem přemýšlel, po kom dalším asi šla. Doufám, že tě před ní Emerson ochránil.“

„Ochránil. Nedostala jsem se s ní do žádného kontaktu a on taky ne. Je mi opravdu líto toho, co se ti stalo.“

Pokrčil rameny. „Pořád mě štve, že se z toho vyvlíkla. Tohle je důvod, proč je politika ohledně vztahů se studenty na místě – aby je chránila a stejně tak i jejich akademické kariéry.“

Oba byli chvíli zticha a usrkávali kávu.

„Promiň, že jsem ti lhala,“ pronesla a podívala se na něj uslzenýma očima.

Chvíli ji pozoroval, pak sklopil pohled a vzdychl. „Pravděpodobně bych udělal totéž.“

Pak se pohnul, aby ji znovu chytil za ruku.

Než se Julia vrátila domů, nálada se jí značně zlepšila. Necítila se dobře, to bylo zřejmé, nebo celistvě. Protože jak by mohla být celá, když ji její druhá polovina zavrhla?

Julii po plodném víkendu povzbudil pokrok, kterého dosáhla ve své školní práci, k tomu, aby zvedla jeden z Nicoliných telefonátů. Nicole se divila, proč Julia přestala chodit na svá týdenní terapeutická sezení. Julia jí zahanbeně vysvětlila, že už nejsou s Gabrielem spolu a že to byl on, kdo platil její léčbu, na což terapeutka odpověděla, že Gabriel v platbách za ni pokračuje – nastavil je na dobu neurčitou. Naštěstí se obě ženy shodly, že by bylo nevhodné nechat ho nadá-

le hradit její účet, zvláště když má teď Julia hlavně kvůli němu nový a naléhavý důvod pro to, aby pokračovala v terapii. Takže mu byly jeho peníze bezodkladně vráceny a Nicole stanovila novou výši poplatků, úměrnou v závislosti na Juliině příjmu.

Jinými slovy, Nicole bude Julii účtovat směšně nízké poplatky v souladu s jejím studentským příjmem, a bude s tím dokonale spokojená. Na své středeční schůzce zhruba dva týdny po Gabrielově odchodu probíraly Juliino zlomené srdce a způsob, který si zvolila, aby se s ním vyrovnala. Nicole ji vyzvala, aby se zaměřila na pozitivní stránky svého života a také na dokončení své diplomové práce. S oběma aspekty její rady Julia souhlasila.

Toho večera, poté co zase slušně pokročila ve psaní, Julia usnula. Cítila, jak se pod ní prohnula postel a jak se kolem ní jako kokon obtočilo hřející tělo a přitáhlo si ji blíž. A až příliš známý nos se jí přitulil ke krku a rameno jí ovanul ten nejjemnější závan dechu.

„Gabrieli?“

Zavrněl jí do kůže, ale neodpověděl.

„Tolik se mi po tobě stýskalo,“ zašeptala a náhle jí po tváři začaly téct slzy.

Gabriel mlčel, natáhl se, aby jí je setřel, a pak jí ke tvářím znovu a znovu tiskl své rty.

„Já vím, že jsi mě miloval.“ Julia se mu uvolnila v náručí a zavřela oči. „Jen nechápu, proč jsi mě nemiloval dost na to, abys zůstal.“

Ruce, které ji pevně držely, začaly trochu povolovat, až nakonec zmizely úplně a nechaly Julii ve studené úzké posteli samotnou.

Julia strávila část příštího rána tím, že se dívala z okna a přemýšlela o velmi podivném snu, který se jí uplynulou noc zdál. Gabriel se k ní vrátil, ale zůstával zticha. Nenabídl jí žádné vysvětlení ani neprosil o odpuštění. Prostě se k ní připojil v posteli.

Přitulila se k němu, k jeho povědomému a uklidňujícímu tělu. Vzdychla úlevou, že se vrátil, a její podvědomí ho nechtělo nebo nemohlo odmítnout.

Ve skutečnosti to nebyl sen – byl to jen jiný druh noční můry.

Po skromné snídani si prošla e-maily a textovky. Jak procházela příchozí zprávy na svém iPhonu, našla jednu od Rachel:

Ahoj Julie! Co je s Gabrielem, že nebere telefon? Zkoušela jsem to jako blázen, ale nezvedl to. Nejspíš je tam u vás pěkně žhavo, jinak by mi to alespoň jednou za čas vzal.

Vybrala jsem šaty pro družičky – tmavě červená ti bude ohromně slušet. Pošlu ti v e-mailu odkaz a můžeš mi říct, co si o nich myslíš. Budeš mi muset mailem poslat svoje míry, abych ti ty šaty mohla objednat.

Mimochodem, konečně jsem se setkala se Scottovou přítelkyní! Její syn Quinn je rozkošný. Miluju tě, Rachel.

Juliin prvotní instinkt byl tu zprávu zavřít a ignorovat ji. Přesně to samé provedla Rachel i po tom, co ji Simon a Natalie tak zahanbili. Ale s tím, jaký vliv na ni měla její terapeutka, musela tentokrát udělat něco jiného. Něco odvážnějšího.

Zhluboka se nadechla a vyťukala odpověď:

Rachel, ty šaty pro družičky zní krásně. Určitě ti svoje míry pošlu. Jsem ráda, že ses seznámila se Scottovou přítelkyní. Těším se, až se s ní a s jejím chlapečkem potkám.

S Gabrielem jsem nemluvila už spoustu dní. Nevím, kde je. Odjel. Je po všem. J.

Jejímu iPhonu trvalo přesně minutu a čtyřicet pět vteřin, než zazvonil a upozorňoval na hovor od Rachel. Bohužel, v tu chvíli Julii odvaha opustila, a tak to nezvedla. Krátce na to jí přišla tahle textovka:

Zabiju ho. – R

30. kapitola

Gabriel kráčel mlhavou temnotou v lesích za domem, který kdysi patřil rodině Clarkových. V ruce nesl baterku, ale skoro

ji nepotřeboval. Znal tyhle lesy natolik dobře, že i kdyby byl opilý nebo úplně sjetý koksem, cestu k sadu a zase zpátky by bez potíží našel. V orientaci potmě byl dobrý.

Se zavřenýma očima se zastavil na okraji sadu a nechal se smáčet studeným deštěm. Když je otevřel a zamžoural před sebe, téměř ji spatřil – obrys těla dospívající dívky, spočívající na mužské hrudi. Pár, tisknoucí se k sobě na staré vlněné dece. Vlasy jí splývaly přes ramena, paže položené kolem jeho pasu. Sotva viděl tomu muži do tváře, ale dokázal říct, že byl hnědookým andělem ve své náruči okouzlený.

Gabriel nehnutě stál a naslouchal ozvěnám vzpomínek, které byly napůl sny…

„Musíš odejít?“

„Ano, ale ne dnes večer.“

„Vrátíš se?“

„Zítra budu vyhozen z Ráje, Beatrice. Naší jedinou nadějí je, že si mě později najdeš. Hledej mě v Pekle.“

Neměl v plánu se vracet do sadu bez ní. Neměl v plánu ji opustit. Zlomil jí srdce. A ačkoliv byl zdrcený vinou a lítostí, věděl, že kdyby se měl rozhodovat znovu, udělal by to stejně.

Julianne už se vzdala tolika věcí, aby mohla být s ním. Musel by se propadnout, kdyby kvůli němu obětovala i svou budoucnost.

Gabriel stál bez košile ve svém starém pokoji, sušil si vlasy ručníkem a zápasil se stereem. Měl náladu na tesklivou hudbu. Což v tuhle chvíli znamenalo, že poslouchal „Blood of Eden“ od Petera Gabriela. Uprostřed refrénu začal zvonit telefon. Zapomněl požádat Richarda, aby tu telefonní linku zrušil, když se odstěhoval do Philadelphie, poté co Gabriel koupil tenhle dům.

Nechal ho zvonit a nezvedl ho, jen přecházel neklidně po místnosti jako tygr v kleci. Natáhl se na postel a zíral do stropu. Byla to jen pomíjivá představa, to věděl, ale přísahal by, že z polštáře cítí Juliinu vůni a že slyší jemný závan jejího dechu. Pohrával si s platinovým kroužkem na svém prstu a pořád dokola jím otáčel. Mysl měl plnou řádků Dantova La Vita Nuova, popisujících Beatricino odmítnutí:

„Kvůli té falešné a nízké zvěsti, která mě, jak zdá se, nařkla z neřesti… ta, jež je ničitelkou všeho zla a královnou vší dobroty, přišla v místa, kde jsem byl, a odepřela mi své sladké pozdravení, v němž samotném byla má blaženost.“

Gabriel neměl právo srovnávat svou situaci s tou, kterou prožil Dante, protože jeho neštěstí bylo výsledkem jeho vlastní volby. Nicméně, jak se kolem něj uzavírala temnota, zasáhla ho možnost, že svou blaženost také ztratil. Navždycky.

31. kapitola

“Ten zkurvysyn!“ zaklel hlasitě Tom Mitchell do ucha své dcery. Musela si podržet iPhone na délku paže, aby si zachránila ušní bubínek. „Kdy se to stalo?“

„Ehm, v březnu,“ popotáhla Julia. „Potvrdil mi to přes e-mail.“

„Hajzl. Jaký měl důvod?“

„Žádný mi neřekl.“ Neměla sílu, aby mu popsala události, které vedly k jejímu rozchodu s Gabrielem, a cokoliv, co by mělo něco společného s obviněním z akademických podvodů, by Toma jen rozzuřilo.

„Já ho zastřelím.“

„Tati, prosím tě.“ Rozhovor byl už tak dost těžký i bez toho, aby si musela dělat starosti s nabitou brokovnicí a Gabrielovou zadnicí, bílou jak jelení zrcátko, proháněnou po lesích kolem Selinsgrove.

Tom do telefonu ztěžka dýchal. „Kde je teď?“

„Nevím.“

„Nerad to říkám, Jules, protože vím, že – že ti na něm záleželo, ale Gabriel jel v koksu. Jednou závislý, provždy závislý. Možná, že znovu šňupe. Možná se dostal do problémů se svým dealerem.

Gabrielův Očistec

Drogy jsou špinavá záležitost a já jsem rád, že je pryč. Čím je od tebe dál, tím líp.“

Julia se nad otcovými slovy nerozplakala, ale srdce se jí svíralo.

„Prosím, neříkej takové věci, tati. Protože jediné, co víme, je, že je v Itálii a pracuje na své knize.“

„V drogovém doupěti.“

„Tati, prosím.“

„Je mi to líto. Opravdu je. Chci, aby si moje malá holčička našla někoho hodného a byla šťastná.“

„Já to chci pro tebe taky,“ odpověděla.

„No, to jsme teda pár.“ Odkašlal si a rozhodl se změnit téma. „Pověz mi o té promoci. Získal jsem nějaké peníze z prodeje domu a rád bych na ni přijel. Taky bychom si mohli promluvit o tom, co chceš letos v létě dělat. V novém domě na tebe čeká tvůj pokoj. Můžeš si ho vymalovat, jakou barvou budeš chtít. Sakra, vymaluj ho třeba na růžovo.“

Nemohla si pomoci a usmála se. „Už dlouho netoužím po růžovém pokoji, ale díky, tati.“

Ačkoli v tuhle chvíli bylo Selinsgrove poslední místo, kam by Julia chtěla jet, nakonec měla otce a domov, který v ní nevzbuzoval špatné vzpomínky na Simona nebo Sharon. Nebo na něj.

32. kapitola

Devátého dubna šla Julia tajícím sněhem k profesorce Pictonové domů, v jedné ruce držela svou vytištěnou diplomovou práci a v druhé láhev Chianti.

Byla nervózní. Ačkoli byl její vztah s profesorkou Pictonovou od počátku srdečný, nikdy nebyl vřelý. Katherine nebyla ten typ člověka, který by svým studentům podlézal nebo je vychvaloval. Byla profesionální a náročná a rozhodně nebyla sentimentální. Takže měla Julia pochopitelně celkem obavy, když ji Katherine pozvala, aby jí předložila svou práci osobně a zůstala na večeři. A samozřejmě neexistovala žádná možnost, že by mohla odmítnout.

Julia došla na verandu Katherinina třípodlažního cihlového domu a zazvonila na zvonek. Ve snaze zbavit se toho lepkavého pocitu si otřela dlaně o přední stranu svého dvouřadého kabátku.

„Julianne, vítejte.“ Katherine otevřela dveře a uvedla svou studentku dovnitř.

Pokud byl Juliin malý byt hobití norou, pak dům profesorky Pictonové byl příbytkem lesního elfa. Takového se slabostí pro přepychový starobylý nábytek. Všechno bylo elegantní a starožitné, stěny

obložené tmavým dřevem, podlahy pokryté drahými koberci. Výzdoba byla aristokratická, ale střízlivá, a všechno bylo puntičkářsky srovnané a uklizené.

Poté co Katherine vzala Julii kabát a milostivě přijala Chianti a její diplomovou práci, nasměrovala ji do malého salonku vedle vstupní haly. Julia se okamžitě usadila v koženém ušáku před krbem a přijala malou sklenku sherry.

„Večeře je skoro hotová,“ řekla Katherine a zmizela jako řecká bohyně.

Julia si prohlížela velké knihy o anglické architektuře a zahradách, které ležely na nízkém konferenčním stolku. Stěny lemovaly venkovské scény, občas proložené několika černobílými rodovými portréty Pictonů. Pomalu usrkávala sherry a vychutnávala si teplo, které jí stékalo krkem do žaludku. Než ho stačila dopít, Katherine ji doprovodila do jídelny.

„To je nádhera,“ usmála se Julia ve snaze zamaskovat svoji nervozitu. Jemný čínský porcelán, křišťál a stříbrné svícny, které Katherine rozestavila na bílý damaškový ubrus a které vypadaly dokonale bezchybně, ji zastrašovaly.

(Ani prádlo by se neodvážilo bez povolení profesorky Pictonové pokrčit.)

„Ráda dělám hostitelku,“ řekla Katherine. „Ale popravdě, existuje jen pár společníků k jídlu, které snesu po celý večer.“

Julia ucítila v nitru skličující pocit. S co nejmenším hlukem, jaký byl možný, zaujala své místo vedle Katherine, která si sedla do čela dlouhého dubového stolu.

„Voní to skvěle,“ řekla Julia a snažila se tak hladově nevdechovat vůni dušeného masa a zeleniny, která se linula z jejího talíře. V posledních dnech toho moc nesnědla, ale zdálo se, že to, co jí předložila profesorka Pictonová, v ní probudilo chuť k jídlu.

„Mám sklon k vegetariánství, ale podle mých zkušeností studenti nikdy nejedí dost masa. Takže jsem připravila jídlo podle starého receptu mé matky. Říkávala tomu normandský kotlík. Doufám, že vám nevadí vepřové.“

„Vůbec ne,“ usmála se Julia. Ale když spatřila na vršku talíře s brokolicí vařenou v páře citronovou kůru, úsměv jí ztuhnul.

Gabriel míval slabost pro ozdoby.

„Možná byste si dala toast?“ Katherine nalila do sklenic víno od Julie a zvedla tu svou do vzduchu.

Julia poslušně pozvedla svou sklenku.

„Na váš úspěch na Harvardu.“

„Děkuji vám.“ Julia se napila, aby tak skryla své smíšené pocity. Jakmile uplynulo dost času, aby to bylo zdvořilé, Katherine promluvila. „Pozvala jsem vás sem, abychom si promluvili o několika různých věcech. Za prvé, vaše diplomová práce. Jste s ní spokojená?“

Julia spěšně spolkla kousek pastináku. „Ne.“ Katherine se zamračila.

„Myslím to tak, že tu ještě existuje prostor pro zlepšení. Kdybych měla další rok, bylo by to mnohem lepší. Ehm…“ Julia si přála, aby se v podlaze otevřela jáma a pohltila ji.

Katherine se nevysvětlitelně usmála a opřela se v křesle. „To byla správná odpověď. Bod pro vás.“

„Promiňte?“

„Dnešní studenti si myslí, že jsou mnohem nadanější, než ve skutečnosti jsou. Jsem ráda, že jste si při všem vašem úspěchu zachovala určitou akademickou pokoru.

Samozřejmě že další rok by vám pomohl se zlepšit. Příští rok budete lepší studentka i lepší vědkyně, pokud budete pokračovat ve své tvrdé práci. Jsem ráda, že si uvědomujete, že máte prostor pro zlepšení. Nyní můžeme přejít k něčemu jinému.“

Julia odtrhla oči od Katherine a zaměřila se na svou vidličku a nůž.

Neměla ani ponětí, co by mohlo následovat.

Katherine netrpělivě poklepala prstem na desku stolu. „Nemám ráda, když lidi strkají nos do mého soukromého života, a proto nechávám soukromé životy ostatních taky na pokoji. Ve vašem případě mě ale do čehosi zatáhl David Aras.“ Katherine se ušklíbla. „Nejsem zasvěcena do všeho, co se dělo při tom mccarthyovském slyšení, a ani nechci být,“ významně se na Julii podívala.

„Greg Matthews z Harvardu se pokoušel najít někoho na čestné vedoucí místo na dantovských studiích. Doufala jsem, že to bude Gabriel, komu tu práci nabídnou.“ Katherine zpozorovala koutkem oka Juliin pohyb, ale rychle pokračovala. „Naneštěstí to místo nabídli někomu jinému. Pošetile se mě pokusili vylákat z důchodu, ale já jsem odmítla.

Jak se v jejich užším výběru ocitl ten příšerný chlap Pacciani, to nikdy nepochopím. V každém případě to bude Cecilia Marinelliová, kdo obsadí to čestné místo. Přetáhli ji z Oxfordu. Bylo by dobré, kdybyste mohla pracovat pod jejím vedením. Pokud půjde s vaší diplomovou prací vše dobře, s radostí Cecilii zatelefonuji a dám jí vědět o vašem nástupu.“

„Děkuji vám, paní profesorko. To je od vás velmi laskavé.“ Katherine nedbale mávla rukou. „Není zač.“

Obě ženy strávily příštích několik chvil v relativním tichu dojídáním své večeře. Než Katherine sklidila ze stolu, poté co odmítla opakované nabídky své studentky, že jí pomůže, Julia dopila svou sklenici vína.

I když jí bylo líto, že Gabriel nedostal svou vysněnou práci, ulevilo se jí, že ji nebude následovat na Harvard. Jeho přítomnost na katedře by mohla způsobit všechny možné problémy. Teď už by s ním nikdy nemohla pracovat. A bylo by extrémně bolestivé snažit se si s ním udržet pouze profesionální vztah a odstup. Ne, bude mnohem lepší, když Gabriel zůstane v Torontu, až se odstěhuje do Bostonu. Bylo to milosrdenství, byť hrozné, že Harvard najal profesorku Marinelliovou. Po dezertu a kávě Katherine navrhla, aby se odebraly do salonku.

Julia si znovu sedla do toho pohodlného ušáku vedle krbu a vděčně přijala malou sklenku portského, kterou jí Katherine vtiskla do ruky. Ačkoliv byl Katherinin vkus ve výzdobě zcela odlišný od Gabrielova, vypadalo to, jako by si odborníci na Danta užívali pití u krbu.

„Na Harvardu vás čeká nový začátek a nikdo nebude mít tušení, co se tu stalo. Do té doby by bylo moudré k sobě nepřitahovat žádnou další pozornost.“ Katherine uštědřila Julii pronikavý, ne-li až téměř přísný pohled.

„Studenti, zejména ženského pohlaví, jsou s ohledem na svoji pověst zranitelní. Ještě pořád existují v akademickém světě takoví, kteří by dali

přednost tomu, chybně označit plody talentu a tvrdé práce za výsledky protekce a prostituce. Bude lepší, když nedáte nikomu ani to sebemenší podezření, že jste nedosáhla svých úspěchů díky tvrdé práci.“

„Profesorko Pictonová, přísahám, že jsem v dantovském semináři pracovala velmi tvrdě. On mi s mou esejí nepomáhal, ani jsem od něj nepřijala žádné zvláštní zacházení. To je důvod, proč vás požádal, abyste mě ohodnotila.“

„Jsem si jistá, že je to pravda. Ale podvedla jste mě a zcela upřímně, jsem trochu otrávená.“

Julia se na svou poradkyni zadívala s neskrývanou hrůzou.

„Nicméně chápu, proč jsem nebyla zasvěcena do vašeho tajemství. Jsem si jistá, že vám to Gabriel zakázal. Stejně tak mě rozzlobil i on, ale z důvodů, které tu nebudu prozrazovat, mu dlužím službu.“

Profesorka Pictonová zamyšleně usrkla portského a zadívala se do prázdna. „Když jsem studovala v Oxfordu, bývalo pro učitele rozvíjení romantických vztahů se studenty ostudně běžné. Některé ty vztahy bychom dnes považovali za případy sexuálního obtěžování. Jindy v tom byla pravá láska. Viděla jsem obojí.“

Katherine upřela na Julii pevný pohled. „Poznám rozdíl mezi Willoughbym a plukovníkem Brandonem. Doufám, že vy také.“

Následujícího večera šla Julia k Paulovi domů. Dohodli se, že se sejdou na kávu, aby mohli rozebrat Juliinu večeři s profesorkou Pictonovou.

Paul se otočil na gauči čelem k Julii. „Teď, když už máš semestr za sebou, kdy se budeš stěhovat?“

Julia se napila kávy. „Mám smlouvu na byt do konce července, ale doufám, že svou domácí přesvědčím, aby mě nechala odejít už v půlce června.“

„Po promoci?“

„Ano. Táta mi se stěhováním pomůže.“ Paul odložil svůj hrnek na stolek.

„V červnu se chystám do Vermontu. Mohla bys jet se mnou a já bych ti s přesunem věcí mohl pomoct.“

„Táta přijede na promoci.“

„Můžeme jet všichni. Oba byste mohli zůstat den nebo dva u nás na farmě a pak bychom mohli zajet do Bostonu, aby ses nastěhovala. Chystáš se bydlet na koleji?“

„Já nevím. Poslali mi cosi, kde se říká, že nemůžu dostat kolej dřív než v srpnu. Ale já potřebuji někde bydlet ještě předtím.“

„Mladší bratr jednoho mého přítele jde na Boston College. Nech mě si s ním promluvit a zjistit, jestli neví o místě, kde bys sis mohla zařídit podnájem. Polovina obyvatel Bostonu je mladší pětadvaceti let. Je tam spousta studentů.“

„Ty bys to udělal? Pomohl mi se stěhováním a našel mi bydlení?“

„Očekávám, že dostanu zaplaceno, v pivní měně. Mám rád Krombacher, mimochodem.“

„Myslím, že s tím dokážu žít.“

Julia se usmála a společně si přiťukli hrnky s kávou.

„Kdo je tohle?“ Ukázala na fotografii čtyř lidí, dvou mužů a dvou žen, kterou měl Paul postavenou na televizi a částečně schovanou za tučňákem.

„Ta dívka úplně vlevo je Heather, moje mladší sestra, a její manžel Chris. To vpravo jsem já.“

„A ta druhá dívka?“ Julia hleděla na tvář krásné mladé ženy, která objímala Paula v pase a smála se.

„Hm, to je Allison.“

Julia zdvořile čekala, až bude Paul pokračovat.

„Moje bývalá přítelkyně.“

„Ach,“ řekla Julie.

„Jsme stále přátelé. Ale ona pracuje ve Vermontu a nedokázala zvládnout tu věc na dálku. Před časem jsme se rozešli,“ vysvětlil Paul rychle.

„Jsi dobrý člověk.“ Julia se neklidně zavrtěla. „Možná jsem to neměla říkat.“

Paul si přitáhl její ruku ke rtům a zdrženlivě ji políbil na klouby.

„Myslím, že bys měla říct, cokoliv ti vytane na mysli. Pro pořádek, já jsem si o tobě taky vždycky myslel, že jsi dobrý člověk.“

Usmála se a jemně, aby ho neurazila, odtáhla ruku.

Krátce před půlnocí usnula na pohovce s hlavou na jeho rameni a s těly blízko u sebe. Paulova mysl se nechala unést, představoval si, jak cítí její rty na svých, její kůži pod svými dlaněmi. Obrátil tvář k jejím vlasům a přitáhl ji k sobě těsněji. Zavrtěla se a zamumlala Emersonovo jméno, než mu zabořila hlavu do hrudi.

Uvědomil si, že se musí rozhodnout. Jestli má být dál Juliiným přítelem, měl by potlačit ty romantické city, které k ní chová. Nemů-

že ji líbat nebo se snažit pohnout věcmi kupředu. Na to bylo příliš brzy. A bylo docela možné, že ho nikdy nebude chtít, a to i když se její zlomené srdce zahojí. Ale Julia potřebovala přítele; potřebovala jeho. Nehodlal ji v nouzi opustit, přestože ho bude bolet nechat své opravdové city stranou.

Takže místo toho, aby usnul s ní v náručí, ji odnesl do své ložnice a položil ji do postele. Zabalil ji do přikrývky, ujistil se, že má pohodlí, a pak si vzal náhradní polštář a deku a odešel do obývacího pokoje. Většinu noci strávil frustrovaným zíráním do stropu, zatímco Julia tvrdě spala v jeho posteli.

Během noci, kterou Julia trávila v Paulově bytě, seděl Gabriel v hotelovém pokoji a zíral do svého notebooku. Dostal další strohý e-mail od svého vedoucího katedry, Jeremyho Martina, který mu připomínal, kolik osobního a politického kapitálu Jeremy vynaložil na to, aby mu „zachránil prdel“. Jako by Gabriel ty připomínky potřeboval.

Pohled mu zalétl ke kroužku na jeho prstu a on odolal nutkání znovu se podívat na ta slova, která nechal vyrýt na vnitřní stranu. Otáčel platinovým proužkem pořád dokola a proklínal svůj nejčerstvější krach.

Harvard ho laskavě informoval, že jeho kandidatura byla neúspěšná a že místo něj přijali profesorku Marinelliovou. Gabrielův neúspěch byl jen další způsob, jak zklamat Julianne. Ale co na tom teď záleželo? K čemu by mu bylo být na Harvardu, jestli mu neodpustí?

Hořce zaklel. K čemu by mu bylo být kdekoliv, jestli mu neodpustí? Dokonce i tady v hotelu byla s ním. V jeho počítači, v jeho mobilu, v jeho iPodu, v jeho hlavě.

Ach ano, v jeho hlavě. Měl pravdu, když tehdy říkal, že nikdy nezapomene, jaké to je, poprvé se dívat na její nahé tělo, na to, jak nesměle upírá oči na podlahu, jak jí rudne tvář pod jeho horkým dotekem.

Pamatoval si, jak shlížel dolů do jejích hlubokých tmavých očí, jak se pod ním třásla, rubínové rty pootevřené, a ztěžka dýchala, a jak se jí rozšířily oči, když do ní vstoupil.

Trhla sebou. Nějak si zapamatoval každý okamžik, kdy způsobil, že sebou trhla. A bylo jich mnoho – když ji zahanbil tím, že je chudá, když ji poprvé odnesl do postele, když jí zapletl prsty do vlasů a ona ho prosila, aby ji nedržel za hlavu, když přiznal, že souhlasil s tím, aby ho od ní odtrhli…

Kolikrát jí za její krátký život dokázal ublížit?

Mučil se posloucháním hlasových zpráv, které mu nechala – zpráv, na něž neodpověděl. Byly čím dál sklíčenější, dokud úplně neustaly. Nemohl jí to zazlívat. Bylo jasné, že se k ní jeho vlastní vzkazy nedostaly, s výjimkou jediného e-mailu. Znovu jej otevřel a snažil se představit si její reakci.

Přestaňte mě kontaktovat. Je konec.

S pozdravem,

profesor Gabriel O. Emerson

Katedra italských studií Centrum studií středověku Univerzita Toronto

Místností se rozlehl hořký smích a on zjistil, že pochází z jeho vlastního hrdla. Samozřejmě že tohle musela být zpráva, které věřila – ne těm ostatním. A teď ji ztratil. Jaká naděje mu bez ní zbývala?

Gabriel si vzpomněl na rozhovor, který s ní vedl o Graceině oblíbené knížce, Přísném milosrdenství. Z příběhu bylo jasné, že si hlavní hrdinové mysleli, že si ze své lásky udělali modlu – uctívali ji i jeden druhého ke své škodě. On udělal s Julianne to samé, věděl to. Uctíval její samotné bytí, přesvědčený o tom, že ona je světlo, které by mohlo zářit v jeho temnotě.

Miloval ji natolik, že ji opustil, aby zachránil její budoucnost. A když ji opustil, byl v nebezpečí, že už nikdy znovu nezíská její lásku. Bylo hořkou ironií osudu, že jeho láska k Beatrice bude přesně to, co ho od ní odtrhne.

A co Paul? Určitě využil téhle příležitosti, aby ji utěšil. A kam až by to jeho utěšování mohlo vést… Gabriel nedokázal připustit myšlenku, že by mu mohla být nevěrná. Ale z jejích zpráv poznal, že si myslí, že je po všem. Paul by jí mohl jednoduše nabídnout rameno, aby se o něj opřela, a bude zpátky v jejím životě, v jejím bytě, v jejích myšlenkách.

Prznitel andělů.

Jedinou úlevou, kterou se mu podařilo najít, pokud to byla vůbec úleva, bylo mučit se hudbou a poezií. Stiskl tlačítko a pokoj naplnilo

Stingovo ztvárnění příběhu Davida a Bethsabé. Jak se píseň vznášela ve vzduchu, díval se na Dantovu poetickou reflexi Beatriciny smrti a zjistil, že mu srdce rozechvívá ozvěna slov z La Vita Nuova.

„I kdyby si ji chtěl snad představit, síly mu na to nikdy nepostačí

a nikdy nezatouží zaplakat: tím víc však bude štkát,

soužit se vzdechy, utápět se v pláči a zmírat bez útěchy tisíckrát,

kdo jednou v duchu spatří, jaká byla a jak nás tady navždy opustila.

Kdykoli jen si připomenu maní

v duchu Smrt, jež rozpoltila srdce, plní mě vzdechy krutou úzkostí:

a mnohokrát, když potom myslím na ni, mě jímá touha zemřít už tak prudce, že se má barva mění v barvu zdi.

A kdykoli se ve mně uhostí obraz mé paní, zakouším jen bědy,

ale tak, že se hořem otřásám; a potom chci být sám

a plný studu prchám před pohledy. A v samotě pak v slzách naříkám a volám Beatrici: ,Zemřela jsi?!‘

a to mou bolest aspoň trochu hasí.“

Gabriel zavřel dokument ve svém počítači a zlehka prstem přejel po fotografii mladé ženy, která zdobila jeho monitor. V příštích několika dnech bude muset dostát svým povinnostem, ale bude to muset udělat bez Beatriciny útěchy. Za její nepřítomnosti by mohl podlehnout svým starým pokušením, aby umrtvil všechnu tu bolest.

33. kapitola

V polovině dubna přijela Julia v pátek odpoledne do Philadelphie na návštěvu k Rachel a Aaronovi. Rachel měla v plánu navštívit ji v Torontu i s šaty pro družičku, ale měla potíže dostat volno z práce. A vzhledem k tomu, že se snažila nechat si svoji dovolenou na líbánky, Julia souhlasila s tím, že opustí svoje bezpečné útočiště ve své hobití noře a vydá se za ní.

Rachel přivítala svou přítelkyni objetím a doprovodila ji do obývacího pokoje. Julia se zadívala na svazky ústřižků a vzorníků, které pokrývaly konferenční stolek.

„Takže svatební plány jsou hotové?“

Rachel zavrtěla hlavou. „Ne tak docela. Ale já nechci mluvit o svatbě; chci mluvit o tobě,“ znepokojeně se podívala na svou kamarádku. „Ta věc s tebou a Gabrielem, to byl úplný šok.“

Julia sebou trhla. „Pro mě taky.“

„Nebere nám telefon, neodpovídá na e-maily, a věř mi, že jsme se snažili. Scott mi přeposlal e-mail, který mu napsal, a byl teda pěkně kousavý.

Věděla jsi, že Gabriel byl před pár týdny v Selinsgrove?“

„V Selinsgrove?“ Julia zůstala jako ohromená. „Myslela jsem, že je v Itálii.“

„Proč by tam jezdil?“

„Aby dokončil svou knihu. A aby se ode mě dostal pryč.“

„Osel,“ zaklela Rachel. „Máš od něj nějaké zprávy?“

„Ano. Poslal mi e-mail, aby mě obeznámil s tím, že je po všem.“ Julia otevřela kabelku. Vytáhla z ní dva klíče a bezpečnostní kartu a podala je své přítelkyni. „Tohle je jeho.“

Rachel se na ty věci zmateně podívala. „Co s tím mám asi tak dělat?“

„Nech to u sebe. Nebo to dej svému otci. Měla bych to poslat Gabrielovi, ale protože si nepřeje žádný kontakt…“

Rachel strčila zmíněné věci do jedné ze svých svatebních složek. Pak si to rozmyslela a hodila je do zásuvky jednoho z konferenčních stolků a se zaklením ji zavřela.

„Vím, že jel do bývalého domu mých rodičů, protože jeden ze sousedů volal tátovi. Gabriel byl očividně celou dobu vzhůru, pouštěl si hlasitou hudbu a coural se po okolí.“

Juliina mysl okamžitě zalétla k sadu. To by se mu podobalo, pomyslela si, hledat útěchu na jediném místě, kde měl vždycky klid – v jeho Ráji. Ale protože byla do jeho vzpomínek na to místo zapletená, divila, se, že zamířil zrovna tam. Zavrtěla hlavou a pustila tu myšlenku z hlavy.

Rachel se otočila ke své přítelkyni čelem. „Nechápu, proč to udělal. Gabriel tě miluje. On není ten typ člověka, který by lehce miloval, nebo by řekl cokoliv, co by nemyslel vážně. Taková láska se nevytratí přes noc.“

„Možná že svou práci miluje víc. Nebo se možná rozhodl vrátit se zpátky k ní.“

„K Paulině? Tak o to tu jde? Tohle mi neříkej.“ Rachel se zablesklo v očích.

„Ještě před rokem a půl byli pořád – ve styku.“

„Cože?“

„Tehdy o Vánocích jsme se kvůli ní a kvůli, ehm, dalším věcem pohádali. Řekl mi, že jejich minulost skončila mnohem později, než jsem si myslela.“

„Nikdy jsem neslyšela její jméno, až do toho dne, kdy se objevila v domě mých rodičů.“

„Já jsem o ní věděla. Ale když jsme se spolu začali scházet, nechal mě si myslet, že s ní všechno ukončil už tehdy na Harvardu. Ve skutečnosti se o ni zajímal celé roky.“

„Nemůžu uvěřit, že by tě opustil kvůli ní, po Florencii, po tom všem.“

„Já už teď dokážu uvěřit všemu,“ pronesla Julia mrazivě.

Rachel zasténala a zakryla si oči rukama. „To je zmatek. Táta je vážně naštvaný a Scott zrovna tak. Když jsme zjistili, že je Gabriel v Selinsgrove, uvažoval o tom, že tam pojede, aby do něj vtloukl nějaký rozum.“

„A udělal to?“

„Tammy ho potřebovala, aby jí pohlídal chlapečka. Takže se Scott rozhodl, že může Gabriela nakopat do zadku jindy.“

Julia se s úšklebkem usmála. „Umím si tu konverzaci představit.“

„Scott je do Tammy udělaný až po uši. Je to pěkně nechutné.“

„Jsem ráda, že přijdou na večeři.“

Rachel se podívala na hodinky. „Asi bych měla začít vařit. Dorazí brzy, tak aby mohli nejdříve nakrmit Quinna. Scottův život se obrátil vzhůru nohama. Všechno se točí kolem toho miminka.“

Julia následovala svou hostitelku do kuchyně. „Co si o ní myslí tvůj táta?“

Rachel se začala přehrabovat v ledničce. „Má ji rád. A to dítě zbožňuje. Myslela by sis, že Quinn je jeho vlastní vnuk.“

Položila na pult ingredience do salátu. „Opravdu si myslíš, že by se Gabriel vrátil k Paulině?“

Julia se nemohla přimět říci to slovo nahlas, ale ano, myslela si, že je to možné. Hodně kvůli ní změnil svůj život a své vzorce chování. Teď, když jejich vztah skončil, bylo možné, že se vrátí ke svému starému způsobu života.

„Ona je pro něj známé území,“ řekla Julia.

„Říkáš to, jako by byla západní Evropa.“ Rachel se opřela o pult.

„Myslíš si, že po něm univerzita žádala, aby s tebou přerušil jakýkoliv kontakt?“

„Ano, ale jak by se mohli něčeho takového domáhat? Mohou ho nutit opustit město? Mohou mu říkat, co má dělat ve svém osobním životě, když má neplacené volno? Kdyby se mnou Gabriel chtěl mluvit, tak by mi zavolal. Neudělal to. Univerzita mu jen poskytla pohodlný způsob, jak se mě zbavit. Možná už to měl v plánu delší dobu.“ Julia si překřížila ruce kolem hrudníku. Bylo jednodušší nechat svoje nejhlubší obavy vyplavat na povrch před Rachel, než se v nich babrat o samotě.

„To je zmatek,“ zopakovala Rachel a otočila se, aby si umyla ruce.

34. kapitola

V časných ranních hodinách se Rachel a Julia rozvalovaly v županech na pohovce, pily víno a hihňaly se. Scott, Tammy a Quinn už dávno odešli a Aaron už hodiny spal. Slyšely, jak jeho chrápání rezonuje po celé chodbě. Podpořena velmi dobrým Pinot noir popisovala Julia své kamarádce, co se stalo během slyšení, a Rachel, k její chvále, odolala nutkání skákat jí do řeči.

„Nemyslím si, že by se tě Gabriel vzdal jen proto, aby si udržel práci. Peníze nepotřebuje a pracovat může kdekoliv jinde. Co nechápu, je, proč nebyl konkrétnější v tom, co dělá. Proč tě někde později neodchytil a neřekl ti miluji tě, ale musíme počkat.“ Rachel se opile uchichtla. „Jak znám Gabriela, nejspíš by odrecitoval něco v jambickém pentametru, jen proto, že to umí.“

„Zmiňoval se o něčem v souvislosti s Peterem Abélardem, ale to nebylo příjemné. Abélard držel svůj vztah s Hélo?sou v tajnosti, aby neztratil svoji učitelskou pozici. Pak ji poslal do kláštera.“

Rachel se natáhla, popadla polštář a hodila ho své kamarádce na hlavu. „On tě nepošle do kláštera. Miluje tě. A já odmítám věřit něčemu jinému.“

Julia sevřela polštář na hrudi a položila se na bok. „Kdyby mě miloval, neopustil by mě. Nerozešel by se se mnou přes e-mail.“

„Opravdu si myslíš, že by to na tebe Gabriel navlékl jen tak pro zábavu?“

„Ne. Ale na tom teď nesejde.“

Rachel hlasitě zívla. „Ať už udělal cokoliv, zvoral to. Zajímalo by mě, jestli se tě nesnaží náhodou nějak chránit.“

„Mohl mi napsat textovku a prostě mi to říct.“

Rachel si položila paži přes oči. „To je ta část, které nerozumím. Mohl nás přece požádat, abychom ti předali vzkaz. Mohl ti napsat dopis. Proč neřekl univerzitě, ať si trhne?“

Julia se převalila na záda a sama sobě položila stejnou otázku. Rachel sebrala ze stolku svůj mobil. „Chceš mu zavolat?“

„Ne.“

„Proč ne? Možná že to vezme, když si bude myslet, že jsem to já.“

„Je uprostřed noci a já jsem opilá. To není zrovna ten nejlepší čas na rozhovor. Navíc mi řekl, abych ho nekontaktovala.“

Rachel před ní zatřásla telefonem. „Jestli to bolí tebe, tak jeho taky.“

„Nechala jsem mu zprávu, že jestli se mnou bude chtít někdy mluvit, musí to udělat z očí do očí. Nebudu mu znovu volat.“ Julia polkla v jediném doušku zbytek vína.

„Možná přijde na promoci.“ Julia si povzdechla, ve tváři melancholický výraz. Ani všechen hněv a frustrace nedokázaly zahnat její touhu po něm. Alespoň ne všechnu.

„Kdy je ta promoce?“

„Jedenáctého června.“

Rachel sprostě zanadávala, že je to za tak dlouho.

Po několika minutách společného ticha se Julia rozhodla povědět jí jednu ze svých dalších, největších obav.

„Rachel?“

„Hm, ano?“

„Co když s ní spí?“

Rachel zůstala chvíli zticha. Tak zticha, že se Julia odhodlala zopakovat svoji otázku, ale její přítelkyně ji přerušila. „Kdyby byl Gabriel krutý, možná by se vyspal s nějakou jinou. Ale nedovedu si představit, že by to udělal a myslel by si, že bys mu odpustila.“

„Kdyby byl s někým jiným a ty bys to zjistila, řekni mi to.“ Julia upřela na kamarádku prosebný pohled. „Bylo by lepší slyšet to od tebe.“

„Miláčku, otevři oči.“

Hlas měl vřelý a zastřený a pohyboval se v ní, svou váhu rozloženou na loktech. Sklonil se dolů, aby vtáhl jemnou pokožku na vnitřní straně její paže do úst, políbil ji a sál. Bylo to tak akorát, aby ji to dráždilo a možná to zanechalo na jejím předloktí jemnou stopu. Věděl, že ji tohle přivede k šílenství.

„Nemůžu,“ vydechla mezi steny. S každým dalším pohybem jí posílal skrze tělo ty nejnádhernější pocity.

Dokud se nezastavil.

Najednou se jí se zachvěním zvedla víčka.

Otřel si nos o její a usmál se. „Potřebuji tě vidět.“ Jeho pohled byl něžný, ale intenzivní, jako by na okamžik zadržel plameny touhy.

„Je pro mě těžké udržet oči otevřené.“ Trochu zasténala, když se v ní zase pohnul.

„Zkus to pro mě.“ Něžně ji políbil. „Tak moc tě miluju.“

„Tak proč jsi mě opustil?“

Gabriel na ni s hrůzou pohlédl, modré oči přivřené. „To jsem neudělal…“

Téhož večera ležel Gabriel se zavřenýma očima uprostřed postele, zatímco ona se mu toulala neuspěchanými polibky napříč hrudníkem, uctivě se zastavila, aby políbila jeho tetování, než přenesla svou pozornost k jeho břišním svalům. Z úst mu zaznělo zaklení, když lehce přejížděla prsty po jeho krásně vyrýsovaných svalech a pak mu zavířila jazykem kolem pupku.

Bylo to tak dávno…

To bylo jediné, co ho napadlo, když mu jemně přejela po prvních chloupcích, než sáhla dolů a pevně ho uchopila. Pohnul boky. Hladila ho a on sotva popadal dech a žadonil. Beze spěchu ho dráždila a její dlouhé, hedvábné vlasy ho šimraly nahoře na stehnech, než ho vzala do svých horkých a vlhkých úst.

Gabriel zamumlal překvapenou nadávku, jak podlehl těm pocitům, a pak jí zapletl prsty do vlasů.

Ztuhl.

V žaludku se mu zvedl nával nevolnosti, jak si vzpomněl, co se stalo posledně, když tohle udělal. Okamžitě stáhl ruku, plný obav, že ji vyděsil.

„Omlouvám se.“ Natáhl prst a přejel jí po tváři. „Zapomněl jsem.“

Studená ruka ho chytila za zápěstí a přiměla ho hrubě ji uchopit za hlavu.

„Co jsi zapomněl?“ posmívala se mu. „Jak si užít orál?“

Gabriel prudce otevřel oči. V absolutní hrůze shlížel do páru smějících se modrých očí.

Skláněla se nad ním nahá Paulina, vítězoslavně se usmívala a držela ho těsně u svých úst. Gabriel sebou škubl, zaklel a odsunul se dozadu k čelu postele, zatímco ona si sedla na paty a pozorovala ho.

Zasmála se a ukázala si na nos. Naznačovala mu, že by si měl setřít stopy kokainu ze svých nosních dírek.

Co jsem to udělal?

Hrubě si protřel oběma rukama tvář. Začal zvracet, když mu došla obludnost jeho mravní zkázy, naprázdno se dávil ohnutý přes stranu své postele. Poté co se vzpamatoval, natáhl levou ruku, aby jí ukázal svůj prsten – ale žádný tam nebyl.

Snubní prsten byl pryč.

Paulina se znovu zasmála, s divokým výrazem ve tváři se k němu začala plazit a její nahé tělo se otíralo o jeho vlastní.

35. kapitola

Gabriel bojoval sám se sebou a házel sebou ze strany na stranu, než se s trhnutím probudil. Tahal za povlečení a naléhavě

hledal jakýkoliv náznak její přítomnosti. Ale žádný tam nebyl. Byl sám v tmavém hotelovém pokoji. Před tím, než šel spát, zhasnul světla, což byla jeho první chyba. A to, že nepostavil na noční stolek zarámovanou fotografii, to byla ta druhá, protože mu sloužila jako talisman proti temnotě.

Spustil nohy přes okraj postele a složil hlavu do dlaní. Vydržet odříkání spojené s abstinencí bylo po všechny ty roky nesnesitelné, ale ve srovnání se ztrátou Julianne to nebylo nic. S radostí by trpěl nočními můrami a strašidelnými vzpomínkami na staré hříchy, jen kdyby ji mohl držet každou noc v náručí. Jak se s opovržením díval na poloprázdnou láhev skotské, cítil, že se nad ním uzavírá temnota. Jeho zoufalá snaha zůstat čistý na něj vyvíjela obrovský tlak. A když se ten tlak spojil s výrazným pocitem ztráty, stalo se pro něj skoro nemožné normálně fungovat, aniž by potřeboval nějakou berličku.

Každý den se jeho konzumace alkoholu zvyšovala. Každý den si uvědomoval, že musí něco změnit, než se chytí do pasti svých sta-

rých návyků a zničí si budoucnost. Věděl, že jestli něco neudělá, a to rychle, spadne do toho znovu.

Impulzivně si vyřídil dva telefonáty a pak si sbalil věci do kufru. Potom pověřil recepčního, aby mu zavolal taxík, který by ho odvezl na letiště. Ani se neobtěžoval se ujistit, že vypadá k světu a profesionálně. Ve skutečnosti se vůbec nezatěžoval tím, že by se podíval do zrcadla, protože věděl, že to, co by spatřil, by ho jen znechutilo.

O mnoho hodin později přiletěl do Florencie a ubytoval se v hotelu Gallery Art. Bylo to narychlo, ale přesvědčil vedoucího recepce, aby mu dal stejné apartmá, ve kterém naplnili s Julianne svůj vztah. Bylo to buď to, nebo odvykací léčba, a on byl přesvědčený, že jeho pouto k ní bude mnohem spásnější.

Jak vešel do místnosti, napůl čekal, že uvidí buď ji, nebo alespoň nějaké její známky. Pár oranžových lodiček bezstarostně odkopnutý pod konferenčním stolkem. Taftové šaty na podlaze vedle prázdné zdi. Pár černých punčoch hozených přes neustlanou postel.

Ale samozřejmě žádnou z těch věcí nespatřil.

Po relativně klidném spánku a sprše kontaktoval Gabriel svého starého přítele. Dottore Vitali z galerie Uffizi ochotně souhlasil, že se s ním sejde na oběd. Mluvili o nové harvardské vedoucí dantovských studií a hovořili i o Giuseppe Paccianim. Gabriela mírně potěšilo zjištění, že třebaže byl Giuseppemu nabídnut pohovor v užším výběru, zatímco jemu ne, Giuseppeho vystoupení bylo na Harvardu považováno za ubohé. Byla to slabá útěcha, ale přesto pocítil zadostiučinění.

Další den se Gabriel snažil rozptýlit od svých problémů zařazením příjemných aktivit do svého programu – snídaní na náměs-

tí, procházkou podél řeky Arno, zdlouhavým odpolednem u svého krejčího, u kterého si objednal černý ručně šitý vlněný oblek, a hodinu nebo tak nějak strávil hledáním dokonalých bot, které by odpovídaly jeho upřednostňované kvalitě. Krejčí s ním žertoval, že ten oblek bude tak krásný, že by se v něm Gabriel mohl ženit. Smál se, dokud Gabriel nezvedl levou ruku a neukázal mu svůj prsten.

„Jsem čerstvě ženatý,“ vysvětlil ke krejčího velkému překvapení. Bez ohledu na to, kam Gabriel ve Florencii šel, všude ho přepada—

ly vzpomínky na ni. Ale raději stál na mostě Santa Trinita a hýčkal si na prsou hořkosladké pocity, protože ty byly přijatelnější než chemické alternativy.

Jednou pozdě večer se toulal v mírně podnapilém stavu kolem Duomo, ve stejných stopách, které tam před pár měsíci zanechali společně s Julianne. Mučený vzpomínkou na to, jak vypadala její tvář, když ho obvinila, že s ní šukal, narazil na povědomě vypadajícího žebráka, který seděl ve stínu Brunelleschiho dómu.

Gabriel k němu přistoupil.

„Jen pár mincí pro starého muže,“ naříkal žebrák italsky.

Gabriel se sklonil a podezřívavě si ho prohlížel. Do nosu ho udeřil pach nemytého těla a alkoholu, ale přesto přistoupil ještě blíž. Když poznal v žebrákovi téhož muže, který vzbudil v prosinci Juliino milosrdenství, zastavil se a zhoupl se na patách.

Sáhl pro peněženku. Aniž by se obtěžoval podívat na jejich hodnotu, vytáhl několik bankovek a nabídl je tomu člověku.

„Viděl jsem vás v prosinci loňského roku. A pořád jste tady.“ V Gabrielově italštině bylo znát mírné obvinění.

Muž se na peníze hladově zadíval. „Jsem tady každý den. Dokonce i na Vánoce.“

Gabriel mu zamával eury přímo před nosem. „Moje fidanzata

vám dala peníze, Říkal jste, že je anděl. Vzpomínáte si?“

Muž se bezzubě usmál a zavrtěl hlavou, ale od peněz oči neodtrhl.

„Ve Florencii je spousta andělů, ale v Assisi jich je ještě víc. Myslím, že tam Bůh žebrákům přeje. Ale tohle je můj domov.“ Muž váhavě natáhl ruku, nejistý, jestli mu Gabriel ty peníze skutečně dá.

Gabriel viděl ve svých představách Juliinu tvář, když vášnivě obhajovala žebrákovu věc. Chtěla mu dát peníze, i přesto, že tu byla velká pravděpodobnost, že je utratí za pití.

Jak ho Gabriel pozoroval, o nic zámožnějšího, než byl před tou Juliinou štědrostí, zasáhla ho skutečnost, že by ho neváhala obdarovávat znovu a znovu. Dávala by tomu muži každý den pár mincí, protože by si myslela, že milosrdný skutek nikdy není zbytečný. Žila by v naději, že si ten muž jednoho dne uvědomí, že se o něj někdo zajímá a snaží se mu pomoci. Julia věděla, že ji její laskavost dělá zranitelnou, ale i tak zůstávala stejná.

Gabriel strčil bankovky muži do ruky a prudce se otočil na patě; ozvěny žebrákovy radosti a požehnání mu zvonily v uších.

On si požehnání nezasloužil. Neangažoval se v tom milosrdném skutku tak, jak by to udělala Julianne, jen ze soucitu a laskavosti. On jen prostě dal za pravdu její památce, nebo si kupoval odpustek.

Když klopýtal přes dlažební kostky, uvědomil si, co musí udělat.

Druhý den se snažil rezervovat si dům v Umbrii, kde spolu trávili čas, ale byl už obsazený. Takže odcestoval do Assisi, kde se ubytoval v malém soukromém hotelu, jednoduše zařízeném a obydleném poutníky.

Gabriel se nikdy nestylizoval do poutníka. Na to byl příliš pyšný. Nicméně, tady v Assisi bylo ve vzduchu něco, co mu umožňovalo klidný spánek. Ve skutečnosti to byl nejlepší spánek, jaký zažil od chvíle, kdy opustil Juliinu náruč.

Vstal brzy ráno a zamířil k bazilice svatého Františka. Bylo to poutní místo pro osoby všech vyznání, i kdyby jen pro své středověké fresky a poklidnou atmosféru, která ho prostupovala. Nebyla to ani trochu náhoda, že se přistihl, jak jde ve stejných stopách, kudy šel před Vánoci s Julianne. Vzal ji tehdy na mši do Basilica superiore, neboli Horního chrámu, a dokonce trpělivě čekal, zatímco šla před začátkem mše ke zpovědi.

Když procházel horní částí baziliky, obdivoval obrazy a opájel se uklidňujícím tichem svatyně, zahlédl odcházet ze dveří ženu s dlouhými hnědými vlasy. Zaujala ho, a proto se rozhodl jít za ní. Navzdory davu turistů a poutníků ji bylo snadné rozpoznat, a tak zjistil, že sestupuje do Basilica inferiore.

Pak zmizela.

Zoufale prohledával Dolní chrám. Teprve když bylo jeho hledání bezvýsledné, napadlo ho sestoupit hlouběji do útrob baziliky, až ke hrobu svatého Františka. A tam byla, klečela před kryptou. Vklouzl do poslední řady lavic a bez upřímné úcty poklekl. Ale nemohl od ní odtrhnout oči.

Nebyla to Julianne. Mladá žena před ním byla trochu plnější v bocích a širší v ramenou a vlasy měla tmavší. Ale byla krásná a její krása mu připomněla, jak moc toho ztratil.

Místnost byla malá a prostá, promyšlený kontrast k široce otevřené a freskami bohatě zdobené horní části baziliky. Gabriel nebyl jediný, kdo shledal, že jednoduchost života a poslání svatého Františka se nejpřesněji odráží v prostém náhrobku. A s těmito myšlenkami se Gabriel ocitl opřený se sklopenou hlavou o lavici před sebou. A než si vůbec stačil uvědomit, že to chce udělat, začal se modlit.

Zpočátku to byla jen slova – zoufalé promluvy a šeptaná vyznání. Jak čas plynul, jeho modlitby nabraly kajícnější formu, a mezitím ta mladá žena, jím už nepovšimnutá, zapálila svíčku a odešla.

Kdyby byl Gabrielův život velký filmový příběh, nalezl by ho zde, klečícího v modlitbách, starý, životem ošlehaný františkánský bratr, který by mu poté, co by spatřil jeho utrpení, projevil soucit a nabídl mu duchovní vedení. Jenže Gabrielův život nebyl film. Takže se modlil o samotě.

Kdybyste se později Gabriela zeptali, k čemu v té hrobce došlo, pokrčil by rameny a té otázce by se vyhnul. Některé věci nelze vyjádřit slovy. Některé věci vzdorují jazyku samotnému.

Ale tam v jeho modlitbách byla chvíle, kdy byl Gabriel konfrontován s velikostí všech svých nedostatků, jak morálních, tak duchovních, zatímco ve stejnou chvíli pocítil přítomnost Toho, který znal stav jeho duše, a přesto mu otvíral náruč. Najednou si uvědomil, na co Annie Dillardová jednou odkazovala jako na mar-notratnost milosti. Myslel na lásku a odpuštění, kterými se plýtvalo na svět a konkrétněji na něj, prostřednictvím životů Grace a Richarda.

A Julianne, mého malého rašícího lístku.

Ten, který byl magnetem na hříchy, našel pod podlahou Horního chrámu něco velmi nečekaného. Když opouštěl kostel, byl více než kdy jindy rozhodnutý, že se nikdy ke svým starým způsobům nevrátí.

36. kapitola

Zbytek dubna uběhl Julii ve víru činností. Musela udělat poslední opravy své práce, absolvovat setkání s Katherine Pictonovou a Nicole a páteční večery trávila s Paulem.

Katherine se postarala o to, aby konečná verze Juliiny diplomové práce byla bez chyb a taková, na jakou by mohla být hrdá. Pak zavolala Cecilii Marinelliové do Oxfordu, aby ji požádala, zda by v zimním semestru na Harvardu na Julii nedohlédla.

Paul jí sehnal v Cambridgi garsonku k pronajmutí. A začala se prokousávat seznamem knih, který jí dala Katherine jako doporučenou četbu, aby se připravila na seminář profesorky Marinelliové.

Na konci dubna Julia dostala velice oficiálně vyhlížející dopis z kanceláře děkana pro studijní záležitosti. Doktor Aras ji žádal o návštěvu, a to do týdne. Ujistil ji, že jejich schůzka nemá nic společného s disciplinární záležitostí, a konstatoval, že profesor Martin také bude přítomen.

V pondělí odpoledne se vlekla přes kampus a nervózně svírala svůj batoh od L. L. Beana. Dodával jí pocit bezpečí, vzhledem k tomu, že byl jejím společníkem více než rok. Paul jí nabízel, že ji doprovodí,

ale odmítla ho s odůvodněním, že musí děkanovi čelit sama. Přesto ji objal a slíbil jí, že na ni počká v jejich oblíbené kavárně Starbucks.

„Děkuji, že jste přišla, slečno Mitchellová. Jaký byl váš semestr?“

Julia hleděla přes stůl na děkana Arase s překvapeným výrazem ve tváři. „Byl – zajímavý.“

Děkan přikývl a jeho pohled se přesunul na profesora Martina.

„Vím, že byl pro vás tento akademický rok náročný. Zeptal jsem se jednoduše jen proto, abych zjistil, jestli jste měla po slyšení ještě nějaké problémy.“

Julia se dívala z jednoho akademika na druhého a měřila si je.

„Jaké problémy máte na mysli?“

„Děkan Aras by rád věděl, jestli vás po tom slyšení profesor Emerson ještě nějak obtěžoval. Telefonoval vám nebo posílal e-maily? Pokoušel se s vámi setkat?“ Profesor Martin vypadal přátelsky, ale v jeho chování bylo něco, co v Julii vzbuzovalo podezření.

„Proč se staráte? Máte, co jste chtěli. Opustil město.“

Děkan se zatvářil přísně. „Nehodlám s vámi ten případ znovu otevírat, slečno Mitchellová. Toto setkání je jen zdvořilý pokus ujistit se, zda jste byla schopna dokončit své studium bez dalšího narušení. Snažíme se zjistit, zda profesor Emerson dodržel své slovo a nechal vás na pokoji.“

„Několik dní po jednání jsem od něj dostala e-mail. V něm mi sdělil, abych ho přestala kontaktovat a že je po všem. Tohle jste chtěli slyšet, je to tak?“ Nedokázala potlačit hořkost ve svém hlase.

Profesor Martin si vyměnil s děkanem významný pohled. „Jsem si jistý, že jste ráda, že tu záležitost můžete nechat za sebou.“

Julia zůstala tiše sedět a ani se neobtěžovala odpovědět.

„Jste volná, můžete jít. Gratulujeme k úspěšnému roku a také k přijetí na Harvard. Uvidíme se na promoci.“ Děkan na ni přezíravě kývl. Zvedla svůj batoh ze země a zamířila ke dveřím. A právě když sahala rukou po klice, zarazila se a otočila se zpět k profesorům.

Jak zvláštní, pomyslela si, že tito dva muži, vyzbrojení jen značným intelektem a skříněmi plnými tvídu, můžou mít takovou moc nad jejím srdcem a štěstím.

„Nelituji svého vztahu s profesorem Emersonem, i když nedopadl dobře. Vy dva jste ke mně byli během celého procesu neuvěřitelně přezíraví a blahosklonní. Chápu, že je důležité chránit někoho, kdo ochranu potřebuje, ale jediní lidé, před kterými jsem potřebovala ochránit já, jste byli vy dva.“

Julia jim uštědřila tvrdý pohled a vyšla z kanceláře.

37. kapitola

Gabriel zůstal v Assisi tak dlouho, že se stal v bazilice stálým inventářem. Každý den trávil dlouhé hodiny v kryptě svatého Františka, seděl tam a přemýšlel. Někdy se modlil. Občas se

mu zdálo, že je Bůh nablízku, a jindy zase v nedohlednu. Ale celou dobu si Gabriel přál, aby byl s Julií, zvláště když si začal uvědomovat, jak narušený byl jejich vztah – jak chtěl měnit své způsoby, aby jí byl hoden, zatímco ve skutečnosti se měl změnit, protože byl nesnesitelný osel.

Jednoho dne si v hotelu vychutnával oběd, když s ním navázal rozhovor nějaký Američan. Ten člověk byl lékař z Kalifornie, který navštívil Assisi se svou manželkou a dospívajícím synem.

„Chystáme se zítra do Florencie a zůstaneme tam dva měsíce.“

„Co tam budete dělat?“ zeptal se Gabriel a zaujatě se na šedovlasého muže podíval.

„Budeme bydlet u františkánů. Já i moje žena, která je zdravotní sestra, budeme pracovat na lékařské klinice. Můj syn se chystá pomáhat bezdomovcům.“

Gabriel se zamračil. „Jako dobrovolníci?“

„Ano. Chceme to udělat jako rodina.“ Muž se odmlčel a pozorně na Gabriela pohlédl.

„Zvážil byste, že byste se k nám připojil? Františkáni vždycky ocení další pomoc.“

„Ne,“ odpověděl Gabriel a odhodlaně si napíchl na vidličku další kus hovězího. „Nejsem katolík.“

„To ani my ne. Jsme luteráni.“

Gabriel se zájmem pohlédl na lékaře. Jeho znalosti luteránství byly omezené výhradně jen na spisy Garrisona Keillora. (Ne, že by to byl ochoten přiznat.)

Doktor se usmál. „Chtěli jsme přiložit pomocnou ruku k dílu. A chtěl jsem povzbudit svého syna, aby uvažoval o něčem hodnotnějším než o dovolené na pláži a videohrách.“

„Děkuji za pozvání, ale musím odmítnout.“ Gabriel na své odpovědi trval, a tak doktor raději změnil téma.

Později toho večera se Gabriel díval z okna svého prostého hotelového pokoje a jako vždycky přemýšlel o Julii.

Ona by neřekla ne. Ona by se k nim přidala.

A jako vždycky mu to připomnělo propast mezi její štědrostí a jeho sobectvím. Propast, která ani poté, co strávil tolik měsíců v její společnosti, nezmizela.

O dva týdny později stál Gabriel před Dantovou pamětní deskou v Santa Croce. Připojil se k luteránům na jejich cestě do Florencie

a stal se jedním z nejotravnějších františkánských dobrovolníků. Rozdával jídlo chudým, ale byl šokován kvalitou potravin v nabídce, a tak vypsal šek a najal kuchaře na přípravu jídel. Šel s ostatními dobrovolníky rozdávat bezdomovcům toaletní potřeby a čisté oblečení, ale byl tak znepokojený jejich nedostatkem hygieny, že vyplnil šek na vybudování umýváren a sprch pro bezdomovce ve františkánské misii.

Stručně řečeno, během doby, kdy Gabriel u františkánů poznával každý aspekt práce s chudými, se snažil všechno měnit a ty změny osobně financoval. Pak vykonal pár návštěv u několika dobře situovaných florentských rodin, které znal díky svému akademickému životu, a požádal je o podporu v pomoci florentským chudým. Jejich dary by mohly františkánům zajistit stálý zdroj příjmů pro nadcházející roky.

Jak stál před Dantovou pamětní deskou, zasáhl ho pocit náhlé spřízněnosti se svým oblíbeným básníkem. Dante byl z Florencie vypovězen. I přesto, že mu město nakonec odpustilo a dovolilo, aby byla v bazilice umístěna pamětní deska na jeho počest, pohřben byl v Ravenně. Podivným zvratem osudu teď Gabriel věděl, jaké to je, být vypovězen ze svého zaměstnání, města i domova, protože Juliannina náruč bude navždy jeho domovem. Dokonce i když byl donucen odejít do vyhnanství.

Pamětní desky kolem něj mu připomněly jeho vlastní smrtelnost. Když bude mít štěstí, bude mít dlouhý život, ale mnoha lidem, jako byla třeba Grace, je jejich život ukrácen. Mohlo by ho srazit auto, nebo by mohl dostat rakovinu nebo infarkt. Náhle mu jeho čas na Zemi připadal velmi krátký a velmi vzácný.

Dokud neopustil Assisi, snažil se zmírnit svou vinu a samotu tím, že konal dobré skutky. Dobrovolnictví s františkány bylo zajisté krokem v tomto směru. Ale co třeba napravit věci s Paulinou? Bylo už pozdě na to, aby se vyrovnal s Grace nebo s Maiou, nebo se svou biologickou matkou a otcem.

A co Julianne?

Gabriel se zadíval na postavu zoufalé ženy, která se opírala o cosi, co vypadalo jako Dantova rakev. On se se svým exilem smířil, ale to neznamenalo, že se vyhýbal tomu, aby jí psal jeden dopis za druhým. Dopisy, které nikdy nebyly odeslány.

Hřbitovy měly svůj vlastní klid. Dokonce i hřbitovy, nacházející se ve frekventovaných městských centrech, si tento klid uchovávaly – nepřirozený pokoj, který jako by lpěl ve vzduchu.

Když jím Gabriel procházel, nedokázal předstírat, že se prochází v parku. Prořídlé stromy, rozeseté po okolí, se nehemžily zpívajícími ptáky. Trávník, ačkoliv zelený a dobře udržovaný, neoživovaly veverky nebo náhodný městský králík, který by si hrál se svými sourozenci nebo hledal potravu.

Zdálky spatřil mezi ostatními pomníky dva kamenné anděly, jejich symetrické postavy coby vysoké strážce. Byli vytesáni z mramoru, ne ze žuly, pleť měli bílou, bledou a dokonalou. Andělé stáli s tvářemi odvrácenými od něj, křídla doširoka rozpjatá. Bylo by pro něj jednodušší stoupnout si za pomník. Neviděl by na jméno, vyryté

do kamene. Mohl by tam zůstat navždy, pár metrů daleko, a nikdy nepřijít blíž. Ale to by bylo zbabělé.

Zhluboka se nadechl, safírové oči pevně zavřené, a pronesl tichou modlitbu. Pak prošel půlobloukem kolem pomníku a zastavil se před náhrobkem.

Vytáhl z kapsy u kalhot nedotčený kapesník. Náhodný přihlížející by si mohl myslet, že ho potřebuje, aby si setřel pot nebo slzy, ale kvůli tomu ho nechtěl. Naklonil se dopředu a jemně přejel bílým plátnem po černém kameni. Špína šla dolů snadno. Bude se muset postarat o růžové keře, jejichž šlahouny začaly přerůstat přes písmena. V duchu si udělal poznámku, aby najal zahradníka.

Položil na vrchní část kamene květiny a ústa se mu bezhlesně pohybovala. Ale on nešeptal. Hrob byl samozřejmě prázdný.

Slza nebo dvě mu zastřely výhled, následovány svými sestrami, a brzy byla jeho tvář mokrá jejich deštěm. Ani se neobtěžoval si je utřít, jen zvedl tvář, aby se zadíval na anděly, duše tichého, mramorového soucitu.

Žádal o odpuštění. Přiznal se ke své vině, o které věděl, že ho bude pronásledovat po zbytek života. Nežádal, aby mu bylo sňato jeho břemeno, protože mu připadalo, že má být součástí následků jeho činů. Nebo spíš důsledkem toho, co mohl udělat pro matku a jejich dítě a v čem selhal.

Sáhl do kapsy pro telefon a vytočil na svém iPhonu číslo, které znal zpaměti.

„Haló?“

„Paulino. Musím se s tebou setkat.“

38. kapitola

Juliin otec trval na tom, že přijede na její promoci, a odmítl nechat Paula, aby ji do Cambridge přestěhoval sám. Tom zaplatil zálohu i nájemné za její letní podnájem. A byl to Tom, kdo

přiletěl do Toronta, aby jedenáctého června viděl svou jedinou dceru na promoci přijímat titul magister artis.

Julia, oblečená v jednoduchých černých šatech a rafinovaných botách, nechala Toma s Paulem na schodech univerzitní auly, zatímco ona se šla zařadit ke všem ostatním absolventům.

Tomovi se Paul líbil. Hodně.

Byl upřímný a měl pevný stisk ruky. Když spolu mluvili, díval se Tomovi zpříma do očí. Nabízel mu svou pomoc při Juliině stěhování do Cambridge, včetně ubytování na farmě jeho rodiny v Burlingtonu, a to i poté, co Tom trval na tom, že může Julii přestěhovat sám. Večer před promocí utrousil Tom při večeři směrem ke své dceři poznámku, která naznačovala, že Paul by byl jasnou volbou pro její novou lásku, ale Julia předstírala, že ho neslyší.

Když absolventi vcházeli do sálu, Julia si nemohla pomoci a pátrala v hledišti, jestli nezahlédne Gabriela. S tolika lidmi bylo ale ne-

pravděpodobné, že by si ho všimla, i kdyby tam byl. Nicméně, když se zadívala směrem k místům vyhrazeným pro členy fakulty, snadno poznala Katherine Pictonovou v jejím oxfordském hábitu. Pokud by byli akademici usazeni podle abecedy, což rozhodně vypadalo, že jsou, pak by Julia měla dokázat odhadnout, kde by seděl Gabriel, oděný v harvardském karmínu. Ale nebyl tam.

Ve chvíli, kdy vyvolali Juliino jméno, to byla Katherine Pictonová, kdo pomalu, ale jistým krokem vystoupil na jeviště, aby Julii navlékl roucho magistra. Byla to Katherine, kdo jí profesionálně potřásl rukou, popřál jí na Harvardu všechno nejlepší a podal jí diplom.

Večer po slavnostní večeři, na kterou si zašli s Paulem a Tomem do místního steakhousu, si Julia zkontrolovala hlasovou schránku a našla nový vzkaz. Byl od Rachel.

„Gratuluji, Julie! Všichni na tebe s láskou myslíme a máme pro tebe dárky. Děkuji, žes mi poslala svou novou adresu v Cambridgi. Všechno ti pošlu a ujistím se, aby to přišlo, až dorazíš. Taky ti posílám ty šaty pro družičku.

Táta ti zarezervoval let z Bostonu do Philadelphie na jednadvacátého srpna. Doufám, že je to tak pro tebe v pořádku. Chtěl to zaplatit a já vím, že jsi plánovala přijet o týden dříve.

O Gabrielovi pořád nemám žádné zprávy. Doufám, že byl na tvé promoci. Ale jestli se neukázal, možná si to vy dva budete moci všechno vyříkat na svatbě. Nedokážu si představit, že by ji zmeškal. Má být hlavní družba a já ještě ani nemám míry na jeho smoking!“

39. kapitola

Jistý modrooký odborník na Danta dočetl báseň T. S. Eliota

Popeleční středa a pak pronesl svou noční modlitbu. Byl sám, a přesto nebyl.

Při pohledu na fotografii na nočním stolku myslel na její promoci. Jak krásně a hrdě musela vypadat ve svém hábitu. S povzdechem zavřel knihu poezie a zhasl světlo.

Ve tmě své staré ložnice v bývalém domě Clarkových přemýšlel o uplynulých týdnech. Opustil Itálii a odcestoval do Bostonu a Minnesoty. Slíbil františkánům, že se vrátí, na což (moudře) odpověděli, že si jeho přítomnosti cení více než jeho darů. S touto myšlenkou zavřel oči.

„Gabrieli, je čas vstávat.“

Zasténal, nechal oči zavřené a doufal, že ten hlas zmizí. Spánek mu přinášel klid a mír a on to potřeboval.

„Tak pojď. Vím, že jsi vzhůru.“ Hlas se tiše zasmál a on ucítil, jak se matrace vedle jeho nohy prohnula.

Otevřel oči a uviděl na kraji postele sedět svou adoptivní matku.

„Už musím do školy?“ zeptal se a vytíral si z očí zbytky spánku.

Grace se znovu zasmála a znělo to lehce a bezstarostně jako hudba. „Už jsi trochu starý na to, abys šel do školy, alespoň jako student.“

Zmateně se rozhlédl kolem sebe. Pak se posadil.

Vřele se usmála a natáhla k němu ruku. Vychutnával si pocit, že má její hebkou dlaň ve své, než ji stiskl.

„Co se děje?“ Když vzal její ruku do obou dlaní, věnovala mu zmatený, ale stále laskavý pohled.

„Nikdy jsem ti neřekl sbohem. Nebyl jsem schopen ti říct…“ zarazil se a rychle se nadechl. „Že tě mám rád.“

„Matka tyhle věci ví, Gabrieli. Vždycky jsem to věděla.“

Na chvilku ho přemohla vlna emocí, ale pak se natáhl a objal ji.

„Nevěděl jsem, že jsi nemocná. Rachel mi říkala, že je ti lépe. Měl jsem tam být.“

Grace ho poplácala po zádech. „Chci, aby ses za všechno přestal obviňovat. Udělal jsi to nejlepší rozhodnutí, jaké jsi mohl, vzhledem k informacím, které jsi v tu dobu měl. Nikdo od tebe nečeká, že budeš vševědoucí – nebo dokonalý.“

Odtáhla se, aby mu viděla do obličeje. „Ani ty bys to od sebe neměl očekávat. Miluji všechny svoje děti, ale ty jsi byl můj dar od Boha. Vždycky jsi byl výjimečný.“

Matka a syn strávili okamžik nebo dva v tichém souznění, než se postavila a uhladila si šaty.

„Je tu někdo, s kým bych tě chtěla seznámit.“

Gabriel si otřel oči, odtáhl přikrývku a spustil nohy oděné do flanelu na podlahu. Vstal, snažil se upravit si vlasy, a na okamžik zapomněl, že je do půl těla nahý. Grace vyšla na chodbu a pak se vrátila s paží kolem mladé ženy.

Gabriel zíral.

Ta žena byla mladá, ačkoli vypadala jakoby bezvěká. Měla dlouhé blonďaté vlasy, bezchybně bílou tvář a byla štíhlá a vysoká. Její oči mu byly povědomé. Zdravily ho nápadné safírové duhovky, doprovázené širokým, růžolícím úsměvem.

Gabriel se na Grace tázavě podíval.

„Nechám vás dva, abyste si promluvili,“ řekla a zmizela.

„Já jsem Gabriel.“ Zdvořile se usmál a podal jí ruku.

Potřásla jí a na oplátku se na něj šťastně usmála. „Já vím.“ Hlas měla tichý a velmi sladký. Gabrielovi připomínal malý zvoneček.

„A vy jste?“

„Toužila jsem se s tebou setkat. Grace mi vyprávěla, jaký jsi byl jako dítě, a říkala mi i o tvé práci profesora. Taky mám ráda Danta. Je velmi zábavný.“

Gabriel přikývl, ale ne že by úplně porozuměl.

Mladá žena se na něj zamyšleně zadívala. „Budeš mi o ní vyprávět?“

„O kom?“

„O Paulině?“

Gabriel ztuhl a podezřívavě přimhouřil oči. „Proč?“

„Nikdy jsem ji nepoznala.“

Promnul si oči dlaněmi. „Jela se podívat za svou rodinou do Minnesoty, zkusit se s nimi usmířit.“

„Já vím. Je šťastná.“

„Tak proč se ptáte?“

„Chci vědět, jaká je.“

Chvilku se odmlčel, aby si opatrně rozmyslel, co říci. „Je atraktivní a chytrá. Je paličatá. Hovoří několika jazyky a dobře vaří.“ Zasmál se. „Ale není zvlášť muzikální. Nedokáže udržet melodii.“

Mladá žena se zasmála. „Slyšela jsem.“ Zvědavě se na Gabriela podívala. „Miloval jsi ji?“

Odvrátil pohled. „Myslím, že teď ji miluji, svým způsobem. Na začátku jsme byli přátelé, tehdy, když jsem ji potkal v Oxfordu.“

Mladá žena přikývla a otočila hlavu, jako by ji někdo z chodby volal. Rychle obrátila pohled zpátky ke Gabrielovi.

„Jsem ráda, že jsem tě poznala. Dříve to nebylo možné. Ale zase se uvidíme.“ Usmála se a otočila se ke dveřím.

Gabriel ji následoval. „Přeslechl jsem vaše jméno.“ Podívala se na něj s očekáváním. „Ty jsi mě nepoznal?“

„Ne. Omlouvám se. Ačkoliv ve vašich očích je něco, co je mi povědomé…“

Zasmála se a Gabriel se také proti své vůli usmál, protože její smích byl nakažlivý. „Samozřejmě, že jsou ti mé oči povědomé; jsou tvoje.“

Gabrielovi zmizel úsměv z tváře.

„Copak mě nepoznáváš?“ Vypadala zmateně. Zavrtěl hlavou.

„Jsem Maia.“

Výraz ve tváři mu ztuhl. Pak, když ta první chvíle pominula, jím proplulo několik rozdílných emocí, jako mraky na obloze za letního dne.

Ukázala na tetování, které měl na levé straně hrudi. „Tohle jsi nemusel dělat.“ Naklonila se kupředu a spiklenecky zašeptala: „Vím, že mě miluješ.

Jsem tady šťastná. Je tu plno světla, naděje a lásky. A je to tak krásné.“

Natáhla se a políbila ho na tvář, její dotyk přetrval jen vteřinu, a pak ho tam nechala a vyšla do chodby.

40. kapitola

Tom stál den po promoci před Juliinými dveřmi, na sobě šedé tričko s nápisem Harvard přes celou hruď.

„Tati?“ ozvala se Julia tázavě.

„Jsem na tebe tak pyšný,“ řekl chraplavě a přitáhl si ji do náruče.

Otec s dcerou společně chvilku tiše postáli na verandě Juliina domu, než zaslechli, jak za nimi někdo vychází po schodech.

„Ehm, dobrý den. Přinesl jsem snídani.“ Paul držel podnos se třemi kelímky kávy a nějakými koblihami od Tima Hortona. Vypadal trochu v rozpacích, že se mezi Mitchellovy plete, ale Tom ho přivítal podáním ruky a Julia objetím.

Trojice se podělila o snídani u Juliina karetního stolku a pak začali oba muži plánovat, jak nejlépe zabalit všechny její věci a přestěhovat je. Naštěstí Paul přesvědčil Sarah, Juliinu domácí, aby mohla předčasně ukončit svou smlouvu a odstěhovat se do cambridgeského bytu už patnáctého června.

„Hm, Katherine Pictonová mě na dnešek pozvala na oběd,“ řekla Julia. „Ale nemusím tam jít,“ dodala rychle. Nechtěla nechat Toma s Paulem pracovat, zatímco ona půjde na společenskou schůzku.

„Nemáš moc věcí ke sbalení, Jules.“ Tom rychle pohledem zhodnotil vybavení její garsonky. „Necháme tě zapakovat si oblečení a my začneme s knihami. Jsem si jistý, že to budeme mít skoro hotové, než budeš mít načase jít na schůzku se svou profesorkou.“ Usmál se, prohrábl si rukou vlasy a zmizel do koupelny. Paula a Julii nechal o samotě.

„Nemusíš to dělat. Táta a já to zvládneme.“

Paul se zamračil. „Kdy konečně přijmeš fakt, že jsem tady, protože tu chci být? Neodejdu, Julie, ne, když mám důvod zůstat.“

Julia nervózně ztuhla a rychle upřela oči na svoji napůl vypitou kávu.

„Jestli tě profesorka Pictonová pozvala, je to proto, že s tebou chce mluvit. Radši bys tam měla jít.“ Paul jí jemně stiskl ruku. „Tvůj staroušek a já si tu s těmi věcmi kolem poradíme.“

Julia pomalu vydechla a usmála se.

Bylo tu pár osobních věcí, u kterých si Julia nepřála, aby je její otec nebo Paul viděli, a tak je schovala do svého batohu od L. L. Beana. Ty věci nebyly tím, co by se dalo očekávat, že bude mladá žena schovávat před svým otcem – deník, diamantové náušnice a pár věcí, týkajících se jejích sezení v poradně.

Nicole byla potěšena Juliiným pokrokem, a když končily své poslední setkání, dala jí jméno a kontakt na terapeutku poblíž Harvardu. Nicole nejenže Julii pomohla překlenout tohle období, ale pře-

dala ji do jiného páru schopných rukou, které by jí mohly pomoci učinit další kroky na její cestě.

Julia si na návštěvu k profesorce Pictonové oblékla šaty a střízlivé sandály. Měla pocit, že to pozvání na oběd zahrnuje patřičný oděv. Přes rameno si nesla svůj batoh a v ruce svírala plechovku sypaného čaje Darjeeling, velmi vybraného, jak jí bylo řečeno, který koupila jako dárek pro svou hostitelku. Jí i Darjeelingu se dostalo typicky pictonovsky rezervovaného přijetí a okamžitého uvedení do jídelny, kde si vychutnaly velmi příjemný oběd, sestávající z krevetového salátu, studené okurkové polévky a výborného Sauvignon blanc.

„Jak vám to jde s tím seznamem četby?“ zeptala se Katherine a upřela na Julii nad polévkou svůj pohled.

„Pomalu, ale jistě. Čtu ty texty, které jste mi doporučila, ale teprve jsem začala.“

„Profesorka Marinelliová se na setkání s vámi těší. Bylo by dobré, kdybyste se jí představila, až přijedete do Cambridge.“

„Udělám to. A děkuji vám.“

„Bylo by pro vás prospěšné seznámit se v okolí i s dalšími odborníky na Danta, a to zejména na bostonské univerzitě,“ usmála se Katherine vědoucně.

„I když jsem si jistá, že okolnosti samy dovolí, abyste jim byla nakonec představena. Ale pokud tomu tak nebude, slibte mi, že se zastavíte na katedře románských studií bostonské univerzity ještě před začátkem září.“

„Ano, samozřejmě. Děkuji. Nevím, co bych si počala…“ Julii se vytratil hlas, jak bojovala se svými emocemi.

Katherine se překvapivě natáhla přes stůl a poplácala Julii po ruce. Byl to neohrabaný dotek, stejný, jakým by mohla distingovaná staropanenská profesorka poplácat po hlavě plačící dítě, ale nebyl bez citu.

„Absolvovala jste s vyznamenáním. Vaše diplomová práce je solidní a mohla by být základem toho, co jednou doufám bude skvělá dizertace. Těším se, jak budu se zájmem sledovat vaši kariéru. A myslím, že budete v Cambridgi velmi šťastná.“

„Děkuji vám.“

Když nastal čas, aby odešla, Julia chtěla potřást Katherine rukou, ale byla překvapená, když si ji Katherine místo toho přitáhla do rezervovaného, ale vřelého objetí.

„Byla jste velmi dobrá studentka. Teď jeďte na Harvard, ať na vás mohu být pyšná. A sem tam mi napište e-mail a dejte mi vědět, jak se máte.“ Katherine se odtáhla a upřeně se na Julii zadívala. „Je docela možné, že budu mít na podzim v Bostonu přednášku. Doufám, že tam na sebe narazíme.“

Julia souhlasně přikývla.

Když kráčela ke svému malém bytu na Madison Avenue, užasle zírala na dárek, který jí profesorka Pictonová vložila do rukou. Bylo to ohmatané a vzácné rané vydání Dantova La Vita Nuova, které patřívalo Dorothy L. Sayersové, jež byla přítelkyní vedoucího Katherininy dizertační práce v Oxfordu. Byly v něm marginálie, napsané její vlastní rukou. Julia to vždycky bude uchovávat jako poklad.

Bez ohledu na to, co jí Gabriel udělal, přesvědčit Katherine Pictonovou, aby byla její vedoucí diplomové práce, to byl tak velký dar, že bude navždy jeho dlužnicí.

Láska je dělat laskavosti pro někoho jiného a nečekat, že dostaneš něco na oplátku, pomyslela si.

Druhý den brzy ráno Julia, Tom a Paul naložili všechny věci dozadu do pronajaté dodávky a jeli osm hodin na Norrisovic farmu, která ležela jen kousek před Burlingtonem ve Vermontu. Mitchellovi byli vřele přivítáni a dostalo se jim přemlouvání, aby zůstali ještě pár dní, aby Paulův otec, Ted Norris, mohl vzít Toma na ryby.

Julia v duchu pochybovala, že by jakýkoliv podnět mohl zdržet jeho plány, ale to bylo předtím, než ochutnali kuchyni Louise Norrisové. Paulova matka byla vynikající kuchařka, která všechno, včetně koblih, dělala vlastníma rukama z domácích surovin. Tomův žaludek se zamiloval.

Patnáctého června, den předtím, než měli Mitchellovi s Paulem odjet do Cambridge, nemohl Paul spát. Jeho otec ho vytáhl z postele dlouho po půlnoci kvůli nenadálé události ve stáji. V době, kdy byla krize odvrácena, byl příliš rozrušený, než aby šel zpátky do postele.

Měl v hlavě dvě ženy. Když před dvěma dny s Julií dorazili, byla tu na návštěvě Allison, jeho bývalá přítelkyně. Stále byli přátelé, takže to její gesto bylo dobře míněné, ale Paul věděl, že jeden z důvodů, proč tu byla, tkvěl v tom, že chtěla zjistit, co je Julia zač. O Vánocích Allison o Julii řekl, takže si byla více než dobře vědoma její přítomnosti v jeho životě a toho, jaké pouto k ní cítil. Pouto, o kterém musel přiznat, že je nešťastné. Nebo alespoň tehdy bylo.

Přesto byla Allison k Julii přátelská, a samozřejmě, Julia měla své vlastní plaché, ale okouzlující já. Pro Paula bylo trochu trapné dívat se na to, jak si jeho minulost a potenciální budoucnost společně povídají, zatímco on bojuje s tím, aby našel něco, co říct.

Když mu Allison večer před spaním zavolala na mobil a řekla mu, že Julia je roztomilá, nevěděl, jak reagovat. Ovšemže k Allison pořád něco cítil. Měli dlouhou a hezkou minulost jako přátelé, než spolu začali chodit. Pořád ji měl rád. Ale to ona se s ním rozešla. A on se pohnul dál a potkal Julii. Proč by se měl cítit provinile?

Zatímco Paul uvažoval o svém velmi komplikovaném (ale současně neexistujícím) milostném životě, Julia bojovala s nespavostí. Když ji konečně dost unavilo převalování a házení sebou na posteli, rozhodla se vyplížit z podkroví do kuchyně pro sklenici mléka.

Tam našla Paula, jak sedí sám u velkého stolu a cpe se zmrzlinou z obrovské misky.

„Ahoj.“ Rychlým, ale vděčným pohledem vzal na vědomí její přítomnost.

Julia k němu přistoupila, na sobě staré tričko ze selinsgroveské střední a běžecké šortky, které měly na zadku provokativně vyšitý nápis St. Joe’s.

(V Paulových očích vypadala i v ležérním oblečení jako Helena Trojská.)

„Taky nemůžeš spát?“ Přitáhla si židli, aby si sedla vedle něj.

„Táta měl problém s jednou z krav. Dáš si zmrzlinu s kousky cookies?“ Nabral vrchovatou lžíci té nejlepší Ben & Jerry’s a nabídl jí.

Byla to její oblíbená příchuť. Opatrně mu vzala lžíci z ruky.

„Mhmmm,“ zasténala se zavřenýma očima. Pak je otevřela, podala mu lžíci zpátky a odolala nutkání ji dočista olízat.

Paul ji strčil do misky a postavil se. Zamrkala na něj a instinktivně si na židli poposedla dozadu.

„Julie,“ zašeptal a vytáhl ji na nohy. Shrnul jí vlasy za ramena a všiml si, že sebou netrhla, když to udělal. Od pasu nahoru se jejich těla zlehka dotýkala. S vášnivým výrazem se jí zadíval do očí. „Nechci se s tebou rozloučit.“

Tvář se jí roztáhla do úsměvu. „Přece se neloučíme. Budeme si psát e-maily a mluvit spolu po telefonu. A když přijedeš do Bostonu, uvidíme se.“

„Myslím, že mi nerozumíš.“

Julia si osvobodila zápěstí z Paulovy ruky a ustoupila o krok zpět.

„Je to kvůli Allison, že? Nechtěla jsem mezi vámi dvěma způsobit problémy. Můžeme jet s tátou jen sami dva.“

Trpělivě čekala na jeho odpověď, ale místo aby se mu ulevilo, vypadal rozpolceně.

„To není o Allison.“

„Není?“

„Opravdu se mě na to musíš ptát?“ Udělal další krok směrem k ní.

„Ty o tom nevíš?“

Pomalu, s napětím, jestli nebude odmítnut, zvedl paže a vzal její tvář do rukou. Ukryl její jemné rysy ve svých velkých dlaních. Držel ji něžně, jako by se bál té křehkosti ve svém sevření, a pomalu ji začal hladit palci po lících.

Julia od něj odtrhla svůj pohled. „Paule, já…“

„Nech mě to říct,“ přerušil ji prudce. „Jen jednou mě nech říct, jak se cítím.“ Nadechl se, a než promluvil, počkal, dokud znovu nevyhledala jeho oči.

„Jsem do tebe zamilovaný. Nechci od tebe být daleko, protože tě miluju. Když pomyslím na to, že tě musím nechat v Cambridgi, brečel bych.“

Julia se nadechla a začala pomalu vrtět hlavou.

„Jen mě vyslechni. Vím, že do mě nejsi zamilovaná. Vím, že je moc brzy. Ale myslíš, že bys jednou – mohla být?“

Zavřela oči. Její mysl se hnala dopředu, aby si představila budoucnost, o které předtím neuvažovala – křižovatky možností. Myslela na to, jaké by to bylo, milovat Paula, nechat se jím objímat a líbat, nechat ho, aby ji vzal nahoru do své postele a miloval se s ní, jemně a něžně. Protože nade vši pochybnost věděla, že Paul by takový byl.

Chtěl by manželství, samozřejmě, a děti. Ale byl by pyšný na její akademickou kariéru a podporoval by ji.

Přistihla se, že ji ty výjevy přitahují, protože jsou pěkné. Mohla by mít spokojený život se slušným člověkem, který by jí nikdy neudělal nic špatného a který by nikdy, jak dobře věděla, do konce jejího života nezranil její city. Mohla by s ním prožít dobrý život.

Zvedl jí bradu a ona otevřela oči.

„Nebylo by tu žádné drama, žádné hádky a výstřelky jako s profesorkou Bolest. Choval bych se k tobě s úctou a nikdy, nikdy bych tě neopustil.

Vyber si mě,“ zašeptal, oči hluboké a plné naléhavosti. „Vyber si mě a já ti dám šťastný život. Už nikdy se nebudeš muset uplakat ke spánku.“

Po tváři jí začaly stékat slzy. Věděla, že to, co řekl, je pravda. Ale znát pravdu a chtít pravdu, to jsou dvě velmi rozdílné věci.

„Já nejsem jako on. Nejsem pekelná výheň, která vzplane a uhasne. Jsem stálý. Držel jsem se zpátky, protože jsem věděl, že chceš, abychom byli jen přátelé. Ale jen jednou bych ti rád bez zábran ukázal, co cítím.“

Vzal její mlčení jako souhlas a objal ji kolem ramen. Sklonil se, aby se jejich rty mohly setkat, a vlil všechnu svou vášeň a lásku do toho jediného polibku. Paulova ústa byla hřejivá a zvoucí. To, co začalo jako jemný kontakt, se rychle stalo naléhavou touhou.

Ve zlomku vteřiny se rozhodla a váhavě se mu otevřela; a jeho jazyk rychle vstoupil dovnitř, setkal se s jejím a ruce mu skončily u ní ve vlasech. Nebyla tu žádná nadvláda, žádné naléhání nebo omezování, nic ohromujícího, ani hrubého.

Paul ji líbal tak dlouho, jak jen mohl, aniž by to vypadalo oplzle, a pak pomalu zmírnil tlak svých rtů na jejích, zlehka se jich ještě naposledy dotkl a přesunul své rty k jejímu uchu. „Miluju tě, Julie. Řekni, že budeš moje. Nebudeš toho litovat.“

Julia kolem něj sevřela paže a nechala své slzy volně téct.

41. kapitola

Druhý den ráno během snídaně Louise Norrisová s obavami těkala pohledem mezi svým synem a mladou dívkou, kterou miloval. Její manžel Ted se snažil udržet konverzaci líčením nočního dobrodružství s nemocnou krávou. Tom se pokoušel nacpat si do úst domácí koblihu, aniž by přitom vypadal jako barbar, a neuspěl.

Po snídani se kuchyně vylidnila jako galeona plná krys, která zakotvila v novém přístavu, takže tam Paul s Julií zůstali sedět naproti sobě jen sami dva. Pohrávali si se svými hrnky s kávou a vyhýbali se vzájemnému pohledu do očí.

Julia prolomila mlčení. „Je mi to tak líto.“

„Mně taky.“

Kousla se do rtu a zalétla k němu pohledem, aby zjistila, jestli je naštvaný nebo zahořklý. Nebo obojí.

Nebyl ani jedno z toho. V jeho tmavých očích se stále skrývala laskavost, ale vypadal poraženě. „Musel jsem to zkusit, víš? Nechtěl jsem čekat, až potkáš někoho jiného. Ale už to znovu nevytáhnu.“ Sevřel rty a přes obličej mu přelétl rezignovaný výraz. „Nemusíš se bát, že bych tě uváděl do rozpaků.“

Julia se naklonila přes stůl a vzala ho za ruku. „Nejsem v rozpacích. Vím, že bychom mohli mít společně dobrý život. Taky mi na tobě záleží. Ale ty si zasloužíš víc. Zasloužíš si prožít život s někým, kdo tě bude milovat stejně jako ty jeho.“

Paul pustil její ruku a odešel.

„Nechceš mi vysvětlit, proč je tak zticha?“ Tom se otočil k Julii, zatímco čekali na benzínové pumpě v New Hampshiru na Paula, který byl na toaletě.

„Chce víc, než mu můžu dát.“

Tom přimhouřil oči na něco v dálce. „Vypadá na slušného člověka. Pochází z dobré rodiny. V čem je problém? Máš něco proti krávám?“ Snažil se ji rozesmát, ale mělo to opačný účinek. Rychle zvedl ruce na znamení kapitulace. „Ale co já vím? Měl jsem za to, že senátorův syn by pro tebe byl taky dobrá partie. Takže jsem nejspíš hlava

skopová.“

Než mohla Julia začít něco namítat, Paul se vrátil k dodávce a tím byl upřímný rozhovor mezi otcem a dcerou u konce.

O dva dny později stála Julia na schodech před svým novým domem a loučila se s Paulem. Cítila se hůř než tehdy, když ho v kuchyni jeho rodičů odmítla. Nebyl chladný, hrubý ani rozzlobený. Nevycouval

z žádné pomoci, kterou jí slíbil, ať už šlo o jízdu z Vermontu do Cambridge nebo vykládání Juliiných věcí.

Dokonce jí prokázal laskavost a dojednal jí pracovní pohovor v kavárně naproti přes ulici. Předchozí obyvatelka jejího bytu tam právě dala výpověď a Paul doufal, že by ji Julia mohla nahradit, protože věděl, že potřebuje peníze.

Spal na podlaze v Juliině malém bytě a vůbec si nestěžoval. Byl dokonalý, opravdu. A v Julii to téměř vzbuzovalo pocit, že by měla změnit názor.

Bylo by to bezpečnější a snazší, vybrat si Paula. Její srdce by se s ním zahojilo. Ale kdyby si zvolila Paula, rozhodla by se sice pro to, co je dobré, ale ne výjimečné. A i kdyby jí to výjimečné unikalo po celý zbytek jejího života, bylo by lepší, pomyslela si, žít život jako Katherine Pictonová, než být jako její matka. Vdát se za dobrého člověka bez toho, aby ho vášnivě a naprosto oddaně milovala, to by nebylo vůči ani jednomu z nich fér. A ona nebyla tak sobecká.

„Sbohem.“ Pevně ji objal a pak ji pustil; pozorně sledoval, jak se tváří. Možná se snažil zjistit, jestli si to nerozmyslela.

„Sbohem. Díky za všechno. Nevím, co bych bez tebe dělala, všechny ty měsíce…“

Pokrčil rameny. „Tohle přátelé dělají.“

Paul viděl, jak se jí oči zalily slzami, a ustaraně se na ni podíval.

„Jsme pořád přátelé, ne?“

„Samozřejmě že jsme,“ popotáhla Julia. „Byl jsi pro mě skvělý kamarád a já doufám, že ještě pořád můžeme být přátelé, dokonce

i když…“ Nedokončila větu a Paul přikývl, jako by byl vděčný za to, že to neudělala.

Po dlouhém váhání natáhl ruku, aby ji naposledy pohladil po tváři. Pak vykročil k autu, kde už čekal jeho kamarád Patrick, který ho měl odvézt zpátky do Vermontu.

Najednou se zastavil. Otočil se a nervózně došel zpátky k Julii.

„Nechtěl jsem se o tom zmiňovat před tvým otcem, a tak jsem čekal, až bude pryč. Pak jsem si myslel, že bych ti to neměl říkat vůbec.“ Paul odvrátil pohled nahoru k Mount Auburn Street a zjevně s něčím vnitřně zápasil.

„O co jde?“

Zavrtěl hlavou a znovu se na ni zadíval. „Včera jsem dostal e-mail od profesora Martina.“

Julia k němu překvapeně vzhlédla.

„Emerson dal výpověď.“

„Cože?“ Položila si ruce na spánky, jak se snažila soustředit na tu neskutečnost toho, co právě řekl. „Kdy?“

„To nevím. Souhlasil, že si dál ponechá dohled nad mou dizertací, i když odchází. Alespoň takhle mi to Martin napsal. Od Emersona jsem nedostal ani slovo.“

Paul si všiml, jak je Julia vyvedená z míry, a rychle ji objal jednou rukou kolem ramen.

„Nechtěl jsem tě rozrušit, ale myslel jsem, že bys to měla vědět. Katedra začíná hledat někoho, kdo by ho nahradil, a jsem si jistý, že budou pátrat i na Harvardu. Bylo mi jasné, že by ses o tom doslechla. Myslel jsem, že by bylo lepší dozvědět se o tom ode mě.“

Julia prkenně přikývla. „Kam odchází?“

„Nemám tušení. Martin toho o celé té věci moc neřekl. Myslím, že je naštvaný. Po všech těch sračkách, do kterých Emerson katedru zatáhl, se sebere a vypadne.“

Julia otupěle objala Paula na rozloučenou a vrátila se do svého nového bytu, aby mohla přemýšlet. Toho večera zavolala Rachel. Když se jí ozvala hlasová schránka, zvažovala, že zavolá Richardovi, ale nechtěla ho obtěžovat. A věděla, že Scott žádné informace o místě, kde se Gabriel teď potlouká, mít nebude.

Proto nechala v průběhu příštích několika dní Rachel na mobilu pár zpráv a čekala. Ale Rachel vůbec neodpověděla.

Jak plynuly červnové dny, Julia začala pracovat na částečný úvazek jako pokladní v kavárně Peet’s, která se nacházela ve zrekonstruovaném třípodlažním domě přes ulici. Jelikož Tom uhradil její nájem a výdaje za stěhování, a taky proto, že se dožadoval, aby si vzala nějaký podíl z prodeje jeho domu v Selinsgrove, byla schopná s prací na částečný úvazek a svými úsporami jednoduše, ale pohodlně vyžít, než začne v srpnu dostávat stipendium.

Brzy si sjednala schůzku s terapeutkou, kterou jí doporučila Nicole, a začala se každý týden scházet s doktorkou Margaret Waltersovou. Když se neseznamovala s ceníkem maloobchodního trhu s kávou a okouzlujícími občany Harvard Square, poslechla radu Katherine Pictonové a představila se Gregu Matthewsovi, vedoucímu své nové katedry.

Profesor Matthews ji přijal vřele a strávili skoro hodinu diskutováním o svém společném zájmu o Danta. Zmínil se, že Cecilia Marinelliová má přijet z Oxfordu příští týden, a navrhl, že by se Julia

mohla zastavit na katedře, aby se zúčastnila recepce, která se bude pořádat na její počest. Julia s radostí pozvání přijala. Pak ji uvedl do studentského klubu a představil ji skupině nějakých studentů, než se zdvořile odporoučel.

Dva z nich se chovali srdečně, ale nijak zvlášť přátelsky. Třetí studentka, Zsuzsa, která byla z Maďarska, Julii okamžitě vřele přivítala. Řekla Julii, že se tahle jejich skupina schází každou středu na drink v Grendel’s Den, místní hospůdce s výhledem na Winthrop Park. Očividně měli v Grendel’s krásnou terasu a výjimečný pivní lístek. Julia Zsuzse slíbila, že se tam příští středu večer sejdou, a obě dívky si vyměnily e-mailové adresy.

Navzdory Juliině celkové plachosti, povahovému rysu, kterého se nikdy úplně nezbaví, vklouzla do harvardského života jako ruka do rukavice. Našla školního průvodce z řad bakalářských studentů jménem Ari, který jí pomohl zorientovat se v kampusu, v knihovně i v budově školy. Zajistila si dočasný průkaz do knihovny v předstihu před registrací, která se bude konat až v srpnu.

Julia se příležitostně sem tam zastavila ve studentském klubu, aby se setkala se Zsuzsou a dozvěděla se více o atmosféře na katedře. A trávila dlouhé hodiny v knihovně, pátrala po knihách, které by si měla tohle léto přečíst. Prozkoumávala okolí a našla obchod s potravinami a banku; a jednu thajskou restauraci, která byla jenom o ulici dál od jejího bytu, prohlásila za svoje nové nejoblíbenější místo, kde se najíst.

Takže v době, kdy se jí šestadvacátého června Rachel konečně ozvala, byla Julia ve svém novém životě úplně jako doma a naprosto šťastná. Skoro.

Julia se zrovna věnovala zákazníkům, když jí Rachel zavolala na mobil, a tak požádala jednoho ze svých spolupracovníků, aby za ni zaskočil, a vyšla ven na trávník, aby nikoho nerušila.

„Rachel, jak se máte?“

„Máme se báječně! Omlouvám se, že mi trvalo tak dlouho, než jsem se k tobě dostala. Nějaký bastard mi ukradl telefon a musela jsem si koupit nový. Pak jsem se musela prohrabat všemi zprávami, počínaje těmi o svatbě, a…“

Julia mírně zaskřípala zuby a čekala, až se bude muset Rachel nadechnout, aby mohla odvést konverzaci úplně odlišným směrem. Po dvou nebo třech větách byla její trpělivost odměněna.

„Gabriel dal výpověď v práci.“

„Cože?“ Rachel téměř vykřikla. „Jak to víš?“

„Jeden můj přítel byl v Torontu jeho výzkumným asistentem.“

„Tím se to vysvětluje,“ řekla Rachel.

„Co se vysvětluje?“

„Gabriel prodal svůj byt. Poslal tátovi e-mail, ve kterém mu sdělil, že se stěhuje a že zatím bude bydlet po hotelích, než si najde dům.“

Julia se opřela zády o starý, pokroucený dubový kmen, který stál před Peet’s.

„Zmínil se, kde ho hledá?“

„Ne. Jen o tom, že si najal společnost, která mu zabalí a uskladní jeho věci. Ale jestli dal výpověď v práci…“

„Opouští úplně všechno.“

„Tak bys mu měla zavolat! Julie, je na to ideální čas. Musíš mu zavolat.“

Julia zatnula zuby. „Ne.“

„Proč ne?“

„On se rozešel se mnou, vzpomínáš? Nehodlám být tou, která to bude slepovat – za předpokladu, že by to slepit šlo.“

Rachel zůstala chvíli úplně zticha. „Netvrdím, že bys měla to, co se stalo, ať už to bylo cokoliv, zamést pod koberec. Ale doufám, že byste si o tom vy dva mohli promluvit. On si potřebuje vyslechnout, jak se kvůli tomu všemu cítíš, a co se stalo po tom, co odešel. A upřímně, měl by ti nabídnout nějaké vysvětlení. Dluží ti to. Pak mu můžeš říct, aby se ztratil, pokud to je to, co opravdu chceš.“

Julia zavřela oči, jak ji zalila vlna bolesti. Pomyšlení, že by viděla Gabriela – a poslouchala jeho vysvětlení –, fyzicky bolelo.

„Nejsem si jistá, jestli by moje srdce jeho vysvětlení přežilo.“

42. kapitola

Julia se na několik dalších dní ponořila do práce. Usilovně studovala, aby se připravila na to, jak se představí profesorce Marinelliové. Vzhledem k tomu, že se setkaly na opulentní recepci, na které byla profesorka čestným hostem, byl jejich rozhovor krátký, ale úspěšný. Profesorka Marinelliová se pořád ještě zabydlovala ve svém novém domově, ale díky doporučení profesorky Pictonové poznala Julii podle jména a navrhla jí, že by se mohly sejít

v červenci na kávu.

Julia se nesla domů na vánku optimismu. Byla tak šťastná, že se rozhodla, že už je konečně načase začít s úkolem, kterému se vyhýbala – vybalit si knihy a srovnat je do poliček. Až do tohoto večera využívala jen harvardskou knihovnu. Ale hromada krabic v jejím malém bytě na ni každý den naléhala, a tak konečně dospěla k tomu, že přišla chvíle na to je uspořádat. Celé to zabralo víc času, než předpokládala. Ten večer uložila jen asi třetinu knih, než se vydala do thajské restaurace, aby se dostala na chvíli ven.

O dva dny později se Julia propracovala až k poslední krabici. Třicátého června, po velmi příjemném večeru se Zsuzsou a pár dalšími

studenty v Grendel’s Den, přišla Julia domů, rozhodnutá to vybalování dokončit.

Jak bylo jejím zvykem, rovnala knížky do polic v abecedním pořádku téměř bezmyšlenkovitě; dokud nedošla k poslední knize na dně zbývající kartonové krabice, Manželství ve středověku: Láska, sex a svátost, vydané v nakladatelství Oxford University Press. Zamračila se a obracela knížku v rukách. Trvalo pár minut, než se jí vybavila mlhavá vzpomínka

– Paul, stojící v jejím bytě, jak říká, že jí přinesl poštu z katedry.

„Učebnice středověké historie,“ řekl tehdy.

Julia začala bez zájmu listovat stránkami a u obsahu našla vloženou vizitku. Patřila Alanovi Mackenziemu, obchodnímu zástupci Oxford University Press v Torontu. Na zadní straně byl ručně psaný vzkaz, ve kterém stálo, že je rád, že jí mohl pomoci s učebnicí, kterou potřebovala.

Julia se chystala knihu zavřít a odložit, když jí oči padly na jednu z kapitol.

Dopisy Abélarda a Hélo?se, dopis šestý.

Julii trvalo jen okamžik, než si připomněla svůj poslední rozhovor s Gabrielem.

Gabriel se otočil zády k přicházejícímu Jeremymu a ztišil hlas.

„Přečti si můj šestý dopis. Odstavec čtyři.“

S tlukoucím srdcem otáčela stránkami a šokovaně našla ilustraci a fotografii, vložené v místě, kde se nacházel Abélardův šestý dopis:

Ale kam mne má lichá představivost zanáší! Ach, Hélo?se, jak vzdáleno je nám to šťastné rozpoložení? Tvé srdce stále hoří

tím osudným plamenem, jenž nelze uhasit, a mé je samá svízel a nepokoj. Nemysli, Hélo?se, že já si zde užívám dokonalého míru; naposledy ti otvírám své srdce; ještě nejsem od tebe odtržen, a ačkoliv bojuji proti své nadměrné něze k tobě, přes veškeré své snažení zůstávám až příliš citlivý k tvým strastem a toužím je s tebou sdílet. Tvé dopisy mnou vpravdě pohnuly; nemohl jsem čísti s lhostejností písmena, jež napsala ta drahá ruka! Vzdychal jsem a slzel, a jediným mým důvodem je vzácná neschopnost utajiti svou slabost před svými žáky. Tak bídný je, nešťastná Hélo?se, stav Abélardův. Svět, jenž se plete ve svých domněnkách, se domnívá, že žiji v pokoji, a domýšlí si, že jsem tě miloval jen pro ukojení smyslů a již jsem na tebe zapomněl. Jaká to chyba!

Musela si tu pasáž pročíst pětkrát, než si ten vzkaz začal razit cestu do její rozrušené mysli.

Julia se podívala blíže na tu ilustraci. Název zněl Zápas o Guida de Montefeltro. Ten název jí byl povědomý, ale nemohla si vzpomenout na jeho význam. Popadla notebook s úmyslem podívat se po obrázku na internetu, ale rychle si vzpomněla, že ve svém bytě nemá připojení.

Našla svůj telefon, ale baterie byla vybitá a ona neměla ponětí, kde má nabíječku, aby ji dobila. Neodradilo ji to, vrátila se ke knize a zvedla fotografii, která byla zasunutá hned pod ilustrací. Byl to obrázek jabloňového sadu za Clarkovic domem. Gabriel napsal na zadní stranu vlastní rukou vzkaz:

Mé milované,

mé srdce i moje tělo jsou Tvé. Stejně tak moje duše.

Vždycky Ti budu věrný, Beatrice. Chci být tvůj poslední.

Čekej na mě…

Když překonala prvotní šok, zoufale zatoužila si s ním promluvit. Bylo jí jedno, že je skoro půlnoc a na Mount Auburn Street je tma. Bylo jí jedno, že v Peet’s už je hodiny zavřeno. Vzala notebook a vyběhla z bytu, protože věděla, že když se postaví hned před dveře do kavárny, bude schopná chytit bezdrátový signál a poslat Gabrielovi e-mail. Neměla ani ponětí, co mu napíše. Jediné, co dokázala, bylo běžet.

V okolí bylo téměř ticho. Navzdory jemnému mrholení a mlze z teplého večerního deštíku postávala asi o půl bloku dál malá skupinka chlapců, kteří vypadali jako členové bratrstva, povídali si mezi sebou a smáli se. Julia seběhla z chodníku a pustila se přes ulici, její žabky pleskaly o mokrý asfalt. Ignorovala kapky, které padaly z oblohy a máčely jí tričko. Nevšímala si hromu, který začal burácet, ani blesku, který proťal oblohu na východě.

V samém prostředku ulice se zastavila, protože přímo před sebou zahlédla temnou postavu, skrývající se ve tmě za dubem před Peet’s. Další blesk odhalil, že se jedná o muže.

Byl napůl schovaný za stromem a při nedostatku světla nedokázala rozeznat jeho rysy. Nebyla tak hloupá, aby se přibližovala k ci-

zincům schovaným ve stínech, a tak zůstala, kde byla, a natahovala krk, aby na něj viděla. Jakoby v odpověď na její pohyby obešel ten neznámý kmen stromu a pomalu vstoupil do kuželu světla, které dopadalo na chodník z pouliční lampy. Za hlavou se mu znovu zablesklo a Julii na jeden kratinký okamžik napadlo, že vypadá jako anděl.

Gabriel.

43. kapitola

Gabriel viděl tu bolest v jejích očích. Byla to první věc, které si všiml. Vypadala tak nějak starší. Ale její krása a dobrota byly evidentní už na první pohled a braly dech ještě víc než

kdy dřív.

Jak tu teď před ní stál, byl přemožený tím, jak moc ji miluje. Všechno jeho trápení bylo rázem pryč. Sbíral odvahu, aby za ní šel, aby zmáčkl zvonek a prosil o to, aby ho pustila dál. Když měl pocit, že už nevydrží čekat ani minutu, dveře domu, ve kterém bydlela, se otevřely a ona vyběhla na ulici jako vyplašená srna.

Snil o jejich setkání. Byly dny, kdy to byla jediná myšlenka, která ho držela pohromadě. Ale čím déle tam stála, nehybně jako socha, tím více narůstal jeho pocit zoufalství. Vědomím mu proběhlo několik různých scénářů a jen pár jich končilo šťastně.

Neposílej mě pryč, prosil ji v duchu. Nejistou rukou si prohrábl vlasy a snažil se uhladit si deštěm zmáčené prameny.

„Julianne.“ Nedokázal zakrýt zachvění ve svém hlase. Dívala se skrz něj, jako by byl duch.

Gabrielův Očistec

Než mohl dát Gabriel té myšlence hlas, uslyšel, jak se něco blíží. Otočil se směrem k přijíždějícímu autu. Julia pořád ještě stála uprostřed ulice.

Varovně na ni zakřičel: „Julie, uhni!“

Ignorovala jeho varování, naprosto ztuhlá, a to projíždějící auto ji jen těsně minulo. Gabriel vykročil směrem k ní a zběsile mával rukama.

„Julie, zmiz z té cesty. Hned!“

44. kapitola

Julia měla pevně zavřené oči. Slyšela zvuky a vzdálené bzučení jeho hlasu, ale nedokázala rozeznat jediné slovo. Kapky deště jí dopadaly na holé tělo a najednou se k jejímu obličeji tiskl

pevný hrudník a všude kolem ní se jako deka rozprostřelo mužské tělo.

Otevřela oči.

Gabrielova pohledná tvář byla protkaná obavami a v očích mu plála naděje. Váhavě položil ruku na křivku její tváře a přejel jí bříškem palce po líci.

Na pár chvil zůstal úplně zticha.

„Jsi v pořádku?“ vydechl.

Dívala se na něj a nezmohla se na slovo.

„Nechtěl jsem tě vyděsit. Přišel jsem, jak nejdříve jsem mohl.“

Jeho slova prorazila mlhu, která ji ochromila. Julia se vykroutila z jeho sevření. „Co tady děláš?“

Zamračil se. „Mám za to, že je to zřejmé.“

„Mně ne.“

Gabriel si zklamaně odfrkl. „Je prvního července. Přišel jsem, hned jak jsem mohl.“

Julia zavrtěla hlavou a ostražitě o krok ustoupila. „Cože?“ Tentokrát to zkusil smířlivěji. „Kéž bych se mohl vrátit dříve.“

Její výraz byl všeříkající – podezřívavě přimhouřené oči, rubínové rty pevně stisknuté k sobě, zatnutá čelist.

„Víš, že jsem dal výpověď. Musela jsi vědět, že se vrátím.“

Julia si přitiskla notebook k hrudi. „Proč bych si to měla myslet?“

Vytřeštil oči. Na chvíli byl příliš ohromený, než aby se zmohl na slovo.

„To si myslíš, že bych se nevrátil, ani potom, co jsem rezignoval?“

„To je přesně to, co má člověk tendenci si myslet, když jeho milenec uteče z města, aniž by alespoň zatelefonoval. A pošle mu jen neosobní e-mail, ve kterém mu sdělí, že je po všem.“

Gabrielův výraz ztvrdl. „Sarkasmus tě není hoden, Julianne.“

„Lhaní není hodno vás, profesore,“ zaplálo jí v očích.

Udělal krok směrem k ní, ale pak se zarazil. „Takže jsme se vrátili k tomuhle, ano? Julianne a profesor?“

„Podle toho, co jsi řekl vyšetřovací komisi, jsme nikdy dál nepokročili. Ty jsi profesor, já studentka. Ty jsi mě svedl a odkopl. Vyšetřující úředníci mi nesdělili, jestli jsi jim řekl, že sis to užil.“

Gabriel zaklel. „Nechal jsem ti zprávy. Prostě ses rozhodla, že jim nebudeš věřit.“

„Jaké zprávy? Telefonické hovory, které jsi nikdy neuskutečnil? Dopisy, které jsi nikdy nenapsal? Kromě toho e-mailu jsem od tebe od chvíle, kdy jsi mi řekl Hélo?se, neslyšela ani slovo. Absolutně nic. A co ty vzkazy, které jsem ti nechala já? Možná, že jsi je jen smazal, aniž by ses obtěžoval si je poslechnout – zrovna tak, jako jsi odjel,

aniž by ses obtěžoval mi to říct. Víš, jak ponižující to bylo? Že člověk, který mě měl milovat, utekl z města, aby se mě zbavil?“

Gabriel si přitiskl ruku na čelo, jako by se potřeboval soustředit.

„A co ten dopis od Abélarda pro Hélo?su a fotografie našeho sadu? Osobně jsem ti je dal do poštovní přihrádky.“

„Nevěděla jsem, že ta učebnice je od tebe. Podívala jsem se na ni teprve před pár minutami.“

„Ale řekl jsem ti, aby sis přečetla Abélardův dopis! Řekl jsem ti to,“ zajíkl se naprosto zděšeně.

Julia sevřela svůj notebook pevněji. „Ne, říkal jsi, přečti si můj šestý dopis. To jsem udělala. Bylo v něm, abych si vzala svetr, protože se ochladilo.“ Zuřivě se na něj podívala. „Měl jsi pravdu.“

„Nazval jsem tě Hélo?se. Nebylo to jasné?“

„Bylo to drtivě zřejmé,“ odsekla. „Hélo?se byla svedena a opuštěna svým učitelem. Tvoje poselství bylo křišťálově jasné!“

„Ale ta učebnice…“ začal a pátral v jejích očích. „Ta fotografie.“

„Našla jsem ji teď večer, když jsem vybalovala knihy.“ Její výraz zjihl.

„Předtím jsem si myslela, že mi naznačuješ, že už jsi ze mě unavený.“

„Odpusť mi,“ vypravil ze sebe. Jeho slova byla žalostně nedostačující, ale přicházela od srdce. „Já… Julianne, musím ti vysvě…“

„Měli bychom jít dovnitř,“ přerušila ho a vzhlédla k oknům svého bytu.

Pohnul se, aby ji vzal za ruku, ale pak si to rozmyslel a nechal svou paži zase klesnout k boku.

Když stoupali po schodech, hromy a blesky neustávaly. Ve chvíli, kdy vstoupili do její garsonky, světla zablikala a zhasla.

„Zajímalo by mě, jestli je to jen v téhle budově,“ přemítala Julia.

„Nebo jestli to postihlo celou ulici.“

Gabriel zamumlal nějakou odpověď a bezmocně sledoval, jak si po hmatu razí cestu místností. Roztáhla žaluzie, aby vpustila dovnitř tolik světla, kolik jen šlo. Mount Auburn Street se topila ve tmě.

„Mohli bychom jít někam, kde elektřina funguje,“ ozval se za ní jeho hlas a ona polekaně nadskočila.

„Omlouvám se,“ položil jí ruku na rameno.

„Raději bych zůstala tady.“

Gabriel odolal pokušení na ni naléhat. Uvědomil si, že není v pozici, aby po Julii cokoliv žádal. Rozhlédl se po pokoji.

„Máš baterku nebo nějaké svíčky?“

„Obojí, myslím.“ Našla baterku, podala Gabrielovi ručník a sama se vytratila do koupelny, aby se převlékla do suchého. Když se vrátila, seděl na pohovce, obklopený půltuctem čajových svíček, které byly umělecky rozmístěné po nábytku a po podlaze.

Julia pozorovala stíny, mihotající se na zdi za ním. Vypadalo to, jako by se kolem něj vznášely nadpozemské tvary, jako kdyby byl chycený v Dantově pekle. Zdálo se, že se mu prohloubily vrásky na čele, a jeho oči vypadaly větší. Nebyl čerstvě oholený a tvář mu pokrývalo strniště. Vlhké vlasy si uhladil prsty, ale jeden pramen vzdoroval a tvrdohlavě se mu lepil k čelu.

Julia už zapomněla, jak je atraktivní. Jak pouhým pohledem nebo slovem dokáže, aby se jí vzbouřila krev v žilách. Byl stejně nebezpečný, jako byl krásný.

Gabriel zvedl ruku, aby si ji přitáhl vedle sebe, ale ona se schoulila do protějšího rohu.

„Našel jsem vývrtku a láhev vína. Doufám, že ti to nevadí.“ Podal jí sklenici, z poloviny naplněnou levným Shiraz. Byla překvapená, že se obtěžoval, protože to bylo víno, kterým by v minulosti pohrdal.

Několikrát se zhluboka napila a vychutnávala si na jazyku jeho chuť. Čekala, že Gabriel začne kašlat, vyprskne ho a začne si stěžovat na otřesné splašky. Ale neudělal to. Ve skutečnosti vůbec nepil. Místo toho se na ni díval a oči se mu bezostyšně zastavily na vrcholcích jejích ňader.

„Měníš školu?“ zeptal se nakřáplým hlasem.

„Cože?“

Ukázal na její mikinu.

Podívala se dolů. Boston College.

„Ne, tu mi dal Paul. Chodil tam do magisterského programu, pamatuješ?“

Gabriel ztuhl. „Taky jsem ti kdysi dal mikinu,“ poznamenal spíš pro sebe než pro ni.

Julia se znovu napila vína a přála si, aby ho bylo víc.

Pozoroval ji, jak pije, a oči mu utkvěly na jejích ústech a hrdle.

„Máš ještě moji harvardskou mikinu?“

„Mluvme o něčem jiném.“

Neklidně se zavrtěl, ale nemohl od ní odtrhnout zrak. Toužil jí přejíždět rukama po těle a přitisknout jejich ústa k sobě. „Co si myslíš o bostonské univerzitě?“

Obezřetně se na něj podívala. V reakci na její podezření mu z pohledu zmizela předstíraná odvaha a on se kousl do rtu.

„Katherine Pictonová mi řekla, abych se představila odborníkovi na Danta na katedře románských studií. Ale ještě jsem se k tomu nedostala. Byla jsem moc zaneprázdněná.“

„Pak jí musím poděkovat.“

„Proč?“ Zaváhal.

„Já jsem nový odborník na Danta na bostonské univerzitě.“

Pátral v jejích očích po nějaké reakci. Ale žádná tam nebyla. Seděla nehybně, světlo svíček se mihotalo v jejích jemných rysech.

Nevesele se zasmál a dolil jí víno do sklenice. „Tohle není odpověď, v jakou jsem doufal.“

Rozmrzele něco zamumlala a znovu se napila vína. „Takže ty se tu – chystáš zůstat?“

„To záleží na okolnostech.“ Významně se podíval na její mikinu.

Zdálo se, že ji horko z jeho pohledu spaluje. Odolala nutkání si před ním zakrýt ňadra a snažila se udržet ruce v klíně.

„Teď už jsem řádným profesorem. Románská studia nemají pro italistiku postgraduální program. Univerzita chce mít možnost přilákat zájemce o dantovská studia, a tak jsem byl přidělen k religionistice. V tomhle oboru postgraduální program mají.“

Pozoroval stíny, které je obklopovaly, a zavrtěl hlavou. „Překvapivé, že? Člověk, který strávil celý život utíkáním před Bohem, by se měl stát profesorem náboženství.“

„Už jsem viděla podivnější věci.“

„Ano,“ zašeptal Gabriel. „Myslím, že viděla. Byl bych dal v Torontu výpověď už dříve, ale vyvolalo by to skandál. Jakmile jsi měla po promoci, měl jsem volné ruce, abych přijal práci tady.“

Julia se odvrátila a Gabriel si všiml nahoty jejích ušních lalůčků.

Už nenosila Graceiny náušnice. To pomyšlení ho trhalo na kusy.

Svraštila obočí a přemýšlela o tom, co právě řekl.

„Co je tak významného na prvním červenci?“

„Dnešek je den, kdy mi skončila smlouva v Torontu. Je to den, kdy vstoupila v platnost moje výpověď.“ Odkašlal si. „Četl jsem tvoje e-maily a poslouchal tvoje hlasové zprávy – každou z nich. Ale doufal jsem, že jsi tu knihu viděla. Sám jsem ti ji dal do poštovní přihrádky.“ Julia stále zpracovávala jeho slova. Nepřijala jeho omluvy; jednoduše se s ním nechtěla hádat. Alespoň zatím ne.

„Je mi líto, že jsem zmeškal tvou promoci.“ Napil se ze sklenice vody. „Katherine mi poslala několik fotografií.“ Odkašlal si a zaváhal.

„Vypadala jsi nádherně. Jsi nádherná.“

Zalovil v kapse u kalhot a vytáhl svůj iPhone. Zvědavě si ho vzala a odložila víno stranou. Jako tapetu měl Gabriel Juliinu fotografii v promočních šatech, jak si potřásá rukou s Katherine Pictonovou.

„Od Katherine,“ vysvětlil, když si všiml zmatku v jejích očích. Odhodlaně, s žaludkem jako na vodě, prolistovala jeho fotoalbum. Byly tu obrázky z jejich výletu do Itálie a fotky z Vánoc, ale Paulina nebyla nikde k nalezení. Nebyly tu žádné kompromitující výjevy, žádné fotky jiných žen. Ve skutečnosti byla skoro na všech ona, včetně série velmi provokativních snímků, které udělal v Belize.

Překvapilo ji to. Poté co byla tak přesvědčená, že už s ní nechce mít nic společného, byl pohled na jeho zřejmý objekt zájmu matoucí. Vrátila mu telefon. „Ta fotka, co jsi míval na svém prádelníku, ta,

co jsme na ní byli my dva v Lobby, tu sis vzal s sebou?“ Překvapeně zvedl obočí. „Ano. Jak to víš?“

Julia se na chvíli odmlčela, jak jí to odhalení docházelo. „Všimla jsem si, že chybí, když jsem tě přišla hledat.“

Natáhl se, aby ji vzal za ruku, ale znovu se odtáhla.

„Když jsem se vrátil do svého bytu, viděl jsem tvoje oblečení. Proč sis ho nevzala?“

„Nebylo doopravdy moje.“

Gabriel stáhl obočí, až se setkalo uprostřed. „Samozřejmě že bylo tvoje. Pořád je, jestli ho chceš.“

Zavrtěla hlavou.

„Věř mi, Julianne, chtěl jsem s sebou tebe. Ta fotografie byla ubohá náhražka.“

„Chtěl jsi mě?“

Gabriel si nemohl pomoct. Něžně pohladil křivku její tváře palcem a uvnitř se mu ulevilo, když sebou netrhla. „Nikdy jsem tě nepřestal chtít.“ Uhnula a nechala jeho ruku viset ve vzduchu. Tón jejího hlasu přitvrdil. „Máš vůbec ponětí, jaké to je, když tě opustí člověk, které-

ho miluješ, a ne jednou, ale hned dvakrát?“ Gabriel stiskl rty. „Ne, to nemám. Odpusť mi.“ Čekal, jestli mu odpoví, ale neudělala to.

„Takže to Paul ti dal tuhle mikinu.“ Pohrával si se svou sklenicí.

„Jak se má?“

„Má se fajn. Proč se staráš?“

„Je to můj student.“ Profesor Emerson zněl upjatě.

„To jsem taky kdysi byla,“ pronesla hořce. „Měl bys mu poslat e-mail. Říkal, že od tebe nemá žádné zprávy.“

„Takže jsi s ním mluvila?“

„Ano, Gabrieli. Mluvila jsem s ním.“

Julia si uvolnila mokré vlasy z culíku a jemně si je pročísla prsty. Gabriel jako v transu sledoval, jak jí na štíhlá ramena spadají kaskády tmavých, lesklých kadeří.

„Bolí mě vlasy,“ vysvětlila.

Pobaveně zvedl koutky úst. „Nevěděl jsem, že vlasy mohou bolet.“

Projel jí prsty skrz vlhké prameny a jeho výraz se okamžitě změnil na znepokojený. „Mohla jsi utrpět vážné zranění, jak jsi tam stála uprostřed ulice.“

„Mám štěstí, že jsem neupustila svůj notebook. Je v něm všechna moje práce.“

„Byla to moje chyba, že jsem tě překvapil. Musel jsem vypadat jako duch, jak jsem se tam schovával za tím stromem.“

„Nemyslím si, že by ses někdy v životě alespoň jediný den schovával. A nevypadal jsi jako duch. Vypadal jsi jako něco jiného.“

„Jako co?“

Julia najednou cítila, jak jí hoří kůže.

Díval se na ten nádherný odstín růžové v jejích tvářích, který tak dobře znal. Doslova ho bolelo, jak toužil cítit její ruměnec pod svými prsty. Ale dával si pozor, aby na ni netlačil.

Udělala neurčité gesto. „Paul mi připomínal, abych si zálohovala své složky na flash disk, takže kdyby se mi něco stalo s počítačem, pořád bych to všechno měla. Ale v poslední době jsem tu zálohu neaktualizovala.“

Při druhé zmínce o svém bývalém výzkumném asistentovi potlačil Gabriel zavrčení a nutkání zamumlat svou oblíbenou nadávku, která zahrnovala animální kopulaci s nebeskými bytostmi.

Otočil se čelem k ní. „Myslel jsem, že budeš počítat s tím, že tě najdu, jakmile absolvuješ.“

„A i kdyby, Gabrieli? Promoce proběhla bez jediného tvého slova.“

„Jak už jsem řekl, musel jsem počkat, dokud moje výpověď nevstoupí v platnost. Smlouva mi vypršela až prvního července.“

„Já o tom teď nechci mluvit.“

„Proč ne?“

„Protože nedokážu říct věci, které potřebuji, když sedíš na mé pohovce.“

„Chápu,“ pronesl pomalu.

Nervózně pohnula nohama, silou vůle odolávala nutkání vrhnout se mu do náruče a říct mu, že je všechno v pořádku. Věci mezi nimi nebyly v pořádku. A ona dlužila upřímnost sama sobě, když už ne jemu.

„Už jsem ti vzal dost z tvého večera.“ Znělo to poraženě.

Vstal, podíval se na dveře a pak zpátky na Julii. „Pochopím, jestli se mnou nebudeš chtít mluvit. Ale doufám, že mi věnuješ alespoň ještě jeden rozhovor, než mi dáš sbohem.“

Julia se narovnala v ramenou. „Tys’ mi nedal sbohem rozhovorem.

Řekl jsi to tím, že jsi mě ošukal u zdi.“

Rychle k ní přikročil.

„Nech toho. Znáš můj názor na to slovo. Nikdy ho nepoužívej v odkazu na nás dva.“

A byl tu ten starý profesor Emerson, který vřel pod povrchem Gabrielova polepšeného zevnějšku. Choval se k ní jemně, a proto jí byla ta změna v jeho tónu nepříjemná. Ale už i dříve byla vystavena jeho horším náladám a v tuhle chvíli zjistila, že jí to ve skutečnosti nevadí. Takže ho ignorovala a vstala, připravená vyprovodit ho ven.

„Nezapomeň si tohle.“ Zvedla jeho mobilní telefon.

„Děkuji. Julianne, prosím…“

„Jak se má Paulina?“

Její otázka zůstala viset ve vzduchu jako šíp připravený k letu.

„Proč se ptáš?“

„Zajímalo by mě, jak často ses s ní vídal, když jsi byl pryč.“ Gabriel si zastrčil telefon do kapsy. „Sešel jsem se s ní jednou.

Požádal jsem ji o odpuštění a popřál jí hodně štěstí.“ Jeho tón měl přídech konečnosti.

„To je všechno?“

„Proč to prostě nevytáhneš a nepoložíš tu otázku, Julianne?“ Jeho rty se sevřely do tenké, zlostné linie. „Proč se mě nezeptáš, jestli jsem s ní spal?“

„A spal jsi?“ Založila si ruce na prsou.

„Samozřejmě že ne!“

Gabrielova odpověď byla tak rychlá a tak prudká, až Julia mírně ustoupila vzad. Byl spravedlivě rozhořčený, pěsti zaťaté.

„Možná jsem měla být konkrétnější. Existuje spousta věcí, které spolu muž a žena mohou dělat, aniž by spolu spali.“ Vyzývavě zvedla bradu.

Gabriel se mračil a přinutil se počítat do deseti. Nemohl si dovolit ztratit teď nervy. Ne, když musel zajít tak daleko.

„Uvědomuji si, že ty a já máme velmi odlišný pohled na můj odchod, ale ujišťuji tě, že jsem nepátral po jiných ženách.“ Jeho výraz zněžněl. „Byl jsem sám s tvými fotografiemi a vzpomínkami, Julianne. Byla to chudá společnost, a jediná další, po které jsem toužil, jsi byla ty osobně.“

„Takže tu nebyl nikdo jiný?“

„Byl jsem ti celou dobu věrný. Přísahám při Gracině památce.“ Jeho přísaha je oba ohromila, a když se jejich pohledy setkaly, poznala, že je upřímný. Zavřela oči. V jejím nitru se začala šířit úleva. Vzal ji za ruku a jemně ji schoval do svých. „Mám spoustu věcí,

které bych ti měl říct. Řeknu ti je hned. Pojď se mnou.“

„Raději zůstanu tady,“ zašeptala a její hlas nabral v mihotavé temnotě strašidelný tón.

„Ta Julianne, kterou jsem znal, nenáviděla tmu.“ Pustil její ruku.

„Paulina je v Minnesotě. Usmířila se se svou rodinou a někoho potkala. Dohodli jsme se, že už ji dál nebudu podporovat, a ona nám přeje všechno nejlepší.“

„Tobě přeje všechno nejlepší,“ zamumlala Julia.

„Ne, nám přeje všechno nejlepší. Copak to nechápeš? Předpokládala, že jsme pořád spolu, a já jí neřekl, že by to bylo jinak. Podle mého jsme spolu byli vždycky.“

To byl Gabrielův vlastní šíp, namířený zpět na ni. Neřekl Paulině, že je volný, protože ve své mysli nebyl. Zaplavilo ji poznání.

„Není tu nikdo jiný.“ Jeho hlas, to byl duch vší upřímnosti. Odvrátila oči. „Co jsi dělal uprostřed noci před zavřenou kavárnou?“

„Sbíral jsem odvahu zazvonit na tvůj zvonek.“ Gabriel si začal otáčet platinovým kroužkem na levé ruce. „Musel jsem přesvědčit Rachel, aby mi dala tvou adresu. Pochopitelně dost váhala.“

Julii padl zrak na jeho levou ruku. „Proč nosíš snubní prsten?“

„Proč myslíš?“ Sundal si prsten a podal jí ho. Ucukla.

„Přečti si ten nápis,“ naléhal.

Váhavě vzala prsten a zvedla ho k jedné ze svíček. Julianne – moje milovaná je má a já jsem její.

Udělalo se jí slabo od žaludku a rychle mu ho vrátila. Beze slova si ho nasadil na svou levou ruku.

„Proč nosíš prsten s mým jménem?“

„Řekla jsi, že si nechceš povídat.“ Hlas měl mírně vyčítavý. „Pokud máš mít možnost mi klást otázky, můžu se tě já zeptat na Paula?“

Začervenala se a odvrátila pohled. „Byl tu, aby posbíral střepy.“

Gabriel zavřel oči. Nebezpečně se blížil k tomu, aby se vzdal své povaze a řekl něco kousavého, ale to by ji jen úspěšně zahnalo dál.

Otevřel oči. „Odpusť mi. Ten prsten má dvojníka, v menší velikosti. Koupil jsem je v Torontu u Tiffanyho ten den, kdy jsem koupil stříbrný rámeček na Maiin obrázek.

Pořád na tebe myslím jako na svou druhou polovinu. Na svůj bashert. Navzdory tomu, co se stalo, nikdy jsem ani nepomyslel na to,

abych se honil za někým jiným. Byl jsem ti věrný už od té chvíle v říjnu, kdy jsi mi řekla, kdo jsi.“

Julia najednou zjistila, že je jí velmi zatěžko promluvit. „Gabrieli – těch posledních několik měsíců, beze slova, a pak dnes večer…“

Soucitně se na ni zadíval, paže ho bolely touhou vzít ji do náruče. Ale byla moc daleko. „Nemusíme vést tuhle konverzaci teď. Jen – jestli to dokážeš snést, prosím, dovol mi se s tebou zítra vidět.“ Střelil po ní toužebným pohledem.

Krátce se na něj podívala. „Dobře.“

Hlasitě vydechl. „Dobře. Pak ti to povím zítra. Hezky se vyspi.“ Přikývla a otevřela dveře.

„Julianne?“

Stál před ní, možná až trochu moc blízko. Vzhlédla k němu.

„Necháš mě – políbit ti ruku?“ Hlas měl přiškrcený jako mladý chlapec a plný touhy.

Čekala, až ji políbí na hřbet ruky, a pak se bez přemýšlení natáhla a přitiskla mu rty na čelo. A najednou měl ruce kolem jejích zad a přitahoval si ji zrudlou k sobě.

Ačkoli měl během toho polibku problémy myslet na něco jiného než na Julianne, soustředil Gabriel svou pozornost na to, aby se jí ústy a rty pokusil sdělit, že ji nezradil. Že ji miluje.

Když mu polibek vrátila se stejnou vášní, zasténal.

Ujistil se, že zůstal něžný, ne-li vášnivý, a když její vlastní pohyby zpomalily, jemně ji kousl do plného spodního rtu a pak jí vtiskl polibek zavřenými ústy na každou tvář a nakonec i na špičku nosu.

Když otevřel oči, viděl, jak Juliinu krásnou tvář zaplavují emoce.

Projel jí prsty skrz vlhké vlasy, jednou, dvakrát, a toužebně se na ni zadíval. „Miluji tě.“

Když procházel dveřmi, mlčela.

Gabrielův polibek Julii nepomohl utvrdit se v jejím rozhodnutí, ale nepovažovala ho za chybu. Byla zvědavá, jaké to bude, znovu ho líbat, a byla překvapená, jak známé jí to připadalo. V pouhých pár vteřinách se mu podařilo přimět její puls běžet jako o závod a dosáhnout toho, že se jí svíralo hrdlo.

Nemohla popírat, že ji miluje. Cítila to. Ani Gabriel se svými nablýskanými mravy a šarmem nedokázal svým polibkem lhát.

Ale bylo tu něco, co bylo jinak. Zdálo se, že je tak nějak jemnější, zranitelnější. Ano, byly tu občasné záblesky nálad starého profesora Emersona, ale poznala, že se Gabriel změnil. Jen nevěděla proč.

Následujícího rána už byla obnovena dodávka elektrického proudu a Julia si mohla dobít telefon. Zavolala vedoucímu do Peet’s a vysvětlila mu, že se cítí mizerně a že by potřebovala volný víkend. Nebyl z toho moc nadšený, protože o tomto víkendu bylo Čtvrtého července, ale nebylo nic, co by s tím mohl udělat.

Po dlouhé horké sprše (kterou strávila ve starých, potlačovaných vzpomínkách na ně dva a sněním o Gabrielových rtech) se Julia cítila mnohem, mnohem lépe. A jenom maličko hůř. Poslala rychlý e-mail Rachel, ve kterém jí vysvětlila, že se Gabriel vrátil a prohlásil, že ji

miluje. O hodinu později jí zazvonil telefon. Myslela si, že to bude právě Rachel. K jejímu překvapení to byl Dante Alighieri.

„Jak ses vyspala?“ Gabrielův hlas zněl vesele.

„Dobře. A ty?“

Odmlčel se. „Ne tak dobře, jak jsem býval zvyklý – ale snesitelně, řekl bych.“

Julia se zasmála. Tohle byl profesor Emerson, jakého si pamatovala.

„Chtěl bych ti ukázat svůj dům,“ řekl.

„Cože, teď?“

„Dneska, pokud chceš.“ Znělo to, jako by se bál, že by mohla odmítnout.

„Kde to je?“

„Na Foster Place, blízko Longfelowova domu. Ideální pro dojíždění na Harvard. Pro cestování na bostonskou univerzitu to tak výhodnou polohu nemá.“

Julia byla zmatená. „Jestli to je to daleko od bostonské univerzity, tak proč sis ho kupoval?“

Gabriel si odkašlal. „Myslel jsem, že – doufal jsem, že…“ snažil se najít správná slova. „Je malý, ale má krásnou zahradu. Rád bych věděl, co si o něm budeš myslet.“ Znovu si odkašlal a ona by přísahala, že ho slyší, jak si popotahuje límec od košile. „Ovšem, vždycky se můžu přestěhovat.“

„Hm,“ řekla; nevěděla, co jiného na to odpovědět.

„Teď, když jsme se tak dobře v noci vyspali, popovídáš si se mnou trochu?“

Julia nikdy neslyšela v Gabrielově hlase takovou nervozitu. „Samozřejmě. Ale to není něco, co bychom mohli udělat po telefonu.“

„Musím navštívit kampus a podívat se na svou kancelář. Nebude to trvat dlouho.“

„Není kam spěchat.“

„Ale ano, je.“ Gabrielův hlas ožil.

Ztěžka si povzdechla. „Mohla bych přijít později.“

„Přijď na večeři. Vyzvednu tě v půl sedmé.“

„Vezmu si taxík.“

Julia přerušila trapnou pauzu, která následovala, vysvětlením, že musí jít.

„Fajn,“ řekl Gabriel upjatě. „Jestli chceš jet taxíkem, je to tvoje právo.“

„Až spolu budeme mluvit, chci si udržet otevřenou mysl, a ráda bych tě požádala, abys to udělal taky,“ řekla smířlivým tónem.

Gabriel cítil, že jeho naděje visí na velmi tenkém vlásku. Zdaleka si nebyl jistý, jestli ho vezme zpátky, a i kdyby to udělala, mučilo ho staré strašidlo žárlivosti. Nevěděl, jak by zareagoval, kdyby mu odhalila, že se ve svém žalu uchýlila k Paulovi a sdílela s ním postel.

Bůh zatrať prznitele andělů.

„Samozřejmě,“ odpověděl Gabriel napjatým hlasem.

„Jsem překvapená, že jsi mi zavolal. Proč jsi to neudělal, když jsi byl pryč?“

Na chvíli se odmlčel. „To je dlouhý příběh.“

„Jsem si jistá, že je. Uvidíme se večer.“

Zavěsila telefon a přemýšlela, co bude obsahem jeho příběhu.

Když Julia přijela ke Gabrielovu domu, dost zmateně si ho prohlížela. Byl to dvoupodlažní dřevěný dům s jednoduchým, nezdobeným průčelím, a byl natřený uhlově šedou barvou s tmavšími lemy. Nebyla u něj žádná předzahrádka, která by stála za řeč, jen malé dlážděné parkovací místo vpravo od domu.

Gabriel poslal Julii v e-mailu s adresou i odkaz na původní inzerát této nemovitosti určené k prodeji. Požadovaná cena byla více než milion dolarů. Dům byl postaven před druhou světovou válkou. Ve skutečnosti byla celá ulice osídlena italskými imigranty, kteří si tu ve dvacátých letech dvacátého století postavili malé domky se dvěma ložnicemi. Teď v ulici bydleli mladí z bohatých rodin, harvardští profesoři a Gabriel.

Julia zavrtěla hlavou, když vstřebala čistou jednoduchost domu.

Tak tohle je to, co si můžete koupit na Harvard Square za milion dolarů.

Chystala zaklepat na dveře a překvapilo ji, že na nich našla vzkaz psaný Gabrielovou rukou.

Julianne,

prosím, přijď za mnou na zahradu. G.

Povzdechla si a právě kvůli tomuhle věděla, že to dnes bude velmi, velmi těžký večer. Obešla ze strany dům a pokračovala dál po malé dlážděné příjezdové cestě, a když zahnula za roh, zalapala po dechu.

Byly tam květiny a zeleň, trsy okrasné trávy a elegantně sestříhaný zimostráz a v samém středu zahrady stálo cosi, co vypadalo jako stan pro sultána. Na pravé straně zeleného prostoru byla fontána, zdobená mramorovou sochou Venuše. Pod fontánou se rozlévalo malé jezírko, plné bílých a červených japonských kaprů.

Julia zamířila ke stanu, aby mohla nakouknout dovnitř. A to, co spatřila, ji zabolelo.

Ve stanu byla nízká, čtvercová postel, stejná jako futon, který zdobil terasu apartmá, ve kterém s Gabrielem bydleli ve Florencii. V apartmá, ve kterém se spolu poprvé milovali. Na terase, kde ji krmil čokoládou a jahodami a tančil s ní pod toskánskou oblohou na hudbu Diany Krall. Futon, na kterém se s ní následující ráno miloval. Gabriel se snažil napodobit atmosféru té terasy až do takových detailů, jako byly barvy a vzor na přikrývkách.

Zdálo se, že odněkud z blízkosti domu se line hlas Franka Sinatry, zatímco na každém rovném a ohnivzdorném povrchu stála vysoká sloupová svíčka. Nad hlavou jí na křížem krážem natažených drátech visely ornamentální marocké lucerny.

Byla to pohádka. Byla to Florencie a jejich jabloňový sad a příběhy Tisíce a jedné noci. Bohužel pro Gabriela to extravagantní gesto vnucovalo jedinou otázku: když byl dost vynalézavý, aby ve své zahradě postavil orientální ráj, proč jí nemohl říct, že se plánuje vrátit?

Gabriel ji uviděl stát v zahradě a srdce mu poskočilo. Chtěl si ji přitáhnout do náruče a spojit jejich rty v jedno. Ale jen z jejích ra-

men a strnulosti zad mu bylo jasné, že by byl takový akt nevítaný. Takže k ní opatrně přistoupil.

„Dobrý večer, Julianne.“ Hedvábný hlas jí pohladil sluch, když se k ní Gabriel zezadu naklonil.

Neslyšela ho přicházet, takže se lehce zachvěla. V pohlazení, které mělo být uklidňující, jí postupně přejel po jedné a pak po druhé paži, ale ve skutečnosti způsobil jen to, že se jí po kůži roztančil hluboký erotický ruměnec.

„Líbí se mi ta hudba,“ řekla a odtáhla se od něj.

Natáhl dlaň jako pozvání. Opatrně do ní vložila svou ruku. Beze spěchu jí vtiskl polibek na klouby, než ji pustil.

„Jsi nádherná, jako vždycky.“

Gabriel očima pomalu vpíjel pohled na Julii v jednoduchých černých šatech, na bledé, ladně tvarované nohy v černých balerínách a na to, jak jí jemný závan větru sfoukl několik pramenů vlasů přes lesklé, narudlé rty, když se k němu otočila čelem.

„Děkuji.“ Čekala, že pronese poznámku k jejím botám, protože na nich jeho oči ulpěly o trochu déle, než bylo zdvořilé. Vzala si boty bez podpatků. Za prvé byly pohodlné a za druhé si potřebovala prosadit svou nezávislost. Věděla, že se mu nebudou líbit. K jejímu překvapení se ale usmál.

Gabriel byl oblečený poněkud ležérněji, v bílé lněné košili, khaki kalhotách a v námořnickém plátěném saku. Jeho úsměv byl pravděpodobně jeho nejlepší doplněk.

„Ten stan je krásný.“

„Líbí se ti?“ zašeptal.

„Vždycky ses mě takhle ptal.“

Gabrielův úsměv trochu povadl, ale odolal nutkání se zamračit.

„Mívala jsi ráda skutečnost, že jsem ohleduplný milenec.“

Jejich oči se setkaly a Julia odvrátila pohled. „Je to krásné gesto, ale raději bych od tebe před třemi měsíci dostala dopis nebo vysvětlení po telefonu.“

Vypadalo to, jako by se s ní chtěl začít přít, ale v jediném okamžiku se jeho výraz změnil.

„Kde je moje vychování,“ zamumlal. Nabídl jí rámě a doprovodil ji k malému kulatému stolku, který stál v rohu kamenné terasy.

Terasu ozařovala malá bílá světýlka zavěšená ve větvích rozložitého javoru. Julii napadlo, jestli Gabriel nenajal pro tuhle příležitost zahradního designéra. Odtáhl jí židli, a když si sedla, jemně ji přisunul blíž ke stolu. Všimla si, že střed stolu je plný oranžových a červených gerber.

„Jak se ti podařilo tohle všechno zařídit?“ Julia si rozložila ubrousek a položila si ho na klín.

„Rebecca je zázrak novoanglické pracovitosti.“

Julia se na něj tázavě podívala, ale její otázka byla brzy zodpovězena, když Gabrielova hospodyně začala servírovat večeři. Rebecca byla vysoká obyčejná žena s krátkými vlasy v barvě pepře a soli. Velké a tmavé oči jí zářily pobavením. Julia rychle vytušila, že Gabriel částečně poctil Rebeccu svou důvěrou, alespoň co se týkalo tohoto večera. Navzdory komplikované výzdobě a dokonalé hudbě byla večeře jednoduchá záležitost podle Gabrielových standardů: krémová humrová polévka, salát z hrušek, vlašských ořechů a gorgonzoly, mušle vařené

v páře s hranolky, a konečně a v celé své kráse borůvkový koláč s citronovou zmrzlinou. Gabriel jí posloužil šampaňským, stejným Veuve Clicquot, které jí naléval tehdy poprvé, když večeřela v jeho bytě. Ten večer se zdál být tak dávno, třebaže to bylo méně než rok.

Při jídle si trochu povídali, probírali Rachelinu svatbu a Scottovu přítelkyni a jejího syna. Gabriel popisoval věci, které se mu na jeho domě líbí a které ne, a slíbil Julii prohlídku. Ani jeden z nich nespěchal začít s rozhovorem o událostech, které vedly k jejich rozdělení.

„Ty nepiješ?“ pronesla, když si všimla, že zapíjí jídlo jen minerálkou Perri?r.

„Přestal jsem.“

Zvedla obočí. „Proč?“

„Protože jsem pil až moc.“

„Ne, když jsi byl se mnou. Sliboval jsi, že už se neopiješ.“

„Přesně tak,“ řekl.

Pozorně se na něj zadívala a jeho oči jí napovídaly, že se za jeho slovy skrývá velice nepříjemný zážitek. „Ale ty jsi měl alkohol rád.“

„Mám povahu se sklonem k závislostem, Julianne. Ty to víš.“ Hladce změnil téma a přešel k něčemu příjemnějšímu.

Když jim Rebecca naservírovala dezert, oba si vyměnili pohledy.

„Dnes večer žádný čokoládový dort?“

„Non, mon ange,“ vydechl Gabriel. „I když bych nedělal nic raději, než tě znovu nakrmil.“

Julia cítila, jak jí rudnou tváře, a věděla, že by to bylo špatné rozhodnutí, vydat se po téhle cestě předtím, než si promluví, ale když se na ni díval s tou neskrývanou vášní, nemohla se přimět k opatrnosti.

„To by se mi líbilo,“ řekla tiše.

Gabriel se usmál a bylo to, jako kdyby se po delší nepřítomnosti vrátilo na oblohu slunce; rychle přesunul svou židli tak, aby seděl vedle ní. Blízko. Velmi blízko. Tak blízko, že cítila na krku jeho horký dech. Očekáváním jí naskočila husí kůže.

Gabriel zvedl Juliinu dezertní vidličku, nabral na ni kousek zákusku a zmrzliny a otočil se k ní čelem.

Jak na něj hleděla s touhou v očích, zadrhl se mu v hrdle dech.

„Co se děje?“ podívala se na něj vyplašeně.

„Jen jsem málem zapomněl, jak jsi nádherná.“ Přejel jí volnou rukou po křivce lícní kosti a zvedl jí vidličku ke rtům.

Zavřela oči, otevřela ústa a v tu chvíli se Gabrielovo srdce prudce vzneslo. Ano, byla to maličkost – téměř bezvýznamná, vzhledem k příběhům, které by vám mohl důvěrně vyprávět, ale Julia nedávala důvěru snadno a rychle. Lehkost, s jakou se mu vydala na milost, mu rozbušila srdce rychleji a přiměla jeho tep splašeně uhánět.

„Mmmmmm,“ užívala si tu směs chutí a otevřela oči.

Nemohl si pomoci. Naklonil se blíž, takže jejich rty byly jen centimetry od sebe, a zašeptal: „Můžu?“

Přikývla a on přitiskl své rty na její. Byla sladká a jemná, laskavá a dobrá; a byla jako spalující a trýznivý cíl všech jeho pozemských štvanic a fascinací. Ale nepatřila mu. Takže ji líbal něžně, jako tehdy poprvé v sadu, s oběma rukama zapletenýma v jejích dlouhých vlnitých vlasech. Pak se odtáhl, aby se jí podíval do tváře.

Seděla tam se zavřenýma očima, vznášela se a z rubínových rtů jí unikl spokojený povzdech.

„Miluji tě,“ řekl.

Teď už oči otevřela. Její výraz vyjadřoval nepojmenovanou emoci, ale jeho vyznání mu neoplatila.

Když byl zákusek snězený, Gabriel navrhl, aby si vzali espresso do stanu a dali Rebecce na zbytek večera volno. Na ten malý kousek Ráje se snesla noc a jako Adam vedl Gabriel červenající se Evu ke svému altánu.

Skopla boty a stočila se na futon, opřená o polštáře, a nervózně si kousala nehty. Gabriel zatím rozsvěcel svíčky v marockých lucernách. Dal si na čas, aby je nastavil tak, že jejich světlo smyslně mihotavě ozařovalo odpočívadlo. Pak zapálil další svíčky, které byly roztroušené po celém stanu. Nakonec si lehl na záda vedle ní, ruce za hlavou, a natočil se tak, aby viděl na její tvář.

„Ráda bych si promluvila o tom, co se stalo,“ začala. Gabriel na ni upřel plnou pozornost.

„Když ses objevil před mým bytem, nevěděla jsem, jestli tě mám praštit, nebo políbit.“ Hlas měla tichý.

„Nevěděla jsi?“ zašeptal.

„Neudělala jsem ani jedno.“

„Nikdy jsi neměla v povaze být mstivá. Nebo krutá.“

Zhluboka se nadechla a začala. Vyprávěla mu, jak jí lámalo srdce, když mu nechávala vzkaz za vzkazem, jen aby zůstaly nepovšimnuté. Řekla mu, jak ji překvapilo, když našla jeho byt opuštěný. Pověděla mu o laskavosti jeho souseda a o Paulovi a Katherine Pictonové. Mluvila o svých pokračujících sezeních s Nicole.

Julia byla příliš zaneprázdněná mícháním svého espressa, než aby si všimla, že Gabriel začíná být jako na trní. Když se zmínila o té

učebnici, kterou jí nechal a která skončila neotevřená na její poličce, poslal na Paulovu adresu kletbu.

„Nemáš ho co proklínat,“ řekla ostře. „Nebyla to jeho vina, že jsi dal svůj vzkaz do učebnice. Proč jsi nevybral nějaký svazek ze své soukromé knihovny? Ten bych poznala.“

„Přikázali mi, abych se k tobě nepřibližoval. Kdybych ti dal do poštovní přihrádky jednu ze svých knih, Jeremy by si toho mohl všimnout. Vzhledem k tomu, jak to dopadlo, jsem si vybral učebnici a dal jsem ji o pár hodin později do tvé poštovní schránky.“ Frustrovaně zafuněl. „Copak pro tebe ten titul nic neznamenal?“

„Jaký titul?“

„Název učebnice: Manželství ve středověku: Láska, sex a svátost.“

„A co by to mělo znamenat, Gabrieli? Protože jediné, co jsem věděla, bylo, že jsi mě označil za Hélo?se a opustil mě. Neměla jsem žádný důvod myslet si něco jiného a ty jsi mi jiný nedal.“

Naklonil se dopředu a v očích se mu zablesklo. „Ta učebnice byla důvod. Její název, fotografie sadu, obrázek svatého Františka snažícího se spasit Guida da Montefeltro.“ Hlas se mu zlomil a on se zmučeně odmlčel. „Copak si nepamatuješ náš rozhovor v Belize? Řekl jsem, že bych šel i do pekla, abych tě zachránil. A věř mi, to jsem udělal.“

„Nevěděla jsem, že jsi mi nechal zprávu. Přehlédla jsem tu knihu, protože jsem nevěděla, že je od tebe. Proč jsi mi nezavolal?“

„Nemohl jsem s tebou mluvit,“ zašeptal. „Řekli mi, že si s tebou děkan před tvou promocí promluví a že se tě zeptá, jestli jsi o mně slyšela. Jsi půvabná žena, Julianne, ale mizerný lhář. Musel jsem ten vzkaz poslat zašifrovaný.“

V Juliině tváři bylo okamžitě patrné její překvapení. „Ty jsi o tom rozhovoru věděl?“

„Věděl jsem o mnoha věcech,“ řekl stoicky. „Ale nemohl jsem o nich mluvit. V tom je ta pointa.“

„Rachel mi řekla, abych nepodléhala zoufalství.“ Na chvilku se setkala s jeho pohledem. „Ale potřebovala jsem ta slova slyšet od tebe. Naše poslední společná noc, měl jsi se mnou sex, ale nepromluvil jsi na mě. Co jsem si měla myslet?“

Z očí jí začaly téct slzy. Ale než si je stačila otřít, Gabriel si ji přitáhl z jejího bezpečného rohu do svých natažených paží. Přitiskl si ji k sobě a políbil ji na čelo, než ovinul ruce kolem jejích zad.

To, že kolem sebe cítila jeho paže, ji rozplakalo ještě víc. Jemně ji stiskl.

„Moje pýcha byl můj pád. Myslel jsem, že se ti mohu dvořit, zatímco jsi byla mou studentkou, a vyváznout z toho bez důsledků. Mýlil jsem se.“

„Myslela jsem, že jsi dal přednost své práci přede mnou.“ Juliin hlas byl plný bolesti. „Když jsem zjistila, že ses odstěhoval ze svého bytu… Proč jsi mi neřekl, že odjíždíš?“

„Nemohl jsem.“

„Proč ne?“

„Odpusť mi, Julianne. Přísahám, že jsem neměl v úmyslu tě zranit. Je mi líto všeho, cos mi tu popsala.“ Znovu ji políbil na čelo. „Musím ti říct, co se stalo. Je to dlouhý příběh. A jenom ty mi můžeš říct, jak skončí…“

45. kapitola

Julia se odtáhla, aby mu lépe viděla do tváře, a obrnila se proti tomu, co mělo přijít. Její náhlý pohyb nejspíš způsobil, že

k němu zavanula vůně z jejích vlasů.

„Máš jiné vlasy,“ zamumlal.

„Možná trochu delší.“

„Už nevoní po vanilce.“

„Změnila jsem šampon,“ odpověděla stroze.

„Proč?“

Gabriel se pohnul, aby mezi nimi zrušil tu propast.

„Protože mi připomínal tebe.“

„To je důvod, proč nenosíš svoje náušnice?“ zeptal se a prstem se dotkl jejího ušního lalůčku.

„Ano.“

Odmlčel se a zadíval se na ni s patrnou bolestí v očích. Odvrátila od něj pohled.

„Miluji tě, Julianne. Bez ohledu na to, co si o mně myslíš, nebo co jsem udělal, přísahám, že jsem se tě jen snažil chránit.“

Přetočila se na bok a dala si pozor, aby se ho nedotkla.

„Já jsem tvůj věrný, Beatrice,“ odcitoval Gabriel, pohled přetékající emocemi. „Prosím, měj to na paměti, až ti budu vyprávět, co se stalo.“

Zhluboka se nadechl a v duchu se pomodlil, než začal se svým příběhem.

„Když jsme se ty a já objevili před vyšetřovací komisí, doufal jsem, že bychom nemuseli téměř nic říct a tím je donutit, aby nám ukázali, jaké mají důkazy. Ale bylo jasné, že toho nenechají, dokud nevznesou obvinění a nepotrestají nás.

Podělal jsem to, když jsem osobně vložil do registru Katherinino hodnocení tvé práce. Vzhledem k tomu, že se administrativa obávala, že ti byla udělena dobrá známka jen kvůli tomu, že jsi se mnou spala, chystali se tvoje hodnocení po dobu vyšetřování pozastavit.“

„Mohli by to udělat?“

„Je to ustanovení zakotvené v pravidlech, kterými se řídí akademické chování. Dokud by tvé hodnocení nebylo kompletní, nemohla bys absolvovat.“

Julia zamrkala, když ji zalilo pochopení. „Žádný Harvard,“ zašeptala.

„Žádný Harvard letos a nejspíš už žádný Harvard nikdy, protože by tam určitě měli podezření, proč torontská univerzita pozastavila tvoje hodnocení. Dokonce i kdyby se na Harvardu důvod nikdy nedozvěděli, mají tolik přihlášek. Proč by ti měli dávat druhou šanci, když by mohli přijmout někoho s neposkvrněným záznamem?“

Julia nehnutě seděla a tíha jeho slov na ni dopadla plnou vahou.

Gabriel se znepokojeně poškrábal na bradě. „Bál jsem se, že se ti vyšetřující úředníci chystají zničit budoucnost. Ale byla to moje chy-

ba. Já jsem byl ten, kdo tě přesvědčoval, že je bezpečné se se mnou zaplést; já jsem byl ten, kdo tě pozval do Itálie. Měl jsem počkat. Bylo to moje sobectví, co vedlo k tomuhle všemu.“

Zadíval se jí do očí a ztišil hlas. „Je mi líto, že jsem zničil naši poslední společnou noc. Měl jsem s tebou mluvit. Ale jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo, jaký mám strach. Nikdy jsem se k tobě neměl chovat tak, jak jsem to udělal.“

„Cítila jsem se druhý den ráno tak osamělá.“

„Byl to ode mě ten nejhorší způsob, jak se vypořádat se svou úzkostí. Ale doufám, že mi věříš, když ti říkám, že to pro mě nebylo prostě jen…“ zakoktal se a odmlčel. „Šukání. Pokaždé, pokaždé když jsme byli spolu, to pro mě bylo s láskou. Přísahám.“

Julia sklopila oči. „Pro mě taky. Nikdy nebyl nikdo jiný, ani předtím, ani potom.“

Na okamžik zavřel oči, jak ho zalila úleva. I když cítila zlost a zradu, nenásledovala svůj hněv do náruče jiného muže. Nevzdala to s ním úplně.

„Děkuji,“ zašeptal.

Zhluboka se nadechl, než pokračoval. „Když ses přiznala k našemu vztahu a já jsem viděl děkanovu reakci, věděl jsem, že nás zahnali do kouta. Můj právník se připravoval zapírat, doufal, že by mi komise mohla prominout, nebo že učiní rozhodnutí, které bych mohl napadnout u soudu. Ale když ses přiznala, poskytla jsi jim potvrzení, jaké komise potřebovala.“

„Měli jsme dohodu, že budeme postupovat společně. Dohodu, Gabrieli.“ Juliin hlas nabral na horlivosti.

„Já jsem s tebou souhlasil v dobré víře, Julianne. Ale taky jsem slíbil, že nenechám nikoho, aby ti ublížil nebo ukončil tvou kariéru. Ten slib měl přednost.“

„Dohoda je taky slib.“

Gabriel se k ní naklonil. „Ohrožovali tvou budoucnost. Vážně jsi čekala, že tam budu sedět a dívat se, co se děje?“

Když neodpověděla, vyzval ji. „Tys‘ tam jen tak seděla a nic neřekla, když ti řekli, že proti mně vznesou obvinění?“

Očima zalétla k němu. „Ty víš, že ne. Prosila jsem je. Neposlouchali mě.“

„Přesně tak.“ Upřel své modré oči do jejích. „Od koho myslíš, že jsem se naučil sebeobětování?“

Zavrtěla hlavou, ale ani se neobtěžovala mu odporovat. „Pokud jsme porušili pravidla, tak proč nás potom děkan nezkusil potrestat oba?“

„Jsem profesor, měl jsem to vědět líp. A profesorka Chakravarttyová byla na tvé straně od samého začátku. Nemyslí si, že vztah mezi profesorem a studentkou může být konsensuální. A naneštěstí pro nás našli ten tvůj starý e-mail.“

„Takže to byla moje chyba.“

Gabriel se naklonil a jemně ji pohladil hřbetem ruky po tváři.

„Ne. To já jsem tě přesvědčil, že bychom mohli porušit pravidla a vyváznout bez důsledků. A pak, místo abych přijal zodpovědnost za své činy, jsem se tam schovával za svým právníkem. Ty jsi byla jediná, kdo měl dost odvahy, aby řekl pravdu. A jakmile jsi to udělala, musel jsem se doznat.

Souhlasil jsem, že přijmu jejich sankce, pokud dovedou vyšetřování k rychlému závěru. Vyšetřující úředníci byli jedině rádi, že mohou tu záležitost vyřídit bez soudního řízení, a proto na to přistoupili a slíbili mi shovívavost.“

Julia měla ve tváři bolestný výraz.

„Bohužel, jejich a moje definice shovívavosti byly dvě různé věci.

Očekával jsem, že dostanu důtku, ne že mě donutí vzít si volno.“

Protřel si rukama tvář. „Jeremy byl při představě, že by mě ztratil dokonce i jen na jeden semestr, vzteky bez sebe. Způsobil jsem skandál, který mohl zahanbit nejen jeho, ale i mé kolegy a další studenty na katedře. A Christa podala proti univerzitě žalobu. Byl to obrovský binec a já jsem byl v centru dění.“

„My jsme byli v centru dění, Gabrieli. Znala jsem ta pravidla a taky jsem je porušila.“

Pousmál se na ni. „Pravidla jsou psána tak, aby omlouvala studenty, protože profesor je ten, kdo má v rukou moc.“

„Jediná moc, kterou jsi nade mnou měl, byla láska.“ Něžně ji políbil. „Děkuji.“

Gabrielovo srdce téměř přetékalo citem. Neohlížela se zpátky na jejich společné časy a nechala si od něj ukázat, co provedla vyšetřovací komise. Neucukla, když ji políbil. Ve skutečnosti ho její rty přivítaly. Dávala mu naději, že by potom, až dokončí svůj příběh, ještě mohla být po jeho boku.

„Když k tomu přizvali Jeremyho, prosil jsem ho, aby nám pomohl.

Slíbil jsem, že udělám cokoliv.“

„Cokoliv?“ zeptala se Julia.

Znovu se zavrtěl. „Neměl jsem ponětí, že se přidá na jejich stranu a bude žádat, abych s tebou přerušil veškerý kontakt. Byl to unáhlený slib, daný v záchvatu zoufalství.“

Julia se od něj odtáhla. „Co říkal?“

„Přesvědčil komisi, aby mě poslali na nucenou dovolenou. Byla to ve skutečnosti suspendace, ale neříkali tomu tak, aby se zabránilo poskvrnění katedry. Bylo mi rovněž na dobu tří let zakázáno dohlížet na práce studentů ženského pohlaví.“

„Je mi to tak líto. Neměla jsem o tom ani ponětí.“

Stiskl rty k sobě. „Bylo mi řečeno, abych všechno okamžitě ukončil a přerušil s tebou jakýkoliv kontakt. Řekli mi, že jestli poruším tuto podmínku, dohoda bude neplatná a oni znovu otevřou vyšetřování, a to proti nám oběma.“ Odmlčel se a hledal slova.

„Jestli si mysleli, že jsem byla oběť, proč ti hrozili tím, že mě budou znovu vyšetřovat?“

Gabrielovy modré oči ochladly. „Děkan měl podezření, že jsi říkala pravdu – že náš vztah byl oboustranný a že se snažím zachránit tvoji pověst. Nehodlal nás nechat šťastně odejít do západu slunce. To byl důvod, proč jsem ti poslal ten e-mail.“

„Ten e-mail byl krutý.“

Gabriel svraštil obočí k sobě. „Já vím. Ale protože jsem ho poslal ze svého univerzitního účtu na tvůj univerzitní účet, předpokládal jsem, že si uvědomíš, že je to jen na oko. Copak jsem s tebou někdy předtím takhle mluvil?“

Věnovala mu vyzývavý pohled.

Trhl sebou. „Tedy, mluvil jsem s tebou někdy takhle od chvíle, kdy jsem si uvědomil, kdo jsi?“

„Mohla po tobě univerzita vážně požadovat, abys se mnou přestal komunikovat?“

Gabriel pokrčil rameny. „Udělali to. Hrozba Christiny žaloby nám všem visela nad hlavou. Vypadalo to, že si Jeremy myslí, že když si vezmu neplacené volno, dokáže přesvědčit Christu, aby ji stáhla. A dokázal to. Ale opět, řekl, že jestli zjistí, že se s tebou pořád vídám, nehne ani prstem, aby mi pomohl.“

„To je vydírání.“

„To je akademická obec. Christina žaloba by poškodila katedru, a to možná nenávratně. Jeremy by ztratil možnost přilákat špičkové přednášející a studenty, protože lidé by se doslechli, že to není bezpečné místo, kam jít. Nechtěl jsem být zapletený do skandálu o nic víc než on a rozhodně jsem nechtěl, aby tě táhli do soudní síně jako svědka.“

Gabriel si odkašlal, zjevně bojoval sám se sebou. „Souhlasil jsem. Jeremy a děkan mi dali jasně najevo, že si s tebou na konci semestru promluví, aby zjistili, jestli jsem dodržel slib. Neměl jsem na vybranou.“

Julia si pohrávala se záhyby svých šatů. „Proč jsi mi to neřekl? Proč sis nevyžádal přestávku, abys mi mohl vysvětlit, co se děje? Byli jsme pár, Gabrieli. Měli jsme spolupracovat.“

Ztěžka polkl. „Co by se stalo, kdybych tě vzal stranou a vysvětlil ti, co chci udělat?“

„Nenechala bych tě tím projít.“

„Přesně tak. Nechtěl jsem tě nechat ztratit všechno kvůli svým chybám. Nemohl bych s tím žít. Jen jsem doufal, že bys mi mohla odpustit – jednou.“

Julia byla ohromená.

„Ty jsi byl ochoten riskovat všechno, abys mě zachránil, a myslel sis, že bych ti nemusela odpustit?“

„Ano.“

Julia cítila, jak se jí do očí hrnou slzy, a slepě je rozehnala. „Přála bych si, abys mi to tehdy mohl říct.“

„Já taky, ale slíbil jsem Jeremymu, že zůstanu stranou. Než vyšel na chodbu, snažil jsem se s tebou mluvit, ale John a Soraya nás pořád přerušovali.“

„Já vím, ale…“

Přerušil ji. „Kdybych ti řekl, že je to jen dočasné, uvědomili by si to z tvého výrazu. Dozvěděli by se, že nemám v úmyslu dotáhnout svůj slib do konce. Dal jsem své slovo.“

„Ale plánoval jsi, že ho porušíš.“

„Ano. Ano, to ano.“ Zase byl chvíli zticha a díval se do dálky.

„To nedává smysl, Gabrieli. Dal jsi jim všechny možné sliby, ale porušil jsi je. Dal jsi mi do schránky tu učebnici, napsal jsi mi vzkaz…“

„Měl jsem v plánu udělat víc. Chtěl jsem ti poslat e-mail s tím, že je to jen do konce semestru. Jakmile bys odpromovala a já dal výpověď, mohli bychom náš vztah obnovit. Tedy, pokud bys mě ještě chtěla.“

Gabrielův hlas poklesl. „Věděl jsem, že tě budou sledovat. A že si tě děkan zavolá a bude se tě vyptávat, aby zjistil, jestli jsem dodržel slib. Bál jsem se, že nebudeš schopná lhát.“

„To je pitomost,“ řekla Julia divoce. „Mohl jsi mi poslat e-mail a vysvětlit, že musím předstírat, že mám zlomené srdce. Nejsem velká herečka, ale trochu hrát umím.“

„Byly tu další – faktory.“

Zavřela oči. „Když jsem upadla, díval ses na mě, jako bys mě nenáviděl. Vypadal jsi znechuceně.“

„Julie, prosím.“ Chytil ji za ruku a přitáhl si ji k hrudníku. „Ten pohled nepatřil tobě. Jediné znechucení, které jsem cítil, bylo namířené proti komisi a mně samotnému. Ten pohled nepatřil tobě, přísahám.“

Julia v tu chvíli uronila následkem šoku, úzkosti a úlevy nad tím, že na své otázky dostala odpovědi, více než jen pár slz. Ale některé z nejdůležitějších otázek ještě zbývaly.

„Nesnáším, když tě vidím znovu plakat,“ řekl Gabriel smutně a přejížděl jí rukou po zádech, aby ji utěšil.

Julia si otřela oči. „Musím jít domů.“

„Můžeš dnes v noci zůstat se mnou.“ Opatrně se na ni podíval.

Byla rozpolcená. Zůstat s ním by mohlo podkopat vše, co ještě musela říct, ale utéct zpátky do svého chladného, tmavého bytu se zdálo zbabělé. Věděla, že jakmile si jednou dovolí přitulit se k jeho boku, její tělo a srdce si jako vždycky přitáhnou její mysl k sobě.

„Měla bych jít,“ povzdechla si poraženě. „Ale nedokážu se přinutit právě teď odejít.“

„Tak zůstaň – v mé náruči.“ Políbil ji na čelo a do kůže jí šeptal o své lásce.

Pomalu se vymanil z jejího objetí a vytáhl pár přikrývek, a když to udělal, zastavil se, aby sfoukl svíčky. Ty v marockých lampách nad jejich hlavami nechal svítit, aby mohli obdivovat hru světel a barev na stěnách stanu. I samotný vzduch se chvěl.

Společně si ustlali uprostřed futonu. Gabriel si lehl na záda se svou milovanou po boku. Nijak se nesnažil potlačit hluboký spokojený povzdech, který mu unikl ze rtů, když ji paží objal kolem ramen.

„Gabrieli?“

„Ano?“ Pomalu ji hladil po vlasech a liboval si, že cítí jejich hebkost, jak mu klouzaly mezi prsty. Snažil se vychutnat si tu novou, neznámou vůni, ale zjistil, že cítí smutek nad ztrátou té staré.

„Já – chyběl jsi mi.“

„Děkuji.“ Pevně ji stiskl, když jím projel opatrný pocit úlevy.

„Často jsem ležela celou noc vzhůru a přála si, abys byl se mnou.“ Gabrielovi zvlhly oči, když uslyšel, jak je zranitelná a odvážná. Kdyby někdy jen na okamžik zapochyboval, že ji bude milovat a obdivovat po celou věčnost, bez ohledu na to, jestli si zvolí být s ním,

nebo ne, ta pochybnost by se vytratila jako obláček kouře.

„Já taky.“

Sama pro sebe si něco zamumlala a během několika minut dva unavení bývalí milenci tvrdě usnuli.

46. kapitola

Julia otevřela oči a spatřila jasné červencové sluneční světlo, proudící do stanu otevřeným vchodem. Byla schoulená pod dvěma kašmírovými dekami, které měla láskyplně zastrkané kolem sebe. A byla sama. Nebýt skutečnosti, že věděla, že stan patří Gabrielovi, myslela by, že si včerejší večer vysnila. Nebo že se probudila do nového snu.

Když vylezla z postele, našla vedle polštáře vzkaz.

Miláčku,

spala jsi tak klidně, že jsem Tě nechtěl rušit. Požádal jsem Rebeccu, aby k snídani udělala va?e, protože vím, že je máš ráda.

Znovu usnout ve Tvém náručí mi připomnělo,

že jsem za Tvé nepřítomnosti byl jen napůl člověkem. Pouze s Tebou jsem celý.

S láskou, Gabriel

Julia nemohla popřít fakt, že zatímco si pročítala vzkaz, převalila se přes ni celá řada emocí jako symfonie různých hudebních nástrojů. Snad nejvíce dominantní byl pocit úlevy.

Gabriel ji miluje. Gabriel se vrátil. Ale odpuštění a usmíření jsou dvě různé věci a ona věděla, že ačkoliv v jejich odloučení sehrály roli i jiné věci, ona i Gabriel mají za svou současnou situaci každý svou zodpovědnost. Julia mu nechtěla padnout do náruče jen proto, aby unikla bolesti z jejich rozchodu; bylo by to jako vzít si prášek, aby umrtvila bolest, aniž by pátrala po její příčině.

Obula si boty a pomalu prošla zahradou, našla svou kabelku a vstoupila zadními dveřmi do domu. Rebecca už v malé kuchyni pilně připravovala snídani.

„Dobré ráno,“ pozdravila Julii s úsměvem.

„Dobré ráno.“ Julia mávla rukou směrem ke schodišti vedoucímu do patra. „Zrovna jsem se chystala použít koupelnu.“

Rebecca si utřela ruce do zástěry.

„Obávám se, že je v ní Gabriel.“

„Aha.“

„Proč nezkusíte zaklepat na dveře? Možná už bude hotový.“

Julia při představě, že by narazila na Gabriela, mokrého ze sprchy, ovinutého jen ručníkem, celá zrůžověla.

„Ehm, raději počkám. Můžu?“ Ukázala na kuchyňský dřez a s Rebečiným svolením si umyla ruce. Když si je usušila, vyndala si z kabelky gumičku a stáhla si vlasy do culíku.

Rebecca ji vyzvala, aby se posadila k malému kulatému kuchyňskému stolu. „Tenhle dům není moc praktický, s tou jednou koupel-

nou. Taky musím koneckonců lézt po těch schodech nahoru několikrát denně. Dokonce i můj malý domek má dvě koupelny.“

Julia byla překvapená. „Myslela jsem, že bydlíte tady.“

Rebecca se zasmála a vytáhla z chladničky džbán čerstvě vymačkané pomerančové šťávy. „Bydlím v Norwoodu. Žila jsem s matkou, ale ta před několika měsíci zemřela.“

„To je mi líto.“ Julia se na ni soucitně zadívala, zatímco Rebecca nalévala pomerančovou šťávu do dvou sklenic na víno.

„Měla Alzheimera,“ řekla Rebecca prostě a vrátila se ke svému vaření.

Julia ji pozorovala, jak zapnula elektrický vaflovač a pokračovala ve zpracovávání košíku čerstvých jahod a šlehání smetany. Gabriel naplánoval výtečnou snídani.

„Budu si muset po tom, co jsem se starala o svou matku, na vedení domu pana profesora zvyknout. Je trochu zvláštní, ale líbí se mi to. Věděla jste, že mi půjčuje knihy? Právě jsem začala s Janou Eyrovou. Nikdy jsem to ještě nečetla. Říkal, že dokud mu budu vařit, můžu si půjčovat knihy, jak chci. Konečně se můžu zase trochu vzdělávat a zároveň využít všechno, co jsem se naučila za ta léta sledování kanálu Food Network.“

„On vám půjčuje knihy ze své osobní knihovny?“ zeptala se Julia nevěřícně.

„Ano. Není to od něj hezké? Neznám profesora moc dobře, ale už teď ho mám ráda. Připomíná mi mého syna.“

Julia se napila džusu a pustila se do snídaně. Nechtělo se jí čekat na Gabriela.

„Nevím, proč si koupil zrovna tenhle dům, když je tu tak malá kuchyň a jenom jedna koupelna,“ pronesla mezi sousty skořicové vafle.

Rebecca nasadila vědoucí úsměv. „Chtěl bydlet na Harvard Square a líbila se mu zahrada. Říkal, že mu připomíná dům jeho rodičů. Plánuje to tu zrenovovat, aby byl dům pohodlnější, ale odmítl se domluvit s jediným dodavatelem, dokud nebude mít váš souhlas.“

„Můj souhlas?“ Julii upadla vidlička na podlahu.

Rebecca jí přičinlivě podala jinou. „Možná nadhodil i něco o tom, že ho prodá, pokud by se vám nelíbil. Ačkoliv myslím, že vzhledem k tomu hovoru, který jsem dnes ráno seshora zaslechla, se rozhodl začít s renovací okamžitě.“

Podala Julii talíř s křupavou slaninou. „Nevím, jestli jste si toho všimla, ale profesor dokáže být trochu vášnivý.“

Julia se hlasitě rozesmála. „To nemáte ani představu, jak.“

Stihla si vychutnat ne jednu, ale hned dvě vafle, než se ozval dupot Gabrielových italských bot, když scházel ze schodů.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji a políbil na temeno hlavy.

„Dobré ráno.“ A protože si byli oba vědomi Rebečiny přítomnosti, chvilku si jen nezávazně povídali, než se Julia omluvila a šla také navštívit koupelnu.

Jediný pohled do zrcadla na její obličej a vlasy jí potvrdil, že si potřebuje dát sprchu. A tehdy si všimla nákupní tašky, opřené o roh toaletního stolku.

V tašce našla svůj oblíbený vanilkový šampon a sprchový gel zároveň s novou levandulově fialovou houbou.

A ještě překvapivější bylo, že tam byly i světle žluté letní šaty s odpovídajícím svetříkem. Nějakou chvíli trvalo, než překonala ten nečekaný, téměř zdrcující pocit, který se přes ni převalil. Ale spolkla ho, vysprchovala se a oblékla, aby vypadala přijatelně.

Byla vděčná, že má na sobě čisté oblečení, ale byla trochu podrážděná Gabrielovou troufalostí. Přemýšlela, jestli by v jeho šatníku nenašla prádlo ve své velikosti. A jestli si ze svého bytu nevzal s sebou všechny její šaty a věci, které tam nechala.

Zastrčila si vlasy za uši. Graceiny náušnice byly spolu s několika dalšími drahocennými věcmi schované v jejím bytě vzadu v zásuvce se spodním prádlem. Věděla, že to Gabriela hluboce ranilo, když si je sundala poté, co odešel. Ale pro ni to bylo tehdy nezbytné.

Ublížili jeden druhému a oba si potřebovali navzájem odpustit a nechat si zahojit rány. Ale Julia se nedokázala rozhodnout, jaká cesta k uzdravení by pro ni byla nejlepší. Zcela očividné volby nebývají v životě vždycky ty správné.

Když konečně sešla dolů, Rebecca uklízela kuchyň a Gabriel byl v zahradě. Našla ho, jak sedí v křesle ve stínu velkého slunečníku.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se, protože měl zavřené oči.

Otevřel je a usmál se. „Teď už ano. Připojíš se ke mně?“ Natáhl ruku, ona ji přijala a usadila se v křesle stojícím vedle jeho.

„Ta barva ti sluší,“ řekl a s neskrývanou radostí ocenil její žluté šaty.

„Děkuji ti za ty věci.“

„Co bys dnes ráda dělala?“

Julia si popotáhla lem šatů, aby si zakryla kolena. „Myslím, že bychom měli dokončit náš rozhovor.“

Přikývl a v duchu zopakoval svou modlitbu. Nechtěl ji ztratit. A věděl, že její reakce na následující část jeho příběhu by mohla přinést právě to.

„Vím, že si vzpomínáš na náš rozhovor na chodbě po tom slyšení. Když se k tobě začal John chovat tak hrubě, chtěl jsem mu utrhnout prst a strčit mu ho do krku.“

„Proč?“

„Nemyslím, že bys mohla pochopit, jak hluboké city k tobě chovám. Přesahuje to pouhou touhu být ti nablízku nebo tě chránit. Chci, abys byla šťastná, a chci, aby se k tobě každý choval s respektem.“

„Nemůžeš lidem trhat prsty, když na mě budou hrubí.“

Dělal, že o tom vážně uvažuje, a přemýšlivě si promnul bradu.

„Myslím, že ne. A co jim můžu udělat? Praštit je Shakespearovými sebranými spisy?“

„Všemi v jednom svazku a s pevnou vazbou? Samozřejmě.“ Oba se rozesmáli a pak se na chvíli odmlčeli.

„Chtěl jsem ti říct, co se událo za těmi zavřenými dveřmi, ale bylo mi nařízeno s tebou nemluvit. Proto jsem ti to naznačil jinak. Až na to, že jsem jako hlupák citoval Abélarda a zapomněl jsem, že ty a já máme odlišný výklad jeho vztahu s Hélo?se. Měl jsem raději citovat Danta, Shakespeara, Miltona nebo kohokoliv jiného.“ Zavrtěl hlavou.

„Tolik ses zlobila. Obvinila jsi mě, že jsem s tebou šukal. Julianne…“ Gabrielovi se zlomil hlas, když vyslovil její jméno. „Ty o mně opravdu smýšlíš tak nízko? Myslíš si, že bych si zvolil takový způsob, jak ti dát sbohem?“

Julia se odvrátila, aby se vyhnula jeho naléhavému pohledu. „A co jsem si měla myslet? Nepromluvil jsi na mě. Druhý den ráno jsi mě opustil, aniž bys zanechal alespoň řádek. A pak bylo na slyšení najednou po všem.“

„Nevěřil jsem si dost na to, abych se vyjádřil slovy. Když jsem se s tebou miloval, myslel jsem, že rozumíš, co se ti snažím říct – že jsme jeden. Že jsme vždycky byli jeden.“

„Mluvil jsi o našem rozhovoru na chodbě,“ napověděla mu v touze změnit téma. „Nechápu, jak tě mohli nutit opustit město.“

„Ve skutečnosti nemohli. Jeremy prostě jen chtěl moje slovo, že se s tebou přestanu vídat.“

Založila si ruce na prsou. „Tak proč jsi odjel?“

„Jeremy zjistil, že jsem ten svůj slib porušil, ještě než jsme vyšli z budovy. Okamžitě požadoval, abych s tebou přerušil všechny styky a abych přísahal na svou čest, že se od tebe budu držet stranou. Už předtím jsem mu řekl, že udělám cokoliv, když nám pomůže. Neměl jsem na vybranou.“

Julia si vzpomněl na svůj poslední rozhovor s děkanem a profesorem Martinem, těsně před její promocí. „Proč si Jeremy myslel, že jsi porušil svůj slib? Nemluvil jsi se mnou ani mi neodpověděl na žádný ze vzkazů. Poslal jsi mi e-mail, kde jsi mi řekl, že je po všem.“

„Já vím. Omlouvám se. Doufal jsem, že budeš číst mezi řádky a uvědomíš si, že je to jen na oko. Poslal jsem ti jiný e-mail ze svého účtu na Gmailu, ve kterém jsem psal, že je to jen dočasně.“

„Ne, to jsi neposlal.“

Odněkud vytáhl svůj telefon. Listoval svými e-maily, až jeden otevřel. Pak na ni upřel úzkostlivý a utrápený pohled.

„Po slyšení jsem se vytratil na toaletu a rychle jsem ti napsal.“ Jemně ji vzal za ruku. „Tady,“ řekl a podal jí telefon.

Julia rychle pohlédla na displej.

Beatrice, miluji tě. Nikdy o tom nepochybuj. Věř mi, prosím. G.

Několikrát zamrkala a snažila se vstřebat to, co tu viděla napsané černé na bílém, s tím, co zažila. „Já tomu nerozumím. Tohle jsem nedostala.“

Gabriel jí věnoval zmučený výraz. „Já vím.“

Znovu se podívala na displej a všimla si, že datum a čas souhlasí s Gabrielovým příběhem. Ale e-mailová adresa nebyla její. Skutečným příjemcem byl někdo úplně jiný.

J. H. Martin.

Julia vytřeštila oči a nesmírnost Gabrielovy chyby jí byla najednou úplně jasná. Namísto toho, aby ten e-mail poslal Julianne H. Mitchellové, poslal ho Jeremy H. Martinovi, vedoucímu katedry italských studií.

„Ach můj Bože,“ vydechla.

Vytrhl jí telefon z ruky a mumlal kletby. „Pokaždé, když jsem se pro tebe snažil něco udělat, obrátilo se to proti nám. Snažil jsem se tě zachránit a vyšetřující úředníci začali mít podezření. Snažil jsem se ti dát v našem rozhovoru vodítko a jen jsem způsobil, že sis myslela, že tě opouštím. Snažil jsem se ti poslat e-mail a poslal jsem ho stejné-

mu člověku, který mi zakázal tě kontaktovat. Upřímně, Julie, kdyby nebylo toho, že jsem doufal, že spolu jednou povedeme tenhle rozhovor, došel bych na Bloor Street v době dopravní špičky a ukončil to.“

„Neříkej takové věci. Ani na to nemysli.“

Juliin náhlý projev zuřivosti ho potěšil, ale přistihl se, že sám rychle bere zpátečku. „Ztratit tě, to by byl ten nejhorší okamžik v mém životě. Ale sebevražda není řešení, ke kterému bych znovu přistoupil.“ Střelil po ní pohledem, který, jak se zdálo, naznačoval mnohem víc, než mohlo být v tuhle chvíli řečeno.

„Jeremy zuřil. Dal svou kariéru i svou katedru v sázku, aby mi pomohl, a já jsem ho za jeho zády o dvě minuty později podvedl. A teď už měl taky písemný důkaz, že jsem porušil dohodu s komisí. Neměl jsem jinou možnost než udělat všechno, co řekne. Kdyby poslal můj e-mail děkanovi, byly by pro nás jeho důsledky naprosto zničující.“

V tu chvíli Gabriela a Julii vyrušila Rebecca, která za nimi přišla na terasu a přinesla jim džbán domácí citronády, ozdobené několika mraženými malinami plovoucími na žluté hladině. Nalila jim pití a s povzbuzujícím úsměvem zmizela zpět do domu.

Gabriel se lačně napil a vychutnával si dočasnou úlevu.

„Takže?“ pobídla ho Julia a usrkávala ze své limonády.

„Jeremy mi nakázal, abych se od tebe držel v uctivé vzdálenosti.

Neměl jsem na výběr. Třímal v ruce Damoklův meč.“

„Nechal tě jít?“

„S podáním ruky a slibem.“ Gabriel se ušklíbl, jak ho pronásledovala vzpomínka na ten hrozný rozhovor. „Prokázal mi milost. Pak

jsem se víc než kdy předtím cítil povinen své slovo dodržet. Rozhodl jsem se tě nekontaktovat přímo, dokud si nebudeš úplně jistá svým místem na Harvardu.“

Julia tvrdošíjně zavrtěla hlavou. „Ale co já, Gabrieli? Mně jsi dal taky spoustu slibů. Nepomyslel jsi na to, že bys je měl také dodržet?“

„Samozřejmě. Než jsem odjel z Toronta, dal jsem ti do poštovní přihrádky tu učebnici. Myslel jsem, že najdeš ten úryvek Abélardova dopisu a přečteš si, co jsem napsal na zadní stranu té fotografie.“

„Ale já jsem si neuvědomila, že je od tebe. Ani jsem se na ni nepodívala do toho večera, kdy jsi za mnou přišel. To proto jsem utíkala ven. Neměla jsem ve svém bytě připojení k internetu a chtěla jsem ti poslat e-mail.“

„Co bys mi v něm napsala?“

„Já nevím. Musíš pochopit, že jsem si myslela, že už mě máš dost. Že ses rozhodl, že za ty potíže nestojím.“ Z Juliiných tmavých očí vyhrkly slzy a ona si je setřela.

„Já jsem v tomhle vztahu ten, který nestojí za ty potíže. Věděl jsem, že jsem se dostal do situace, ve které jsem si zahrával s tvým srdcem. Ale neměl jsem v úmyslu ti ublížit. Byla to pýcha, špatný úsudek a chyba za chybou.“ Zadíval se na své ruce a začal si kolem prstu otáčet snubním prstenem.

„Katherine Pictonová se mi snažila pomoci. Viděla, že tě v tom univerzita nechala po mém odchodu samotnou, a řekla, že udělá všechno, co bude moci, aby ti pomohla absolvovat včas. Zmínila se,

že její starý přítel odešel z katedry románských studií na bostonské univerzitě, aby přijal místo na UCLA, a chtěla mé svolení navrhnout mě jako jeho náhradu. Požádal jsem ji, aby to udělala.

Absolvoval jsem vstupní pohovor, a zatímco jsem čekal na jejich rozhodnutí, odjel jsem do Itálie. Musel jsem něco dělat, abych se zbavil té deprese, než provedu něco, čeho bych litoval.“

Julii se náhle stáhl žaludek. „Něco, čeho bys litoval?“

„Ne ženy. Z pouhé myšlenky, že bych byl s někým jiným, se mi dělalo špatně. Měl jsem větší obavy z jiných – neřestí.“

„Než zajdeš ještě dál, musím ti něco říct.“ Její hlas byl silnější a odhodlanější než vůle schovaná za ním.

Gabriel se na ni s obavami zadíval a přemýšlel, co se mu pro všechno na světě chystá odhalit.

„Když jsem řekla, že můj vztah s Paulem nepřekročil meze přátelství, byla to pravda. Technicky vzato.“

„Technicky vzato?“ Gabrielovi vylétlo obočí vzhůru a hlas mu přeskočil do zavrčení.

„Chtěl víc. Řekl mi, že mě miluje. A – políbili jsme se.“

Gabriel zůstal chvíli mlčky a Julia viděla, jak mu zbělely klouby.

„Je Paul tím, koho chceš?“

„Byl mi přítelem, když jsem ho potřebovala. Ale nikdy jsem k němu nechovala romantické city. Myslím, že už to víš, ale zničil jsi mě pro ostatní muže, už když mi bylo sedmnáct.“ Hlas se jí třásl.

„Ale políbila jsi ho.“

„Ano, políbila.“ Julia se k němu naklonila a jemně mu odhrnula z čela pramen vlasů. „Ale to je všechno. Netušila jsem, že se ke mně

vrátíš, ale stejně jsem ho odmítla.“ Odtáhla ruku. „Ne proto, že by mě s ním nečekal dobrý život. Ale protože jsi to nebyl ty.“

„Jsem si jistý, že z toho byl zoufalý,“ pronesl Gabriel sarkasticky.

„Zlomila jsem mu srdce,“ řekla Julia a svěsila ramena. „A nijak mě to netěšilo.“

Pohled na Juliinu zjevnou sklíčenost s ním trhl, ale nedokázal skrýt úlevu nad tím, že v jejích citech nemá žádné soupeře. Povzbudivě jí stiskl rameno, než pokračoval.

„Bál jsem se, že kdybychom byli nějak ve styku a Paul se o tom dozvěděl, běžel by to okamžitě říct Jeremymu.“

„To by neudělal. Byl na mě hodný, dokonce i potom, co jsem mu zlomila srdce.“ Julia si uhlazovala neexistující záhyby na svých žlutých šatech. „Vím, že jsi říkal, že jsi mi byl věrný, a nehodlám tě kvůli tomu vyslýchat. Ale – políbil tě někdo?“

„Ne,“ odpověděl a smutně se usmál. „Byl bych dobrý dominikán nebo jezuita, nemyslíš? Se slibem celibátu? I když jsem během našeho odloučení zjistil, že nemám dispozice k tomu, být františkán.“

Julia se na něj tázavě podívala.

„Tohle je příběh na někdy jindy.“

S láskou mu stiskla ruku a přitáhla si ji k sobě. Mlčky ho pobídla, aby své vyprávění dokončil.

„I kdyby mi to místo na bostonské univerzitě nenabídli, stejně jsem se chystal dát v Torontu výpověď. Jediné, co jsem musel udělat, bylo vydržet to do tvé promoce.

Chtěl jsem ti být na nablízku, vzpomínat na šťastnější časy, a tak jsem jel do Itálie. Abych řekl pravdu, Julianne, ty naše společné chví-

le ve Florencii a Umbrii byly ty nejšťastnější dny v mém životě.“ Odvrátil oči. „Dokonce jsem jel i do Assisi.“

„Aby ses stal františkánem?“ ušklíbla se na něj.

„To těžko. Navštívil jsem baziliku a myslel jsem, že tě tam vidím.“ Váhavě se na ni podíval a přemýšlel, jestli si bude myslet, že byl pomatený. „Tvůj dvojník mě dovedl do spodních pater kostela a dolů

do krypty, ke hrobu svatého Františka.

Zpočátku jsem se díval na tu mladou ženu a přál si, abys to byla ty. Přál jsem si, abych býval neudělal tolik chyb. Byl jsem konfrontován se svými neúspěchy. Se svými hříchy. Udělal jsem si z tebe modlu. Zbožňoval jsem tě jako pohan. A pak, když jsem tě ztratil, ocitl jsem se v nebezpečí, že ztratím úplně všechno. Říkal jsem si, že tě potřebuji, abys mě zachránila, že bez tebe nejsem nic.

Začínal jsem chápat, jak mi byla dávána příležitost za příležitostí. Navzdory nedostatku své dobroty jsem byl obdarován milosrdenstvím a láskou. A já jsem je zahodil nebo s nimi zacházel lacině. Nezasloužil jsem si rodinu, která mě adoptovala. Nezasloužil jsem si Maiu, která byla tou nejlepší částí mého vztahu s Paulinou. Nezasloužil jsem si přežít svou závislost na drogách a absolvovat na Harvardu. Nezasloužil jsem si tebe.“

Odmlčel se a znovu si protřel oči, ale tentokrát tu vlhkost nezahnal.

„Milosrdenství není něco, co si musíme zasloužit, Gabrieli,“ pronesla Julia tiše. „Pochází z lásky. A Bůh dává světu druhé šance, rašící lístky a soucit, dokonce i když o ně někteří lidé nestojí.“

Políbil ji na hřbet ruky.

„Přesně tak.

V kryptě baziliky se něco stalo. Uvědomil jsem si, že mě nemůžeš zachránit. A našel jsem – klid.“

„Někdy pátráme po milosrdenství, dokud nás samo nedostihne.“

„Jak to, že nejsi anděl?“ vydechl. „Ať už se mi stalo cokoliv, způsobilo to, že jsem chtěl být dobrým člověkem. Moje zkušenost mě přiměla soustředit se na Boha, ale také milovat tě ještě víc. Vždycky mě přitahovala tvoje dobrota, Julianne. Ale věřím, že tě teď miluji víc než kdy dříve.“

Přikývla a pohled měla najednou rozmazaný slanými slzami.

„Měl jsem ti říct dřív, že tě miluji. Měl jsem tě požádat, aby ses za mě provdala. Myslel jsem, že vím, co je pro tebe nejlepší. Myslel jsem, že máme všechen čas na světě.“

Julia se pokusila promluvit, ale hlas jí uvázl v hrdle.

„Prosím, řekni mi, že není příliš pozdě, Julianne. Prosím, řekni mi, že jsem tě neztratil navždy.“

Chvíli se na něj dívala a pak ho objala. „Miluji tě, Gabrieli. Nikdy jsem tě nepřestala milovat. Oba jsme udělali chyby – s naším vztahem, s univerzitou, jeden s druhým. Ale doufala jsem, že se ke mně vrátíš. Že mě pořád miluješ.“

Políbila ho na rty a Gabriel ucítil příval radosti, smíšený s pocitem viny.

Byl zahanbený, tím si byla jistá. Ale Julia také věděla, že jeho vlhké oči jsou výsledkem nesčetných věcí – vyčerpání, frustrace a bolesti, která přetrvávala z dlouhodobé deprese.

„Takže zůstaneš?“ zeptal se tichým hlasem.

Zaváhala, jen na okamžik, ale stačilo to, aby pocítil osten strachu.

„Chci víc než to, co jsme měli předtím,“ řekla.

„Víc, než ti můžu dát?“

„Ne nutně, ale za posledních pár měsíců jsem se hodně změnila a vidím, že ty taky. Otázka je, kam se pohneme odsud?“

„Tak mi řekni, co chceš. Řekni mi to a já ti to dám.“

Zavrtěla hlavou. „Chci, abychom řešili věci společně. A to zabere čas.“

Brzy bylo příliš horko na to, aby seděli venku, a tak se Gabriel s Julií vrátili do domu a usadili se v obývacím pokoji. On se uvelebil na kožené pohovce, zatímco Julia si udělala pohodlí v jednom z rudých sametových křesel.

„Mohli bychom konečně přestat chodit kolem horké kaše?“ zeptala se.

Přikývl, najednou viditelně napjatý.

„Ehm, tak já začnu. Chci tě znovu poznat. Chci být tvůj partner.“

„Chci být mnohem víc než jenom to,“ zašeptal Gabriel.

Julia zavrtěla vehementně hlavou. „Na to je moc brzy. Vzal jsi mi moje volby, Gabrieli. Musíš to přestat dělat, nebo se nikam nedostaneme.“

Jeho výraz povadl.

„Co se děje?“ zeptala se a děsila se jeho odpovědi.

„Nelituji toho, že jsem se snažil zachránit tvou kariéru. Přál bych si, abychom se na tom tehdy dokázali dohodnout. Ale když jsem tě

viděl v nebezpečí, prostě jsem reagoval. A co víc, ty bys to udělala taky, kdybych byl v nebezpečí já.“

Julia cítila, jak se v ní probouzí hněv. „Takže celý tenhle rozhovor, tvoje omluvy, to nic neznamenalo?“

„Samozřejmě že ano! Měl jsem si s tebou promluvit, než jsem cokoliv udělal. Ale jestli předpokládáš, že jsem ten typ muže, který se dívá, jak jeho milovaná žena přichází o své sny, pak tvým předpokladům nemůžu vyhovět. Je mi líto.“

Julia zrudla jako vařený rak. „Takže jsme přesně tam, kde jsme začali?“

„Nevyčítal jsem ti, když jsi vybočila z cesty, abys mě ochránila před Christou nebo před komisí. Nevyčítal jsem ti ten e-mail o obtěžování, dokonce i když jsme se oba shodli, že to byla chyba. Nemůžeš mi prokázat stejnou ohleduplnost? Nemůžeš mi prokázat milost, Julianne? Svou milost?“

Navzdory jeho prosebnému tónu ho Julia neposlouchala. V tu chvíli jediné, co slyšela, bylo, že Gabriel znevažuje její námitky. Opět.

Zavrtěla hlavou a zamířila ke dveřím.

A zde bylo to rozcestí, kde se cesty dělily. Mohla projít dveřmi a všechno, co s Gabrielem prožila, by skončilo. Nebyla by žádná třetí šance. Nebo mohla zůstat, přestože věděla, že odmítá vidět svoje zatracené hrdinství před komisí jako problém.

Zaváhala.

„Dovol mi tě milovat, Julianne. Tak, jak si zasloužíš být milována.“

Stál za ní, jeho rty se jí chvěly u ucha. Cítila, jak jí teplo jeho těla proniká skrz šaty až na záda.

„Já jsem tvůj věrný, Beatrice. Ovšemže tě chci chránit. Tohle nemůže nic změnit.“

„Raději bych měla tebe než Harvard.“

„Teď můžeš mít obojí.“

Otočila se. „Za jakou cenu? Neříkej mi, že nás naše situace nepoznamenala, možná nenávratně.“

Odhrnul jí vlasy za rameno a přitiskl své rty na odhalenou stranu krku. „Odpusť mi. Slibuji, že tě nebudu okrádat o tvoji důstojnost nebo o naše partnerství. Ale nebudu jen tak stát a dívat se, jak se ti něco stane, když tomu můžu předejít. Nenuť mě vrátit se k tomu být sobecký bastard.“

Ve své tvrdohlavé zlosti udělala Julia krok směrem ke dveřím, ale Gabriel ji chytil za ruku.

„V dokonalém světě by mezi partnery vždycky existovala komunikace a domluva. Ale my v takovém světě nežijeme. Existují mimořádné situace a nebezpeční, mstiví lidé. Je moje přání chránit tě před zlem tak velký hřích, že bys mě kvůli němu opustila?“

Když mlčela, pokračoval. „Udělám všechno pro to, abych dělal svá rozhodnutí s tebou a ne za tebe. Ale nebudu se omlouvat za to, že chci, abys byla v bezpečí a šťastná. Nechci se zavázat k pravidlu, že se s tebou musím radit, než něco v naléhavých případech udělám.

Ty chceš, abych s tebou jednal jako se sobě rovnou. Já chci stejné zacházení. To znamená, že mi musíš věřit, že udělám to nejlepší rozhodnutí, jaké můžu, vzhledem k informacím, které budu mít, aniž bych byl vševědoucí. Nebo dokonalý.“

„Raději bych tě měla naživu a nesoucího štít než mrtvého a pod ním,“ prohlásila paličatě.

Gabriel se zasmál. „Myslím, že bitva u Thermopyl je za námi, drahá. Ale já se s tebou podělím o svoje pocity a tebe požádám o totéž. Moje malá válečnice.“

Znovu ji políbil na krk. „Vezmi si můj prsten.“ Rychle si stáhl snubní prsten z levé ruky a podal jí ho přes pravé rameno. „Nosil jsem ho na znamení toho, že moje srdce i můj život jsou tvoje.“

Váhavě si vzala prsten z jeho ruky a navlékla si ho na palec.

„Prodám ten zatracený dům. Koupil jsem ho jen proto, abych ti byl nablízku. Ale můžu si najít byt, než se rozhodneme pro společný domov.“

„Vždyť ses zrovna nastěhoval. A já vím, že tu zahradu miluješ,“ povzdechla si Julia.

„Tak mi řekni, co chceš. Můžeme si dát na čas, aniž bychom dělali sliby o budoucnosti. Ale prosím, odpusť mi. Uč mě a já slibuji, že budu tvým nejsnaživějším studentem.“

Když zůstala několik minut jen nehybně a tiše stát, vzal ji Gabriel za ruku a odvedl ji z obývacího pokoje po schodech nahoru do své ložnice.

„Co to děláš?“ zeptala se, když se blížili ke dveřím.

„Potřebuji tě držet v náručí a myslím, že ty taky potřebuješ obejmout. Ta zatracená pohovka je pro nás dva moc úzká. Prosím.“ Zavedl ji k posteli, položil se na záda a rozpřáhl ruce v pozvání, aby se k němu připojila.

Zaváhala. „A co Rebecca?“

„Nebude nás rušit.“

Julia se nechtěla vrátit do jeho postele jen proto, že ji pozval, a tak se rozhlédla po něčem, čemkoliv, co by odvedlo jeho pozornost.

„Co je tohle?“ Ukázala na něco, co vypadalo jako dvě skupiny velkých zarámovaných obrazů, opřené o zeď a zakryté prostěradlem.

„Podívej se.“

Julia si klekla na dřevěnou podlahu a odhrnula prostěradlo. Bylo tam kolem deseti velkých černobílých fotografií narovnaných ve skupinách po pěti. A na všech byla Julia. Na některých i Gabriel.

Většinu z nich předtím nikdy neviděla, protože byly zarámovány až po jejich odloučení. Byly tu fotografie z Belize, z Itálie a také fotografie s pózami, které sloužily jako její vánoční dárek pro Gabriela. Všechny byly překvapivě krásné a plné smyslné lásky.

„Bylo pro mě těžké se na ně dívat, když jsem žil v domnění, že jsem tě ztratil. Ale jak vidíš, nechal jsem si je.“

Gabriel sledoval, jak si Julia ještě jednou prohlíží všechny fotografie, než se zastavila u jeho nejoblíbenější, té, na které leží na břiše na posteli v Belize.

„Co se stalo s těmi starými? S těmi, které jsi měl předtím, než jsme se potkali?“

„Ty jsou dávno pryč. Nepotřeboval jsem je, ani jsem je už nechtěl.“ Přehodila prostěradlo zpět přes obrazy a vydala se zpátky k posteli. Zaváhala.

Gabriel natáhl ruku. „Uvolni se. Chci tě jen objímat.“

Nechala ho, aby si ji přitáhl do náruče, a uvelebila se na jeho hrudi.

„Tak je to lepší,“ zamumlal a políbil ji na čelo. „Chci si získat tvoji důvěru a respekt. Chci být tvůj manžel.“

Julia chvíli mlčela a zadržovala dech, když jí jeho slova pronikla do vědomí. „Chci brát věci pomalu. Žádné další řeči o manželství.“

„Naštěstí můžu počkat.“ Znovu ji políbil.

Tentokrát polibek eskaloval. Ruce se potulovaly, aby nacházely svaly a ladné křivky, ústa se odhodlaně dotýkala, přerušovaná vzdechy a téměř bezdechými steny, srdce tloukla rychleji. Byl to polibek na znamení jejich opětovného shledání a slibu pokračující věrnosti a lásky. Gabriel ji líbal, aby jí ukázal, jak ji miluje a že je mu to všechno líto.

Julia mu polibek oplácela, aby mu řekla, že by nikdy nedokázala dát své srdce nikomu jinému. Že doufá, že až pochopí a prozkoumají svoji společnou nedokonalost, povede se jim ji zlepšit tak, že jim oběma umožní zdravý a šťastný život.

Odtáhla se jako první. Slyšela jeho zrychlený dech a těšilo ji, že ta jiskra mezi nimi pořád ještě je.

„Nečekám, že náš vztah bude dokonalý. Ale jsou tu jisté věci, se kterými se musíme vypořádat, a ať už k tomu bude potřeba terapeuta, nebo ne, vím, že to bude nějakou dobu trvat.“

Setkal se s jejím pohledem. „S tím souhlasím. Chci mít možnost se ti dvořit tak, jak jsem v Torontu nemohl. Chci tě držet za ruku, až spolu půjdeme po ulici. Rád bych tě vzal na symfonii a líbal tě na schodech.“

Julia se zasmála. „Byli jsme milenci, Gabrieli. Máš tady fotografie nás dvou v posteli. Ty bys byl vážně spokojený s tím, že by ses mi jenom dvořil?“

Propletl si prsty s jejími. „Chci mít šanci si to u tebe napravit – chovat se k tobě tak, jak jsem se k tobě měl chovat vždycky.“

„V posteli jsi byl vždycky velmi štědrý.“

„Ale v jiných věcech jsem byl sobec. Což je důvod, proč se s tebou nebudu milovat, dokud si znovu nezasloužím tvoji důvěru.“

47. kapitola

“Zopakoval bys to?“

Přesně tohle chtěla Julia říct, ale vzhledem k okolnostem držela jazyk za zuby. Nějak se jí nezdálo, že by se ta její poznámka hodila k jeho prohlášení.

„Bojím se, že kdybychom spolu spali, šly by všechny ty naše nutné změny brzy k čertu.“

„Takže chceš čekat?“

Věnoval jí spalující pohled. „Ne, Julianne, nechci čekat. Chci se s tebou milovat teď i po celý zbytek týdne. Já jen vím, že bychom měli čekat.“

Vytřeštila oči, když si uvědomila, že to myslí opravdu vážně.

Něžně ji políbil. „Jestli máme mít rovnocenný vztah, musí být mezi námi důvěra. Jestli mi nevěříš svou myslí, jak bys mi mohla věřit svým tělem?“

„Myslím, že tohle už jsi kdysi říkal.“

„Vrátili jsme se na začátek.“ Odkašlal si. „A aby nedošlo k nedorozumění, když říkám důvěra, myslím tím úplná. Doufám, že časem tvůj hněv zmizí a ty mi odpustíš. Doufám, že dokážeme vyřešit naši

potřebu chránit jeden druhého, aniž bychom způsobili další krizi.“ S očekáváním se na ni zadíval.

„Měl jsem počkat, až nebudeš mojí studentkou, než jsme si spolu začali. Říkal jsem si, že když spolu nespíme, neporušujeme žádná pravidla. Ale mýlil jsem se. A ty jsi byla ta, kdo za to musel zaplatit.“ Zapátral v jejích očích. „Ty mi nevěříš.“

„Ach, ne. Věřím ti. Ale profesor Emerson, kterého jsem znala a milovala, nebyl zrovna zastáncem abstinence.“

Zamračil se. „Možná už jsi zapomněla, jak náš vztah začal. Tu noc, kdy jsme se potkali, jsme se chovali počestně, a pěknou řádku nocí potom taky.“

Kajícně ho políbila na ústa. „Ovšem. Omlouvám se.“

Převalil se na bok a pozoroval ji. „Umírám touhou cítit tě ve svém náručí, být s tebou spojený tělem i duší. Ale až budu v tobě, chci, abys věděla, že tě nikdy neopustím. Že jsi moje a já tvůj, navěky.“ Hlas mu zdrsněl. „Že jsme manželé.“

„Zopakoval bys to?“

„Chci si tě vzít. Až se s tebou budu znovu milovat, chci být tvůj manžel.“

Když na něj zůstala zírat, rychle pokračoval. „Richard mi ukázal, jakým mužem bych se chtěl stát – mužem, který stráví zbytek svého života milováním jediné ženy. Chci ti dát své ano před Bohem a chci se postavit před naše rodiny a složit ti slib.“

„Gabrieli, já zatím nemůžu uvažovat o tom, že bych si tě vzala. Potřebuji se znovu naučit, jak s tebou být. A upřímně, pořád ještě se zlobím.“

„Já to chápu a nemám v úmyslu tě uhánět. Pamatuješ si na to, jak jsme se poprvé milovali?“

Cítila, jak jí vzplály tváře. „Ano.“

„Co si pamatuješ?“

Odmlčela se, v očích nepřítomný výraz. „Byl jsi velmi intenzivní, ale laskavý. Myslel jsi na všechno, dokonce i na ten legrační brusinkový džus.Vzpomínám si, jak ses nade mnou skláněl, díval ses mi do očí, zatímco ses pohyboval, a říkal jsi, že mě miluješ. Do konce svého života na ty chvíle nezapomenu.“ Schovala si obličej do ohbí jeho krku vonícím po mýdle.

„Ty se teď stydíš?“ zeptal se a přejížděl jí prstem po hraně čelisti.

„Trochu.“

„Proč? Už jsi mě viděla nahého. A já jsem uctíval každý nádherný centimetr tvého těla.“

„Stýská se mi po tom poutu, které mezi námi bylo. Necítím se bez něj celá.“

„Já také ne. Ale myslíš si, že by ses se mnou mohla milovat, když mi nevěříš? Zapomněla jsi, lásko, že tě znám. Nejsi ten typ ženy, který pošle tělo tam, kam srdce nepůjde.

Vzpomínáš si na to, jak jsme spolu byli naposledy? Řekla jsi mi, že ses cítila, jako bych tě šukal. Příště, až tě budu mít nahou ve své posteli, chci, abys beze všech pochyb věděla, že se naše spojení zrodilo z lásky, a ne z chtíče.“

„Tohohle cíle lze dosáhnout, aniž bychom se brali,“ odfrkla si.

„Možná. Ale jestli si myslíš, že mi nikdy nebudeš věřit natolik, aby sis mě vzala, možná bys mě měla nechat jít.“

Julia vytřeštila oči. „To je ultimátum?“

„Ne. Ale já ti chci dokázat, že mi můžeš věřit, a ty potřebuješ čas, aby se ti zahojily rány.“ Opatrně zkoumal její výraz. „Potřebuji něco trvalého.“

Zírala na něj. „Chceš něco trvalého, nebo potřebuješ něco trvalého?“

Přesunul na posteli svou váhu. „Obojí. Chci, abys byla mou ženou, ale taky chci být tím mužem, kterým jsem měl být už dřív.“

„Gabrieli, vždycky ses mě snažil získat. Kdy ses rozhodl přestat?“

„Nikdy.“

Frustrovaně rozhodila rukama. „Odepírat nám sex, abych si tě vzala, to je manipulativní.“

Gabrielova tvář se rozjasnila. „Já nám neodepírám sex. Kdybys prohlásila, že nejsi připravená se mnou spát a já na tebe zkusil tlačit, byl bych manipulativní osel. Neměl bych mít možnost počkat se sexem, dokud náš vztah nebude v pořádku, a neměla bys mou volbu respektovat? Nebo platí ‚ne znamená ne‘ jenom pro ženy?“

„Nebudu na tebe naléhat, jestli máš námitky proti tomu, abychom měli sex,“ vyprskla Julia. „Měl jsi se mnou víc než trochu trpělivosti, když jsem nebyla připravená s tebou spát. Ale co třeba sex na usmířenou? Nedělá se to obvykle?“

Naklonil se těsně k její tváři. „Sex na usmířenou?“ Jeho pohled byl tak žhavý, že jí to skoro sežehlo kůži. „Je tohle to, co chceš?“ zachraptěl.

Vítejte zpět, profesore Emersone.

„Ehm – ano?“

Jediným prstem přejížděl po jejím třesoucím se spodním rtu.

„Řekni to,“ naléhal.

Několikrát zamrkala, i když jen proto, aby rozbila tu magnetickou přitažlivost jeho upřených modrých očí. Vzal jí řeč.

„Nic nechci víc než zasvětit dny a noci tvému potěšení, zkoumání tvého těla a uctívání tě. A udělám to. O našich líbánkách ve mně najdeš toho nejpozornějšího a nejvynalézavějšího milence. Veškeré mé umění bude jen k tvým službám, a až si tě vezmu jako svoji ženu do postele, budu usilovat o to, abych napravil všechny křivdy.“

Julia si položila hlavu těsně nad místo, kde se pod zářivě bílou košilí ukrývalo jeho tetování. „Jak můžeš být tak – chladný?“

Gabriel ji otočil a schoval ji do svého objetí tak, že mu ležela na hrudníku, horní část těla přitisknutou k jeho.

Nejdřív ji políbil něžně, hebkost jeho rtů přitisknutá na tu její, než si vtáhl její spodní ret do úst a lehce za něj zatahal. Pak, když jeho objetí ještě zesílilo, jí vsunul ruku za krk a hladil ji, dokud neucítil, že se uvolnila.

Pouhou špičkou jazyka poškádlil její horní ret, čin gentlemana, který si není jistý, jak bude přijat. Nemusel si dělat starosti. Julia ho vřele uvítala a on mohl s jasným úmyslem začít zkoumat její ústa. Když se bez varování odtáhl, zastihl ji téměř nepřipravenou.

„Zdá se ti tohle chladné?“ Jeho horký dech jí ovanul tvář a v očích měl hladový pohled. „Máš pocit, že bych tě nechtěl?“

Zavrtěla by hlavou, kdyby ji dokázala najít.

Gabriel jí přejel rty po čelisti, bradě a pokračoval až bolestně pomalu dolů po levé straně jejího krku, dokud ji nepolíbil do jamky nad klíční kostí.

„A tohle? Tohle se ti taky zdá chladné?“ Ústa se mu pohybovala po její kůži.

„N-ne.“ Zachvěla se.

Přejel jí nosem až k uchu, do něhož začal zlehounka kousat a prokládal to šeptanými lichotkami.

„A co tohle?“ Pravou rukou pomalu klesal k jejímu boku, obkreslil každé žebro jako poklad, nebo jako by hledal to prvotní, Adamovo. Lehce ji posunul, aby sklouzla stehnem přes jeho bok a setkala se s nepochybným důkazem jeho vášně.

„Můžeš tohle popřít?

„Ne.“

Gabriel se na ni rozhořčeně podíval. „Teď, když jsme si to vyjasnili, rád bych slyšel tvoji odpověď.“

Julia zjistila, že může jen těžko argumentovat, takhle přitisknutá k jeho tělu. Začala se kroutit a on ji sevřel ještě pevněji.

„Nebyl tu nikdo jiný. Měl jsem plnou náruč, dokonce i když jsem byl sám. Ale kdybys mi řekla, že ses zamilovala do někoho jiného a že jsi šťastná, nechal bych tě jít. I když by mě to zlomilo.“ Zkřivil tvář a snížil hlas do šepotu. „Navěky tě budu milovat, Julianne, ať už mě ty miluješ, nebo ne. To je moje nebe. A moje peklo.“

V pokoji se na několik minut rozhostilo ticho a Julia si položila třesoucí se ruku na ústa. Po tváři jí pomalu, ale jistě stékaly slzy.

„Co se děje?“ Párkrát se pokusil si ji přitáhnout k sobě, než docílil toho, že mu plakala do hrudníku. „Nechtěl jsem ti ublížit.“ Jeho hlas zněl zoufale a rychle jí rukou třel paži.

Julii trvalo několik minut, než se uklidnila natolik, aby mohla promluvit. „Ty mě miluješ.“

Gabriel zmateně svraštil tvář. „To byla otázka?“

Když neodpověděla, začal panikařit. „Ty jsi tomu nevěřila? Ale já ti říkal, že tě miluju, znovu a znovu, pořád dokola. Snažil jsem se ti to ukázat svými činy, svými slovy i svým tělem. Ty jsi mi nevěřila?“

Zavrtěla hlavou ze strany na stranu, jako by naznačovala, že jí nerozumí.

„Věřila jsi mi vůbec někdy? Když jsme byli v Itálii? Když jsme byli v Belize?“ Bolestivě se zatahal za vlasy. „Můj Bože, Julie, nechala jsi mě být tvým prvním a myslela sis, že se mi jenom líbíš?“

„Ne.“

„Tak proč jsi uvěřila, že tě miluji, teprve teď?“

„Nechal bys mě jít, abych mohla být šťastná, dokonce i kdyby to bylo s někým jiným.“

Po tváři jí skanuly dvě slzy a on je zachytil prsty. „Tohle se stane, když někoho miluješ. Chceš, aby byl šťastný.“

Otřela si oči hřbetem ruky a Gabriel sledoval, jak ta slza sklouzla přes snubní prsten, který měla na palci.

„Když jsem našla tu ilustraci svatého Františka a Guida da Montefeltro, nechápala jsem, proč jsi ji tam dal. Ale teď je mi to jasné. Bál ses, že mi univerzita zničí život. Než abys dopustil, aby se to stalo, vzal jsi to na sebe. Miloval jsi mě tolik, abys mě nechal jít, dokonce i když ti to zlomilo srdce.“

„Julie, já…“ Gabrielův protest byl okamžitě umlčen teplem jejích rtů na jeho. Byly cudné a plné lítosti, erotické i plné radosti.

Nikdy předtím se necítila být hodna agapé. Nebyl to cíl, na který by aspirovala, nebo svatý grál, který by hledala. Když jí Gabriel poprvé řekl, že ji miluje, věřila mu. Ale velikost a hloubka jeho lásky nebyla vždycky tak patrná. Vyjasnilo se jí to teprve teď, v tuhle chvíli, a s tím přišel ohromný pocit úžasu.

Možná že Gabrielova láska byla vždycky takhle obětavá. Možná že rostla v průběhu času jako ta stará jabloň, která je nakrmila té dávné noci, a ona si prostě jen nevšimla, jak moc vyrostla.

Ale v tuhle chvíli na tom, jak ta jeho obětavá láska vznikla, nijak nezáleželo. Poté co byla konfrontována s tím, co mohla popsat jen jako něco velmi hlubokého, věděla, že teď už o jeho lásce nemůže nikdy pochybovat. Gabriel ji miloval takovou, jakou ji znal, úplně, zcela a bez jakýchkoliv otázek.

Odtáhl se a přitiskl jí dlaň na tvář. „Nejsem ušlechtilý člověk. Ale láska, kterou k tobě cítím, se nedá jen tak vypnout. Když jsem za tebou přišel do tvého bytu, chtěl jsem ti říct, že tě miluji, a zjistit, jestli jsi v pořádku. A kdybys mě poslala pryč…“ zhluboka se nadechl, „šel bych.“

„Nepošlu tě pryč,“ zašeptala. „A udělám, co bude v mých silách, abych ti pomohla, jak jen budu moci.“

„Děkuji.“

Otočila se tak, aby ji choval v náručí na své hrudi.

„Je mi líto, že jsem odešel.“ Políbil ji.

48. kapitola

V následujících dnech a týdnech se Julia vídala s Gabrielem, jak jen mohla, ale mezi jeho přípravou na zimní semestr a jejími prodlouženými směnami v Peet’s se většina jejich kontaktů děla zprostředkovaně po telefonu nebo přes e-mail.

Julia pokračovala ve svých sezeních s doktorkou Waltersovou, jež po Gabrielově návratu nabrala nový rozměr. A společně s Gabrielem pak začali jednou týdně navštěvovat terapeuta jako pár. Ta sezení se ovšem velmi rychle změnila na (neoficiální) předmanželskou poradnu.

V době, kdy se Julia v srpnu přestěhovala na studentskou kolej, se s Gabrielem dopracovali k tomu, aby pojmenovali několik svých předchozích komunikačních problémů. Ale paličatost, společná jim oběma, zůstala. Gabriel s ní nehodlal spát, dokud nebudou oddáni, a v Julii vzrůstala touha posouvat jejich fyzický vztah kupředu. Gabriel s ní kromě vzácných příležitostí odmítal sdílet postel, a pokud ano, činil to jen velmi váhavě, s ponurým výrazem mučedníka.

Jednoho takového večera, poté co usnul, ležela Julia vzhůru v jeho náručí. Jeho tělo ji hřálo, a i když ji zahrnul něžnými slovy, cítila se

odmítnutá. Ten vášnivý profesor nepotřeboval moc přesvědčování, aby znovu podlehl Paulině, když ho vyhledala. Ale Julii svým tělem milovat nechtěl, třebaže jí sliboval svou věčnou oddanost.

Jak se Gabrielův hrudník pod její tváří zvedal a klesal, uvažovala o tom, jaký obrat nabral její život. Přemýšlela, jestli i Beatrice strávila některé své večery upřímnou touhou po Dantově přítomnosti, ale musela se spokojit s tím, že on ji chtěl uctívat jen zdálky.

„Julie.“

Zpozorněla, když zaslechla svoje jméno. Něco zamumlal, zpevnil kolem ní své objetí a přitáhl si ji blíž.

Z koutku oka jí vyklouzla osamělá slza.

Věděla, že ji miluje. Ale to vědomí bylo bolestivé i sladké. Snažil se utéct před minulostí s Paulinou i jinými ženami, ale ona za to platila. Jenže možná to nebyla vyšší cena než ta, kterou zaplatil on za stud, který cítila kvůli Simonovi.

Znovu něco zamumlal a tentokrát mu zašeptala do ucha: „Jsem tady.“

Přitiskla rty k jeho tetování a zavřela oči.

49. kapitola

Navzdory bolesti z jejich pokračujícího fyzického odloučení Julia zjistila, že Gabriel neustále objevuje nové a vynalézavé způsoby, jak jí dát najevo svou lásku. I když shledávala jejich situaci obtížnou, nepřestávala mu věřit.

Třebaže se odmítal i jen bavit o nápadu, že by strávil noc v její malé ložnici na koleji, příležitostně se zastavil s květinami nebo večeří a udělali si piknik na podlaze. Vzal ji do kina (dokonce se milostivě uvolil shlédnout i romantickou komedii domácí produkce bez titulků) a líbal ji na dobrou noc na schodech před její kolejí.

Často s ní trávil páteční nebo sobotní večery v knihovně a pracoval na své nové knize, zatímco ona se připravovala na seminář profesorky Marinelliové. Julia byla dobývána slovy i skutky a líbilo se jí to. Ale cítila se také neuspokojená, prahla po blízkosti, které by se jí dostalo jen při milování.

Brzy přišel jednadvacátý srpen a oni odletěli do Philadelphie, aby pomohli s přípravami na Rachelinu a Aaronovu svatbu. Když vešli do haly hotelu Four Seasons, Julia tam ke svému ohromení našla otce, jak sedí v křesle a čte si Philadelphia Inquirer.

„Můj táta je tady,“ zasyčela a doufala, že dá Gabrielovi dost velký náskok, aby to stihl k výtahům, než Tom vytáhne jednu ze svých loveckých pušek a zastřelí ho.

„Já vím. Volal jsem mu.“

S nevěřícným úžasem se k němu otočila. Profesor se napřímil v celé své výšce. „Chci si tě vzít. To znamená, že to musím dát s tvým otcem do pořádku. Chci být schopný s ním být v jedné místnosti, aniž by se mě pokusil zastřelit. Nebo vykastrovat.“

„Tohle není ta pravá chvíle, abys ho žádal o mou ruku,“ zašeptala Julia. „Když budeš mít štěstí, vzdá se kastrace ve prospěch uříznutí nohou – a to svým švýcarským armádním nožem.“

„Nebudu ho žádat o svolení se s tebou oženit; tohle rozhodnutí je na tobě. A ty by ses vážně chtěla vdát za muže, kterým tvůj otec pohrdá?“

Julia si začala rozčileně žmoulat ruce.

Naklonil se, aby jí mohl zašeptat do ucha. „Nech mě nějak napravit všechny ty škody, aby pro něj nebylo za hranicemi možností přijmout náš vztah. Možná ho jednoho dne budeš chtít požádat, aby tě provedl uličkou.“

Sotva ta slova opustila Gabrielovy rty, Tom spatřil zmíněný pár, jak tam společně opodál postává. Široce se usmál na svoji holčičku, pak pohlédl na Gabriela a zamračil se. Když se postavil na nohy, odhrnul si sako, aby si mohl dát ruce v bok. Vypadal hrozivě.

Ó, bohové žen, jejichž otcové chtějí v hale hotelu Four Seasons vykastrovat jejich přítele, prosím, nedopusťte, aby měl u sebe něco ostrého.

Gabriel se k ní odvážně naklonil, přitiskl jí rty na čelo a přitom zíral Tomovi přímo do očí. Tom ho probodl vražedným pohledem.

„Ahoj, tati.“ Julia k němu popošla a objala ho.

„Ahoj, Jules.“ Vrátil jí objetí a pak si ji ochranitelsky stáhl za sebe.

„Emersone.“

Gabriel se nedal Tomovým nepřátelským tónem nijak zastrašit a napřáhl ruku. Tom na ni zíral, jako by, stejně jako ten, komu patřila, provedla těžký zločin.

„Myslím, že bychom si měli najít tichý kout někde u baru. Nechci mít publikum na to, co musím říct. Jules, potřebuješ pomoci vynést zavazadla?“

„Ne, ty má na starosti poslíček. Já, ehm, jdu do svého pokoje. Gabrieli, nechám tě, aby sis vyřídil svůj pokoj sám, ano?“

Přikývl a všiml si, že Tomův zamračený výraz při té zprávě, že jeho dcera momentálně nebydlí s Ďáblem, trochu povolil.

„Jen pro pořádek, oba dva vás miluji. Takže bych byla opravdu ráda, kdybyste jeden druhého nezranili.“ Julia se na oba muže varovně podívala, a když ani jeden z nich nebyl schopen odpovědět, zavrtěla hlavou a přešla k recepci. Její první starostí bude zjistit, jak dobře je zásobený minibar.

Později toho večera po poněkud napjaté, ale ne nepříjemné večeři s otcem Julia využila dárkový koš s levandulovými koupelovými potřebami, které jí Gabriel nechal poslat do pokoje zároveň s levan-

dulovou houbou. Zasmála se, když si vzpomněla, jak z ní poprvé Gabriel smýval její panenství.

Ale smích ji přešel, když si uvědomila, že dal přednost levandulové vůni před vanilkovou, navzdory skutečnosti, že pokud šlo o ni, měl vanilku raději než cokoliv jiného. Možná že to byl jeho způsob, jak si ji od sebe udržet na vzdálenost natažené paže. Ať už byl jeho důvod jakýkoliv, respektovala jeho přání a doufala, že si to rozmyslí. Brzy.

Byla zrovna ponořená v obrovské vaně, když jí zazvonil telefon.

Naštěstí měla ten proklatý vynález na dosah.

„Co děláš?“ Uši jí naplnil Gabrielův sametový hlas.

„Jen odpočívám. Mimochodem, děkuji za ten dárkový koš. Jak ti je?“

„Nemůžu říct, že by ten rozhovor s tvým otcem byl příjemný, ale byl nutný. Dal jsem mu příležitost mi vynadat a říct, že jsem feťák k ničemu, co si tě nezaslouží. A pak jsem udělal, co jsem mohl, abych mu vysvětlil, co se stalo. Na konci našeho rozhovoru mi neochotně koupil pivo.“

„Děláš si legraci.“

„Nedělám.“

„Nedovedu si představit, že by Tom zaplatil deset dolarů za Chimay Premi?re.“

Gabriel se zasmál. „Vlastně to byl Budweiser. A ne ten originál Budweiser Budvar z Čech. Pozval mě.“

„Myslím, že mě musíš vážně milovat, když jsi ochotný vzdát se svých okázalých značek importovaných z Evropy ve prospěch otřes-

ných splašků.“ Julia poctila obří vanu znechuceným pohledem. Raději by se koupala s Gabrielem než bez něj.

„Pití tuzemského piva bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. Nemyslím, že mi tvůj otec někdy odpustí, že jsem ti ublížil, ale doufejme, že se věci zlepší. Řekl jsem mu, že si tě chci vzít. Zmínil se o tom u večeře?“

Zaváhala. „Řekl mi, že jsem jeho malá holčička a že mě chce chránit. Pak o tobě pronesl nějaké věci, které nebyly moc lichotivé.

Ale připustil, že jsem dospělá a že musím žít svůj vlastní život. Řekl, že je mu jasné, že ses změnil – a to i od chvíle, kdy tě viděl naposledy. Myslím, že jsi ho překvapil. A on se obvykle moc překvapit nenechá.“

„Omlouvám se.“ Gabrielův hlas zněl bolestně.

„Za co se omlouváš?“

„Za to, že nejsem takový člověk, jakého bys mohla přivést otci domů.“

„Poslouchej, můj táta si myslel, že Simonovi svítí i slunce ze zadku. Není to zrovna ten nejlepší odborník na lidské charaktery. A on tě nezná tak jako já.“

„Ale je to tvůj otec.“

„Já si s ním poradím.“

Gabriel chvíli mlčky uvažoval o její odpovědi. „Ten rozhovor s Tomem pro mě bylo dobré zahřívací kolo před večeří s mou rodinou.“

„Ach ne. Jak to šlo?“

Odmlčel se. „Mluvit se Scottem po telefonu je jedna věc, ale večeřet s ním je něco jiného.“

„Je vůči mně ochranitelský. Promluvím si s ním.“

„Táta mě požádal, abych na svatební hostině pronesl přípitek mámě.“

„Ach, miláčku. To bude těžké. Jsi si jistý, že to chceš udělat?“ Na druhém konci linky se na chvíli rozhostilo ticho.

„Mám pár věcí, které musím říct. Věcí, které se střádaly skoro třicet let. Tohle je moje šance.“

„Takže ses se všemi usmířil?“

„V podstatě. Táta a já jsme uzavřeli mír už před týdny po telefonu.“

„Setkal ses s Tammyiným chlapečkem?“

Gabriel si do telefonu odfrkl. „Zaneřádil mě, hned jak jsem ho zvedl. Možná ho Scott naučil, aby mi dal najevo, co si o mně myslí.“

„Quinn tě počůral?“

„Ne, polil mi mlékem celý nový oblek od Armaniho.“

Julia se rozsypala do perliček smíchu, když si představila toho velmi elegantního a velmi úzkostlivého profesora, celého politého mlékem zásluhou syna Scottovy přítelkyně.

„Je špatné, že mi to tolik nevadilo? Myslím ten oblek.“

Julia se náhle přestala smát. „Tobě to nevadilo? Co jsi s ním udělal?“

„Hotelová služba ho poslala do čistírny. Byl jsem ujištěn, že z vlněného krepu mléko odstranit jde, ale i kdyby ne, nezblázním se. Obleky se dají nahradit, lidé ne.“

„Vy mě překvapujete, profesore.“

„Jakže?“

„Jste milý.“

„Snažím se být milý, co jsem s tebou,“ zašeptal.

„To je pravda. Ale nikdy jsem tě neviděla v blízkosti dětí.“

„Ne,“ řekl rychle. „Ty bys měla nádherné děti, Julianne. Děvčátka a chlapce s velkýma hnědýma očima a růžovými tvářemi.“

Gabrielovi v uchu zahvízdal Juliin ostrý nádech.

Hlas se mu téměř zadrhl v krku. „Je na tuhle konverzaci moc brzy?“ Neodpověděla.

„Julianne?“

„Moje váhání ohledně manželství není kvůli tomu, jestli budeme mít děti. Má původ v tom, co se mezi námi přihodilo, a taky v tom, že jsem dítě rozvedených rodičů. Kdysi taky jeden druhého milovali, alespoň myslím, a skončili ve vzájemné nenávisti.“

„Moji rodiče byli šťastně oddáni po celá léta.“

„To je pravda. Kdybych mohla mít manželství jako oni…“

„My můžeme mít manželství jako oni,“ opravil ji Gabriel. „To je to, co chci. A chci to s tebou.“ Snažil se jí svým tónem vyjádřit, jak moc touží po svazku, jaký zažili Richard a Grace. Jak zoufale se snaží stát takovým mužem, který by Julii mohl takové manželství dát.

Pomalu vydechla. „Kdybys mě byl požádal o ruku předtím, řekla bych ano. Ale právě teď nemůžu. Je toho moc, s čím se musíme vypořádat, a já jsem v tuhle chvíli už i tak vystresovaná kvůli studiu.“

„Nechtěl jsem tě stresovat.“ Hlas měl tichý, ale trochu napjatý.

„Myslela jsem, že co se týče dětí, už jsi své rozhodnutí udělal.“

„Vždycky je tu adopce,“ pronesl na svou obranu. Zůstala na chvíli zticha.

„Pomyšlení na to mít s tebou modrooké miminko mi dělá radost.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Když vidím, co Grace a Richard dokázali s tebou, chtěla bych jednoho dne adopci zkusit. Jenom ne teď, dokud studuji.“

„Adopce by musela být soukromá. Pochybuji, že by slušná agentura umístila dítě k drogově závislému.“

„Ty opravdu chceš děti?“

„S tebou? Rozhodně. Kdybychom se vzali, zvážil bych, jestli by se nedala ta vasektomie zvrátit. Dělali mi ji už před mnoha lety, takže nevím, jak úspěšná by reverze mohla být. Ale jakmile bychom byli manželé, rád bych to zkusil – s tvým požehnáním.“

„Myslím, že tenhle rozhovor je zatím předčasný.“ Paže, o kterou se opírala o vanu, jí najednou sklouzla po hraně a šplouchla do vody. Scheisse, pomyslela si, příliš unavená, než aby prosila Boha o zá-

chranu.

„Jsi ve vaně?“

„Ano.“

Našla útěchu ve skutečnosti, že jí zasténal do ucha. Bolelo ji, že jí den po dni, ať se dělo cokoli, odolával.

Povzdechl si. „No, jsem naproti přes chodbu, osamělý a smutný, pro případ, že bys něco potřebovala.“

„Taky jsem osamělá, Gabrieli. Nemůžeme s tím něco udělat?“ Zaváhal a Julia pocítila naději.

Gabriel znovu frustrovaně zasténal. „Je mi líto, musím jít. Miluji tě.“

„Dobrou noc.“

Julia poněkud rezignovaně zavrtěla hlavou a ukončila hovor.

I přes nepřítomnost matky měla Rachel téměř pohádkovou svatbu. Ona a Aaron byli oddáni v nádherné zahradě ve Philadelphii, a ačkoliv Aaron zpočátku odmítal myšlenku na vypuštění padesáti holubic v okamžiku, kdy je kněz prohlásí za manžela a manželku, Rachel ho udolala.

(Nakonec se žádný z jeho příbuzných nerozhodl procvičit si střelbu na terč.)

Jako hlavní družička a družba stáli Julia a Gabriel po celou dobu vedle nevěsty a ženicha, doprovázeni ještě Scottem. Julia strávila většinu obřadu pokukováním po Gabrielovi, který na ni bez ostychu zíral.

Poté, co byly pořízeny fotografie a bylo po večeři i svatebních přípitcích, Rachel a Aaron si vychutnávali první společný tanec. Nejdříve vklouzli do náručí jeden druhému a pak byli vyzváni i jejich rodiče, aby se k nim připojili na tanečním parketu.

Mezi hosty se rozhostila nervózní chvilka, když Richard zůstal na chvíli osamoceně stát, ale pak přešel k Julii a požádal ji, zda by mu prokázala tu čest a stala se jeho partnerkou. Byla jeho žádostí ohromená, protože se domnívala, že si mohl vybrat nějakou jejich starší tetu nebo známou, ale rychle souhlasila. Richard, vždy dokonalý gentleman, držel Julii pevně, ale s úctou, když se s ní pohyboval napříč tanečním parketem.

„Tvůj otec vypadá, že se docela baví,“ kývl na Toma, který vestoje s drinkem v ruce zahájil živou konverzaci s jednou profesorkou ze susquehannské univerzity.

„Díky, že jste ho pozvali,“ řekla plaše, zatímco tančili na tóny „At Least“ od Etty Jamesové.

„Je to starý kamarád a dobrý přítel. Grace a já mu hodně dlužíme už od doby, co jsme měli potíže s Gabrielem.“

Julia přikývla a snažila se soustředit na nohy, aby neklopýtla.

„Gabrielova řeč věnovaná Grace byla velmi dojemná.“

Richard se usmál. „Nikdy předtím nám neříkal táta a máma. Jsem si jistý, že Grace se dívá a je velmi, velmi šťastná. Vím, že část jejího štěstí spočívá v přeměně našeho syna. O to ses zasloužila ty, Julie. Děkuji.“

Usmála se. „Za to si nemůžu připsat zásluhy. Některé věci jdou mimo nás.“

„Nemůžu nesouhlasit. Ale některé vztahy mohou být požehnáním a já vím, že ty pro našeho syna takovým jsi. Děkuji.

Trvalo dlouho, než Gabriel dokázal odpustit sám sobě za to, co se stalo s Maiou, a za to, že nebyl s Grace, když zemřela. Je to velmi odlišný člověk, než byl před lety. Doufám, že si s tebou budu moci zatančit na jiné svatbě, a to brzy. Na té, na které budete středem pozornosti ty a můj syn.“

Její obličej nabral vážný výraz. „Bereme věci jednu po druhé, ale miluju ho.“

„Neváhejte příliš dlouho. Život přináší nečekané zvraty a ne vždy máme tolik času, kolik jsme si mysleli.“ Když píseň skončila, políbil jí ruku a doprovodil ji zpět ke Gabrielovi.

Julia si setřela slzu, když se usazovala ke stolu. Okamžitě měla u ucha Gabrielovy rty. „Můj otec tě rozplakal?“

„Ne. Jenom mi připomněl, co je důležité.“ Propletla si s ním prsty a zvedla si je k ústům, aby ho mohla políbit na klouby. „Miluji tě.“

„A já miluji tebe, holčičko moje.“ Sklonil se, aby ji políbil, a společně na chvíli zapomněli, kde jsou; Julia zvedla ruce, objala ho kolem krku a přitáhla si ho blíž.

Když se jejich rty setkaly a dech se smísil, hluk z místnosti se vytratil. Gabriel si přitáhl Julii napříč do klína, tiskl si ji k srdci a vášnivě ji líbal. Když se od sebe odtáhli, oba těžce dýchali.

„Neměl jsem ani tušení, že svatby přinášejí takové reakce.“ Ušklíbl se. „Jinak bych tě vzal na nějakou už dřív.“

Po několika pomalých tancích s Gabrielem ho Julia vyměnila za Scotta a Aarona a nakonec i za svého otce. Bylo jasné, že Tom a Julia toho mají jeden druhému hodně co říct a jejich výrazy ve tvářích nebyly po celou dobu jen šťastné. Ale na konci tance se zdálo, že došli k nějakému stupni vzájemného porozumění, a když se vrátila ke Gabrielovi s úsměvem ve tváři, mírně se mu ulevilo.

Téměř na konci večera Aaron požádal o „True Companion“ od Marca Cohna a věnoval ji Rachel. K parketu se okamžitě vydal dav manželských dvojic. Tammy všechny překvapila, když podala maličkého Quinna Julii a požádala ji, aby jí ho pohlídala, než si zatančí se Scottem.

Julia se bála, že se u ní Quinnovi nebude líbit.

„Sluší ti,“ zašeptal Gabriel, když jí Quinn usnul přitulený ke krku.

„Mám strach, že se probudí.“

„Neprobudí.“ Gabriel natáhl ruku, aby lehce pohladil jemné vlásky, které zdobily chlapcovu hlavičku, a široce se usmál, když z něj vyloudil spokojený povzdech.

„Proč se chceš z ničeho nic ženit a mít děti?“ vyhrkla Julia.

Nejistě pokrčil rameny. „Když jsme byli od sebe, hodně se toho stalo. Uvědomil jsem si, co je důležité – co chci, abych měl šťastný život. A taky jsem jel do sirotčince.“

„Do sirotčince? Proč?“

„Dělal jsem ve Florencii dobrovolníka u františkánů, kteří nosívají dětem v sirotčinci sladkosti a hračky. Přidal jsem se.“

Julii poklesla čelist. „O tom jsi mi neřekl.“

„Není to tajemství. Měl jsem v plánu zůstat na neurčito v Assisi, ale potkal jsem rodinu Američanů, kteří se chystali provozovat ve Florencii lékařskou kliniku pro chudé. Rozhodl jsem se k nim připojit.“

„Líbilo se ti to?“

„Nebyl jsem v tom nijak zvlášť dobrý. Ale nakonec jsem si našel svoje místo a příležitostně jsem jim vyprávěl v italštině příběhy o Dantovi.“

Julia se usmála. „To byla pro odborníka na Danta dobrá práce.

A co ten sirotčinec?“

„O děti je tam dobře postaráno, ale je to smutné místo. Ta miminka tam, některá z nich mají AIDS nebo fetální alkoholový syndrom. Pak tam byly starší děti, které nikdy nebudou adoptovány. Většina adoptivních rodičů chce mladší děti.“

Julia mu položila ruku na paži. „To je mi líto.“

Gabriel se otočil a jemně se znovu dotkl chlapečkovy hlavičky.

„Když mě Grace našla, byl jsem ve věku, kdy už děti bývají považovány za neosvojitelné. Ale i tak mě chtěla. Dostalo se mi požehnání.“

Julia slyšela jeho náhlou zranitelnost a byla překvapená, jak moc se změnil. Nedovedla si představit starého profesora Emersona, jak

mluví o svém požehnání, nebo hladí po hlavičce malého chlapečka. Zvláště, pokud by mu ten chlapeček zničil jeho nový oblek od Armaniho.

Těsně před posledním tancem přešel Gabriel k dýdžejovi a něco mu tlumeně říkal. Pak se s širokým úsměvem vrátil k Julii a napřáhl ruku.

Šli pomalu na taneční parket, právě když vzduch naplnilo „Return to me“.

„Divím se, že jsi nevybral ‚Besame Mucho‘,“ řekla.

Gabriel se jí naléhavě zadíval do očí. „Myslel jsem, že bychom uvítali novou píseň. Novou píseň pro novou kapitolu.“

„Měla jsem ráda tu starou.“

„Nemusíme zapomínat na minulost,“ zašeptal. „Ale můžeme budoucnost udělat lepší.“

Pousmála se a změnila téma. „Vzpomínám si, když jsme spolu tančili poprvé.“

„Choval jsem se tehdy večer jako osel. Když si na to vzpomenu…“ Tón měl plný výčitek svědomí. „Silně jsem na tebe reagoval, ale nevěděl jsem, jak se k tobě chovat.“

„Teď už víš, jak na to.“ Dotkla se jeho tváře a přitiskla k němu své rty, než si začala váhavě pohrávat s jeho černým hedvábným motýlkem. „Pamatuji si, jak jsem obdivovala tvé motýlky, když jsem byla ještě jen tvou studentkou. Vždycky ses oblékal bezchybně.“

Gabriel ji chytil za ruku a přitiskl jí pootevřená ústa k dlani. „Julianne, ty jsi nikdy nebyla jen moje studentka. Jsi moje spřízněná duše. Můj bashert.“

Přitáhl si ji k hrudi a ona si spokojeně povzdechla do jeho smokingu. A když Dean Martin přešel do italštiny, byl to Gabrielův hlas, který jí zpíval do ucha.

Gabriel stál v časných ranních hodinách před Juliiným hotelovým pokojem a zkoumavě se na ni díval. Na její dlouhé, zvlněné vlasy, krásnou pleť a zrůžovělé tváře i na oči, jiskřící šampaňským a štěstím. Na způsob, jakým její tmavě rudé šaty bez ramínek lichotí její postavě. Jeho hnědooký anděl měl pořád ještě moc ho okouzlit.

Jak ji něžně pohladil po tváři, vzhlédla do jeho zastřených modrých očí, které měl nyní schované za brýlemi. Ve smokingu mu to slušelo. Byl tak hrozně sexy.

Odvážně zvedla ruku, aby zatáhla za konec jeho motýlku, a ucítila, jak se jí hedvábí pod prsty rozvazuje. Ovinula si vázanku kolem ruky a přitáhla si jeho rty ke svým.

Když se líbali, Julia si najednou uvědomila, jak těžké muselo pro Gabriela na začátku jejich vztahu být držet od ní ruce dál. To šumění krve, oheň až v kostech, když člověk ví, co leží na dosah za polibkem ve vášnivém tanci, který je předehrou. Stěží ovládala svou potřebu, svou touhu po něm.

„Prosím,“ zašeptala a vytáhla se na špičky. Sázela mu na krk drobné polibky a znovu ho zatahala za vázanku.

Zasténal. „Nepokoušej mě.“

„Slibuji, že budu něžná.“

Gabriel se chraplavě zasmál. „To je úžasná výměna rolí.“

„Čekali jsme už úctyhodně dlouho. Miluji tě. A chci tě.“

„Věříš mi?“

„Ano,“ řekla bez dechu.

„Tak si mě vezmi.“

„Gabrieli, já…“

Přerušil ji polibkem a přitáhl si ji k hrudi. Jeho ruce se nějak ocitly v jejích vlasech a pevně ji tam svíraly. A pak, když sjel něžně dlaněmi níž, aby polaskal její nahá ramena, se zkusmo přitiskl k jejím ústům.

Julia pustila motýlka, objala ho kolem krku a přitáhla si ho, dokud se jejich těla netiskla jedno k druhému. Kousla ho do spodního rtu a zasténala, když jí jeho jazyk pomalu přejel po křivce rtů.

Náhle se jeho prsty dotýkaly jejích klíčních kostí a sunuly se jí po zádech, klouzaly po její hebké kůži, která začínala rudnout a žhnout.

„Nech mě dělat věci správně,“ zaprosil a vzal do dlaní její tvář.

„Jak by tohle mohlo být špatně?“ zašeptala, oči temné a zoufalé.

Znovu ji políbil a tentokrát mu bez ostychu ovinula pravou nohu kolem boku ve snaze zopakovat jejich tango u zdi v Královském muzeu Ontario.

Tiskl se k ní, dokud se zády pevně neopírala o dveře do svého pokoje, a rukama jí přejížděl po stehnech. Pak náhle ucouvl. „Já nemůžu.“

Julia mu sundala brýle, aby mu prsty vyhladila vrásky kolem očí, a spatřila, jak se na ni dívá vášeň, rozpor a láska. Sundala mu nohu z boku a přitiskla se k němu dolní polovinou těla.

„Gabrieli.“

Zamrkal při zvuku jejího hlasu, jako by ho probudila ze sna. Když se nepohnul, odtáhla se, aby mezi nimi vznikla několikacen—

timetrová mezera, a podala mu brýle. „Dobrou noc, Gabrieli.“ Vypadal sklíčeně. „Nechci ti ubližovat.“

„Já vím.“

Zůstal úplně bez hnutí a shlížel do očí, plných smutku a touhy.

„Snažím se být silný pro nás pro oba,“ zašeptal. „Ale když se na mě díváš takhle…“

Jemně ji políbil na rty a souhlasně přikývl, když sáhl po její čipové kartě, a pak oba zmizeli za dveřmi jejího hotelového pokoje.

Druhý den brzy ráno Julia opustila teplé pohodlí Gabrielovy náruče, aby si po špičkách došla do koupelny. Když se vrátila, našla ho úplně vzhůru, jak se na ni s obavami dívá.

„Jsi v pořádku?“

Zrudla a usmála se. „Ano.“

„Tak pojď sem.“ Rozevřel náruč a ona se k němu těsně přitulila s jednou nohou položenou přes obě jeho.

„Omlouvám se, jestli jsem tě na chodbě uvedla do rozpaků.“

„Neuvedla jsi mě do rozpaků.“ Naléhavost v jeho tónu Julii zarazila. „Jak bych mohl být v rozpacích z toho, když mi žena, kterou miluji, ukazuje, že mě chce?“

„Myslím, že jsme několika dalším hostům poskytli trochu divadla.“

„A trochu inspirace,“ pronesl jí do rtů a políbil ji.

Když se od sebe odtrhli, položila si hlavu na jeho rameno. „Předpokládám, že chceš vážně čekat až do svatby.“

„Včera večer sis nestěžovala.“

„Znáš mě.“ Mrkla na něj. „Nerada si stěžuji. Děkuji ti za ten kompromis, Gabrieli.“ Objala ho rukama kolem pasu. „Včerejší noc pro mě byla důležitá.“

„Pro mě taky.“ Usmál se. „Poznal jsem, že mi věříš.“

„To jsem ráda, protože jsem ti ještě nikdy nevěřila víc.“

Znovu ji políbil a pak jí z obličeje odhrnul pramen vlasů. „Musím ti něco říct,“ pronesl a jemně jí přejížděl prsty po krku. „Něco divného.“

Zvědavě svraštila obočí.

„Povídej.“

„Když jsem byl doma v Selinsgrove, něco jsem viděl. Nebo spíš, něco se mi stalo.“

Julia mu zakryla ruku svou a sevřela mu prsty. „Zranil ses?“

„Ne,“ nerozhodně se odmlčel. „Slib mi, že budeš mít otevřenou mysl.“

„Samozřejmě.“

„Myslel jsem, že to byl jen sen. Ale když jsem se probudil, přemýšlel jsem, jestli to nebylo spíš vidění.“

Zamrkala. „Jako když jsi v Assisi myslel, že mě vidíš?“

„Ne. Jako to, co jsi mi říkala o tom Gentileschiho obraze, když jsme byli ve Florencii – o Maie a Grace.

Viděl jsem ji. Grace. Byli jsme v mém starém pokoji v domě mých rodičů. A Grace mi řekla…“ Gabrielovi se zlomil hlas. Snažil se dát dohromady. „Řekla mi, že ví, že jsem ji miloval.“

„Ovšemže ano,“ zamumlala Julia a objala ho pevněji.

„Je toho víc. Měla někoho s sebou. Mladou dívku.“

„Kdo to byl?“

Gabriel ztěžka polkl. „Maia.“

Julia s vytřeštěnýma očima zalapala po dechu.

„Řekla mi, že je šťastná.“

Julia setřela Gabrielovi z tváře zbloudilou slzu. „Byl to sen?“

„Možná. Já nevím.“

„Řekl jsi to Richardovi? Nebo Paulině?“

„Ne. Oba už našli svůj klid.“ Julia mu položila ruku na tvář.

„Možná jsi právě tohle potřeboval, aby sis odpustil – vidět, že ti Grace i Maia odpustily a že jsou šťastné.“

Beze slova přikývl a zabořil obličej do jejích vlasů.

50. kapitola

Julia během letu zpátky do Bostonu překvapila Gabriela tím, že mu řekla, že by jeho žádost uvítala. Celá první třída na palubě letadla mohla jen stěží pojmout jeho štěstí. Čekala, že okamžitě poklekne na koleno.

Neudělal to.

Když přijeli do Bostonu, čekala, že ji vezme koupit jejich snubní prstýnky.

Nic takového neměl v plánu.

Ve skutečnosti, jak ubíhalo září, přemýšlela, jestli se ji Gabriel vůbec někdy chystá požádat o ruku. Možná to byl ten případ, kdy pouze předpokládal, že jsou zasnoubení, a měl v úmyslu vybrat prstýnky až později.

Gabriel ji varoval, že doktorské studium na Harvardu je výzva a že profesoři jsou velmi nároční. Vlastně několikrát opakovaně poznamenal, že průměrný člen zdejšího profesorského sboru, který učí v jejím programu, je mnohem větší osel a mnohem domýšlivější, než kdy byl on. (Julii napadlo, jestli je taková astronomická hladina oslovství vů-

bec lidsky možná.)

Nicméně ani jeho varování ji nemohlo dostatečně připravit na to množství práce, které po ní bylo denně vyžadováno. Trávila dlouhé hodiny na seminářích a také v knihovně, aby zvládla domácí přípravu a doplnila si četbu ze svých vyučovacích hodin. Pravidelně se setkávala s profesorkou Marinelliovou a zjistila, že si mezi sebou vytvořily profesionální, ale příjemný vztah. A neúnavně pracovala na své italštině a dalších jazycích, aby se připravila na zkoušky způsobilosti.

Gabriel ji samozřejmě povzbuzoval a dělal, co uměl, aby na ni netlačil ohledně času, stráveného s ním. Byl zaneprázdněn svou novou pozicí a okamžitě převzal dohled nad třemi novými doktorandy. Paula přenechal Katherine a jejímu schopnému vedení. Ale profesoři mají přeci jen více volného času než doktorandi, a tak Gabriel trávil mnoho svých večerů a víkendů o samotě.

Začal pracovat jako dobrovolný vychovatel v Italském dětském domově v Jamaica Plain. Přes poněkud omezený úspěch se pod jeho vedením u malé skupinky teenagerů rozvinul živý zájem o italské umění a kulturu. Profesor jim slíbil, že pokud absolvují střední školu s přijatelným hodnocením, pošle je do Itálie.

I když se snažil udržovat v jednom kole, každý jeho den skončil tak, jak začal; byl sám ve svém nyní zrenovovaném domě a tesknil po Julianne.

Vážně uvažoval, že si koupí psa. Nebo fretku.

Přes svou celkovou zaneprázdněnost studiem, což bylo vítané rozptýlení, Juliina frustrace nijak nepolevila. Jejich odloučení bylo nepřirozené, nepříjemné a chladné; a ona umírala touhou ho zlomit

a znovu se s ním stát jedním tělem a duší. Skutečnost, že to nemohla udělat, ji činila neskutečně smutnou. A ani všechny romantické aktivity, pokud byly prosté pohlavního styku, nemohly tuto osamělost vymazat. Už prostě až příliš mnohokrát ležela ve své obyčejné posteli o samotě a poslouchala uklidňující hudbu.

Sexuální touhy mohou být uspokojeny mnoha způsoby, ale ona prahla po pozornosti, kterou jí věnoval, když se spolu milovali, po způsobu, jakým ji zahrnoval vytrvalou oddaností, jako kdyby nebyl na světě nikdo a nic jiného. Žíznila po pocitu, jaký měla, když se dotýkal jejího nahého těla. Protože v těch chvílích se cítila krásná a žádoucí, a to navzdory své vrozené stydlivosti a nejistotě ze svého vlastního těla. Toužila po chvílích, následujících po sexu, kdy byli oba uspokojení a uvolnění, kdy jí Gabriel šeptal do ucha nádherná slůvka a oni prostě jen byli jeden druhému v náručí.

Dny ubíhaly a Julia si nebyla jistá, jak dlouho ještě vydrží jejich odloučení snášet, aniž by upadla do deprese.

Jednoho dne na konci září Julia otevřela dveře Range Rovera a mlčky vklouzla na sedadlo spolujezdce. Zapnula si pás a zahleděla se z okna.

„Miláčku?“ Gabriel zvedl ruku, aby jí odhrnul vlasy z tváře. Ztuhla.

Odtáhl ruku. „Co se děje? Stalo se něco?“

„Sharon,“ zamumlala.

Gabriel se natáhl, aby jí jemně otočil bradu svým směrem. Tvář měla opuchlou a pomačkanou, pleť samou skvrnu. Určitě nějakou dobu plakala.

„Pojď sem.“ Rozepnul jí pás a přitáhl si ji přes středovou konzoli na klín, což nebyl nijak snadný úkol. „Řekni mi, co se stalo.“

„Doktorka Waltersová vytáhla všechny ty věci o mé matce. Nechtěla jsem o tom mluvit, ale ona řekla, že by nedělala svou práci dobře, kdyby mě nechala potlačovat všechno, co se stalo v Saint Louis. Vydržela jsem tolik, kolik jsem snesla, a pak jsem vypadla.“

Gabriel se ušklíbl. Doktor Townsend činil podobné poznámky o jeho vlastní matce, ale zdálo se, že on se od toho svého výletu do Itálie k tomu, aby se smířil se svou minulostí, přiblížil více. A taky zřejmě hodně pomohla i jeho pokračující přítomnost na setkáních Anonymních narkomanů.

„To je mi líto,“ řekl soucitně a políbil ji na temeno hlavy. „Ale nezaměřila se na tvůj vztah s matkou už Nicole?“

„Krátce. Většinou jsme diskutovaly o tobě.“

Gabriel sebou trhl. Vždycky cítil vinu za bolest, kterou jí způsobil, ale skutečnost, že na seznamu Juliiných priorit k řešení sesadil Sharon z prvního místa, ho donutila se stáhnout.

„Je tu něco, co bych mohl udělat, abych ti pomohl?“

Julia se nevesele zasmála a utřela si slzy. „Najdi mi jinou terapeutku.“

„To bych ti nepomohl. Každý terapeut, který by za něco stál, by trval na tom, abys řešila to, co se stalo s tvou matkou. A jejími milenci.“ Julia začala protestovat, ale Gabriel ji přerušil. „Chápu, co proží-

váš. I když nás naše matky zneužívaly každá jinak, rozumím ti.“

Otřela si nos kapesníkem.

„Jsem tady, abych tě vyslechl, kdykoliv o tom budeš chtít mluvit. Ale abys byla v pořádku, musíš se vyrovnat se svou minulostí. Udělám všechno, co můžu, abych ti pomohl, ale něco můžeš udělat jen ty sama – pro sebe a pro nás.“ Věnoval jí soucitný pohled. „Uvědomuješ si to, že ano? Že ten ozdravný proces nepomáhá jen tobě, ale i nám?“ Neochotně přikývla. „Myslela jsem si, že všechny ty pocity úzkosti jsou už za námi. Myslela jsem si, že po všem, čím jsme si prošli, už budeme navěky šťastní.“

Gabriel se snažil potlačit uchechtnutí. A selhal.

„Co? Ty nevěříš na šťastně až navěky?“

Usmál se na ni a poklepal jí prstem na nos. „Ne, já nevěřím na pocity úzkosti.“

„Proč ne?“

„Protože nejsem existencialista. Jsem vyznavač Danta.“

Nakrčila nos. „Velmi vtipné, profesore. S příjmením Emerson

bych si myslela, že budete transcendentalista.“

„To těžko.“ Něžně ji políbil na svraštělé čelo. „Já existuji, abych ti přinášel potěšení.

Budeme šťastní, Julianne, ale copak nevidíš, že abychom dosáhli štěstí, musíš se vypořádat s bolestí z minulosti?“

Ošila se, ale neodpověděla.

„Myslel jsem na to, že bych navštívil Maiin hrob.“ Odkašlal si.

„Rád bych tě vzal s sebou.“ Hlas mu zakolísal a zněl sotva hlasitěji než šepot. „Chtěl bych, abys ho viděla. Tedy, jestli ti to nebude připadat morbidní.“

„Bude to pro mě čest. Samozřejmě že pojedu s tebou.“

„Děkuju.“ Přitiskl jí rty na čelo.

„Gabrieli?“

„Ano?“

„Neřekla jsem ti všechno, co se stalo se Sharon. Nebo se Simonem.“

Gabriel si promnul oči. „Taky jsem ti o své minulosti neřekl všechno.“

„Vadí ti to? To, že nejsme navzájem úplně otevření?“

„Ne. Jsem ochoten vyslechnout si cokoliv, co mi chceš říct. Ale abych řekl pravdu, v mém životě byly věci, o kterých diskutovat nechci. Takže chápu, že se mi zdráháš úplně odhalit svou minulost.“ Upřeně se jí zadíval do očí. „Důležité je, že ty události s někým řešíš. Jsem si jistý, že mluvit o těch věcech s doktorkou Waltersovou bude dobré.“

Znovu ji políbil, přitiskl si ji k sobě a přemýšlel o tom, jak daleko došli na svých osobních cestách a jak daleko ještě budou muset jít.

51. kapitola

V říjnu Gabriel přesvědčil Julii, aby jeli na víkend do jeho domu v Selinsgrove a sešli se tam se svými příbuznými. Rachel a Aaron trvali na tom, že obstarají všechno vaření, zatímco Tammyin chlapeček Quinn bavil každého včetně Toma svými úsměvy.

„Jak ti svědčí manželský život?“ zeptal se Gabriel Aarona, zatímco vyndával suroviny na salát.

„Opravdu dobře. Měl bys to taky někdy zkusit.“ Aaron mrkl na Julii a zhluboka se napil své Corony.

„To je nápad,“ usmál se samolibě Gabriel a vrátil se ke svému salátu.

„Přestaň s těmi kecy, Gabrieli. Kdy se chystáš navléknout tady té holce prsten?“ rozezněl se od trouby kuchyní Rachelin hlas.

„Jeden už má.“

Rachel nechala své kyjevské kuře bez dozoru a hnala se přes kuchyň prozkoumat Juliinu levou ruku.

„Ten se nepočítá,“ ukázala na její palec, na kterém měla Gabrielův platinový kroužek.

Obě si vyměnily pohled a zavrtěly hlavami.

Gabriel si všiml, jak Julii povadla tvář, a bleskově opustil svůj salát (který byl okázale plný ovoce i ořechů), aby ji mohl obejmout.

„Věř mi,“ zašeptal tak tiše, že to nikdo jiný nemohl slyšet. Šeptem přitakala a on ji pevně sevřel a políbil.

„Zarezervujte si pokoj,“ uchechtl se Aaron.

„No, už jeden máme,“ mrknul po něm Gabriel.

„Vlastně máme dva,“ povzdechla si Julia rezignovaně.

Když se posadili k večeři, Richard je požádal, aby si všichni před jeho požehnáním podali ruce. Poděkoval Bohu za svou rodinu, za Tammy, Quinna a Julii, za svého nového zetě a za přátelství Mitchellových. Poděkoval Bohu za svou manželku a její památku a poukázal na to, že semínka, zasetá v jejích dětech, jejím manželovi a jejích přátelích, nesou ovoce. A když řekl „Amen“, všichni si utírali oči a usmívali se, vděčnější, než by dokázali vyjádřit, za to, že je jejich rodina znovu pohromadě a silnější než předtím.

52. kapitola

Po večeři Tammy a Scott sklízeli ze stolu, zatímco Rachel a Aaron si procvičovali s Quinnem své rodičovské dovednosti. Na zadní verandě Richard s Tomem kouřili doutníky, popíjeli skotskou a sledovali starého pana Bancrofta, jak vynáší nějaké věci z garáže do lesa. Richard věnoval Tomovi vědoucí pohled a oba muži si přiťukli sklenicemi.

Uvnitř domu vzal Gabriel Julii za ruku a vedl ji po schodech nahoru. „Vezmi si něco teplého,“ řekl, když ji doprovodil k pokoji.

„Chci tě vzít na procházku.“

„Není taková zima,“ poznamenala, když si oblékla jeden z Gabrielových starých propínacích svetrů.

Zbavil svůj šatník podobných kousků hned poté, co ho Julia upozornila, že mu dodávají poněkud dědečkovský vzhled.

(Nebo vzhled hosta z pořadu A léta běží…)

Když si tohle vyslechl, byl Gabriel celý žhavý darovat své svetry Armádě spásy, s výjimkou jednoho či dvou, které Julia zachránila.

„Nechci, abys nastydla,“ protestoval a hravě ji za svetr zatahal.

„Budeš mě muset zahřát,“ opáčila a mrkla na něj.

Když jí omotal kolem krku šálu z Magdalen College, doprovodil ji Gabriel po schodech dolů, skrz kuchyň a ven.

„Jdete se projít, Emersone?“ překvapil je Tomův hlas.

„S vaším dovolením, pane Mitchelli.“

Tom si přes kapsu kabátu poklepal na svůj švýcarský armádní nůž.

„Jestli ji rozpláčeš, vykuchám tě jako rybu.“

„Dobře se o ni postarám, slibuji. A jestli ji rozpláču, osuším jí slzy.“ Tom si odfrkl a zamumlal si něco pod nos.

Julia zvědavě těkala očima mezi Gabrielem a Tomem. „O co tu jde?“

„Gabriel tě bere s mým požehnáním na procházku.“ V hlase jejího otce byla patrná jen lehká mrzutost.

„A s mým,“ ozval se Richard, v šedých očích živé pobavení.

„Vy dva musíte nechat té skotské,“ zavrtěla Julia nad oběma muži hlavou, když ji Gabriel táhl mezi husté, silné stromy.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se, zatímco se ruku v ruce plahočili směrem k pozůstatkům starého sadu.

„Uvidíš.“ Gabriel ji políbil na temeno hlavy a zrychlil tempo. Když se nadechl její vůně, usmál se. „Voníš po vanilce.“

„Už se mi z levandule dělá špatně.“

„To mně taky.“

Během několika minut došli k okraji sadu. Navzdory tomu, že tu stromy rostly velmi hustě, Julia viděla, že mezi větvemi prosvítá nějaká záře.

„Co se tu děje?“

„Pojď a podívej se.“ Zavedl ji mezi stromy.

Některé větve nad jejich hlavami zdobila malá bílá světýlka a po zemi byly rozeseté lampiony, v nichž se mihotalo světlo bezpečných svíček. Uprostřed jemného svitu, který vrhal teplou záři na strohé, holé stromy a povadlou trávu, stál bílý stan. Uvnitř byla lavička s rozprostřenou povědomě vypadající dekou, doplněnou polštáři.

„Ach, Gabrieli,“ zašeptala.

Odvedl ji do stanu a pobídl ji, aby se posadila.

„Nemusel ses s tím tolik namáhat. Byla bych spokojená i s tou starou dekou na zemi. Tak, jak jsme ji použili už dříve.“

„Rád tě rozmazluji.“ Jeho oči zachytily její pohled a ona z té vroucné naléhavosti, zářící z jejich modrých hlubin, ztratila dech. „Dáš si něco k pití?“

Odtáhl se a přešel k nízkému stolku, na kterém stál kbelík na šampaňské a dvě štíhlé sklenky. Přikývla a pozorovala ho, jak zkušeně otvírá láhev a plní obě sklenice. Vrátil se k jejímu boku. „Můžeme si připít?“

„Samozřejmě.“ Podívala se na alkohol v jeho ruce. „Mohli bychom pít něco jiného.“

„Pro mě jen doušek. Na Julianne, mou milovanou,“ pozvedl skleničku.

„Myslím, že bychom si měli připít na nás.“

„To taky. Na nás.“ Usmál se a jeden druhému připili, než usrkli šampaňského.

„Jak jsi to všechno dokázal? Muselo to zabrat hodiny.“ Julia se rozhlédla po té podívané kolem nich.

„Když jsem pryč, stará se mi o dům a pozemky starý pan Bancroft. Požádal jsem ho, aby to všechno nachystal, zatímco jsme večeřeli. Můžu?“ Sáhl do misky jahod, vybral tu největší a nejzralejší a nabídl jí.

Gabriel zvedl rudý plod k Juliiným rtům a široce se usmál, když si půlku vzala do úst, než skousla. „Zjistíš, že to doplňuje chuť šampaňského.“

Julia se zasmála a trochu šťávy z ovoce jí vyteklo z úst. Pohnula se, aby si ji setřela, ale Gabrielovy prsty byly rychlejší. Pomalu jí přejel po rtech, zachytil šťávu, strčil si prsty do úst a olízl si je.

„Vynikající,“ zamumlal.

Když ten rituál zopakoval, Julii se začala podivně točit hlava. Gabrielova smyslnost, i když krocená, byla krajně závratná zkušenost.

Natáhla se, aby mu tu jeho laskavost oplatila, a byla ohromená, když poté, co polkl, vtáhl jeden její prst do úst, zavířil kolem něj jazykem a pak ho začal sát.

„Sladké jako med,“ přemítal hrdelním a ztěžklým hlasem.

Posadil se vedle ní na lavičku, položil kolem ní ruku a jedním prstem obkreslil její třesoucí se dolní ret.

„Máš nějakou představu, co mi děláš? Ruměnec ve tváři, horko z tvé pokožky, tep tvého srdce…“ Zavrtěl hlavou. „To se nedá slovy vyjádřit.“

Julia si rozepnula svetr a přitiskla si jeho dlaň naplocho ke hrudi.

„Cítíš, jak mi bije srdce? To mi děláš ty, Gabrieli.“

Sklopil pohled na místo, kde měl položenou dlaň. „Mám v úmyslu vyvolávat tuhle reakci po zbytek svého života.“

Zajal její rty svými v ohnivém polibku, než odtáhl dlaň, aby ji položil těsně nad její tvář. „Přivedl jsem tě sem, protože tady to všechno začalo. Tu noc jsi změnila můj život. Nikdy ti nebudu schopen dost poděkovat.“

„Tvoje láska jako dík stačí.“ Sladce ji políbil.

„Odkud ta hudba jde?“ Julia se rozhlédla po stereo systému, ale žádný nenašla.

„Pan Bancroft provedl jistá opatření, abychom měli hudbu.“

„Je to nádherné.“

„Ani z poloviny tak nádherné jako ty. To ty jsi mi do života vnesla krásu, v okamžiku, kdy jsem tě potkal.“ Gabriel ji sevřel pevněji v objetí. „Pořád nemůžu uvěřit, že tě po všech těch letech držím v náručí a že mě miluješ.“

„Vždycky jsem tě milovala, Gabrieli. Dokonce i když jsi mě nepoznával.“ Julia položila hlavu na jeho srdce a on si beze slov pobrukoval s hudbou.

Když píseň skončila a začala jiná, Gabriel jí zamumlal do kůže:

„Mám pro tebe dárek.“

„Prostě mě polib.“

„Zasypu tě polibky, jakmile mě necháš předat ti ten dárek.“ Vytáhl něco ze svého saka a podal jí to. Bylo to oznámení, napsané v italštině na velmi drahém papíru.

„Co to je?“ vzhlédla k němu.

„Přečti si to,“ naléhal a oči mu zářily.

Oznámení bylo z galerie Uffizi ve Florencii a ohlašovalo otevření exkluzivní výstavy mimořádné sbírky Botticelliho ilustrací Danto-

vy Božské komedie, z nichž některé ještě nikdy nebyly prezentovány na veřejnosti. V lístku se dále pravilo, že ta výstava byla galerii Uffizi zapůjčena profesorem Gabrielem Emersonem jako dar pro jeho fidanzata, slečnu Julianne Mitchellovou.

Překvapeně na něj zírala. „Gabrieli, tvoje ilustrace. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Moje štěstí mě dělá velkorysým.“

„Ale co právní otázky? A to, jak jsi je koupil?“

„Můj právník najal tým odborníků, aby vysledovali jejich původ, který se ztrácí někde v pozdním devatenáctém století. Potom už nikdo neví, komu patřily. A protože byly vždycky součástí soukromých sbírek, vlastním je legálně a podle práva. Teď se o ně chci podělit.“

„To je skvělé.“ Julia se začervenala a zadívala se do země. „Ale moje jméno by s výstavou být spojováno nemělo. Ty ilustrace jsou tvoje.“

„Dělím se o ně jedině díky tobě.“

Julia natáhla ruku a dotkla se jeho čelisti. „Děkuji ti. To, co děláš, je velmi štědré. Vždycky jsem si myslela, že by ty obrázky měly být dostupné lidem, aby je mohli vidět a obdivovat je.“

„Tys‘ mě naučila nebýt sobecký.“

Pohnula se, aby ho políbila, a dychtivě ochutnávala jeho ústa. „Ty jsi mě naučil přijímat dary.“

„Pak jsme vyrovnáni.“ Odkašlal si a odhrnul jí pramen vlasů z obličeje. „Doprovodíš mě na tu výstavu? Naplánujeme si to na léto. Dottore Vitali by pro nás rád uspořádal recepci, podobnou té, kterou zařídil loni pro mou přednášku.

„Ovšemže ano.“

„To je dobře. Možná že si pak budeme moci najít v muzeu soukromý kout, abychom mohli…“

„Nic by se mi nelíbilo víc, profesore.“ Mrkla na něj. Gabriel si mimoděk prstem popotáhl límeček.

„Chtěla bys, abychom se příští léto ve Florencii vzali? Mohli bychom tam mít během návštěvy té výstavy svatbu.“

„Ne.“

Očima provrtával zem a po obličeji se mu šířilo zklamání.

„Příští léto je moc pozdě. Co takhle příští měsíc?“

Gabrielovy oči vyletěly k jejím. „Vzal bych si tě zítra, kdybych mohl. Ale jsi si jistá? To ti nenechá moc času na plánování svatby.“

„Chci, abychom měli malou svatbu. Jsem unavená životem o samotě. Chci být s tebou.“ Přejela mu rty po uchu. „A není to jen proto, že chci, abys mi zahříval postel.“

Gabrielovi uniklo z hrudi zavrčení a pevně ji políbil. Povzdechla si do jeho úst a oba se roztouženě objímali, než se odtáhl.

„A co tvoje studium?“

„Spousta postgraduálních studentek jsou vdané ženy. Dokonce i kdybych tě viděla jen v noci v posteli, bude to víc, než tě vídám teď. Prosím, nenech mě čekat.“

Pohladil ji po tváři hřbetem ruky. „Jako kdyby to čekání nezabíjelo stejně tak i mě. Kde by ses chtěla vdávat?“

„V Assisi. Je to pro mě důležité místo a vím, že je důležité i pro tebe.“

„Pak tedy Assisi, a to co nejdříve. Líbánky necháš na mně?“ Svůdně zvedl obočí. „Nebo je nějaké místo, kam bys obzvláště ráda jela? Paříž? Benátky? Belize?“

„Všude to bude nádherné, pokud budu s tebou.“

Pevně ji stiskl. „Bůh ti za to žehnej. Pak to naplánuji jako překvapení.“

Znovu ho políbila a během několika okamžiků cítila, jak se kolem ní točí svět. Všechno jako by se rozplynulo a ona mu ochabla v náručí.

„Mám ještě něco, co ti chci ukázat,“ promluvil nakonec a odtrhl od ní rty.

Chytil ji za ruku a odvedl ji ke staré jabloni, která stála na okraji mýtiny.

Otočil se k ní, oči plné citu. „Poprvé, když jsme se potkali, jsem utrhl jablko z tohohle stromu.“

„Vzpomínám si.“

„To jablko představovalo to, jaký v tu dobu můj život byl – zvířecí, sobecký, násilný a hříšný.“

Julia sledovala, jak klesl na jedno koleno a vytáhl z kapsy zlaté jablko.

„Toto jablko představuje to, jakým jsem se stal – plným naděje.

A lásky.“

Podívala se na jablko, a pak očima vyhledala ty jeho.

„Už tě někdy muž žádal o ruku?“ Zavrtěla hlavou a zakryla si ústa rukou.

„Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“

Otevřel jablko jako kouzelnou skříňku a Julie spatřila jiskřivý diamant, uhnízděný v záhybech rudého sametu.

„Chci být tvůj první a tvůj poslední. Miluju tě, Julianne. Nabízím ti své srdce a svůj život.

Vezmi si mě. Buď mou ženou, mým přítelem, mojí milenkou a mým průvodcem. Buď má posvátná Beatrice a má zbožňovaná Julianne.“ Hlas mu mírně zakolísal. „Řekni, že budeš moje. Navždy.“

„Ano,“ podařilo se Julii říct dřív, než jí vytryskly slzy.

Gabriel vytáhl prsten z jablka a opatrně jí ho navlékl na prst, než jí polaskal ruku svými rty.

„Vybral jsem ten prsten už dávno, když jsem kupoval ty snubní prsteny. Ale dá se vrátit.“ Hlas mu posmutněl. „Vím, že si možná budeš chtít vybrat prstýnky sama.“

Julia zkoumala dvou a půl karátový čtvercový diamant zasazený v platině. Prsten byl staromódní, s menšími korálkovými brilianty, obklopujícími centrální kámen, a zmenšujícími se postranními kameny, které zdobily obroučku. Ačkoliv byl mnohem větší a zdobnější, než se jí kdy snilo, byl dokonalý, protože ho pro ni vybral on.

„Rozhodla jsem se pro tenhle,“ řekla. Postavil se a ona mu vlétla do náruče.

„Vždycky jsem tě chtěla. Už od chvíle, kdy jsem poprvé viděla tvoji fotografii,“ řekla a slzy štěstí jí stékaly na jeho hrudník. „Chtěla jsem tě dokonce ještě dřív, než jsem tě poznala.“

„Chtěl jsem tě, když jsem ještě ani neznal tvoje jméno – jen tvou dobrotu. A teď si udržím svou Beatrice navždy.“

53. kapitola

O pár dní později obdržel Paul od Julie e-mail, ve kterém mu oznamovala své zasnoubení. Udělalo se mu z něj špatně. Číst její slova znovu a znovu jeho situaci nijak nezlepšilo. Ani trochu. Ale stejně to dělal, jestli ne proto, aby se mučil, pak proto, aby se mu její nové postavení nesmazatelně vtisklo do mysli.

Milý Paule,

doufám, že Tě tento e-mail zastihne v pořádku. Je mi líto, že mi trvalo tak dlouho odpovědět na Tvou poslední zprávu. Škola mě pěkně válcuje a cítím, že jsem ve všem hrozně pozadu. Ale miluju to. (Mimochodem, děkuji, že jsi mi doporučil ty knížky od Rosse Kinga. V poslední době nemám moc času na čtení, ale chystám se začít s Brunelleschiho dómem.) Jedním z důvodů, proč nemám moc času na čtení, je to, že jsem zasnoubená. Gabriel mě požádal o ruku a já řekla ano. Doufali jsme, že svatba bude co nejdřív, ale bylo nemožné si pronajmout baziliku v Assisi před dvacátým prvním lednem. Gabriel má s františkány osobní vazby, což je jediný důvod, proč jsme byli schopni baziliku rezervovat v tak krátké lhůtě.

Jsem velmi šťastná. Prosím, buď šťastný, kvůli mně.

Posílám pozvánku do Tvého bytu v Torontu. Pozvali jsme také Katherine Pictonovou.

Pochopím, pokud se nebudeš moci nebo nebudeš chtít zúčastnit, ale bylo pro mě důležité pozvat lidi, na nichž mi záleží. Gabriel pronajal pro svatební hosty dům v Umbrii, aby mohli zůstat před i po svatbě. Ty bys byl ten nejvítanější z nich. Vím, že i můj otec by byl rád, kdyby Tě znovu viděl.

Nebyl jsi pro mě nic menšího než dobrý přítel a já doufám, že Ti tu Tvou laskavost budu moci jednoho dne oplatit.

S láskou, Julia

P.S.: Gabriel nechtěl, abych se o tom zmiňovala, ale to on přesvědčil Katherine Pictonovou, aby převzala vedení Tvé dizertace. Žádala jsem ji o to, ale odmítla. Určitě není tak špatný, jak sis myslel, ne?

Paulova vděčnost za Gabrielovu velkorysost nevymazala tu náhlou ostrou bolest, kterou pocítil, když si uvědomil, že právě Julii ztratil. Opět.

Ano, už ji ztratil jednou, ale před Gabrielovým návratem tu zůstávala možnost, že si to Julia rozmyslí, třebaže byla ta možnost velmi vzdálená. A vědomí, že se Julia chystá vdát za něj, pálilo jaksi mnohem víc, než kdyby si brala, řekněme, nějakého jiného zmetka jménem Gabriel. Třeba Gabriela-instalatéra nebo Gabriela-elektrikáře.

Krátce poté, co poslala Paulovi e-mail, dostala Julia do své poštovní schránky v Harvardu balíček. Když spatřila, že má razítko z Essexu z Vermontu, netrpělivě jej otevřela.

Paul jí poslal limitovanou edici výtisku Králíčka Sameťáčka. Napsal jí na předsádku krátké věnování, které ji zatahalo za srdce, a přiložil dopis.

Milá Julie,

Tvoje zpráva mě překvapila. Blahopřeji.

Díky za pozvání, ale nebudu se moci zúčastnit. Můj otec měl před pár dny infarkt a je v nemocnici. Musím pomáhat na farmě. (Mimochodem, máma tě pozdravuje. Chystá Ti něco jako svatební dar. Kam Ti to má poslat? Předpokládám, že už nebudeš bydlet v kampusu, když budeš vdaná.)

Od prvního okamžiku, kdy jsem Tě potkal, jsem chtěl, abys byla šťastná. Abys byla sebejistější. Abys měla dobrý život. Všechny tyhle věci si zasloužíš a já bych byl nerad, kdybych viděl, jak je zahazuješ.

Nebyl bych Tvůj přítel, kdybych se tě nezeptal, jestli je Emerson tím, koho opravdu chceš. Neměla by ses spokojit s ničím menším než s tím nejlepším. A pokud o něm máš jakékoliv pochybnosti, neměla by sis ho brát.

Přísahám, že se nesnažím být kretén.

S pozdravem,

Paul.

Julia se smutkem poskládala Paulův dopis a vložila ho zpátky do knihy.

54. kapitola

Navzdory tomu, že Tom dal Julii a Gabrielovi své požehnání (ačkoliv neochotně), následoval spor, když šťastný pár oznámil místo konání své svatby.

Zatímco Clarkovi byli velmi rádi, že budou moci v zimě strávit týden v Itálii, Tom, který nikdy nevytáhl paty ze Severní Ameriky, už mohl být sotva méně nadšený. Jako otec nevěsty měl v úmyslu své jediné dceři svatbu zaplatit, dokonce i kdyby měl dát do zástavy svůj nový dům, aby na to měl. Ale Julia nechtěla ani slyšet, že by měl udělat něco takového.

Ačkoli svatba měla být malá, odhadované náklady byly dostatečně vysoké, aby Toma zruinovaly, kdyby měl zaplatit všechno. Gabriel byl k Tomově velké mrzutosti více než ochotný všechny výlohy uhradit. Pro Gabriela bylo však mnohem důležitější, aby měla Julia den svých snů, než aby uchlácholil jejího otce. Julia se snažila urovnat konflikt mezi těmi dvěma poukazováním na to, že pořád zbývají věci, za které její otec zaplatit může, jako její svatební šaty a květiny.

Na konci listopadu šla v Bostonu po Newbury Street, když ty šaty

spatřila ve výloze elegantního butiku. Byly ze slonovinové hedvábné

organzy s výstřihem do véčka a úzkými rukávy, které seděly nízko na ramenou. Zatímco živůtek byl pokrytý krajkou, sukně byla nadýchaná a vrstvená jako oblak.

Bez dalšího přemýšlení vešla do obchodu a požádala, zda by si je mohla vyzkoušet. Prodavač jí složil poklonu a řekl, že toalety Monique Lhuillierové jsou velmi oblíbené a žádané.

Julia jméno návrhářky neznala a nepodívala se na cenovku, protože tam žádná nebyla. Když se postavila před zrcadla v šatně, věděla to. Tohle byly její šaty. Byly klasicky krásné a lichotily odstínu její pokožky i tvaru těla. A Gabriel bude zbožňovat skutečnost, že horní část jejích zad bude odhalená. Vkusně, samozřejmě.

Poslala iPhonem svoji fotografii v šatech Tomovi a zeptala se ho, co si o nich myslí. Hned jí zavolal a řekl jí, že ještě nikdy neviděl tak nádhernou nevěstu, jako je ona.

Tom ji požádal, aby mu dala k telefonu prodavače z butiku, a aniž by se Julia dozvěděla o jejich značné ceně, zařídil jejich koupi. Vědomí, že byl své jediné dceři schopný koupit šaty jejích snů, mu umožnilo smířit se s faktem, že Gabriel zaplatí většinu zbývajících svatebních výloh.

Po rozloučení s Tomem strávila Julia několik hodin nakupováním zbytku svatebního ošacení. Mimo jiné si vybrala závoj, dlouhý skoro po kotníky, saténové lodičky na jehlových podpatcích, ve kterých dokázala úspěšně chodit, a dlouhou bílou sametovou pelerínu s kapucí, která by ji i šaty ochránila před lednovým počasím v Assisi. Pak se vydala domů.

Dva týdny před svatbou zavolal Julii Tom, aby jí položil důležitou otázku. „Vím, že pozvánky už byly rozeslány, ale našlo by se místo ještě pro jednu osobu?“

Julia byla překvapená.

„Jistě. Objevila se nějaká dlouho ztracená sestřenice, o které jsem nevěděla?“

„Ne tak docela,“ ohradil se Tom.

„Tak kdo?“

Velmi zhluboka se nadechl a zadržel dech.

„Tati, ven s tím. Koho si chceš přivést?“ Julia zavřela oči a v duchu prosila bohy dcer, jejichž otcové jsou nezadaní, aby zasáhli v její prospěch a udrželi Deb Lundyovou od účasti na její svatbě, nebo hůř

– od návratu zpátky k jejímu otci.

„Ehm, Diane.“

Julia otevřela oči. „Kterou Diane?“

„Diane Stewartovou.“

„Diane z restaurace Kinfolks?“

„Přesně tak.“ Tomova strohá odpověď Julii okamžitě napověděla více, než si uvědomil.

V šoku jí spadla brada.

„Jules? Jsi tam ještě?“

„Jo, jsem tady. Ehm, jistě, přidám ji na seznam hostů. Ech, je Diane – tvoje zvláštní přítelkyně?“

Tom na chvíli upadl do mlčení. „Dalo by se to tak říct.“

„Och,“ řekla Julie.

Tom rychle ukončil rozhovor a Julia položila mobil a přemýšlela, která denní nabídka uspíšila otcovu novou romanci.

Rozhodně ne sekaná, pomyslela si.

55. kapitola

Dvacátého prvního ledna Tom netrpělivě přecházel u vchodu do baziliky v Assisi. Byl nervózní. A skutečnost, že Julia a její družičky měly zpoždění, věcem moc nepomáhala. Popotahoval se za motýlka a čekal. Pak vchodem vplula vidina v bílém sametu přehozeném přes organzu jako zářivý oblak.

Ztratil řeč.

„Tati,“ vydechla Julia, usmívala se vzrušením a kráčela k němu.

Tammy a Rachel jí pomohly zbavit se pláště, upravily jí vrstvy sukně a rozložily vlečku, která splývala za ní.

Pak Christina, svatební aranžérka, která postávala poblíž, podala Rachel a Tammy jejich kytice svázané z kosatců a bílých růží, které byly navržené tak, aby ladily s jejich kosatcově modrými šaty.

„Vypadáš hezky,“ zamumlal Tom a vtiskl Julii přes dlouhý bílý závoj nesmělý polibek na tvář.

„Děkuji.“ Začervenala se a zadívala se na svou kytici, čítající dva tucty bílých růží a několik snítek cesmíny.

„Mohly byste nám dát minutku?“ požádal ostatní.

„Samozřejmě.“ Christina odvedla Tammy a Rachel, aby se postavily ke vchodu do svatyně, a dala znamení varhaníkovi, že obřad co nevidět začne.

Tom se na Julii nervózně usmál. „Líbí se mi tvůj náhrdelník,“ řekl. Juliiny ruce zalétly k perlám, které jí visely kolem krku. „Ty byly Graceiny.“ Dotkla se i diamantů ve svých uších, ale rozhodla se mu

neodhalit, odkud je má.

„Zajímalo by mě, co by si myslela o tom, že si bereš jejího syna.“

„Ráda bych věřila, že by byla šťastná. A že se na nás dolů dívá a usmívá se.“

Tom přikývl a znovu strčil ruce do kapes svého smokingu. „Jsem rád, že jsi mě požádala, abych tě doprovodil uličkou.“

Julia se zatvářila zmateně. „Nechtěla bych se vdávat bez tebe, tati.“ Odkašlal si a nemotorně přešlápl ve vypůjčených botách. „Měl jsem si tě nechat, když jsem tě poprvé vzal od Sharon. Nikdy jsem tě

neměl posílat zpátky.“ Hlas se mu zlomil.

„Tati,“ zašeptala a slzy jí přetekly.

Natáhl se, objal ji a snažil se, aby jí svým objetím ukázal, co nedokázal říci slovy.

„Už dávno jsem ti odpustila. Nemáme vůbec zapotřebí o tom znovu mluvit.“ Odmlčela se a podívala se na něj. „Jsem ráda, že jsi tady. A jsem ráda, že jsi můj táta.“

„Jules.“ Tom si přidušeně odkašlal a pak ji s úsměvem pustil. „Ty jsi tak hodná holka.“

Otočil se, aby mohl nahlédnout do dlouhé uličky vedoucí k oltáři, kde stál Gabriel se svým bratrem a švagrem. Každý z mužů byl ob-

lečený v černém smokingu od Armaniho a v naškrobené bílé košili. Nicméně Scott a Aaron se vzdali Gabrielovy volby vzít si motýlka ve prospěch běžných kravat, protože motýlek, jak řekl Scott, je ‚pro starce, mladé republikány nebo profesory‘.“

„Jsi si tím jistá?“ zeptal se Tom. „Jestli máš jakékoliv pochybnosti, zavolám taxík a hned teď tě vezmu domů.“

Julia mu stiskla ruku. „Nemám nejmenší pochyby. Gabriel možná není dokonalý, ale je dokonalý pro mě. Patříme k sobě.“

„Řekl jsem mu, že očekávám, že se o mou malou holčičku postará. A že jestli není připravený to udělat, máme problém. Řekl, že kdyby se k tobě choval jako k něčemu horšímu než k pokladu, kterým jsi, tak mám přijít i se svou brokovnicí.“ Tom se usmál. „Odpověděl jsem, že mi to vyhovuje.

Jsi připravená?“

Julia se zhluboka nadechla. „Ano.“

„Tak jdeme na to.“ Nabídl Julii rámě a pak kývli na družičky, aby vykročily k obřadu za zvuků „Lovecké kantáty“ od J. S. Bacha.

Když Julia vstoupila s Tomem do baziliky na melodii „Ježíš je mi vždy útěchou“, Gabrielovy oči vyhledaly její a na jeho tváři se rozlil široký úsměv. Do dveří nakouklo lednové slunce, zezadu ozářilo nevěstu a vytvořilo kolem její hlavy pod závojem iluzi svatozáře.

Gabriel se nedokázal přestat usmívat. Usmíval se po celou dobu mše a také během svého slibu, že bude uctívat svou manželku. To celé za zpěvu skladeb z Bachova „Spáči, vstávejte“ a Mozartova „Exsultate, jubilate“ zpívané sólovým sopránem.

Po obřadu vzal do třesoucích se prstů Juliin závoj a opatrně ho zvedl. Přejel jí palci pod víčky, otřel šťastné slzy, které jí vytryskly, a políbil ji. Polibek byl něžný a cudný, ale plný příslibů. Pak šli do Dolního chrámu a úplně dolů do krypty.

Neměli v plánu to udělat. Ale se spojenýma rukama nějak zjistili, že se blíží k náhrobku svatého Františka. V poklidném přítmí, kde Gabriel o několik měsíců dříve zažil svou nevyslovitelnou zkušenost, poklekli k modlitbě. Oba tiše poděkovali Bohu za toho druhého, za mnohá požehnání, kterými je obdařil, za Grace a Maiu, za jejich otce a sourozence.

Když Gabriel konečně vstal a zapálil jednu svíčku, každý z nich poprosil Boha ještě o jedno požehnání. Jeden maličký zázrak z jeho nekonečné milosti. Když skončili se svými modlitbami, zahalil je jako deka podivný, ale uklidňující pocit.

„Neplač, holčičko moje.“ Gabriel ji vzal za ruku, aby jí pomohl na nohy. Otřel jí slzy a políbil ji. „Prosím, neplač.“

„Jsem tak šťastná,“ řekla a usmála se na něj. „Tak moc tě miluju.“

„Se mnou je to stejné. Pořád se divím, jak se to stalo. Jak jsem tě kdy mohl znovu najít a přesvědčit tě, aby ses stala mou ženou?“

„Samo nebe se na nás usmálo.“

Natáhla se, aby beze studu políbila svého manžela vedle hrobu svatého Františka, protože věděla, že její slova jsou pravdivá.

56. kapitola

Později večer se převlékli do pohodlnějších šatů, tmavého obleku pro Gabriela a fialových šatů pro Julii, a posadili se bok po boku do najatého auta s řidičem.

Vůz brzy zajel na silnici, která vedla k vile blízko Todi. K té samé vile, kterou Gabriel pronajal, když navštívili Itálii minulý rok.

„Náš dům,“ zašeptala, jakmile ho zahlédla.

„Ano.“ Políbil ji na hřbet ruky a pomohl jí z vozu. Pak ji vzal do náruče a přenesl ji přes práh.

„Jsi zklamaná? Myslel jsem, že bys dala přednost troše klidu jen pro nás dva, ale pokud ne, můžeme jet do Benátek nebo Říma. Vezmu tě, kamkoliv bys chtěla jet.“ Postavil ji na nohy.

„Tohle je dokonalé. Jsem ráda, že ses rozhodl vzít nás sem.“ Vrhla se mu kolem krku.

Nakonec se odtáhl. „Myslím, že bych měl odnést naše zavazadla nahoru. Máš hlad?“

Julia se usmála. „Něco bych snědla.“

„Podívej se, jestli není v kuchyni něco, na co bys měla chuť, a já se k tobě brzy přidám.“

Naklonila se dopředu s hravým výrazem ve tváři. „Jediná věc v kuchyni, na kterou bych měla chuť, bys byl ty na kuchyňském stole.“ Její smyslný návrh vracel myšlenky k jejich předchozí návštěvě, kdy ten stůl několikrát posvětili. S hlubokých zasténáním rychle vynesl jejich kufry nahoru, jako kdyby ho někdo honil.

V kuchyni našla Julia plně zásobenou spíž a ledničku zrovna tak. Rozesmála se, když uviděla na pultě několik vyrovnaných lahví brusinkového džusu, jako by tam na ni čekaly. Právě otevřela láhev Perri?ru a dokončovala přípravu sýrového talíře, když se Gabriel vrátil. Jak se přihnal do kuchyně, vypadal o léta mladší, dokonce až chlapecky, oči jasné a výraz veselý.

„Vypadá to skvěle. Děkuji.“ Posadil se vedle ní a významně se podíval na kuchyňský stůl. „Ale musím říct, že bych radši, aby se několik našich prvních příležitostí odehrálo v posteli.“

Julia cítila, jak jí vzplanula kůže. „Tenhle stůl pro mě znamená šťastné vzpomínky.“

„Pro mě taky. Ale máme spoustu času, abychom si udělali nějaké nové. Lepší.“ Věnoval jí žhavý pohled.

Cítila, jak se v ní zvedá chvějivá touha.

„Byla svatba taková, v jakou jsi doufala?“ Dychtivě se na ni zadíval a nalil jim dvě sklenice perlivé vody.

„Byla mnohem lepší. Mše, hudba, – mít svatbu v bazilice bylo neuvěřitelné. Cítila jsem tam takový mír.“

Gabriel přikývl, protože to prožíval úplně stejně.

„Jsem ráda, že jsme pozvali jen rodinu a blízké přátele. Je mi líto, že jsem neměla moc příležitostí promluvit si s Katherine Pictonovou,

ačkoliv jsem si všimla, že jsi s ní tančil, dvakrát.“ Julia předstírala, že je uražená.

S hraným překvapením na ni pohlédl. „Opravdu? Tančil jsem s ní dvakrát? To je na sedmdesátnici docela působivé. Divím se, že se mnou udržela krok.“

Julia nad jeho pompézní volbou slov zvedla oči v sloup.

„Vy jste tančila dvakrát s Richardem, paní Emersonová. Myslím, že jsme si kvit.“

„Je to teď taky můj otec. A je skvělý tanečník. Velmi elegantní.“

„Víc než já?“ předstíral Gabriel žárlivost.

„Nikdo není lepší než ty, miláčku.“ Naklonila se k němu, aby mu ze rtů slíbala to trucování. „Myslíš, že se někdy znovu ožení?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Vzal ji za ruku a jemně jí hladil klouby, jeden po druhém.

„Protože Grace byla jeho Beatrice. Když jsi jednou zakusila takovou lásku, cokoliv menšího by se zdálo jen jako stín.“ Smutně se usmál. „Je podivné, že to v Graceině oblíbené knize Přísné milosrdenství bylo to samé. Sheldon Vanauken se nikdy znovu neoženil, poté co jeho žena zemřela.

Dante ztratil Beatrice, když jí bylo pouhých dvacet čtyři. Strávil zbytek života tím, že pro ni truchlil. Kdybych já ztratil tebe, bylo by to pro mě stejné. Nikdy by tu nebyl nikdo jiný. Nikdy,“ zdůraznil, v očích divoký, ale milující výraz.

„Přemýšlím, jestli se můj otec znovu ožení.“

„Vadilo by ti, kdyby to udělal?“

Pokrčila rameny. „Ne. Zabralo by mi nějaký čas, než bych si zvykla, ale jsem ráda, že se schází s někým laskavým. Ráda bych, aby byl šťastný. Ráda bych, aby měl někoho, s kým by mohl zestárnout.“

„Těším se, jak budu stárnout s tebou,“ řekl Gabriel.

„Taky se těším, jak s tebou zestárnu.“

Manželé si vyměnili pohledy a pak v uvolněném tichu dojedli. Poté Gabriel vstal a natáhl k ní ruku. „Ještě jsem ti nedal svatební dary.“

Chopila se jeho dlaně a prsty se dotkla jeho snubního prstenu.

„Myslela jsem, že naše dary byly snubní prsteny a nápisy v nich: Láskou jsem Tvou a Ty zase mou.“

„Je toho víc.“ Zavedl ji ke krbu a zastavil se.

Když vešli do domu, Julia si nevšimla, že umělecké dílo, které visívalo nad krbem, někdo sundal. Na jeho místě byla veliká impozantní olejomalba muže a ženy ve vášnivém objetí.

Udělala krok blíže k obrazu, uhranutá strhujícím výjevem.

Muž a žena se navzájem objímali, muž do půl těla nahý a mírně pod ženou, jako by jí klečel u nohou, a hlava mu spočívala na jejím klíně; ženská postava byla předkloněná, nahá a nedbale zahalená v čemsi, co vypadalo jako prostěradlo, a svírala mužova záda a boky, hlavu položenou mezi jeho lopatkami. Ve skutečnosti bylo těžké říci, kde jeho tělo začíná a její končí, obě byla tak propletená, že vypadala téměř jako kruh. Z obrazu čišela potřeba a zoufalství, jako kdyby se ten pár právě usmířil po hádce nebo se shledal po dlouhém odloučení.

„To jsme my,“ vydechla Julia a šokovaně zamrkala.

Tvář muže byla částečně skryta v ženině klíně, ústa přitisknutá k jejímu nahému stehnu. Ale byla to Gabrielova tvář, o tom nemohlo

být pochyb. Ženský obličej byl Juliin, oči blaženě zavřené, a na tváři otočené čelem k divákovi jí v koutku plných rtů pohrával drobný úsměv. Vypadala šťastná.

„Ale jak?“

Gabriel se postavil za ni a položil jí ruce kolem ramen. „Stál jsem malíři modelem a poskytl mu tvoje fotografie.“

„Fotografie?“

Naklonil se a políbil ji ze strany na krk. „Nepoznala jsi svoje držení těla? Je to studie podle některých fotografií, které jsem udělal v Belize. Pamatuješ si to ráno poté, co jsi na sobě měla poprvé ten korzet? Ležela jsi v posteli…“

Julia při té vzpomínce vytřeštila oči.

„Líbí se ti to?“ Gabrielův obvykle sebejistý tón zněl překvapivě nejistě. „Chtěl jsem, aby naši svatbu připomínalo něco – ehm – osobního.“

„Moc se mi to líbí. Jen jsem překvapená.“ V jeho postoji byla znát úleva.

„Děkuji ti.“ Vzala ho za ruku a jemně mu vtiskla rty do dlaně. „Je to nádherný dárek.“

„Jsem rád, že se ti to líbí. Ale je tu ještě jedna maličkost.“

Přešel ke krbové římse, aby odsud vzal povědomě vypadající zlaté jablko.

„Kde se tam vzalo?“ usmála se Julia.

„Otevřete ho, paní Emersonová.“

Zvedla víčko a uvnitř našla velký, staromódní klíč. Tázavě se podívala Gabrielovi do očí. „Kouzelný klíč? K tajemné zahradě? Nebo ke skříni, která vede do Narnie?“

„Velmi vtipné. Pojď se mnou.“ Chytil ji za zápěstí, zvedl ho ke rtům a těsně u její kůže zaváhal.

„Kam jdeme?“

„Uvidíš.“

Vyvedl ji hlavními dveřmi ven a zavřel za nimi. Stáli na verandě, obklopeni temnotou, ozářenou jen světly, které visely na kamenných zdech.

„Vyzkoušej ten klíč.“

„Cože? Tady?“

„Prostě ho zkus.“ Gabriel se zhoupl na patách a snažil se zakrýt svou náhlou úzkost.

Julia vložila klíč do zámku a otočila jím. Uslyšela cvaknutí, druhým pohybem zápěstí zase odemkla a dveře se otevřely.

„Děkuji ti, že ses stala mou ženou,“ zašeptal. „Vítej doma.“ Nevěřícně se na něj podívala.

„Byli jsme tady šťastní,“ řekl tiše. „Chtěl jsem, abychom měli místo, kam bychom se mohli uchýlit, nějaké s milými vzpomínkami.“

Zvedl ruku a lehce se dotkl její paže. „Můžeme tu trávit dovolené, když nebudeme v Selinsgrove. Mohla bys tu psát svou dizertaci, kdybys chtěla. Ačkoliv bych nesnesl být od tebe odloučený už ani jediný den.“

Julia ho políbila a znovu a znovu mu děkovala za jeho štědrý dar. Stáli tam několik minut, opájeli se vzájemnými doteky a tlukot jejich srdcí se zrychloval.

57. kapitola

Aniž by přerušil polibek, zvedl ji, odnesl zpátky do domu a nahoru po schodech do hlavní ložnice. Zatočil s ní dokola a obdivoval, jak jí při otočce zavlála široká sukně jejích fialových šatů.

„Myslím, že ti něco dlužím.“

„A co to je?“ zasmála se Julia, když si ji Gabriel přitiskl zády k sobě. Naklonil se k ní přes rameno a pošeptal jí: „Sex na usmířenou.“ Z tónu jeho hlasu jí naskočila husí kůže.

Přejel jí rukama po nahých pažích. „Je ti zima?“

„Ne. Jsem vzrušená.“

„Skvělé.“ Odhrnul jí vlasy stranou, aby jeho rty mohly vyhledat její krk, a začal ji zahrnovat polibky. „A jak víš, mám toho k usmiřování hodně. Ve skutečnosti si myslím, že mi to zabere celou noc.“

„Celou noc?“ zeptala se Julia a mírně si odkašlala.

„Celou noc a ještě i ráno.“

Už mu začínala tát v objetí, když ustoupil, ještě dychtivěji přitiskl ústa a jazyk ke křivce jejího ramene, a nechal ji jít.

„Zatímco se budeš chystat do postele, chci, abys myslela na všechny ty způsoby, kterými se tě chystám potěšit.“

Přejel jí ukazováčkem kolem výstřihu, jako by jí skládal slib, a pak ji s provokativním mrknutím pustil.

Julia si ze svého kufru vyndala noční košili a zmizela v koupelně. Když si šla koupit něco na sebe pro jejich svatební noc, trochu se bála. Nebyla si jistá, co si vybrat, aby to bylo něco, co ještě předtím neviděl.

V malém obchůdku na Newbury Street našla přesně to, co hledala – dlouhou vínově červenou saténovou noční košili s hlubokým výstřihem. Ale korunou její slávy bylo šněrování na zádech, které sahalo dolů až ke skoro neslušné úrovni. Vybrala si ji s vědomím, že až ji bude Gabriel svlékat, vychutná si to. Více než jedním způsobem. Vlasy si nechala vyčesané, a než vklouzla do černých lodiček na jehlových podpatcích, které si koupila zvlášť pro líbánky, přejela

si rty jemně leskem. Pak otevřela dveře z koupelny.

Gabriel čekal.

Ložnice se koupala ve světle svíček s vůní santalového dřeva a Julia slyšela hrát tiše hudbu. Byl to jiný playlist, než jaký si užívali dříve, ale přesto se jí líbil.

Přistoupil k ní v oblekových kalhotách a bílé košili, kterou měl rozepnutou a rozhalenou téměř až k pasu, nohy bosé. Natáhl ruku, ona se k němu připojila a ovinula mu paže kolem zad.

„Jsi nádherná,“ zašeptal a ruce se mu skoro třásly, když přejížděl po její nahé kůži, která se skrývala pod šněrováním. „Skoro jsem zapomněl, jak jsi ve světle svíček krásná. Skoro, ale ne úplně.“

Usmála se mu do hrudi.

„Můžu?“ Vzal do prstů její sepnuté vlasy a ona přikývla.

Někdo méně mužný by jí vytáhl všechny sponky najednou, kdyby je dokázal najít, a uvolnil by jí prameny rychle tak, aby mohli přejít k něčemu jinému. Ale Gabriel nebyl tak málo mužem.

Bolestně pomalu se probíral svými dlouhými prsty jejími vlasy, až se dostal k vlásence, jemně ji vytáhl a spustil dolů jediný pramínek. Opakoval to, dokud Juliiny vlasy nespadaly ve vlnách přes její bledá ramena a její tělo nebylo rozjitřené touhou.

Vzal do dlaní její tváře a zadíval se jí hluboko do očí. „Řekni mi, co si přeješ. Tahle noc je tvoje. Jsem tvůj a čekám na tvé rozkazy.“

„Žádné rozkazy.“ Julia dvakrát ochutnala jeho rty. „Prostě mi ukaž, že mě miluješ.“

„Julianne, miluji tě všemi čtyřmi druhy lásky. Ale dnešní noc je oslavou erós.“

Gabriel pokrýval její holá ramena naléhavými žhavými polibky, než se postavil za ni a hladil odhalenou kůži jejích zad. „Děkuji ti za tvůj dar.“

„Můj dar?“

„Tvoje tělo, tak svůdně zahalené jen pro mě.“ Odmlčel se a jeho oči sjely k jejím nohám. „A tvoje boty. Po takovém dlouhém dni musí být jistě nepohodlné.“

„Ani jsem si nevšimla.“

Začal si pohrávat s diamanty v jejích uších. „A proč to?“

„Protože jediné, na co dokážu myslet, je milování s tebou.“

„Nemyslel jsem celé dny téměř na nic jiného. Už celé měsíce.“ Gabriel se prudce nadechl a začal jí přejíždět rukama po nahých pažích. „Jsem jediný muž, který tě viděl nahou v celé tvé kráse a sly-

šel zvuky, které vydáváš v potěšení. Tvoje tělo mě poznává, Julianne. Zná můj dotek.“

Začal v dolní části jejích zad, rozvázal mašli a nechal si pomalu prokluzovat saténové stuhy mezi prsty.

„Jsi nervózní?“ Gabriel zvedl ruku a otočil jí bradu ke straně tak, aby mohl vidět její profil.

„Už je to nějakou dobu.“

„Dám si na čas. Na ty – ehm – ráznější aktivity dojde později, až se dostatečně znovu seznámíme.“ Ukázal nosem k prázdné zdi a Julia cítila, jak jí kůže plane nedočkavostí.

Pomalu rozvazoval tkaničky, dokud neměla úplně odhalená záda.

Pak přiložil dlaně naplocho na její kůži a začal ji hladit.

„Hořím pro tebe. Všechny ty měsíce, co jsem jen čekal a čekal, abych tě vzal do postele.“

Otočil ji čelem k sobě a bez okolků jí stáhl ramínka noční košile dolů. Očima sledoval, jak hedvábí zaševelilo a sklouzlo z její postavy, než se sneslo na podlahu.

Stála před ním nahá, ruce podél boků.

„Nádhera,“ vydechl a hladovýma očima pomalu a pečlivě hodnotil každičký centimetr.

Nespokojená, že je středem pozornosti, mu začala rozepínat košili. Stáhla mu ji přes ramena a přitiskla ústa k jeho tetování, líbala a mazlila se s jeho kůží napříč hrudníkem a pak udělala krátký proces s jeho kalhotami.

Brzy byl také nahý a ona viděla důkaz jeho vzrušení. Pohnul se, aby ji políbil, ale zastavila ho.

Dychtivými prsty začala u jeho vlasů a zkoumala jeho tělo, vzdávala mu hold konečky prstů i rty. Jeho tváři, jeho ústům, jeho čelisti, ramenům, jeho urostlému hrudníku a břišním svalům. Jeho pažím a stehnům a…

Chytil ji za ruku dřív, než ji mohla sevřít kolem něj, a šeptal jí do úst sladká slůvka. Slova oddanosti v italštině, která pocházela z Dantova pera. Poznala je. Zvedl ji a odnesl do velké postele s nebesy, kde ji posadil na okraj. Pak si klekl na zem před ni.

„Kde mám začít?“ zeptal se, oči mírně potemnělé, a jeho ruce se toulaly přes její ploché břicho a stehna až dolů. „Pověz mi to.“

Julia se nadechla a rychle zavrtěla hlavou.

„Mám začít tady?“ Naklonil se dopředu a přejel jí rty tím nejlehčím dotekem svého jazyka.

„Nebo tady?“ Hladil jí ňadra, než dovolil svým ústům převzít vládu; laskal je a dráždil jazykem. Zavřela oči a zalapala při tom pocitu po dechu.

„A co tady?“ Prstem pomalu obkresloval její pupík a pak zalétl k jejímu břichu ústy.

Zasténala a zatáhla ho za vlasy. „Jediné, co chci, jsi ty.“

„Pak jsem tvůj.“

Políbila ho a on odpověděl tím, že se pomalu těšil jejími rty; a nasadil jemné, malátné tempo. Když ucítil, že se jí zrychluje srdeční tep, vzal do dlaně její levou nohu a začal jí sundávat boty.

„Nechceš, abych si je nechala na sobě?“ zeptala se a podívala se na něj. „Koupila jsem si je pro dnešní noc.“

„Pojďme si je nechat na později, až budeme světit zeď.“ Gabrielův hlas byl pouhý hrdelní šepot.

Pomalu jí sundal boty, strávil pár chvil masírováním jejích chodidel a zvláštní pozornost věnoval klenbám. Pak ji posunul do středu postele a natáhl se vedle ní.

„Věříš mi?“

„Ano.“

Měkce ji políbil na rty. „Čekal jsem tak dlouho, než tě to uslyším říci a budu vědět, že to myslíš vážně.“

„Samozřejmě že to myslím vážně. Minulost je za námi.“

„Tak pojďme dohnat ztracený čas.“

Něžně se jí začal dotýkat rukama a dráždit ji záměrnými, ale vášnivými pohyby. Přidal ústa, zlehka ji kousal a sál, dokud nezačala vzdychat. Srdce se mu nad těmi zvuky a nad tím, jak se její tělo pod jeho doteky svíjí ze strany na stranu, vzedmulo radostí.

Když se její ruce začaly naléhavě pohybovat po jeho zádech a nakonec skončily na zadku, vznesl se nad ni a přitiskl k sobě jejich těla, až k sobě dokonale zapadla.

Díval se na ni a zašeptal: „Hle, jak jsi krásná, moje milovaná; oči tvé jsou holubice… Jako karmínová šňůrka jsou tvé rty, ústa tvá půvabu plná.“

Julia zvedla ruku, aby mu stiskla rty k sobě, a odpověděla: „Nenech mě čekat.“

„Zveš mě dál?“

Julia přikývla a po povrchu kůže se jí přehnal zášleh horka. „Můj manželi.“

„Můj hnědooký anděli.“

Jeho jazyk si pohrával s jejími ústy, jejich těla se do sebe prolnula, brzy se stala jedním a ozval se dvojí povzdech, ztlumený ústy.

Gabrielův rytmus byl zpočátku pomalý, jako vytrvalý mořský příboj, ve vlnách omývající pláž. Toužil po tom, aby to mohlo trvat věčně, protože v tu chvíli, když se díval do široce rozevřených a milujících očí své ženy, si uvědomil, že jejich předchozí zkušenosti, ačkoliv nesmírně vzrušující, ve srovnání s jejich současným spojením bledly.

Byla tělem jeho těla a krví jeho krve. Byla jeho spřízněná duše a jeho manželka a vše, po čem toužil, bylo přinášet jí radost. Byl pohlcený jejím zbožňováním.

Julia mu přejela po obočí, soustředěně svraštělém nad teď pevně sevřenými víčky.

„Miluju tenhle pohled,“ zamumlala.

„Jaký pohled?“

„Tvoje oči zavřené, obočí stažené, rty pevně sevřené – takhle vypadáš, jenom když – vrcholíš.“

Otevřel je a ona v těch safírových hlubinách spatřila jiskřičky.

„Ach, vážně, paní Emersonová?“

„Stýskalo se mi po tom pohledu. Je sexy.“

„Ty mi lichotíš,“ zrozpačitěl Gabriel.

„Chci mít obraz nebo fotografii té tváře.“

Žertem se zamračil. „Takový obraz, to by mohlo být až příliš.“ Julia se zasmála. „A tohle říká člověk, který si vyzdobil stěny lož-

nice svými nahými fotografiemi.“

„Jediné nahé fotografie v mé ložnici budou tvoje, má nádherná ženo.“

Jeho rytmus se zostřil a zastihl Julii nepřipravenou.

Jak zalapala rozkoší po dechu, Gabriel jí zabořil obličej do krku.

„Jsi tak svůdná. Tvoje vlasy, tvoje pleť.“

„To tvoje láska mi dodává krásu.“

„Tak mě nech milovat tě navěky.“

Prohnula se v zádech. „Ano, navěky. Prosím.“

Gabriel zrychlil tempo, rty si pohrával s jejím krkem, sál ho a lehce si vtahoval její kůži do úst.

V odezvě mu rukama sevřela boky, přitahovala si ho a tiskla se k němu, dokud nebyla velmi, velmi blízko.

„Otevři oči,“ zalapal po dechu a ještě přidal.

Julia hleděla do temných, ale něžných očí svého manžela, tak živoucích vášní a pravým citem.

„Miluji tě,“ řekla s rozšířenýma očima a zavřela je, když ji přemohlo to, co vnímala.

Gabriel tentokrát oči nezavřel a obočí svraštil soustředěním.

„Miluji tě,“ vyrážel ze sebe při každém pohybu, každém sklouznutí kůže po nahé kůži, dokud se jich obou nezmocnilo uspokojení a klid.

58. kapitola

Těsně před východem slunce se Julia s trhnutím probudila. Její pohledný manžel ležel po jejím boku a jeho tvář vypadala ve spánku, jako by patřila nějakému chlapci. Byla to tvář toho mladého muže, kterého potkala u Grace na zadní verandě. Přejela mu po obočí a po strništi na bradě a zavalil ji obrovský pocit lásky. Neuvěřitelný pocit spokojenosti a radosti.

Nechtěla ho rušit, a tak se vyplížila z postele. Zvedla z podlahy jeho odhozenou košili, přehodila ji přes sebe a po špičkách vyšla na balkon.

Na obzoru, přes mírně zvlněné kopce krajiny v Umbrii, se začínal třpytit ten nejmenší náznak světla. Vzduch byl chladný, příliš studený na to, aby byl člověk venku v něčem jiném než v horké vaně, ale ten výhled byl nevýslovně krásný a ona cítila potřebu opájet se jeho nádherou. O samotě.

Když vyrůstala, cítila se tak nehodná, aby byly uspokojeny její nejhlubší touhy, aby byla absolutně milována. Teď už takový pocit neměla. Dnes ráno z její duše vzplála vyjádření vděčnosti a vznesla se vzhůru k nebesům.

Gabriel natáhl ruku na Juliinu stranu postele, ale našel jen její polštář. Chvilku mu trvalo, než se probudil, jak byl vyčerpaný činnostmi předchozí noci a časného rána. Milovali se několikrát a střídali se ve vzájemném uctívání svých těl ústy i rukama.

Usmál se. Všechny její obavy a úzkosti zřejmě zmizely. Bylo to prostě proto, že byli manželé? Nebo to bylo tím, že uběhlo dost času, aby nade vši pochybnost věděla, že by ji jen nevyužil?

Nevěděl. Ale těšilo ho, že dokázal potěšit ji. A když se mu odevzdala tak, jak nikdy předtím nebyla schopná, cenil si toho jako pokladu; věděl, že ten dar pochází z lásky a absolutní důvěry.

Probudit se do prázdné postele ho nicméně znervózňovalo. Takže spíš než aby se oddával těmto úvahám, rychle se vydal hledat svou milovanou. Netrvalo mu dlouho ji najít.

„Jsi v pořádku?“ zavolal, když vcházel na balkon.

„Je mi báječně. Jsem šťastná.“

„Dostaneš zápal plic,“ pokáral ji, sundal si župan a zabalil ji do něj.

Otočila se, aby mu poděkovala, a všimla si, že je nahý. „Ty taky.“

Usmál se, postavil se před ni, rozevřel župan a zabalil je do něj oba. Povzdechla si tím příjemným pocitem jejich nahých těl, přitisknutých pevně k sobě.

„Bylo všechno tak, jak sis přála?“ Gabriel jí třel přes látku županu záda.

„Ty to nedokážeš říct?“

„Moc jsme toho nenapovídali, pokud si vzpomínáš. Možná jsem tě držel vzhůru moc dlouho. Vím, že jsme se usmiřovali, ale…“

„Trochu jsem vyšla ze cviku a jsem unavená, ale krásně,“ začervenala se. „Minulou noc to bylo ještě lepší než naše společné poprvé. A samozřejmě, jak jsi to sám nazval, ráznější.“

Zasmál se. „Souhlasím.“

„Prošli jsme si tolika věcmi. Mám pocit, že je naše spojení hlubší.“ Přitulila se mu nosem k rameni. „A nemám strach, že bys mi zmizel.“

„Jsem tvůj,“ zašeptal. „A taky to spojení cítím. To je to, co jsem potřeboval. To je to, co si zasloužíš. Když se tě dotýkám, když se dívám do tvých očí, vidím naši minulost a naši budoucnost.“ Odmlčel se a zvedl jí obličej, aby na ni lépe viděl. „Je to úžasné.“

Julia ho jemně políbila a schoulila se mu těsněji do náruče.

„Strávil jsem příliš dlouhou dobu ve stínech.“ Gabrielův hlas přetékal emocemi. „Těším se na život ve světle. S tebou.“

Položila mu ruce z obou stran na tváře a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Teď jsme ve světle. A já tě miluji.“

„Stejně jako já miluji tebe, Julianne. Jsem tvůj v tomto i v příštím životě.“

Ještě jednou ji políbil na rty a odvedl ji zpátky do ložnice.