Sylvain Reynard

Hříšné odstíny vášně 03. Gabrielův Ráj

Prolog

FLORENCIE, 1292

Básník se odsunul od stolu a zadíval se z okna na své milované město. Ačkoli k němu jeho architektura a ulice promlouvaly, činily tak němými hlasy. Zdálo se, jako by pohasl veškerý jas nejen ve městě, ale i na celém světě.

„Quomodo sedet sola civitas plena populo! Facta est quasi vidua domina gentium…“

Očima přelétl Pláč Jeremiášův, ze kterého citoval jen okamžik předtím. Prorokova slova byla žalostně nedostatečná.

„Beatrice,“ zašeptal a srdce se mu zalykalo v hrudi. Dokonce i nyní, dva roky po její smrti, mohl jen s obtížemi psát o své ztrátě.

Měla zůstat věčně mladá, navěky ušlechtilá, jím blahoslavená, a ani všechna poezie světa nemohla vyjádřit jeho oddanost k ní. Ale pro její památku a kvůli jejich lásce se o to musel pokoušet.

1. kapitola

ČERVEN, 2011

SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

Profesor Gabriel Emerson stál s rukama v kapsách ve dveřích své pracovny a s nemalou vášní pozoroval svou ženu. Jeho vysoká atletická postava byla působivá, stejně jako jeho výrazné rysy a safírově modré oči. Potkal ji, když jí bylo sedmnáct (byla o deset let mladší než on), a zamiloval se do ní. Ale rozdělily je čas a okolnosti, v nichž v neposlední

řadě hrál roli jeho vlastní nezřízený životní styl.

Přesto se na ně nebesa usmála. O šest let později se stala v Torontu jeho magisterskou studentkou a znovu mezi nimi vzplanuly city. Rok a půl nato se vzali. Po téměř šesti měsících v manželském svazku ji miloval ještě víc než dřív. Žárlil i na samotný vzduch, který dýchala.

Dost dlouho čekal na to, co se právě chystal udělat. Bylo možné, že ji bude muset svést, ale Gabriel byl pyšný na to, jak je v tomto umění zběhlý.

Ve vzduchu se vznášely tóny písně „Mango“ od Bruce Cockburna a vyvolávaly v něm vzpomínky na jejich výlet do Belize, který se odehrál ještě předtím, než se vzali. Milovali se tam na nejrůznějších místech pod širým nebem, včetně pláže.

Julia seděla u stolu, netečná k hudbě i k tomu, že ji sleduje. Psala na svém notebooku, obklopená knihami, složkami a dvěma krabicemi

papíru, které jí Gabriel svědomitě přinesl z přízemí bývalého domu jeho rodičů.

Byli v Selinsgrove už týden aby si oddechli od svých rušných životů v Cambridge v Massachusetts. Gabriel byl profesorem na Bostonské univerzitě, zatímco Julia právě dokončila pod dohledem vynikající profesorky, která dříve působila v Oxfordu, svůj první ročník doktorského programu na Harvardu. Utekli z Cambridge, protože jejich dům na Harvard Square byl vzhůru nohama, což bylo dáno tím, že v něm probíhala rekonstrukce.

Dům Clarkových v Selinsgrove byl zrekonstruován ještě před jejich příjezdem tak, aby to odpovídalo Gabrielovým náročným standardům. Většina vybavení, které tam zůstalo po Richardovi, Gabrielově adoptivním otci, byla přemístěna do pronajatého skladu.

Julia vybrala nový nábytek a záclony se závěsy a přesvědčila Gabriela, aby jí pomohl vymalovat zdi. Zatímco jeho estetika tíhla k tmavému dřevu a drahé hnědé kůži, Julia upřednostňovala světlou barevnost přímořského domku, s bílými stěnami a nábytkem, zdůrazněným různými odstíny santorinské modři.

V pracovně rozvěsila reprodukce obrazů, které měli pověšené ve svém domě na Harvard Square Setkání Danta s Beatrice u mostu Santa Trinita od Henryho Holidaye, Botticelliho Primaveru a Madonu s dítětem od Fra Filippa Lippiho. Gabriel se přistihl, že na ten posledně jmenovaný upřeně zírá.

Dalo by se říci, že ty obrazy ilustrují fáze jejich vztahu. První zobrazoval jejich setkání a Gabrielovu vzrůstající posedlost. Druhý představoval Amorův šíp, překrásnou Julii, kterou si nepamatoval, a také jejich námluvy a následné manželství. A konečně, obraz Madony reprezentoval to, v co Gabriel doufal, že by se mohlo stát.

Tohle byl už třetí večer, který Julia trávila u stolu; psala svou první veřejnou přednášku, kterou měla mít příští měsíc v Oxfordu. Před čtyřmi dny, ještě než jim dodali nábytek, se milovali na podlaze v ložnici, celí špinaví od barvy.

(Julia se rozhodla, že malování na tělo s Gabrielem je její nový nejoblíbenější sport.)

S hlavou plnou vzpomínek na jejich fyzické spojení a s hudbou, zvyšující své tempo, byl Gabriel s trpělivostí u konce. Byli novomanželé. Neměl v úmyslu ji nechat, aby ho další večer ignorovala.

Tichým krokem se k ní přikradl. Odhrnul jí stranou vlasy, dlouhé po ramena, a odhalil tak její krk. Na kůži ji zaškrábalo krátké strniště z jeho neoholené tváře a přidalo jeho polibkům na intenzitě.

„Pojď,“ zašeptal.

Naskočila jí husí kůže. Dlouhými štíhlými prsty jí přejížděl po oblouku hrdla a čekal.

„Moje přednáška ještě není hotová.“ Zvedla svou krásnou tvář, aby se na něj podívala. „Nechci profesorce Pictonové udělat ostudu, zvláště když pozvala zrovna mě. Jsem nejmladší účastník v programu.“

„Ty jí ostudu neuděláš. A máš ještě spoustu času, abys tu přednášku dokončila.“

„Musím přichystat dům na návštěvu tvé rodiny. Přijedou za dva dny.“

„To není moje rodina.“ Gabriel jí věnoval planoucí pohled. „Je to naše

rodina. A najmu někoho na výpomoc. Pojď. A vezmi deku.“

Julia se otočila a na bílém čalouněném křesle, které stálo pod oknem, spatřila povědomě vyhlížející kostkovanou deku. Pohlédla k lesu, jenž lemoval zadní dvůr. „Je tam tma.“

„Budu tě chránit.“ Pomohl jí na nohy, na okamžik ji objal rukama kolem pasu a přitiskl tak jejich hrudníky k sobě.

Cítila, jak ji jeho tělo hřeje skrz tenkou látku letních šatů, a ta teplota byla uklidňující a lákavá.

„Proč chceš navštívit sad potmě?“ dobírala si ho, sundala mu brýle a položila je na stůl.

Gabriel ji spoutal pohledem, který by přinutil roztát i sníh. Pak přiblížil rty k jejímu uchu. „Chci vidět tvou nahou kůži zářit v měsíčním světle, zatímco budu v tobě.“

Vtáhl do úst její ušní lalůček a jemně do něj kousl. Pomalu zkoumal její krk, líbal ho a něžně do něj zatínal zuby. Srdeční tep jí začal zrychlovat.

„Deklarace touhy,“ zašeptal.

Julia se poddala svým pocitům a konečně vzala na vědomí hudbu vznášející se ve vzduchu. Gabrielova vůně, směs máty a kolínské Aramis, jí naplnila hlavu.

Pustil ji, a zatímco šla pro deku, pozoroval ji, stejně jako kočka pozoruje myš.

„Myslím, že Guido da Montefeltro může počkat.“ Podívala se dolů na své poznámky.

„Je mrtvý víc než sedm set let. Řekl bych, že má v čekání praxi.“

Julia mu vrátila úsměv a přesunula si deku tak, aby se mohla chytit jeho nabízené ruky.

Během cesty dolů po schodech a přes zadní dvůr nabyl jeho výraz na hravosti.

„Už ses vůbec někdy milovala v sadu?“ Vytřeštila oči a zavrtěla hlavou.

„Pak jsem rád, že jsem tvůj první.“

Zesílila stisk jeho ruky. „Jsi můj poslední, Gabrieli. Můj jediný.“ Zrychlil krok, a jakmile vešli do lesa za domem, rozsvítil baterku.

Vedl ji a hledal pro ni cestu přes kořeny a nerovný terén.

Byl červen a v Pensylvánii bylo velmi horko. Les byl hustý a baldachýn listí nad nimi zastínil většinu světla měsíce a hvězd. Vzduch ožíval večerními písněmi ptáků a zvukem cvrčků.

Brzy vstoupili na mýtinu. Zelené prostranství bylo plné rozkvetlých lučních květin. Na vzdálenějším konci stálo několik věkovitých jabloní. Nové stromy, které nechal Gabriel vysázet, aby pozůstatkům starého sadu vrátil původní rozlohu, vzpínaly své větve k nebi.

Jak šli ke středu mýtiny, postupně se uvolňoval. Cosi v tomhle prostoru, jeho posvátnost či něco podobného, ho vždycky uklidňovalo.

Julia sledovala, jak opatrně rozprostřel na hustém trávníku deku a pak zhasl baterku. Tma je zahalila jako sametový plášť.

Nad hlavou jim zářil měsíc v úplňku a jeho bledou tvář občas překryly obláčky mraků. A nad nimi se třpytily shluky hvězd.

Gabriel jí přejel rukama po pažích, než prstem obkreslil střídmý výstřih jejích letních šatů.

„Tohle se mi líbí,“ zamumlal.

Dal si na čas, aby vzdal hold kráse své ženy, viditelné dokonce i ve stínech: obloukům lícních kostí, plným rtům a jejím velkým, výrazným očím. Zvedl jí bradu a spojil jejich rty.

Byl to polibek horlivého milence, který jí ústy sděloval, jak moc po ní touží. Gabriel tiskl svou vysokou postavu k jejímu drobnému tělu, prsty zapletené do jejích jemných hnědých kadeří.

„Co když nás někdo uvidí?“ zalapala po dechu, než mu jazykem vklouzla do úst.

Vášnivě je zkoumala, dokud se neodtáhl.

„Tyhle lesy jsou soukromé. A jak už ses zmínila, je tma.“ Rukama našel její pas, klenoucí se jí nad bedry.

Přejížděl místo, kde ležely dvě malé jamky, jako by to byly milníky, které mu přinášely radost, a pak přesunul své ruce vzhůru k ramenům. Bez okolků jí pomalu svlékl šaty a nechal je spadnout na deku.

Pak, pouhým lusknutím prstů, jí rozepnul podprsenku.

Zahihňala se jeho nacvičenému pohybu a přidržela si ji, aby se zakryla. Byla z černé krajky a lákala ho svou průsvitností.

„Jsi v tom velmi dobrý,“ poznamenala.

„V čem?“ Nechal své velké ruce sklouznout tak, aby mohl vzít přes podprsenku do dlaní její ňadra.

„V rozepínání podprsenek potmě.“

Zahalilo je Gabrielovo mlčení. Neměl rád, když se mu připomínala jeho minulost.

Natáhla se na špičky, aby mu vtiskla polibek na hranu čelisti.

„Nestěžuju si. To já koneckonců těžím z tvé dovednosti.“ Nato ji přes krajku jemně polaskal.

„I když oceňuji tvé spodní prádlo, Julianne, mám tě raději nahou.“

„Já si tím tady nejsem jistá,“ podívala se mu přes rameno a zkoumala okraj mýtiny. „Pořád čekám, že nás někdo vyruší.“

„Podívej se na mě.“ Zvedla k němu oči.

„Nikdo tu není, jen my. A to, co vidím já, mi bere dech.“

V dalším provokativním pohybu se jeho ruce přesunuly z hrudníku, aby jí přejely po hrbolcích páteře a následně spočinuly na bocích. Palci se vznášel těsně nad její pokožkou. „Schovám tě.“

„Kam? Pod deku?“

„Pod svoje tělo. I kdyby tu na nás někdo narazil, nenechám nikoho, aby tě viděl. Přísahám.“

Ústa se jí roztáhla do úsměvu.

„Ty myslíš na všechno.“

„Prostě jen myslím na tebe. Ty jsi všechno.“

Gabriel si vzal rty, které mu nabízela, a s velkou zdrženlivostí jí pomalu odtáhl krajkovou podprsenku od těla. Hluboce ji políbil, líně zkoumal její ústa a pak jí svlékl kalhotky.

Teď před ním stála v jejich sadu nahá.

Ach, bohové všeho sexu v sadech, pomyslela si. Prosím, nenechte nikoho, aby nás vyrušil.

Dychtivě mu stáhla košili, prsty si pohrála s několika chloupky na jeho hrudníku, a pak sklouzla přes břišní svaly dolů, aby mu rozepnula pásek.

Když byli oba nazí, ovinul kolem ní ruce a ona ulehčeně vydechla.

„Je dobře, že je dnes v noci tak teplo,“ zašeptal. „Přinesli jsme si jen jednu deku.“

S úsměvem se položila na zem a on ji zakryl svým tělem. Modrýma očima se vpíjel do jejích a dlaně položil po obou stranách jejího obličeje.

„V stan svatební ji zardělou co jitro vedu zas, i nebe žehná nám, i šťastná konstelace hvězd v ten sladký čas.“

„Ztracený ráj,“ zašeptala a pohladila ho po strništi na bradě.

„Ale tady na tom místě mohu myslet jen na nalezený ráj. Měli jsme se vzít tady. Tady jsme se měli poprvé milovat.“

Prsty mu pročísla vlasy. „Jsme tady právě teď.“

„Tohle je místo, kde jsem nalezl opravdovou krásu.“

Znovu ji políbil a nechal ruce něžně zkoumat její tělo. Julia mu to oplácela a jejich vášeň vzplanula a rozhořela se.

Jak plynuly měsíce od jejich sňatku, jejich touha se nijak nezmenšovala, a stejně tak ani sladká chuť jejich spojení. Všechna slova zanikala v pohybech, dotecích a slasti fyzické lásky.

Gabriel svou ženu znal znal její vzrušení a nadšení, její netrpělivost i uvolnění. Milovali se v nočním vzduchu, obklopeni temnotou a zelení života.

Staré jabloně na okraji mýtiny, které kdysi pozorovaly jejich cudnou lásku, zdvořile odvracely svůj pohled.

Když konečně popadli dech, Julia ležela jako ve stavu beztíže a obdivovala hvězdy.

„Něco pro tebe mám.“ Hmatal kolem sebe po baterce a rozsvítil ji, aby našel svoje kalhoty. Když se k ní vrátil, nechal jí sklouznout kolem krku něco studeného.

Julia sklopila pohled a spatřila náhrdelník, tvořený jednotlivými kroužky. Visely na něm tři přívěsky srdce, jablko a kniha.

„Je krásný,“ vydechla a brala do prstů jeden přívěsek po druhém.

„Pochází z Londýna. Kroužky a přívěsky jsou stříbrné, kromě jablka, to je ze zlata. Představuje to, jak jsme se potkali.“

„A ta kniha?“

„Na obálce je vyryto Dante.“

Stydlivě se na něj podívala. „Je tu nějaká zvláštní příležitost, na kterou jsem zapomněla?“

„Ne, jen ti rád dávám dárky.“

Julia ho políbila a on ji přetočil na záda a znovu odložil baterku stranou.

Když se od sebe odtáhli, položil dlaň na její ploché bříško a přitiskl rty na místo, ležící hned za jeho palcem.

„Sem chci zasít své dítě.“

Jakmile jeho slova zazněla mýtinou, Julia strnula.

„Cože?“

„Rád bych s tebou měl dítě.“ Zadržela dech. „Tak brzy?“

Palcem jí přejel po kůži. „Nikdy nevíme, kolik času máme.“

Julia pomyslela na Grace, jeho adoptivní matku, a na svou biologickou matku, Sharon. Obě zemřely poměrně mladé, ale za velmi odlišných okolností.

„Dante ztratil Beatrice, když jí bylo dvacet čtyři,“ pokračoval. „Ztratit tebe, to by mě zničilo.“

Julia zvedla ruku a dotkla se malého důlku na jeho bradě. „Žádné morbidní řeči. Ne tady, poté, co jsme oslavili život a lásku.“

Gabriel jí pokryl břicho kajícnými polibky, než si lehl na bok.

„Už jsem Beatricin věk téměř přežila a jsem zdravá.“ Položila mu ruku na hruď, kde měl své tetování, a dotkla se jména v krvácejícím srdci. „Ta tvoje úzkost, to je kvůli Maie?“

Gabrielovi ztuhly rysy. „Ne.“

„Jestli ano, je to v pořádku.“

„Já vím, že je šťastná.“

„Taky tomu věřím.“ Julia zaváhala, jako by chtěla říct něco víc.

„Copak?“

„Přemýšlela jsem o Sharon.“

„A?“

„Nebyla mi jako matka dobrým vzorem.“ Naklonil se dopředu, aby se o ni otřel rty.

„Byla bys skvělá matka. Jsi milující, trpělivá a laskavá.“

„Ani bych nevěděla, co si počít.“

„Přišli bychom na to společně. To já bych měl mít strach. Moji biologičtí rodiče byli přímo definicí dysfunkce a já sám jsem nežil zrovna morálním životem.“

Julia zavrtěla hlavou. „S Tammyiným chlapečkem ti to jde moc dobře. Dokonce i tvůj bratr to říká. Ale na dítě je moc brzy, Gabrieli. Jsme manželé teprve šest měsíců. A já chci dodělat doktorát.“

„S tím jsem souhlasil, jestli si vzpomínáš.“ Jedním prstem sledoval oblouk jejích žeber.

„Manželský život je nádherný, ale je to o přizpůsobení se. A to platí pro nás pro oba.“

Ustal ve svém pohybu. „Souhlasím. Ale musíme si promluvit o budoucnosti. Bylo by nejlepší, kdybych si domluvil schůzku se svým lékařem spíše dříve než později. Je to tak dávno, co mi dělali vasektomii, že reverze už nemusí být možná.“

„Je tu víc možností, jak mít rodinu. Můžeme probrat jiné způsoby léčby. Můžeme adoptovat dítě z františkánského sirotčince ve Florencii, až bude ten pravý čas.“ Ve tváři se jí objevila naděje.

Jemně jí odhrnul z obličeje pramen vlasů. „Můžeme to udělat všechno. Mám v úmyslu tě po konferenci vzít do Umbrie, předtím, než pojedeme na výstavu do Florencie. Ale až se vrátíme z Evropy, rád bych si promluvil se svým lékařem.“

„Dobře.“

Přitáhl si ji na sebe. Zdálo se, jako by mezi jejich kůží přeskočil podivný elektrický náboj, když ji popadl za boky.

„Až se na to budeš cítit, začneme to zkoušet.“ Usmála se.

„Asi bychom měli hodně trénovat, abychom se připravili.“

„Přesně tak.“

2. kapitola

Druhého dne se Julia s úlekem probudila už brzy ráno. Teprve svítalo a v ložnici vládl klid, ticho bylo přerušované jen zvukem Gabrielova rytmického dechu a vzdáleným štěbetáním ptáků.

Sevřela v rukou na své nahé hrudi přikrývku a zavřela oči, jak se snažila zklidnit svůj dech. To však jen dodalo výjevům z její noční můry jasné obrysy.

Byla na Harvardu, běžela napříč kampusem, aby našla místo konání své postupové zkoušky. Zastavovala člověka za člověkem, škemrala o pomoc, ale zdálo se, že nikdo neví, kde se ta zkouška koná.

Zaslechla pláč a byla v šoku, když objevila ve své náruči kojence. Přitiskla si dítě k hrudi, snažila se ho ukonejšit, ale ono nepřestávalo plakat. Najednou stála před profesorem Matthewsem, vedoucím její kated ry. Velký nápis po jeho levici oznamoval, že se zkouška koná v učebně

za ním. Zablokoval jí dveře a řekl, že dětem není vstup povolen.

Přela se. Slibovala, že miminko uklidní, aby neplakalo. Prosila ho, aby jí dal příležitost. Všechny její naděje a sny, že dokončí svůj doktorát a stane se odbornicí na Danta, záležely na téhle jediné zkoušce. Bez ní ji vyloučí z programu.

V té chvíli začalo dítě v její náruči kvílet. Profesor Matthews se zamračil, ukázal na schodiště opodál a přikázal jí, aby odešla.

Najednou se k ní natáhla ruka a objala ji. Shlédla dolů a viděla, že Gabriel ještě spí. I v jeho stavu nevědomí ho něco muselo přimět, aby ji

utěšil. Dívala se na něj se směsicí lásky a úzkosti v očích a tělo se jí z té noční můry stále ještě chvělo.

Doklopýtala do koupelny, rozsvítila světlo a pustila sprchu. Doufala, že ji horká voda uklidní. Jas v koupelně už dozajista pomohl něco z té temnoty zahnat.

Zatímco stála pod jemným proudem vody, pokoušela se zapomenout na svůj hrozný sen i ostatní starosti, které se draly na povrch k jejímu povědomí její přednášku, blížící se návštěvu jejich rodiny, Gabrielovo náhlé nutkání mít dítě…

Přejela prsty po stříbrném náhrdelníku, který jí visel kolem krku. Věděla, že s ní Gabriel chce mít děti. Diskutovali o tom už před jejich zasnoubením. Ale oba souhlasili, že počkají, dokud nedokončí studia. Doktorská promoce byla ještě dobrých pět nebo šest let daleko.

Tak proč vytáhl tu záležitost s dětmi zrovna teď?

Už tak ji dost zneklidňovala samotná škola. Přijde září a ona bude chodit na přednášky a vyhlížet postupové zkoušky, které měla skládat v nadcházejícím roce.

Mnohem naléhavější však byla její přednáška, kterou měla za pár týdnů prezentovat v Oxfordu. Julia v uplynulém semestru na semináři profesorky Marinelliové dokončila pojednání o Guidovi da Montefeltro. Profesorce se její práce tak líbila, že se o ní zmínila profesorce Pictonové, která Julii vybídla, aby pořadatelům konference předložila výtah.

Julia byla radostí bez sebe, když byl návrh její přednášky přijat. Ale pomyšlení na to, že bude stát před místností plnou špičkových odborníků na Danta a bude jim přednášet o tématech, na která byli mnohem většími experty než ona, bylo zastrašující.

A Gabriel teď začal mluvit o tom, že až se v srpnu vrátí z Evropy, pokusí se zvrátit svou vasektomii.

Co když bude ta reverze úspěšná?

Zaplavil ji pocit viny. Samozřejmě, že s ním chtěla mít dítě. A věděla, že odstranění vasektomie je víc než jen fyzická procedura. Mělo to

být symbolické gesto že si konečně odpustil to, co se stalo s Paulinou a Maiou. Že konečně začal věřit tomu, že si zaslouží být otcem a rodičem dětí.

Oba se za děti modlili. Po svatbě, když sešli ke hrobce svatého Františka, pronesli spontánní, soukromé modlitby a prosili Boha, aby požehnal jejich sňatku a obdaroval je dětmi.

Jestliže chce Bůh naše modlitby vyslyšet, jak bych mohla říci „Počkej s tím“?

Julia měla obavy, že je sobecká. Možná by měla před svým studiem a ambicemi dát přednost tomu, mít dítě. Harvard nikam neuteče. Spousta lidí se vrací na univerzitu poté, co založili rodinu.

Co jestli Gabriel nechce čekat?

Měl pravdu, když poukázal na to, jak je život krátký. Ztráta Grace toho byla důkazem. Jakmile bude jednou Gabriel vědět, že je schopen být otcem dítěte, pravděpodobně ho bude chtít hned. Jak by mohla říci ne?

Gabriel byl jako vše stravující oheň. Jeho vášeň, jeho touhy, to všechno jako by dokázalo pohltit tužby všech kolem něj. Jednou jí řekl, že je jedinou ženou, která mu kdy řekla ne. Pravděpodobně měl pravdu.

Julia se obávala, zda by byla schopná říci ne jeho nejhlubšímu přání. Přemohla by ji touha ho potěšit, udělat ho šťastným, a tím by obětovala své vlastní štěstí.

Během dospívání toho moc neměla. Když žila se Sharon v Saint Louis, byla chudá a zanedbaná. Ale škola ji změnila. Její inteligence a disciplína jí dobře sloužily jak během studia na univerzitě Saint Joseph, tak na univerzitě v Torontu.

I její první rok na Harvardu byl úspěšný. Teď nebyla vhodná doba ukončit nebo přerušit studium. Nebyla vhodná doba na to, mít dítě.

Julia si přikryla rukama tvář a modlila se, aby jí nebe seslalo sílu.

O několik hodin později vešel Gabriel do kuchyně a nesl si běžecké boty a ponožky. Měl na sobě harvardské tričko a šortky a chystal se vzít si z lednice láhev vody, když spatřil Julii, jak sedí s hlavou v dlaních u kuchyňského ostrůvku.

„Tady jsi.“ Upustil boty a ponožky na podlahu a pozdravil ji naléhavým polibkem. „Přemýšlel jsem, kam jsi zmizela.“

Všiml si, že má unavené oči a pod nimi fialové kruhy. Vypadala utrápeně.

„Co se děje?“

„Nic. Právě jsem dokončila úklid kuchyně a lednice a teď dělám nákupní seznam.“ Ukázala na velký kus papíru, který byl popsaný jejím rozevlátým rukopisem. Ležel vedle hrnku s nedopitou kávou, studenou jako led, společně s dalším, stejně dlouhým seznamem toho, co je třeba udělat.

Gabriel se rozhlédl po kuchyni, jejíž každičký centimetr zářil čistotou. Dokonce i podlahy byly bez jediné šmouhy.

„Je sedm hodin. Není na úklid trochu brzy?“

„Mám spoustu práce.“ Neznělo to moc nadšeně.

Gabriel ji vzal za ruku a palcem ji pohladil po dlani. „Vypadáš unaveně. Nespalo se ti dobře?“

„Probudila jsem se brzy a pak už jsem nemohla usnout. Musím dát do pořádku ložnice a uklidit koupelny. Pak musím zajet na nákup a naplánovat, co se bude vařit. A…“ Zhluboka, roztřeseně si povzdechla.

„A?“ pobídl ji a sklonil hlavu, aby se jí mohl podívat do očí, které se mezitím přesunuly k seznamu úkolů.

„Musím být neustále v pohybu. Nejsem ani oblečená.“ Přitáhla si okraje bledě modrého hedvábného županu k sobě a nadzvedla se, aby mohla vstát.

Gabriel ji zastavil.

„Nemusíš dělat nic. Řekl jsem, že na úklid domu někoho seženu, a udělám to.“ Ukázal na nákupní seznam. „A do obchodu zajedu já, až si zaběhám.“

Ramena se jí trochu uvolnila. „To by mi pomohlo. Děkuji.“ Vzal do dlaně její tvář. „Vrať se do postele. Vypadáš vyčerpaně.“

„Pořád tu toho zbývá spousta, co je třeba udělat,“ zašeptala.

„Dohlédnu na to. Ty potřebuješ pracovat na své přednášce.“ Pousmál se na ni. „Ale nejdřív se trochu vyspi. Unavená mysl moc dobře nefunguje.“

Znovu ji políbil a odvedl po schodech nahoru. Odhrnul pro ni přikrývku na posteli, sledoval, jak se ukládá, a pak ji přikryl.

„Vím, že je to poprvé, co budeme mít v domě hosty. Nečekám, že jim budeš dělat služku. A rozhodně nechci, aby tě naše rodina zdržovala a tys nestihla termín odevzdání. Po zbytek dne pracuj ve studovně. Zapomeň na všechno ostatní. Postarám se o to.“

Přitiskl jí rty na čelo, zhasl světlo a ponechal Julii jejímu spánku.

Gabriel obvykle při běhání poslouchal hudbu, ale dnes ráno byl roztržitý. Na Julianne toho bylo moc, to bylo zřejmé. Nebyla žádné ranní ptáče a podle toho, jak dnes ráno vypadala, byla vzhůru už celé hodiny.

Nejspíš neměli před tou její konferencí zvát své příbuzné na návštěvu. Ale vzhledem k tomu, že se chystali zůstat po zbytek léta v Itálii, byly tohle jediné chvíle, které mohli strávit všichni společně.

Zapomněl, jak je časově náročné mít společnost. Nikdy nehostil více než jednoho nebo dva lidi současně, a i pak jen s pomocí hospodyně a bankovního účtu, který mu dovoloval brát své hosty na jídlo ven.

Chudák Julianne. Gabriel si připomněl svá vlastní harvardská léta: jak prázdniny nebyly nikdy opravdu prázdninami, protože se vždycky našla nějaká práce, kterou zbývalo udělat, jazyky, kterým se bylo třeba se naučit, a zkoušky, na které bylo nutné se připravit.

Ulevilo se mu, když získal stálou profesuru. Ani za nic by s Julií neměnil. Zvláště s ohledem na to, že se vyrovnával s tlakem vysoké školy pitím, braním kokainu a P…

Gabriel zakopl a klopýtl dopředu, když se mu špička boty zachytila o chodník. Rychle se vzpamatoval, srovnal tempo a přinutil se soustředit na své kroky.

Nerad myslel na svá léta na Harvardu. Od chvíle, kdy se přestěhoval zpátky do Cambridge, zažil drogové retrospektivy tak živé, že by přísahal, že cítí ve svých nosních dírkách kokain. Jel po ulici, nebo vešel do budovy harvardského kampusu a pocítil tak ostrou touhu, že to téměř bolelo.

Až doposud, s milostí Boží, odolával. Ovšemže mu v tom pomáhala týdenní setkání Anonymních narkomanů, stejně jako měsíční schůzky s jeho terapeutem.

A pak tu, samozřejmě, byla Julianne.

Jestli Gabriel nalezl minulý rok v Assisi svou vyšší sílu, pak Julianne byla jeho anděl strážný. Milovala ho, inspirovala ho, dělala z jeho domu domov. Ale nemohl setřást strach, že se na něj nebesa usmála, jen aby vyčkala svého času, než mu ji zase vyrvou zpátky.

Od té doby, co byla Julianne jeho studentkou, se Gabriel neskutečně změnil. Ale ještě pořád se musel vzdát svého přesvědčení, že si nezaslouží trvalé štěstí. Jak ho varoval jeho terapeut, Gabriel měl sklony k sebepoškozování.

Grace, jeho adoptivní matka, zemřela na rakovinu už téměř před dvěma lety. Její předčasná smrt symbolizovala to, jak je život krátký a nejistý. Kdyby měl ztratit Julianne…

Kdybys s ní měl dítě, nikdy bys ji neztratil.

V uších mu zazněl tichý šepot.

Gabriel zrychlil krok. Ten hlas měl pravdu, ale nevyjadřoval jeho prvotní motivaci pro přání mít s Julianne dítě. Chtěl rodinu, která zahrnovala i děti život plný smíchu a vědomí, že by mohl napravit křivdy, které napáchali jeho vlastní rodiče.

Před manželkou svůj vnitřní boj tajil. Byla zavalená vlastními záležitostmi a on by k nim nerad přidával další. Dělala si starosti s jeho závislostmi a jeho obavami, a on už jí i tak způsobil příliš mnoho trápení.

Zatímco Gabriel obíhal obvyklý okruh po známém sousedství, začal přemýšlet, proč byla dnes ráno tak sklíčená. Strávili spolu neuvěřitelnou noc, oslavili svou lásku v sadu a později i v posteli. Namáhal si mozek a snažil se přijít na to, jestli neudělal něco, co by jí ublížilo. Ale jejich milování bylo jako obvykle sice vášnivé, ale něžné.

Jedna možnost tu přece jen byla a Gabriel se proklínal, že na to nepomyslel dříve. Julianne vždy pociťovala z návratu do Selinsgrove jistou úzkost. Před rokem a půl se její expřítel Simon vloupal do domu jejího otce a napadl ji. Následně ji v místní restauraci obtěžovala jeho současná přítelkyně Natalie a vyhrožovala jí, že zveřejní její oplzlé fotografie, pokud nestáhne své obvinění z napadení.

Julianne přesvědčila Natalii, že by nebylo v jejím zájmu ty fotky zveřejnit, protože stejně jako ji by do toho zapletly i Simona. Jeho otec byl senátor Spojených států, který se chystal kandidovat na prezidenta, a Natalie pracovala pro jeho kampaň.

Tehdy si Gabriel nechal své pochybnosti o Juliině úspěchu pro sebe. Věděl, že jakmile jednou přijdou na chuť vydírání, pořád by se oba mohli dál snažit z toho něco vytěžit.

Gabriel znovu zaklel, teď už běžel vysilující rychlostí. Nikdy Julii neřekl, co udělal. Nechtěl to udělat ani teď. Ale jestli si dělá starosti ohledně Simona a Natalie, pak je možná načase jí říci pravdu…

Když se Gabriel vrátil domů, Julia spala. Všiml si, že jí zpod přikrývek vykukují bosá chodidla, a zasmál se. Julia neměla ráda přehřáté nohy, a tak je vystrkovala na vzduch, zatímco zbytek těla měla zachumlaný pod několika dekami.

Sklonil se, zastrkal jí přikrývky kolem chodidel a vešel do sprchy. Když se oblékl, znovu ji zkontroloval, ale stále ještě spala. Pospíchal dolů ze schodů, shrábl z kuchyňského pultu její seznamy a zamířil ke svému Range Roveru. S trochou štěstí by mohl být hotový s nákupy a sehnáním výpomoci, než se probudí.

V jedenáct hodin večer Julia konečně sešla ze schodů z prvního patra. Našla Gabriela uvelebeného v obývacím pokoji, jak si čte. Seděl v koženém klubovém křesle, nohy položené na podnožce a oči mu za brýlemi jen těkaly.

„Ahoj, ty tam,“ pozdravil ji a s úsměvem zavřel knihu.

„Co to čteš?“

Ukázal jí obal. Poutníkova cesta.

„Je to dobré?“

„Velmi. Četla jsi někdy Franny a Zooey od J. D. Salingera?“

„Kdysi dávno. Proč?“

„Franny tuhle knihu čte a trápí ji to. Tak jsem se o ní poprvé dozvěděl.“

„O čem to je?“ Zvedla knihu a podívala se na zadní stranu obálky.

„Je to o ruském pravoslavném muži, který se snaží zjistit, co to znamená bez ustání se modlit.“

Julia povytáhla jedno obočí. „A?“

„A já to čtu, abych se dozvěděl, na co přišel.“

„Ty se za něco modlíš?“

Promnul si bradu. „Modlím se za mnoho dobrých věcí.“

„Jako třeba?“

„Za sebe, abych se stal dobrým člověkem, dobrým manželem a jednoho dne dobrým otcem.“

Trochu se usmála a znovu se podívala na knihu. „Myslím, že všichni následujeme vlastní duchovní cesty.“

„Někteří z nás jsou dál než ostatní.“

Odložila jeho knihu a vylezla mu na klín. „Nemyslela jsem to takhle.

Myslím, že se honíme za Bohem, dokud nás On nechytí.“ Gabriel se zasmál. „Jako Nebeský chrt?“

„Něco na ten způsob.“

„Jedna z věcí, kterou na tobě obdivuji nejvíc, je tvůj soucit s lidskými slabostmi.“

„Mám své vlastní nectnosti, Gabrieli. Jen nejsou vidět.“

Rozhlédla se po místnosti a všimla si na koberci stop po vysavači a čerstvě utřeného prachu na nábytku. Vzduch voněl po citronu a borovicích.

„Dům vypadá skvěle. Děkuji, že jsi našel někoho na úklid. Zvládla jsem dnes udělat hodně práce.“

„To je dobře.“ Podíval se na ni přes obroučku svých brýlí. „Jak se cítíš?“

„Mnohem líp. Díky, žes udělal večeři.“ Položila mu hlavu na rameno.

„Neměla jsi hlad, když jsem ti ji přinesl nahoru.“ Rukou jí pročísl vlasy.

„Nakonec jsem ji snědla. Narazila jsem ve své práci na problém, a tak jsem měla potíže přestat na tak dlouho, abych se najedla.“

„Potřebuješ pomoc?“ Sundal si brýle a položil je nahoru na svou knihu.

„Ne. Nechci, aby si lidé mysleli, že mozkem mého výzkumu jsi ty.“

„Nic takového jsem ti nenabízel.“ Gabriel zněl dotčeně.

„Potřebuji to udělat sama.“

Odfrkl si. „Myslím, že se trochu moc staráš o to, co si pomyslí ostatní.“

„Musím,“ pronesla ostře. „Pokud přednesu práci, která bude znít jako z tvého pera, lidé si toho všimnou. Už tak o nás Christa Petersonová trousí drby. Paul mi to řekl.“

Gabriel se zamračil. „Christa je žárlivá mrcha. Ve své kariéře kráčí zpět, ne vpřed. Na kolumbijské ji na italistice zapsali do magisterského

programu. Nedovolili jí vstoupit rovnou do svého doktorského programu. Už jsem si promluvil s vedoucím její katedry. Pomlouvá nás k vlastní škodě.“ Ošil se v křesle. „A kdy jsi mluvila s Paulem?“

„Napsal mi e mail po té konferenci na UCLA, kterou navštívil. Potkal tam Christu a slyšel zvěsti, které o nás šíří.“

„Ani jsi mě nenechala si tu tvou práci přečíst. I když jsme diskutovali o Guidovi tolik, že jsem si jistý, že vím, co budeš přednášet.“

Julia si kousala nehet na palci, ale neřekla nic. Objal ji pevněji.

„Byla ti moje kniha užitečná?“

„Ano, ale zkouším to vzít z jiného úhlu,“ kličkovala.

„To může být dvojsečný meč, Julianne. Originalita je obdivována, ale zavedené metody někdy bývají zavedené z dobrého důvodu.“

„Dám ti to přečíst zítra, jestli budeš mít čas.“

„Samozřejmě, že budu mít čas.“ Začal ji hladit nahoru a dolů po zádech. „Ve skutečnosti se na to těším. Mým cílem je ti pomoci, ne tě zranit. Víš to, že ano?“

„Samozřejmě.“ Znovu ho políbila a pak se mu přitulila k hrudi. „Jen se bojím, co tomu řekneš.“

„Budu upřímný, ale vstřícný. Přísahám.“

„To je to nejlepší, v co mohu doufat.“ Usmála se na něj. „A teď potřebuji, abys mě vzal do postele a pomohl mi přijít na jiné myšlenky.“

Zamyšleně přimhouřil oči. „A co by to mělo obnášet?“

„Odvést mou mysl pryč od starostí tím, že mě budeš rozptylovat svým nahým tělem.“

„Co když se mi ještě do postele nechce?“

„Tak to tam asi budu muset jít sama. A možná se i sama pokusit myslet na něco jiného.“ Vstala, protáhla se a hodila po něm koutkem oka.

Tryskem byl u ní, popadl ji do náruče a uháněl ke schodům.

3. kapitola

“Tohle nemůžeš prezentovat.“ Gabriel vešel následujícího odpoledne do pracovny a v ruce svíral výtisk Juliiny přednášky.

S hrůzou vzhlédla od svého notebooku. „Proč ne?“

„Mýlíš se.“ Položil papíry, sundal si brýle a hodil je na stůl. „Svatý František po smrti Guida da Montefeltro pro jeho duši přišel. Probírali jsme to. Souhlasila jsi se mnou.“

Julia zkřížila v obranném gestu ruce na prsou.

„Rozmyslela jsem si to.“

„Ale to je jediný výklad, který dává smysl!“ Těžce polkla a zavrtěla hlavou.

Začal přecházet před jejím stolem.

„Mluvili jsme o tom v Belize. Poslal jsem ti ilustraci té scény, když jsme byli od sebe, proboha! A teď se chystáš postavit před sál plný lidí a tvrdit, že se to nikdy nestalo?“

„Kdybys četl mé poznámky pod čarou, věděl bys…“ Zastavil se a otočil se k ní čelem.

„Já jsem ty poznámky četl. Žádný z těch zdrojů nezachází tak daleko jako ty. Ty prostě jenom spekuluješ.“

„Jenom?“ Julia se odsunula od stolu. „Našla jsem několik důvěryhodných zdrojů, které souhlasí s většinou toho, co říkám. Profesorce Marinelliové se moje práce líbila.“

„Je na tebe moc mírná.“

Julii spadla brada. „Moc mírná? A předpokládám, že si myslíš, že profesorka Pictonová mě pozvala na tu konferenci jenom z milosrdenství?“

Gabrielův výraz zjihl. „Samozřejmě, že ne. Má o tobě vysoké mínění. Ale nechci, abys vylezla před dav profesorů a nabídla jim naivní interpretaci. Kdybys četla moji knihu, věděla bys…“

„Já jsem vaši knihu četla, profesore Emersone. Vy se o textu, který já analyzuji, jen mimochodem zmiňujete. A naivně přejímáte standardní výklad, aniž byste se nad ním zamyslel, jak byste měl.“

Gabriel přimhouřil oči.

„Souhlasím s výkladem, který dává smysl,“ pronesl ledovým tónem.

„Nikdy jsem nic naivně nepřejímal.“

Julia se postavila a frustrovaně zafuněla.

„Ty nechceš, abych měla vlastní myšlenky? Nebo si myslíš, že musím opakovat to, co už řekli všichni ostatní, prostě proto, že jsem obyčejná postgraduální studentka?“

Gabriel zrudl. „Tohle jsem nikdy neřekl. Taky jsem byl kdysi postgraduální student, pokud si vzpomínáš. Ale už nejsem. Můžeš mít z mých zkušeností užitek.“

„No, a je to tady.“ Julia znechuceně rozhodila rukama a vyšla z pracovny.

Gabriel ji následoval.

„Co tím myslíš, je to tady?“ Ani se neobtěžovala se otočit.

„Jsi jen naštvaný, že s tebou nebudu na veřejnosti souhlasit.“

„Blbost.“

„Blbost?“ otočila se. „Tak proč mi říkáš, abych změnila svou práci, tak aby byla v souladu s tvou knihou?“

Položil jí ruku na rameno. „Nesnažím se tě dostat do souladu se mnou. Snažím se ti pomoct, abys ze sebe neudělala bláz…“ Náhle se zarazil.

„A tohle bylo co?“ Setřásla mu ruku.

„Nic.“

Zavřel oči a zhluboka se nadechl.

Když je otevřel, vypadal klidnější. „Pokud začneš hned, měla bys být schopná přepsat svou práci včas, ještě před konferencí. Můžu ti pomoct.“

„Nechci tvou pomoc. A nemohu svou práci změnit. Na webových stránkách konference už zveřejnili její obsah.“

„Zavolám Katherine.“ Povzbudivě se na ni usmál. „Ona to pochopí.“

„Ne, to neuděláš. Nezměním to.“ Gabriel sevřel rty do tenké linky.

„Teď není čas na tvrdohlavost.“

„Ach ano, je. Je to moje práce!“

„Julianne, poslouchej…“

„Máš strach, že ze sebe udělám blázna. A tobě udělám ostudu.“

„To jsem neřekl.“

Pohled, který na něj vrhla, byl zraněný, ne li plný zrady. „Právě jsi to udělal.“

Vyrazila do ložnice a snažila se za sebou zavřít dveře. Jeho ruka vystřelila nahoru a zastavila je.

„Co to děláš?“

„Snažím se od tebe dostat pryč.“

„Julianne, přestaň.“ Bezmocně se rozhlédl kolem. „Můžeme si o tom promluvit.“

„Ne, to nemůžeme.“ Zapíchla mu prst do hrudi. „Já už nejsem tvoje studentka. Je mi dovoleno mít své vlastní myšlenky.“

„To jsem ani netvrdil.“

Nevšímala si ho a šla do koupelny.

„Julianne, sakra. Stůj!“ zařval ode dveří. Prudce se otočila.

„Nekřič na mě!“

Zvedl ruce nad hlavu na znamení kapitulace a zhluboka se nadechl.

„Omlouvám se. Pojďme si sednout a promluvit si.“

„Právě teď s tebou mluvit nemůžu, jinak řeknu něco, čeho budu litovat. A ty se očividně potřebuješ uklidnit.“

„Kam jdeš?“

„Do koupelny. Zamknu si dveře a hodlám se ti vyhýbat po zbytek dne.

Jestli mě nenecháš o samotě, pojedu domů k tátovi.“

Gabriel sebou trhl. Nezůstávala u svého otce ani předtím, než se vzali.

„Jak by ses tam dostala?“ Zvedla oči v sloup.

„Bez obav, nenechala bych tě tu bez auta. Můžu si zavolat taxík.“

„Tady ve městě žádné taxíky nejsou. Musela by sis zavolat nějaký až ze Sunbury.“

Julia se zamračila. „Já vím, Gabrieli. Dřív jsem tu žila, vzpomínáš? Ty si vážně musíš myslet, že jsem idiot.“

Vešla do koupelny a práskla za sebou dveřmi. Gabriel uslyšel cvaknutí zámku.

Chvíli váhal a pak zaklepal na dveře. „Brzy přijedou Rachel, Aaron a Richard. Co jim mám říct?“

„Řekni jim, že jsem idiot. Evidentně.“

„Julianne, poslouchej mě. Prosím.“ Uslyšel zpoza dveří téct vodu.

„Dobře!“ zařval. „Vyhýbej se mi. Naše první hádka a ty se zamkneš v zatracené koupelně.“ Praštil do dveří dlaní.

Náhle se voda zastavila.

Zvedla hlas, aby byla slyšet. „Moje první přednáška, a tys mi řekl, že stojí za hovno. A ne proto, že by to tak bylo, ale proto, že jsem nesouhlasila s tebou a tvou Bohem zatracenou knihou!“

Po dlouhé horké koupeli se Julia vynořila z koupelny a našla ložnici prázdnou.

Rychle se oblékla a vyklouzla na chodbu. Po špičkách přešla ke schodišti a poslouchala.

Spokojená, že je dům prázdný, šla do pracovny a zavřela za sebou dveře. Pak si sedla za svůj stůl, pustila si nějaký klidný jazz jako šum na pozadí a vrátila se k práci na své přednášce.

„Kde je Julia?“ Rachel objala svého bratra a pak odtáhla svůj malý kufr i s tím, který patřil jejímu manželu Aaronovi, do obývacího pokoje. Svou vysokou a štíhlou postavu měla oblečenou do khaki kalhot a bílého trička s výstřihem do véčka. Dlouhé blond vlasy jí splývaly po zádech, dokonale rovné a odhrnuté z jejího atraktivního obličeje velkými slunečními brýlemi. Vypadala, že by mohla být hvězdou v reklamě na Gap.

Gabrielovi ztuhl výraz.

„Pracuje na své přednášce.“

„Řekl jsi jí, že jsme přijeli?“ Rachel popošla o krok ke schodům. „Jules! Zvedni zadek a přijď sem dolů!“

„Rachel, prosím,“ napomenul ji káravě otec, než se objetím přivítal s Gabrielem.

Richard byl vestoje o pár centimetrů nižší než jeho syn a měl světlé vlasy a šedé oči. Byl tichý a vážný a jeho inteligence a laskavost vyvolávala u všech, kteří ho znali, respekt.

Když se nahoře nic nepohnulo, Rachel se otočila na svého bratra, šedé oči přimhouřené.

„Proč se schovává?“

Gabriel potřásl Aaronovi rukou na pozdrav. „Neschovává se. Nejspíš tě neslyšela.

Pokoje máte připravené a v koupelně pro hosty jsou čisté osušky. Tati, budeš vítán ve své staré ložnici.“

„Bude mi dobře v pokoji pro hosty.“ Richard zvedl svou tašku a vydal se po schodech nahoru.

„Vy jste se s Julií pohádali?“ Rachel se s podezřením zadívala na Gabriela.

Ten sevřel rty. „Můžeš jí říct ahoj, až se dostaneš nahoru. Pak se sejdeme na něco k pití na zadní verandě. K večeři griluji žebírka.“

„Žebírka? Senzace.“ Aaron vděčně poplácal Gabriela rukou po zádech. „Chtěl jsem se zastavit a koupit nějakou Coronu, než sem dorazíme, ale Rachel chtěla jet přímo sem. Budu hned zpátky.“

Sebral svoje klíče od auta a chystal se vykročit ke dveřím, když ho jeho žena zastavila a zavrtěla hlavou.

Gabriel tu výměnu mezi Rachel a Aaronem sledoval a rozhodl se, že právě nastala jeho příležitost, aby se omluvil.

„Uvidíme se za pár minut na terase.“ A s tím odešel do kuchyně.

Rachel nad svým manželem znovu zavrtěla hlavou. „Hádají se. Půjdu si popovídat s Jules a ty si promluv s Gabrielem. Pak si můžeš zajet pro ty Corony.“

„Kvůli čemu by se mohli hádat?“ Aaron si prohrábl svoje tmavé kudrnaté vlasy.

„Kdo ví? Možná, že mu Julia bez dovolení přerovnala jeho sbírku motýlků.“

„Ahoj.“ Rachel otevřela dveře do bývalé pracovny svého otce.

Julia přivítala svou nejlepší kamarádku širokým úsměvem. „Rach!

Ahoj.“

Obě ženy se objaly a Rachel se usadila v jednom z pohodlných křesel u okna.

„Jak jde život?“

„Dobře.“

„Tak co se děje mezi tebou a Gabrielem?“

„Nic.“

„Lžeš, jako když tiskne.“

Julia se odvrátila. „Proč si myslíš, že se něco děje?“

„Gabriel je dole a vypadá nešťastně a ty jsi tady nahoře a vypadáš taky nešťastně. V domě je napětí. Nemusím být jasnovidec, aby mi to došlo.“

„Nechci o tom mluvit.“

„Muži jsou pitomci.“

„To ti nebudu vyvracet.“ Julia se sesula do křesla naproti své nejlepší kamarádce a přehodila si nohy přes boční opěrku.

„Taky se někdy s Aaronem hádám. Začne zuřit a na pár hodin někam zmizí, ale vždycky se zase vrátí.“ Rachel se pozorně zadívala na svou přítelkyni. „Chceš, abych šla a pár jich Gabrielovi vrazila?“

„Ne. Ale máš pravdu. Pohádali jsme se.“

„Co se stalo?“

„Udělala jsem chybu, že jsem ho nechala přečíst si přednášku, na které pracuji. Řekl mi, že je hrozná.“

„To řekl?“ Rachel se ve svém křesle posadila zpříma a zvýšila hlas.

„Ne těmito slovy.“

„Co to s ním je? Já bych mu hodila něco na hlavu.“

Julia se sarkasticky usmála. „Přemýšlela jsem o tom, ale nechtělo se mi potom čistit tu krev.“

Rachel se zasmála.

„Proč si myslí, že je tvoje přednáška hrozná?“

„Myslí si, že se mýlím. Říkal, že se mi snaží pomoct.“

„Zní to, jako že se Gabriel snaží ovládnout tvoji přednášku, stejně jako zkouší ovládat všechno ostatní. Myslela jsem, že kvůli tomu chodil na terapii.“

Julia chvíli mlčela.

„Nechci, aby mi lhal, jen aby šetřil moje city. Jestli ta přednáška potřebuje přepracovat, musím to vědět.“

„Měl by vědět, jak ti pomoct, aniž by ti říkal, že je tvoje práce hrozná.“

Julia zklamaně vydechla. „Přesně tak. Říká, že se mnou chce založit rodinu. A pak se otočí na pětníku a chová se jako povýšený osel.“

Rachel zvedla ruku a gestem naznačila kamarádce, aby zastavila.

„Počkej chvilku. On chce mít děti?“ Julia se zavrtěla. „Ano.“

„Jules, to je teda něco! Mám z tebe takovou radost. Kdy se to chystáte začít zkoušet?“

„Ještě nějakou chvíli ne. Dohodli jsme se, že počkáme až po mém absolutoriu.“

„To je dlouhá doba.“ Rachelin hlas ztichl.

„Bylo by příliš obtížné pracovat na doktorátu a při tom mít dítě.“ Rachel přikývla. Pohrávala si s lemem svého trička.

„My bychom rádi měli miminko.“

Julia se přetočila, aby na svou přítelkyni líp viděla. „Cože, teď?“

„Možná.“

„Jak víš, že jsi připravená?“

Rachel se usmála. „Nevím, vážně. Vždycky jsem chtěla děti a Aaron to cítí stejně. Mluvili jsme o tom už od střední školy. Miluji ho. Byla bych šťastná, i kdybych žila jen s ním, jen my dva. Ale když si představím budoucnost, vidím děti. Chci, abychom měli někoho, kdo přijede domů na Vánoce. Jestli jsem se ztrátou své matky něco naučila, pak to, že život je nejistý. Nechci se založením rodiny čekat a pak už nemít šanci.“

Julia cítila, že hrozí, že jí začnou téct slzy, ale mrkáním je zahnala zpět. „Chodíš každý rok na mamografii, že ano?“

„Ano, a prošla jsem i genetickými testy. Nemám gen rakoviny prsu, ale stejně si nemyslím, že by ho máma měla. I kdyby ano, v době, kdy by to mohli zjistit, už bylo příliš pozdě.“

„Je mi to tak líto.“

Rachel si povzdechla a zadívala se z okna. „Nerada o tom mluvím, ale tíží mě to. Co se stane, jestli budeme mít děti a já dostanu rakovinu? Pořád mi to vězí někde v koutku mysli.“

Obrátila se ke své kamarádce čelem. „Mít děti je způsob, jak zbavit Gabriela jeho blahosklonného přístupu.“

„Jak to?“

„Nebude tak povýšený, až bude muset vyměňovat špinavou plenku.

Bude vykřikovat tvoje jméno a škemrat o pomoc.“ Julia se zasmála. Ale až příliš brzy vystřízlivěla.

„Já jen chci, aby vzal na vědomí, že moje myšlenky jsou důležité. Že jsou stejně důležité jako jeho.“

„Samozřejmě, že jsou. Řekni mu to.“

„To udělám. Ale zrovna teď s ním nemluvím.“

Rachel přejížděla rukou po loketní opěrce u svého křesla, tam a zase zpátky.

„Ušel už dlouhou cestu. Vidět ho ženatého a slyšet ho mluvit o založení rodiny to je pozoruhodné. Máma mi říkala, že když poprvé přivedli Gabriela domů, měl ve zvyku si v pokoji schovávat potraviny. Nezáleželo na tom, co řekli nebo udělali, vždycky si z každého jídla strčil něco do kapsy.“

„Měl hlad?“

„Bál se, že by mohl mít hlad. Nevěřil, že mu máma s tátou budou dávat najíst. Takže si budoval rezervu pro případ, že by přestali. Ani si nevybalil tašky. Ne, dokud ho neadoptovali. Pořád čekal, že ho pošlou pryč.“

„Tohle jsem nevěděla.“ Julia cítila, jak jí ztěžklo srdce.

Rachel jí věnovala soucitný pohled. „Je to můj bratr a já ho miluju. Ale mluví bez přemýšlení. Jeho problém s tvou přednáškou tkví nejspíš v tom, že jsi ji nenapsala tak, jak by ji napsal on.“

„Nehodlám psát věci po jeho. Mám své vlastní myšlenky.“

„Moje rada zní, aby sis s ním promluvila. Ovšem, nebylo by od věci nechat ho trochu podusit. Nech ho spát na gauči.“

„Bohužel to budu nejspíš já, kdo bude na gauči.“ Julia ukázala na pohovku, která stála u protější zdi.

Říct, že večeře byla nepříjemná, by bylo slabé slovo.

Julia s Gabrielem se usadili vedle sebe. Dokonce se během modlitby drželi za ruce. Ale byla to pouhá bolestná, lhostejná zdvořilost žádné vřelé pohledy, žádná šeptaná vyznání citů, žádné letmé doteky pod stolem.

Gabriel měl záda rovná jako pravítko a choval se chladně. Julia byla tichá a vzdálená.

Richard, Aaron a Rachel udržovali tok konverzace, zatímco Emersonovi sotva promluvili. Po večeři Julia odmítla zákusek a omluvila se, že musí pracovat na své přednášce.

Gabriel ji sledoval očima, když vstávala od stolu, a na čelisti mu přeskakoval sval. Ale nezastavil ji. Jen se prostě díval, jak odchází.

Když Rachel odešla do kuchyně, aby udělala kávu, Aaron se rozhodl, že už toho má dost. Naklonil se přes stůl.

„Člověče, skousni to a řekni jí, že se omlouváš.“ Gabriel nadzvedl obočí.

„Proč se domníváš, že jsem to zavinil já?“

„Protože ty jsi ten, kdo má ptá…“ Aaron zachytil pohled svého tchána a rozkašlal se. „Ehm, statisticky řečeno, osmdesát procent hádek je chlapova vina. Prostě se omluv a budeš to mít za sebou. Nechci tu zase takhle sedět u dalšího jídla. Je tu taková zima, že budu muset jít ven, abych se zahřál.“

„Myslím, že musím dát Aaronovi za pravdu. Ne, že by ses ptal.“ Richard se sám pro sebe zasmál.

Gabriel těkal pohledem mezi oběma muži s něčím, co se blížilo znechucení.

„Snažil jsem se s ní mluvit. Takhle naše hádka začala. Zamkla se v koupelně a řekla mi, abych se ztratil.“

Richard a Aaron si vyměnili vědoucí pohled.

„Jsi v průšvihu,“ hvízdl Aaron. „Radši si s ní promluv před spaním, nebo se těš na noc strávenou na gauči.“

Zavrtěl hlavou a přesunul se do kuchyně, aby se připojil ke své manželce.

Richard si zamyšleně pohrával se stopkou své vinné sklenky.

„Et tu, Brute?“ zamračil se Gabriel.

„Nic jsem neřekl.“ Richard se vlídně zadíval na svého syna. „Snažím se zůstat mimo dění.“

„Děkuji ti.“

„Ale je tu důvod, proč starší manželské páry říkají těm mladším, aby nad svým hněvem nenechaly zapadnout slunce. Vypořádat se s problémy, dokud jsou malé, vám oběma usnadní život.“

„Nemohu zrovna konverzovat skrz zamčené dveře.“

„Samozřejmě, že můžeš. Už jednou ses jí dvořil; udělej to znovu.“ Gabriel nasadil nevěřícný výraz. „Říkáš mi, abych se dvořil své ženě?“

„Říkám ti, aby ses vzdal svého ega, omluvil se a pak jí naslouchal. Nebyl jsem vždycky tím mužem, kterého vidíš před sebou. Můžeš se poučit z mých chyb.“

„Ty a máma jste měli dokonalé manželství.“ Richard se zasmál.

„Naše manželství mělo k dokonalosti daleko. Ale brzy jsme se shodli, že bychom tu nedokonalost měli udržet mimo zrak a sluch našich potomků. Děti děsí, když se jejich rodiče hádají. Podle mých zkušeností se páry hádají kvůli penězům, sexu nebo nedostatku respektu a pozornosti.“ Gabriel začal protestovat, ale Richard zvedl ruku. „Neptám se, kvůli čemu jste se nepohodli. To je mezi tebou a tvou ženou. Je zřejmé, že jsi

ranil Juliiny city. Byla při večeři velmi odtažitá, taková, jaká bývala, než se s tebou začala vídat.“

„Já nejsem ten, kdo utnul racionální komunikaci,“ zaznělo panovačně z Gabrielových úst.

„Poslouchej se,“ pokáral ho Richard. „Julia se nechová iracionálně. Je zraněná. Když tě někdo zraní, je rozumné se odtáhnout. Zejména s ohledem na její minulost.“

Gabriel se zašklebil. „Nechtěl jsem jí ublížit.“

„Jsem si jistý, že je to pravda. Ale jsem také přesvědčený, že jsi nebojoval fér. Naučit se přít se svou manželkou je umění, ne věda. Mně a tvé matce trvalo velmi dlouho, než jsme na to přišli. Ale jakmile se to stalo, už jsme se hádali jen zřídka. A pokud ano, nebylo to ošklivé ani zraňující. Jestli se dokážeš s Julií hádat a zároveň ji přesvědčovat, že ji pořád miluješ a že je pro tebe důležitá, bude pro vás mnohem jednodušší vaše konflikty zvládnout.“ Richard dopil víno a postavil sklenici na stůl.

„Dej na radu někoho, kdo byl nějakou dobu ženatý a kdo vychoval dceru. Když se žena stáhne a je chladná, je to proto, že sama sebe chrání. Moje rada zní, abys byl ke své ženě něžný a přemluvil ji, aby z té zamčené místnosti vyšla ven. Nebo se připrav na hodně nocí strávených na gauči.“

Než Julia zavřela notebook, bylo už po půlnoci. Věděla, že všichni už šli spát. Slyšela na chodbě jejich kroky.

Připlížila se ke dveřím pracovny a otevřela je. Zpod zavřených dveří ložnice prosvítalo světlo. Nebylo pochyb o tom, že Gabriel je vzhůru a čte si.

Zvažovala, že by šla za ním. Ale vzdálenost k jeho posteli se zdála být nepřekonatelná.

Popadla láhev pěny do koupele, kterou si vzala po večeři z jejich koupelny. Dá si další horkou lázeň v koupelně pro hosty a pokusí se zapomenout na své starosti.

O půl hodiny později vstoupila Julia zpět do pracovny a zavřela za sebou dveře. Cítila se osvěžená, ale jen nepatrně uvolněnější. Vzhledem k tomu, že Gabriel vypadal odhodlaný udržet si odstup, musela spát na gauči.

Jak ležela pod starou vlněnou dekou, o kterou se poprvé dělili tehdy před mnoha lety v sadu, myslela na jejich domov v Cambridgi. Myslela na prvních několik měsíců po svatbě a na to, jak byli tehdy šťastní.

Chtěla být odbornicí na Danta. Bude to dlouhá cesta, která bude vyžadovat oběti, tvrdou práci a pokoru. A nechtěla být typem člověka, který se cítí povznesený nad kritiku. Věděla, že se ve psaní potřebuje zlepšit. Ale když jí Gabriel řekl, že se chystá udělat ze sebe blázna, ta bolest byla nesnesitelná. Potřebovala, aby ji povzbudil, aby jí fandil. Nepotře

bovala, aby ji znevažoval. Její sebedůvěra už byla i tak dost otřesená.

Proč není schopen vidět, že potřebuji jeho pomoc?

Jak její smutek rostl, přemýšlela, proč za ní nepřišel.

Nebylo pochyb o tom, že strávil večer se svou rodinou, kouřil na zadní verandě doutníky a povídal si o starých časech. Přemýšlela, jaké nabídl Rachel ohledně jejich hádky vysvětlení. Přemýšlela, proč tu ona leží sama ve tmě, slzy na krajíčku, a on vypadá naprosto spokojený, že ji tak nechal. V tu chvíli zaslechla, jak se přes chodbu otevřely dveře. Slyšela Gab

rielovy rychlé, rozhodné kroky. Zastavily se před jejími dveřmi.

Posadila se a zadržela dech. Z chodby svítilo tlumené světlo a pronikalo do pracovny škvírou pode dveřmi.

Ó, bohové rozhádaných novomanželů, prosím, zařiďte, aby zaklepal na moje dveře.

Uslyšela něco, co znělo jako bolestný povzdech, a zvuk, který mohla vydat ruka, opřená o dveře. Pak uviděla, jak světlem přeběhl stín, a kroky se vzdálily.

Julia se schoulila klubíčka, ale neplakala.

4. kapitola

Příštího rána zazvonil Julii mobilní telefon.

S trhnutím se probudila, když se místností rozezněl zvuk „Message in a Botttle“ od Police. Sledovala, jak telefon vibruje na stole. Ale nezvedla to. O pár minut později uslyšela zabzučení, které oznamovalo, že dosta

la textovku.

Zvědavě došla ke stolu a vzala ho do ruky. Zpráva byla kupodivu od Danta Alighieriho.

Omlouvám se.

Zatímco zvažovala, co mu odpovědět, přišla další zpráva.

Odpusť mi.

Začala psát odpověď, když na chodbě zaslechla pohyb. Někdo klepal na dveře.

Prosím, pusť mě dovnitř.

Julia si tu nejnovější textovku přečetla až po cestě ke dveřím. Otevřela je jen na nepatrně větší škvírku.

„Ahoj,“ pozdravil ji Gabriel s váhavým úsměvem.

Pozorovala ho a všimla si, že má vlasy mokré ze sprchy, ale že není oholený. Tváře mu pokrývalo atraktivní tmavé strniště a na sobě měl jen bílé tričko a staré džíny, nohy bosé. Byl to snad nejkrásnější pohled, jaký kdy viděla.

„Je nějaký důvod, proč klepeš na moje dveře v šest hodin ráno?“ Tón měla chladnější, než zamýšlela.

„Omlouvám se, Julianne.“ Jeho výraz byl náležitě zkroušený.

(Zcela jistě pomáhalo i to, že měl oči podlité krví a oblečení zmačkané, jako by ho prostě vytáhl z pytle určeného pro Armádu spásy a oblékl si ho.)

„Ranil jsi mě,“ zašeptala.

„Já vím. Je mi to líto.“ Udělal krok vpřed. „Znovu jsem si přečetl tvou práci.“

Dala si ruku v bok. „Zaklepal jsi na moje dveře, jen abys mi řekl tohle?“

„Volal jsem ti, ale nezvedlas to.“ Usmál se. „Připomnělo mi to Toronto, když jsem za tebou musel lézt oknem.“

Julii zrudly tváře při vzpomínce na Gabriela, stojícího na jejím dvorku, když se jí snažil donést večeři, a na to, jak ho tam přivítala jen v osušce, čerstvě vysprchovaná.

„Něco jsi zapomněla. Něco důležitého.“

V ruce držel ilustraci Zápas o Guida de Montefeltro. „Našel jsem to včera večer na podlaze v ložnici. Nejsem si jistý, kdo z nás to tam přinesl, ale někomu to upadlo.“

Julia ten obrázek, který jí nechal tehdy v Torontu v poštovní přihrádce, ignorovala, a místo toho zkoumala jeho výraz. Vypadal rozrušeně, v očích patrný náhlý strach. Projel si prsty skrz mokré vlasy.

„Vím, že ses ode mě potřebovala dostat pryč, ale myslím, že už jsme byli odloučení dost dlouho. Můžu dál?“

Julia udělala krok zpět.

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Přešla k pohovce, schoulila se na ni a přes ramena si přehodila starou deku.

Díval se, jak se usazuje, a všiml si, že je teď její tělo stočené do ochranného klubíčka. Položil obrázek na její počítač a strčil si ruce do kapes.

„Znovu jsem si přečetl tvoji práci. Také jsem se znovu podíval do Inferna.“ Vyhledal očima její pohled. „Včera jsem řekl některé věci, co jsem neměl.“

„Děkuju.“ Její držení těla se trochu uvolnilo.

„Mám pár návrhů, jak tvou přednášku vylepšit.“ Opřel se boky o kraj stolu. „Vím, že je pro tebe důležité stát na vlastních nohou. Ale s radostí ti pomůžu, pokud ode mě budeš potřebovat pomoc.“

„Já bych tvoje rady přivítala, pokud mi tedy nebudeš říkat, co si mám myslet.“

„Nikdy bych ti neříkal, co si máš myslet. Jak bych mohl?“ Tvář mu zněžněla. „Tvoje nápady jsou další z mnoha věcí, které na tobě miluji.“

Pohled mu padl na ten obrázek.

„Reagoval jsem přehnaně. Omlouvám se. Ale námět tvé přednášky je poněkud osobní, Julianne. Příběh Františka, který riskuje cestu do pekla, aby zachránil Guidovu duši, představuje to, co jsem se tehdy v Torontu snažil udělat svým přiznáním před disciplinární komisí.“

Julii narostl v krku knedlík. Nerada myslela na to, co se stalo v minulém roce. Vyšetřovací komise a jejich následné odloučení byly příliš bolestné události na to, než aby se jimi zabývala.

„Připouštím, že to nebyla jen tvoje práce, na co jsem reagoval. Reagoval jsem i na to, co jsem považoval za tvoje odmítnutí tohoto příběhu. Našeho příběhu.“

„Nikdy jsem neměla v úmyslu odmítat něco tak důležitého. Vím, že jsi riskoval všechno, abys mi pomohl. Vím, že jsi prošel peklem.“ Její rysy nabyly odhodlaného výrazu. „Kdyby se situace obrátila, taky bych sestoupila do pekla, abych tě zachránila.“

Gabrielovi zacukal v koutcích úsměv. „Beatrice si byla vědoma, že nemůže doprovázet Danta skrze peklo, a tak místo sebe poslala Vergilia.“

„Jediný Vergilius, kterého znám, je Paul Norris. A pochybuji, že bys uvítal jeho pomoc.“

Gabriel si odfrkl. „Paul je stěží kandidátem na Vergilia.“

„Pro mě jím byl.“

Gabriel se zamračil, protože pomyšlení na Paula, utěšujícího Julii za jeho nepřítomnosti, stále ještě bolelo.

„Choval jsem se jako bastard. Tehdy i teď.“ Odstrčil se od stolu, postavil se před ni a vytáhl ruce z kapes.

Podíval se na místo vedle ní. „Můžu?“ Přikývla.

Posadil se a natáhl ruku. Vzala ho za ni.

„Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Já vím. Taky se omlouvám.“

Přitáhl si ji na klín a zabořil nos do jejích vlasů.

„Nechci, aby ses musela zamykat v koupelně ve snaze dostat se ode mě pryč.“

Vzal do dlaní její tvář a přitiskl k ní rty. Po nějaké chvíli mu začala polibek vracet.

Gabriel se držel zpátky, rty teplé a lákající. Dokola a dokola ji škádlil a lehce ji kousal do rtů. Konečně mu ovinula ruku kolem krku a pobízela ho blíž.

Přejel jí jazykem po rtech. Když je otevřela, jemně vklouzl dovnitř a setkal se s jejím. Nikdy nebyl schopen ve svých polibcích lhát. Na to prozrazovaly až příliš mnoho z jeho citů. Julia vnímala jeho lítost a smutek, ale také cítila nezmenšený plamen jeho touhy.

Dlaněmi sklouzl z její tváře na boky a přitáhl si ji tak, aby na něm seděla obkročmo. Dál se objímali, tiskli se k sobě od pasu nahoru, ústa dychtivá a zkoumající.

„Pojď do postele.“ Gabriel vzal do dlaní křivky jejího pozadí, přitiskl si ji ke svému zjevnému vzrušení a v jeho chraplavém hlase zazněla prosba.

„Ano.“

„Dobře.“ Přiblížil rty k jejímu uchu. „Ještě máme čas, abychom se pořádně usmířili, než se naši domácí hosté začnou dožadovat snídaně.“

Julia se odtáhla. „Nemůžeme se pořádně usmiřovat, když je v domě návštěva.“

„Ale ano, můžeme.“ V jeho modrých očích se nebezpečně zablýsklo.

„Dokážu ti to.“

„Minulá noc byla hrozná.“ Gabriel ležel na zádech, jednu ruku za hlavou. Neobtěžoval se přikrývat. V jejich ložnici bylo teplo a jeho milovaná žena ležela vedle něj na břiše, stejně nahá jako on. Ve chvílích, jako byla tahle, si přál, aby mohli strávit zbytek života nazí v posteli.

„To byla.“ Julia se zvedla na loktech, aby se mu zadívala do očí. „Proč jsi za mnou nepřišel a nepromluvil si se mnou?“

„Chtěl jsem si znovu přečíst tvou přednášku. A myslel jsem, že potřebuješ prostor.“

„Nelíbí se mi, když se hádáme.“ Julia sklonila hlavu a pramínky vlasů jí sklouzly na horní část ňader. „Nenávidím to.“

„Taky se mi nelíbí se s tebou hádat, což je opravdu překvapující. Kdysi jsem hádky miloval.“ Gabrielovy rty se stočily do úšklebku. „Díky tobě se ze mě stává pacifista.“

„Nejsem si jistá, jestli z tebe někdy bude pacifista, Gabrieli.“ Julii zakolísal hlas. „Být postgraduální studentkou je dost těžké. Potřebuji tvoji podporu.“

„Tu máš,“ zašeptal vášnivě.

„Nezamýšlela jsem s tebou ve své přednášce nesouhlasit. Tak nějak se to prostě… stalo.“

„Pojď ke mně.“

Julia se na něj položila a on kolem ní ovinul ruce.

„Musíme najít způsob, jak spolu nesouhlasit, aniž by se opakoval včerejšek. Moje srdce by to nevydrželo.“

„To ani moje,“ zašeptala.

„Slibuji, že už se nebudu chovat jako sebestředný bastard, ale ty mi slib, že se nebudeš zamykat v koupelně,“ upřel na ni svůj pohled.

„Slibuji, že se nebudu zamykat v koupelně, pokud mi dáš prostor. Snažila jsem se od tebe dostat pryč, když se věci začaly stupňovat. A tys mě nechtěl nechat být.“

„Beru na vědomí. Můžeme si dát během hádky pauzu, ale musíme si slíbit, že si později promluvíme. A ne až příští ráno. Už tě nebo sebe nenechám znovu spát na gauči.“

„Souhlasím. Gauč je velmi nepohodlný. A opuštěný.“

„Nevyjádřil jsem se moc dobře, když jsme mluvili o tvé přednášce. Je mi to líto. Nedělal jsem si starosti s tím, že se mnou nesouhlasíš. Ve skutečnosti bude pravděpodobně lepší, když vyjde najevo, že nesdílíš mé názory, protože to každému ukáže, že myslíš sama za sebe.“

„Nechci s tebou nesouhlasit jen proto, abych byla v opozici.“ Mezi Juliiným jemně klenutým obočím se objevila vráska.

Gabriel se ji pokoušel slíbat pryč, ale bez úspěchu. „Samozřejmě, že ne.

A i když tě to možná velice překvapí, můžu se mýlit. Příležitostně.“

„Můj pan profesor? Mýlit se? Nepředstavitelné,“ zasmála se.

„Ano, je to opravdu překvapivé, že?“ Ironicky zavrtěl hlavou. „Ale ve chvíli, kdy jsem tvou přednášku podruhé dočetl, jsi mě přesvědčila, že standardní interpretace je chybná.“

„Cože?“ Julia nemohla uvěřit svým uším.

„Slyšelas mě. Tvoje práce změnila můj náhled. Ačkoliv mám nějaké návrhy, jak zlepšit tu poslední část. Tam jsi mě dostatečně nepřesvědčila.“

„Mohla bych pár tvých rad použít. Připíšu tě do poznámek pod čarou.“

Ruce mu sklouzly k jejímu zadečku. „Bude mi ctí objevit se ve tvých dodatcích.“

Na okamžik zaváhala. „Takže si nemyslíš, že je ta přenáška hrozná?

Že ze sebe udělám blázna?“

„Ne. Jakmile jsem se dostal přes svou zkratkovitou reakci a věnoval větší pozornost tvým argumentům, uvědomil jsem si, že má profesorka Marinelliová pravdu. Tvoje práce je dobrá.“

„Děkuju.“ Julia si přitiskla tvář k jeho hrudníku. „Je pro mě těžké být studentkou na stejném poli jako ty. Pořád mám pocit, jako bych se tě snažila dohnat.“

Gabriel si zapletl prsty do jejích vlasů.

„Můžu víc zapracovat na tom, abych byl pro tebe větší oporou. Nesoutěžíme spolu. Ve skutečnosti bych s tebou jednoho dne rád spolupracoval na nějakém článku.“

Julia zvedla hlavu. „Vážně?“

„Myslím, že by pro nás bylo dobré vytvořit společně něco, co by pramenilo z naší sdílené lásky k Dantovi. A jsem na tebe pyšný, že máš odvahu mít vlastní přesvědčení. Až budeš obhajovat v Oxfordu svůj příspěvek, budu sedět v první řadě a říkat si: ‚Tohle je moje holka.‘ “

„To je splněný sen, slyšet tě tohle říkat.“

„Pak ti to budu neustále opakovat.“

5. kapitola

Příbuzní Emersonových se moudře zdrželi komentářů nad tím, jak ti dva vypadají uvolnění a šťastní, když se těsně před obědem konečně vynořili ze své ložnice.

Toho odpoledne přijel i Gabrielův bratr Scott se svou ženou Tammy a jejich synem Quinnem. Všichni, včetně Juliina otce Toma a jeho přítelkyně Diane, se sesedli k časné večeři.

Diane Stewartová byla atraktivní Afroameričanka s bezchybnou pletí, velkýma tmavýma očima a kudrnatými vlasy po ramena. Ve svých čtyřiceti letech byla o téměř deset let mladší než její přítel. Znala ho dlouho, vzhledem k tomu, že celý svůj život žila v Selinsgrove.

Než se měl servírovat zákusek, Diane nečekaně vyrušila Emersonovy, kteří tančili v kuchyni. Gabriel nechal v domě zavést centrální zvukový systém, takže vzduch plnily tóny tlumené latinskoamerické hudby.

Novomanželé byli ovinuti jeden kolem druhého a jemně se pohupovali v rytmu hudbu. Gabriel něco pošeptal Julianne do ucha. Ta vypadala, že ji to přivedlo do rozpaků a odvrátila se, ale on se jen uchechtl, přitáhl si ji blíž a políbil ji.

Diane udělala krok zpět a chtěla se vrátit do obývacího pokoje, ale pod nohama jí zavrzala stará dřevěná podlaha. Emersonovi se zastavili v půli kroku a otočili se k ní.

Usmála se.

„Něco se peče. A jablečný koláč to není.“

Gabriel se zasmál, hlasitě a šťastně, zatímco Julia jen mírně stočila koutky vzhůru a opřela se o něj čelem.

Diane souhlasně přikývla. „Trvalo vám tak dlouho uvařit kávu, že jsem nabyla dojmu, že jste zapomněli, jak na to.“

Gabriel si prsty uhladil vlasy, které měl předchozím počínáním své ženy rozcuchané. „Miláčku?“ shlédl na ni dolů.

„Káva je připravená a koláč chladne. Bude to ani ne za minutku.“ Julia neochotně odstoupila od svého manžela, který ji kradmo po

plácal po zadku.

V tu chvíli se k nim připojily Tammy s Rachel. Tammy byla poté, co se minulý měsíc provdala za Gabrielova mladšího bratra Scotta, nejnovější členkou rodiny. Se svými sto osmdesáti centimetry byla vysoká a pěkně tvarovaná, měla dlouhé světle zrzavé vlasy a světle modré oči.

„Kde to vázne?“ podívala se Rachel podezřívavě na svého bratra, jako by byl jedinou příčinou toho zpoždění.

„Jen jsme dělali kávu.“ Julia zakryla své rozpaky rozléváním nápoje do řady šálků.

„To bych se vsadila,“ mrkla Tammy potutelně.

„Myslím, že to nebyla káva, co tu dělali. Mm hmm,“ pohrozila Diane prstem jejich směrem.

„Dobře. Nechám to na vás, dámy.“ Gabriel cudně políbil Julii a utekl do obývacího pokoje.

Rachel zkoumala jablečné koláče položené na kuchyňském ostrůvku a prstem zkoušela, jestli jsou horké. „Vezmi nůž, Jules. Nakrájíme je.“

„Teď mluv.“ Diane odmítla Julií nabízenou kávu a uvelebila se na jedné z kuchyňských židlí.

„Takže, co se to tu peklo? A prosím, řekni mi, že jste nepoužili kuchyňskou linku.“ Rachel pošilhávala po nových žulových deskách, na jejichž nákupu Gabriel trval.

„Moc studené.“

Julia si připlácla ruku na pusu, ale už bylo příliš pozdě.

Ženy vybuchly v salvě smíchu a začaly si ji nemilosrdně dobírat.

„Je tady horko, nebo se to zdá jen mně?“ ovívala se Diane papírovým ubrouskem. „Asi tady tomu začnu říkat dům lásky.“

„Moji rodiče byli taky takoví.“ Rachel se rozhlédla po místnosti.

„Musí to být něčím v té kuchyni.“

Julia nemohla nesouhlasit. V tomhle prostoru i v domě samotném bylo něco hřejivého a uklidňujícího. Ona i Gabriel měli potíže udržet ruce jeden od druhého, vyjma doby, kdy pracovala na své přednášce.

„Takže si to můj velký bratr včera vyžehlil?“ Rachel se zkoumavě zadívala na Julii.

Ta se trochu začervenala. „Ano.“

„To je dobře. Ale stejně si s ním musím promluvit. Měl by ti po hádce koupit květiny. Nebo diamanty.“

Julia sklonila hlavu ke svému zásnubnímu prstenu, který zdobil velký středový kámen obklopený menšími diamanty. „Už mi dal dost.“

„Ten prsten vypadá dobře, zlato.“ Diane se obrátila k Tammy a zaostřila zrak na její levou ruku. „A ten tvůj taky. Jak se ti líbí manželský život?“

Tammy sledovala odlesky zářivek na ploškách svého zásnubního prstenu. „Nikdy jsem si nemyslela, že k tomu dojde.“

„Proč ne?“ zeptala se Rachel s napůl plnou pusou.

Tammyiny oči zalétly ke dveřím. „Neměly bychom servírovat zákusek?“

Rachel polkla. „Mužům taky fungují nohy. Jestli chtějí koláč, mohou přijít a vzít si ho.“

Tammy se zasmála, zvedla svou kávu a sevřela hrnek oběma rukama.

„Než jsem začala chodit se Scottem, s někým jsem žila. Byl to můj přítel z právnické fakulty. Mluvili jsme o svatbě, koupi domu, o všech těch věcech s bílým plaňkovým plotem. Pak jsem otěhotněla.“

Julia se nepohodlně zavrtěla na barové židličce, oči zapíchnuté do podlahy.

Tammy věnovala svým přítelkyním melancholický pohled. „Scott mi říkal, že se taky narodil nečekaně, ale že z něj měli jeho rodiče radost. Přála bych si, abych měla šanci poznat Grace. Zdá se, že to byla úžasná žena.“

„To byla,“ pronesla Rachel. „Ani Gabriel nebyl plánovaný. Moji rodiče si ho vzali po smrti jeho matky a pak ho adoptovali. Na plánování nezáleží. Záleží na tom, co se stane potom.“

Tammy přikývla. „Mluvili jsme o tom, že budeme mít děti. Oba jsme je chtěli. A pak se Eric zčistajasna rozhodl, že není připravený. Usoudil, že jsem otěhotněla, abych ho uhnala.“

„Jako bys otěhotněla sama od sebe,“ zamávala Diane vidličkou ve vzduchu.

Julia neřekla nic, zahanbená skutečností, že sympatizuje s Ericovým nedostatkem připravenosti, třebaže odsuzovala, co udělal.

„Eric mi dal ultimátum buď dítě, nebo on. Když jsem váhala, odešel.“

„Kretén,“ zamumlala Rachel.

„Byla jsem zničená. Věděla jsem, že to těhotenství není jen moje zodpovědnost, ale měla jsem pocit, že jsem měla být opatrnější. Uvažovala jsem o potratu, ale Eric už byl stejně pryč. A hluboko uvnitř jsem byla šťastná, že budu máma.“

A Julia se znovu zavrtěla, zasažená upřímností v Tammyině hlase.

„Nezvládla jsem sama platit nájem, a tak jsem se vrátila domů. Cítila jsem se, jako kdybych selhala těhotná, svobodná a žijící u rodičů. Často jsem se probrečela až ke spánku a myslela si, že mě nikdy žádný muž nebude chtít.“

„Je mi to tak líto.“ Julii vyhrkly slzy do očí. Tammy se natáhla a objala ji.

„Věci se změnily k lepšímu. Ale nikdy Ericovi neodpustím, že se vzdal svých rodičovských práv. Quinn teď nikdy nepozná svého otce.“

„Dárci spermií nejsou otcové,“ přerušila ji Rachel. „Richard Gabrielovi nepřispěl žádným genetickým materiálem, ale přesto je jeho otcem.“

„Nevím, kdo přispěl genetickým materiálem Gabrielovi, ale musel vypadat zatraceně dobře, protože ten chlapec je pěkný.“ Diane pokynula hlavou směrem k obývacímu pokoji. „Ne tak krásný jako můj mužský, ale to není vlastně nikdo.“

Julia se rozpačitě zahihňala, když se zamyslela nad představou, že někomu připadá její otec „krásný“.

Tammy pokračovala. „Byla jsem šťastná, že mám práci. Pracovala jsem v úřadu okresního státního zástupce společně se Scottem. Párkrát jsme si vyšli, ještě když jsem byla těhotná. Byli jsme jen přátelé, ale on se ke mně choval tak mile. Myslela jsem, že až bude dítě na světě, už o něm znovu neuslyším. Ale přišel se na mě podívat pár týdnů po tom, co se Quinn narodil. Pozval mě ven a já se zamilovala.“

„On se do tebe taky zamiloval, jak si vzpomínám,“ usmála se Rachel.

„Byl v tom až po uši.“

Tammy se dotkla svého zásnubního prstenu a posouvala si ho po prstu tam a zpátky. „Kojila jsem, a tak jsem si musela odsávat mléko, než mě vyzvedl. Moji rodiče mi syna hlídali. Ale se Scottem jsem se nikdy necítila trapně nebo divně. Viděl mě jako člověka, ženu, prostě ne jen jako mámu. Myslím, že do mě byl trochu zamilovaný už tenkrát, když jsem byla ještě s Ericem.“

Podívala se na své přítelkyně a usmála se.

„Byla jsem tak nervózní, že se mám s vámi se všemi setkat. Bála jsem se, co si pomyslíte. Ale vy jste byli tak vstřícní.“ Podívala se na Julii.

„S Gabrielem jsem se setkala až později, ale byl také milý. Dokonce i když mu Quinn zničil oblek.“

„Měla jsi ho vidět, než potkal Julii.“ Rachel protáhla obličej. „Byl by poslal Quinnovi účet z čistírny.“

Julia se chystala protestovat Gabrielovým jménem, ale Tammy znovu promluvila. „Nedovedu si představit, že by Gabriel něco takového udělal. Ke Quinnovi se chová úžasně. A Scott? No, otcovství s mužem něco provede. S dobrým mužem,“ objasnila. „Scott se s Quinnem válí

po podlaze a dovádí. Je hravý a něžný. Je to jeho úplně odlišná stránka.“

Julia se zamyslela nad Tammyinou poznámkou a dumala, jaký by byl Gabriel jako otec.

„Nemůžu se dočkat, až budeme mít holčičku,“ usmála se Tammy pro sebe. „Scott se k ní bude chovat jako k princezně.“

„Ty chceš další děti?“ zeptala se Rachel překvapeně a povytáhla obočí.

„Ano. Myslím, že dvě by nám stačily, ale kdybych měla dalšího kluka, ráda bych se pokusila ještě o holčičku.“

V tu chvíli vstoupil do kuchyně Scott a nesl ospalého jednadvacetiměsíčního chlapce. Kývl na ostatní ženy, než přešel k Tammy. „Myslím, že je čas jít spát.“

Julia se tomu kontrastu mezi Scottem, který byl sto devadesát centimetrů vysoký a pevně stavěný, a malým blonďatým andílkem, kterého ochranitelsky choval v náručí, usmála.

„Pomůžu ti.“ Tammy se zvedla na nohy. Políbila svého manžela a pak se společně vydali nahoru po schodech.

Rachel se podívala na sloupek dezertních talířů. „Myslím, že jim raději jejich zákusek zanesu.“ Ukrojila dva kousky koláče, dala je na talířky a odnesla je do obývacího pokoje.

Diane pohlédla na Julii a pohrávala si se svým šálkem.

„Můžeme si promluvit, zlato?“

„Samozřejmě.“ Julia si poposedla na židli a otočila se, aby upřela na Diane svou plnou pozornost.

„Nevím, jak mám tohle říct, tak to prostě jen řeknu. Trávím s tvým otcem hodně času.“

Julia věnovala Diane mírný úsměv. „Myslím, že je to skvělé.“

„Setkal se s mou matkou i zbytkem mé rodiny. Dokonce se mnou začal chodit o nedělích do kostela, aby mě slyšel zpívat se sborem.“

Julia skryla nad představou svého otce v kostele své překvapení.

„Když se táta zeptal, jestli by tě mohl přivést s sebou na moji svatbu, věděla jsem, že je to vážné.“

„Miluji ho.“

Julie vytřeštila oči. „Páni. Ví o tom?“

„Jistěže. Taky mě miluje.“ Diane se váhavě usmála. „Mluvili jsme o budoucnosti. Dělali si plány…“

„To je skvělé.“

„Opravdu?“ Dianiny tmavé oči pátraly v těch Juliiných.

„Jsem ráda, že je s někým, kdo ho miluje. Jakkoliv se nechci zmiňovat o Deb, jsem si jistá, že víš, že spolu byli velmi dlouho. Ale zdá se, že z toho nic nebylo. A mně se opravdu jako pár nelíbili.“

Diane byla zticha, jako by o něčem přemýšlela.

„Tvůj otec a já jsme mluvili o tom, že bychom věci vyřešili natrvalo. Chci, abys věděla, že pokud to uděláme, nebudu se snažit zabrat místo tvé mámy.“

Julia ztuhla. „Sharon nebyla moje máma.“

Diane položila svou ruku v uklidňujícím gestu na Juliinu paži.

„Omlouvám se.“

„Nejsem si jistá, co ti o ní táta vyprávěl, ale předpokládám, že toho nebylo moc.“

„Nešťourala jsem do vosího hnízda. Když je muž připravený mluvit, tak mluví.“

Julia potichu usrkávala kávu. Nerada vyprávěla nebo přemýšlela o své matce, která zahynula během Juliina maturitního ročníku na střední škole. Sharon byla alkoholička a po většinu Juliina života se k ní chovala lhostejně. A když nebyla lhostejná, byla hrubá.

„Grace pro mě byla jako matka. Měla jsem k ní blíž než k Sharon.“

„Grace byla dobrá žena.“

Julia pátrala v Dianině výrazu a viděla v jejích očích naději, smíšenou s mírnou úzkostí.

„Nebojím se toho, že by ses stala mou macechou. A jestli se ty a táta budete brát, budu u toho.“

„Budeš toho mít na práci víc než jen být u toho. Budeš jednou z mých družiček.“ Diane kolem Julie ovinula ruce a pevně ji objala. Nakonec se odtáhla a prstem si setřela slzy. „Vždycky jsem chtěla rodinu, manžela a svůj vlastní domov. Je mi čtyřicet a moje sny se konečně stanou skutečností. Dělala jsem si starosti, jaký z toho budeš mít pocit. Chci, abys věděla, že tvého otce miluji, a aby ti bylo jasné, že s ním nejsem kvůli penězům.“

Julia se na ni zmateně podívala a pak se obě ženy rozesmály.

„Tak teď vím, že si děláš legraci. Táta žádné peníze nemá.“

„Je to dobrý člověk, má práci a dělá mě šťastnou. Když žena najde takového muže, který je navíc i krásný, drží se ho a o peníze se nestará.“ Než mohla Julia zareagovat, připojil se k nim Tom. Jakmile spatřil

Dianiny uslzené oči, vykročil k ní.

„Copak to je?“ Zvedl ruku k její tváři a pohladil ji.

„Diane mi jen říkala, jak moc tě miluje.“ Julia nabídla otci souhlasný výraz.

„Opravdu?“ Jeho hlas zněl poněkud drsně.

„Ne, že by ses ptal, ale máte moje požehnání.“ Podíval se dolů a jeho tmavé oči vyhledaly Juliiny.

„Opravdu?“ zopakoval, ale tón mu zjihl.

Tom vzal obě ženy kolem ramen a každou políbil na temeno.

„Holky moje,“ zašeptal.

Krátce nato se Julia s Diane a svým otcem rozloučila. Myslela si, že spolu možná tráví alespoň několik nocí v týdnu, a byla překvapená, když jí Diane vysvětlila, že tomu tak z úcty k její matce, se kterou žila, není.

Teď už Julia začala chápat, proč Diane tolik spěchá na svatbu a na to, aby měla svůj vlastní domov.

Po zákusku se Richard Clark usadil na zadní verandě, popíjel skotskou a kouřil doutník. Vzduch byl chladný a nehybný. Kdyby zavřel oči, skoro by si dokázal představit svou ženu Grace, jak vychází ze zadních dveří a usazuje se do dřevěného zahradního křesla vedle něj.

Srdce mu ztěžklo. Ona už se vedle něj nikdy neposadí.

„Jak se vede?“

Richard otevřel oči a spatřil sedět v nejbližším křesle svou snachu Julii. Štíhlé nohy si skrčila pod sebe a byla zachumlaná do jednoho z Gabrielových starých kašmírových svetrů.

Richard si přendal doutník do levé ruky a přesunul popelník, aby jí nepřekážel.

„Mám se dobře, a co ty?“

„Jsem v pohodě.“

„Večeře byla skvělá,“ řekl uznale. „Opravdu výtečná.“

„Snažila jsem se napodobit některé z pokrmů, které jsme měli v Itálii. Jsem ráda, že ti chutnalo.“ Zaklonila hlavu, opřela si ji o opěradlo a zírala na temnou oblohu.

Znovu se napil skotské. Vycítil, že ji něco trápí, ale protože si nepřál vynucovat si její důvěru, mlčel.

„Richarde?“

Zasmál se. „Myslím, že jsme se dohodli, že mi budeš říkat tati.“

„Samozřejmě, tati. Omlouvám se.“ Rýpala nehtem do opěradla a dělala do dřeva rýhy.

„Není třeba se omlouvat. Jsme rodina, Julie. A pokud bys kdykoliv cokoliv potřebovala, jsem tady.“

„Děkuji ti.“ Přejela prstem po škrábanci, který udělala na křesle. „Vadí ti, že jsme provedli ty změny? Vevnitř v domě?“

Richard chvilku váhal, než odpověděl.

„Koupelna už rekonstrukci potřebovala a bylo moudré přidat další v přízemí a v hlavní ložnici. A Grace by se líbilo, co jste udělali s kuchyní. Roky o ty žulové pulty prosila.“

Julia cítila, jak jí sevřelo srdce.

„Spoustu věcí jsme nechali stejných.“

„Prosím, nedělej si starosti. Grace by ti s radostí se zařizováním pomáhala, kdyby tu byla.“

„Máš v pokoji pro hosty pohodlí? Napadlo mě, jestli sis to s tím bydlením tady nerozmyslel.“

„Jsi hodná, že se ptáš, ale nic z toho mi nevadí. Trápí mě jen to, že je Grace pryč a už se nevrátí. Obávám se, že ten pocit nikdy nezmizí.“

Richard se zadíval na svůj snubní prsten, prostý zlatý kroužek.

„Když jsem vevnitř v domě, někdy bych přísahal, že slyším její hlas nebo cítím její parfém. Tam ve Philadelphii její přítomnost necítím. Můj byt na ni nemá žádné vzpomínky.“ Usmál se sám pro sebe. „Když jsem tady, naše odloučení není tak hrozné.“

„Pořád to bolí?“

„Ano.“

Julia chvíli seděla a přemýšlela, jak by se cítila, kdyby ztratila Gabriela. To by ji zničilo.

Délka lidského života je nejistá. Člověk mohl dostat rakovinu nebo zemřít při automobilové nehodě, a mrknutím oka by se její rodina mohla rozpadnout.

Julia odkudsi uslyšela hlas, který jí našeptával: Kdybys měla s Gabrielem dítě, vždycky bys nějakou jeho část měla.

A z toho hlasu, více než z myšlenky za ním, se zachvěla.

Richard si její reakce všiml, postavil se a přehodil jí přes ramena deku.

„Děkuji,“ zašeptala. „Líbí se ti žít ve Philadelphii?“

„Moje místo ve výzkumném oddělení není úplně takové, jaké jsem čekal. Přemýšlel jsem, že půjdu do důchodu.“ Odklepl popel do popelníku. „Přestěhoval jsem se, abych byl blíž k Rachel a Scottovi, ale moc je nevídám. Mají plné ruce práce se svými vlastními životy. A všichni mí přátelé, včetně tvého otce, jsou tady.“

„Přestěhuj se zpátky.“

„Cože?“ Otočil se v křesle čelem k ní.

„Přestěhuj se zpátky do Selinsgrove. Žij tady.“

„Tohle je teď váš domov.“

„Jsme tu jen o prázdninách. Můžeme si hned vyměnit ložnice a ty si můžeš přestěhovat věci z Philadelphie zpátky.“

Zvedl doutník ke rtům. „Je od tebe hezké, že mi to nabízíš, ale já už jsem si vybral. Prodal jsem Gabrielovi dům už víc než před rokem.“

„Bude šťastnější, když bude vědět, že jsi tady, kam patříš.“ Richard zavrtěl hlavou. „Nikdy bych nevzal zpět dané slovo.“ Julia si namáhala mozek, aby vymyslela přesvědčivou strategii.

„Bylo by to pro nás jako micva. A my potřebujeme požehnání.“ Richard se zasmál.

„To zní jako to, co jsem příležitostně říkával Gabrielovi, když byl tvrdohlavý. Jaké požehnání potřebuješ?“

Juliin výraz se změnil.

„Mám jednu nevyslyšenou modlitbu.“

Když to dále nerozváděla, potáhl si z doutníku a vydechl kouř.

„Podle mého názoru jsou nakonec vyslyšeny všechny modlitby. Někdy zní odpověď ne. Ale rozhodně se budu modlit, abys nějakou dostala. Nebudu předstírat, že mě ta myšlenka na návrat zpátky neláká. Ale vy jste věnovali tolik času, abyste ten dům zvelebili pro sebe. Zařídili jste přízemí, vymalovali zdi…“

„Ty sis na ten dům vzal hypotéku, abys zaplatil Gabrielovy drogové dluhy.“

Richard se na ni překvapeně podíval.

„On ti o tom řekl, že ano?“

„Ano.“

„Už je to dávno. Gabriel nám to splatil.“

„Pro něj je to jen o důvod víc, proč pro tebe teď otevřít svůj domov.“

„Otec by pro své dítě udělal cokoliv.“ Richard se tvářil vážně. „Nestaral jsem se o peníze. Snažil jsem se mu zachránit život.“

„To jsi udělal. Ty a Grace.“ Julia se rozhlédla po dvoře. „Dokud je ten dům v rodině a my tak můžeme být na Díkůvzdání a na Vánoce spolu, nezáleží na tom, kdo ho vlastní. Nebo kdo tu bydlí.“

Přitáhla si deku těsněji k sobě, když přes verandu zavanul lehký vánek a pohladil ji po tváři. „Víš, Gabriel by se nikdy nedokázal rozloučit s tím sadem. Najal lidi, aby ho dali do pořádku. Už zasadili nové stromky.“

„Ty staré už léta nenesly úrodu. Obávám se, že je trochu moc optimistický.“

Julia se podívala k lesu, směrem k sadu. „Optimismus je pro něj dobrý.“ Otočila se k Richardovi.

„Kdybys tu bydlel, mohl bys na sad dohlédnout. Pro Gabriela by to byla úleva, kdyby věděl, že je ve schopných rukou. Pomohl bys nám.“

Richard zůstal potichu tak dlouho, že se to zdálo jako věčnost. Když promluvil, hlas se mu chvěl. „Děkuji ti.“

Stiskla mu ruku, než ho nechala jeho doutníku a myšlenkám. Jak zavřel oči, zalil ho pocit naděje.

Poté, co se její hosté na noc rozešli, seděla Julia na okraji masážní vany s vířivkou a zkoušela teplotu vody. Těšila se na pár chvil relaxace.

Věděla, že by měla pracovat na své přednášce, ale denní shon ji unavil. Zvažovala, jestli by neměla zavolat své terapeutce do Bostonu. Doktorka Waltersová by jistě měla nějaké návrhy, jak se vyrovnat se svou úzkostí, manželským konfliktem a Gabrielovým obnoveným zájmem o založení rodiny.

Chtít dítě, to nebylo nic hrozného. Julia porovnávala Gabrielovo vřelé nadšení s chladnou lhostejností, kterou Tammy popisovala u Erica. Julia samozřejmě věděla, čemu dává přednost. Prostě si jen potřebovala stát na svém a nenechat Gabrielovu vášeň, aby přemohla ji i její sny.

Kdyby nic jiného, jejich včerejší hádka s Gabrielem ukázala, jako moc se toho ještě musí jako pár naučit. Potřebovali si tyhle lekce vštípit dříve, než přivedou na svět dítě.

Když čekala, než se jí napustí vana, cítila, jak se jí zježily chloupky na krku. Otočila se a našla Gabriela stojícího u pultu s umyvadlem. Rozepnul si horní tři knoflíky u košile a nad lemem bílého tílka mu teď na hrudi vykukovalo několik chloupků.

„Nikdy mě neomrzí se na tebe dívat.“ Vtiskl jí polibek na krk a pak jí stáhl huňatou osušku, kterou si kolem sebe omotala.

„Měl bych tě namalovat.“ Konečky prstů jí přejížděl po zádech.

„Už jsi mě jednou v noci maloval, Caravaggio. Rozmazali jsme barvu po celé podlaze.“

„Ach, ano. Bolelo mě, že jsem to musel uklidit. Doufal jsem, že bychom k ní mohli přidat další.“

„To bude muset počkat na noc, kdy nebudeme mít hosty.“ Vyzývavě se na něj podívala. „Chceš se ke mně připojit?“

„Raději se budu dívat.“

„Pak si dám záležet, abych ti předvedla podívanou.“ Zvedla si oběma rukama vlasy z krku a vyklenula záda v póze modelky.

Zasténal a udělal krok vpřed. Natáhla ruku, aby ho zastavila.

„Nechala jsem si včera v koupelně pro hosty pěnu do koupele. Nevadilo by ti mi ji přinést?“

„Vůbec ne. Bohyně.“ Ochutnal její rty a pak odkráčel pryč.

Trvalo mu několik minut, než tu pěnu našel, protože ji někdo shodil na podlahu a ona se zakutálela k odpadkovému koši. Když se sehnul, aby ji sebral, všiml si něčeho zastrčeného mezi košem a stěnou.

Byla to malá obdélníková krabička. Přečetl si etiketu. Těhotenský test. Ale krabička byla prázdná.

Když překonal své překvapení a dvakrát zkontroloval, že si etiketu přečetl správně, položil krabičku tam, kde ji našel, a vrátil se do svého pokoje.

Beze slova podal pěnu do koupele Julii, která si trochu té esence s vůní santalového dřeva a mandarinky nalila do vody, a pak si vlezla do vany.

Naaranžovala se do něčeho, o čem si myslela, že by mohla být provokativní póza.

Gabriel stál bez hnutí, ztracený v myšlenkách.

„Co se děje?“ Vyklonila se z vany, aby na něj líp viděla. Přejel si rukou přes ústa a bradu.

„Je Rachel těhotná?“

„Ne, pokud vím. Říkala mi, že to zkoušejí. Proč?“

„Našel jsem v koupelně pro hosty prázdnou krabičku od těhotenského testu. Vypadalo to, jako by se ji někdo pokoušel schovat.“

„To byla nejspíš ona.“

„Přál bych si, abys to byla ty.“ Gabriel jí věnoval tak intenzivní pohled, že cítila, jak jí z něj hoří kůže.

„Dokonce i po tom, co se stalo včera?“

„Samozřejmě. Páry se hádají. Manželé se chovají jako oslové. Dáme si žhavý, zpocený sex na usmířenou a pohneme se dál.“

Podívala se dolů do vody. „Radši bych měla žhavý, zpocený sex na usmířenou bez toho hádání.“

Jeho hlas se ztišil do chraplavého šepotu. „To by trochu znehodnotilo ten usmiřovací účel, nemyslíš?“

Zhluboka se nadechla a zvedla svoje tmavé oči, aby našla jeho. „Nejsem připravená mít rodinu.“

„Náš čas přijde.“ Vzal ji za ruku a přitiskl jí rty na prsty pokryté pěknou. „A věř mi, dnes večer nechci začínat novou hádku nebo přidávat k tvému stresu.“

Julia se slabě usmála.

„Myslím, že by ten test mohl být Tammyin.“

„Ona už dítě má.“

„Quinnovi budou v září dva. Vím, že chce mít děti se Scottem.“

Gabriel upravil osvětlení, ztlumil ho a zmizel do ložnice. O chvíli později se vrátil a Julia zaslechla, jak se z reproduktoru, který byl zabudovaný do stropu, line hlas Astrud Gilberto.

Julia se na svého manžela pochvalně podívala. „Ať už byl ten test, čí chtěl, mohla zjistit, že těhotná není. Ale jestli je, budeš zase strýček. Strejda Gabriel.“

Aniž by zareagoval, rozepnul si košili. Pak si ji stáhl, sundal si tílko a odhalil tak své tetování a lehký stín tmavých chloupků na svalnatém hrudníku.

Julia sledovala, jak pověsil košili na háček, než mu ruce sjely k opasku.

Ušklíbl se a zpomalil své pohyby, aby ji poškádlil.

Zvedla oči v sloup. „Voda už bude studená, než skončíš.“

„To pochybuji. Rozhodně nebudu stát tady venku, až budu končit.“

„Proč ne?“

„Protože mám v úmyslu skončit v tobě.“

S dalším ušklíbnutím pověsil kalhoty a začal se zbavovat boxerek.

Julia znala tělo svého manžela velmi dobře, ale i tak jí jeho postava pokaždé brala dech. Měl široká ramena, která se zužovala ke štíhlému pasu a bokům, zakončenými svalnatými stehny. Paže i břišní svaly měl dobře vypracované, stejně jako véčko, které se svažovalo k jeho teď až příliš vztyčenému mužství.

„Zabíjí mě, když si mě takhle prohlížíš.“ Hladově se na ni zadíval.

„Proč?“ Bezostyšně na něj zírala a posunula se ve vaně dopředu, aby mu udělala místo.

„Protože vypadáš, jako bys mě chtěla ochutnat. Všude.“

„Vždyť ano.“

Gabriel se bleskem usadil za ní a svoje dlouhé nohy si protáhl kolem jejích. „Ta vůně je mi povědomá.“

„Koupila jsem si tu pěnu, protože mi připomínala ten masážní olej, který jsi použil ve Florencii. Masíroval jsi mi záda, pamatuješ?“

„Pokud si vzpomínám, masíroval jsem víc než to.“ Gabriel se přitulil nosem k jejímu uchu. „Nemáš ponětí, co se mnou ta vůně dělá.“

„Ale ano, mám.“ Julia se opřela o jeho hrudník a vespod svých zad cítila, jak je tvrdý.

„Předtím, než přejdeme k ech jiným činnostem, rád bych, aby sis se mnou promluvila.“

„O čem?“ napjala se Julia.

Položil jí ruce z obou stran krku a začal ji masírovat.

„Uklidni se. Já nejsem nepřítel. Jen se tě prostě snažím přesvědčit, aby ses mi trochu svěřila. Máš tendenci dělat si bublinkové koupele, když jsi ve stresu. A teď si je dáváš denně.“

„Jen toho mám hodně na přemýšlení.“

„Tak mi o tom pověz.“

Začala klouzat levou rukou po hladině vody a hrnula pěnu tam a zpátky.

„Bojím se, že mě vyhodí ze školy. A bojím se té přednášky.“ Stiskl jí ramena.

„O tvé přednášce jsme mluvili a já jsem ti řekl svůj upřímný názor je dobrá. A z programu tě nevyhodí. Jen musíš brát školu semestr po semestru. Nemusíš tento týden naše příbuzné bavit. Zítra všem oznámíme, že strávíš den prací na svých podkladech. Můžou se během dne zabavit sami a zítra udělám k večeři steaky na grilu. Jsem si jistý, že Rachel a Tammy mi s tím pomůžou.“

Julii začaly pod jeho prsty vláčnět svaly. „To by mi pomohlo. Děkuji.“

„Udělal bych pro tebe cokoliv,“ zašeptal a přitiskl jí ke krku své rty.

„Víš to, že ano?“

„Vím.“ Otočila se a se vší vážností ho políbila.

Když se od sebe odtrhli, usmála se. „Budeš mít narozeniny, až budeme v Itálii. Jak bys je chtěl oslavit?“

„S tebou. V posteli. Po několik dní.“ Objal ji rukama kolem pasu a hladil jí kůži kolem pupíku.

„Chtěl bys pozvat nějaké přátele, aby se k nám v Umbrii připojili?

Mohli by s námi jet na tu výstavu do Florencie.“

„Ne, chci tě mít celou pro sebe. Můžeme je pozvat do Cambridge na tvoje narozeniny.“

Julia položila ruku na jeho a zastavila ho. „Nemám ráda, když se z mých narozenin dělá událost.“

Opřel se zády o vanu. „Myslel jsem, že už jsme to překonali.“

„V září budeme mít hodně práce.“

„Pětadvacáté narozeniny, to je milník.“

„To je pětatřicet taky.“

„Moje milníky jsou důležité pouze díky tobě. Bez tebe by to byly jen prázdné dny.“

Julia zabořila tvář do jeho hrudi. „Musíš být tak sladký?“

„Vzhledem k tomu, že jsem jedl většinu života kyselé, tak ano.“ Ústy zkoumal křivku jejího krku a kůži ramen, kluzkou od mýdla.

„Pak tedy myslím, že budeme mít v září večírek. Mohli bychom udělat oslavu ten víkend, kdy bude Den práce.“ Políbila ho na prsní svaly, než se zase otočila dopředu. „Co ti Richard říkal, když jsi s ním dnes večer mluvil?“

„Rád by se přestěhoval zpátky, ale nechce kupovat dům. Myslím, že s těmi penězi počítá na důchod.“

„Může bydlet tady, aniž by ho koupil. Nevadilo by ti to, že ne?“

„Vůbec ne. Byl bych rád, kdyby žil tady. Jenže on má špatný pocit, že by těžil z těch renovací.“

„Může si je užívat. Jediný problém je, co udělat s nábytkem.

V Cambridgi na něj nemáme místo.“

„Mohli bychom ho dát Tomovi. Jeho nábytek už taky zažil lepší časy.“ Profesor zněl odměřeně.

„Ty bys to udělal?“

„Nebudu ti lhát, Julianne. Tvůj otec není můj nejoblíbenější člověk.

Ale protože ty jsi…“ Políbil ji.

„Richard má věci, které koupil s Grace a se kterými se nechce rozloučit, a je tu nějaký nábytek, který tu po ní zbyl a který jsme dali do skladu. Budeme muset ty nové věci vystěhovat, abychom udělali místo. Můžeme je věnovat Rachel, pokud bys to tak chtěla raději.“

„Myslím, že by bylo hezké nabídnout je tátovi. On a Diane mluví o svatbě.“

Gabriel utáhl ruku kolem jejího pasu. „Jaký z toho máš pocit?“

„Ona je pro mého otce dobrá a je dobrá i pro mě. Budu ráda, když bude mít někoho, s kým zestárne.“

„Nerad ti to říkám, miláčku, ale tvůj otec už stárne. My všichni stárneme.“

„Ty víš, jak to myslím.“

Přesunul ji tak, aby k němu byla čelem, a ovinul si její nohy kolem pasu.

„Naštěstí pro tebe já ještě nejsem moc starý na to, abych tě udržel vzhůru celou noc. Věřím, že tohle je místnost, kterou jsme ještě nepokřtili zatím.“

6. kapitola

Někdy po půlnoci Richard ucítil, jak se vedle něj prohnula matrace a někdo si k němu zalezl pod deku. Převalil se, vzal do náruče tělo své ženy a přitiskl si ji zády k sobě. Dokonale do sebe zapadli. Její postava byla známá a hebká a on hlasitě vzdychl, když se o ni opřel.

Povzdechla si stejně spokojeně, jak to v takových chvílích dělávala, a přitulila se k němu.

„Chyběla jsi mi.“ Pohladil ji po vlasech a políbil ji. Ani se mu nezdálo divné, že je má dlouhé a pevné, stejné, jako je mívala před chemoterapií.

„Taky jsi mi chyběl, miláčku.“ Grace sáhla po jeho ruce a propletla si s ním prsty.

Richard cítil, jak její prstýnky, zásnubní i snubní, cinkly o jeho snubní prsten. Byl rád, že si ho nesundal.

„Zdá se mi o tobě.“

Políbila místo, kde se dotýkaly jejich prsteny. „Já vím.“

„Byla jsi tak mladá. Ještě jsme měli celý život před sebou a tolik věcí, které jsme chtěli udělat.“ Jeho hlas se při tom posledním slově zlomil.

„Ano.“

„Stýská se mi po tom,“ zašeptal. „Po tom, jak tě držím ve tmě. Jak slyším tvůj hlas. Nemůžu uvěřit, že jsem tě ztratil.“

Grace mu uvolnila levou ruku a přitáhla si ji k hrudi. Richard se obrnil proti tomu, že ucítí prohlubeň tam, kde měla být její ňadra. Ačkoliv

byl zarmoucený jejími jizvami, nikdy mu nevadilo se na ta místa dívat nebo se jich dotýkat. Ale ona mu to nechtěla dovolit.

Měla v plánu podstoupit rekonstrukční plastický zákrok, ale rakovina se vrátila, takže operace nebyla možná. Pro něj byla vždycky krásná, vždy okouzlující, dokonce i když se blížil konec.

Místo toho se jeho dlaň setkala s oblou, plnou tkání. Zaváhal, ale jen na okamžik. Položila svou ruku na jeho a přitiskla ji tam.

„Byla jsem uzdravena,“ zašeptala. „Je to mnohem krásnější, než si dokážeš představit. A nebolí to.“

Richarda píchlo v očích. „Uzdravena?“

„Žádná bolest. Žádné slzy. A je to tak přenádherné.“

„Je mi líto, že jsem si neuvědomil, že jsi nemocná.“ Hlas se mu znovu zlomil. „Měl jsem dávat pozor. Měl jsem si toho všimnout.“

„Přišel můj čas.“ Natáhla se a políbila ho na hřbet ruky.

„Je toho tolik, co ti chci ukázat. Ale ještě ne. Odpočívej, lásko moje.“

Druhý den ráno se Richard probudil v prázdné posteli s vědomím, že mu byl věnován velmi vzácný dar. Cítil úlevu a klid, jaký nepoznal už velmi dlouhou dobu. Nasnídal se se svou rodinou a pustil se do zařizování formalit pro odstoupení ze svého výzkumného místa ve Philadelphii.

V příštím týdnu uvolnil svůj byt k prodeji a najal stěhovací firmu, aby převezla jeho věci do domu, který před tolika lety koupil společně se svou ženou. Gabriel trval na tom, že to vybavení, které uložili do skladu, se do domu vrátí také.

Když přijely stěhovací vozy, nasměroval stěhováky do hlavní ložnice a požádal je, aby z ní vynesli nábytek, než tam zanesou ten Richardův.

„Ne.“ Richard položil synovi ruku na rameno. „Mým pokojem teď bude pokoj pro hosty.“

Gabriel dal stěhovákům znamení, aby chvíli počkali. S obočím staženým k sobě se otočil ke svému otci.

„Proč nechceš svůj starý pokoj?“

„Hlavní ložnice je teď vaše, tvoje a Juliina. Nechala ji vymalovat a přizpůsobila si ji pro sebe. Nebudu to měnit zpátky.“

Gabriel protestoval, ale Richard zvedl ruku, aby ho zastavil.

„Grace bude se mnou, ať budu spát kdekoliv. Najde mě i v pokoji pro hosty.“ Znovu poklepal Gabrielovi na rameno a pak zavolal na stěhováky a nasměroval je nahoru.

Gabriel se nehodlal se svým otcem dohadovat, zvláště když se zdálo, že je se svým rozhodnutím spokojený. A jestli mu otcova poznámka připadala divná, nechal si to pro sebe.

(Ale popravdě řečeno, nijak divná mu nepřipadala.)

Tu noc, když byl dům prázdný a tichý, si Richard téměř dokázal představit, jak Grace uléhá do postele s ním. Převalil se na bok a klidně spal, než se s ní setkal ve svých snech.

7. kapitola

ČERVENEC, 2011 OXFORD, ANGLIE

Profesor Gabriel O. Emerson si pohrdavě prohlížel skromný pokojík u pátého klášterního schodiště na Magdalen College. Modré oči mu utkvěly na dvou jednoduchých úzkých postelích postavených podél zdi. Ukázal na ně.

„Co to sakra je?“

Julia očima sledovala směr, kam mířil jeho obviňující prst. „Myslím, že jsou to postele.“

„To vidím. Odcházíme.“

Zvedl jejich zavazadla a vykročil ke dveřím, ale ona ho zastavila.

„Je pozdě, Gabrieli. Jsem unavená.“

„Přesně. Kde k čertu máme spát?“

„Kde obvykle spí studenti Magdalen College? Na podlaze?“

Vrhl na ni zničující pohled. „Už nikdy nebudu znovu spát v té směšné ohavnosti, jakou je lůžko pro jednoho. Vezmeme si pokoj u Randolpha.“

Julia si protřela oběma rukama oči. „Máme tam rezervaci až za dva dny. A kromě toho, slíbil jsi to.“

„Nigel mi sliboval jeden z těch nevyužitých profesorských pokojů, ten s manželskou postelí a koupelnou.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Kde je manželská postel? Kde je koupelna? Musíme se o ni dělit bůhví s kým ještě!“

„Mně nevadí sdílet dva dny koupelnu s jinými hosty. Stejně budeme trávit většinu času na konferenci.“

Julia ignorovala manželovo zlostné reptání a došla k oknu, které vedlo na krásné nádvoří. Toužebně se zadívala na podivné kamenné sochy, které byly umístěny nad podloubím po pravé straně.

„Říkal jsi mi, že se těmi sochami inspiroval C. S. Lewis, když psal knihu Lev, čarodějnice a skříň.“

„Tak se to vypráví,“ řekl Gabriel sevřeným hlasem.

Opřela si čelo o sklo tabulek, zasazených do olova. „Myslíš, že tu jeho duch ještě pořád bloudí kolem?“

„Pochybuji, že by strašil v místnosti, jako je tahle,“ odfrkl si Gabriel.

„Nejspíš by byl v hospodě.“

Julia zavřela oči. Byl to dlouhý den, cestovali z hotelu v Londýně na nádraží, pak do Oxfordu a nakonec sem. Byla velmi, velmi unavená.

Zadíval se přes pokoj na tlumený obrys její postavy.

„Neexistuje nic takového jako duchové, Julianne. Vždyť to víš,“ pronesl něžným hlasem.

„A co tehdy, když jsi viděl Grace a Maiu?“

„To bylo něco jiného.“

Toužebně pohlédla na sochy, než se k němu s poraženým výrazem připojila ve dveřích.

„Byla bys nešťastná, kdybychom bydleli v hotelu?“ Pátravě se jí zadíval do očí. „Měli bychom větší soukromí.“

„To bychom měli, ano.“ Odvrátila se.

Pohlédl na oddělená lůžka. „Sex je v těchhle věcech skoro nemožný.

Není v nich dost místa.“

Ušklíbla. „To není zrovna to, co bych si pamatovala.“

Po tváři se mu rozlil líný, provokativní úsměv a rty přiblížil jen na centimetry od jejích.

„Je tohle výzva, paní Emersonová?“

Julia si ho chvíli prohlížela. Pak, jako by setřásla svou únavu, si omotala jeho hedvábnou kravatu kolem ruky a přitáhla si jeho ústa ke svým.

Gabriel upustil jejich zavazadla, zapomněl na své podráždění a začal ji líbat. Po chvíli natáhl nohu dozadu a kopnutím za nimi zavřel dveře.

8. kapitola

Nnějaký čas později se Gabriel nacházel propletený se svou ženou v jedné z těch úzkých postelí. Vydechla mu do hrudi jeho jméno.

„Neztratil jsi svou dovednost. Shledávám tvou nejnovější inovaci extrémně uspokojivou.“

„Děkuji.“ Hrudník se mu nadmul pýchou. „Už je pozdě. Je čas spát.“

„Nemůžu.“

Gabriel jí zvedl bradu. „Děláš si starosti se svou přednáškou?“

„Chci, abys byl na mě hrdý.“

„Vždycky na tebe budu hrdý. Jsem na tebe hrdý.“ Jeho modré oči se propalovaly do jejích jako laser.

„Co profesorka Pictonová?“

„Nepozvala by tě, kdyby si myslela, že na to nejsi připravená.“

„Co když mi někdo položí otázku a já nebudu znát odpověď?“

„Odpovíš na ni, jak nejlépe budeš umět. Když na tebe budou tlačit, vždycky můžeš říct, že ti položili zajímavou otázku a že se nad celou záležitostí budeš muset zamyslet.“

Julia mu spočívala na hrudi, prsty roztažené přes jeho břišní svaly.

„Myslíš, že kdybych požádala C. S. Lewise, aby za mě orodoval, že by se za mě modlil?“

Gabriel si odfrkl. „Lewis byl protestant ze Severního Irska. Nevěřil v přímluvu svatých. Dokonce i kdyby tě slyšel, ignoroval by tě. Ze zásady. Požádej Tolkiena. Ten byl katolík.“

„Mohla bych poprosit Danta, aby se za mě modlil.“

„Dante už se za tebe modlí,“ zašeptal jí do vlasů.

Julia zavřela oči a poslouchala zvuk jeho srdce. Ten rytmus jí vždycky připadal uklidňující.

„Co když se lidé budou ptát, proč jsi odešel z Toronta?“

„Řekneme to, co říkáme vždycky chtěl jsem být v Bostonu, protože ty jsi šla na Harvard a vzali jsme se.“

„Christa Petersonová vykládá jiný příběh.“

Profesor přimhouřil oči. „Zapomeň na ni. Na téhle konferenci si s ní nemusíme dělat starosti.“

„Slib mi, že neztratíš nervy, pokud uslyšíš něco… hnusného.“

„Měj ve mě trochu důvěry.“ Jeho hlas zněl lehce podrážděně. „Už jsme se museli vypořádat s pomluvami na Bostonské univerzitě i na Harvardu a já nervy neztratil.“

„Ovšem.“ Políbila ho na hruď. „Ale akademici se začnou nudit a rádi klevetí. Nic není tak vzrušujícího jako sexuální skandál.“

„Dovolím si nesouhlasit, paní Emersonová.“ Gabrielovi se zajiskřilo v očích.

„Ach, vážně?“

„Sex s tebou je mnohem více vzrušující než skandál.“ Přetočil ji na záda a pokračoval v líbání jejího krku.

Než slunce vyšlo nad obzorem, Julia se proplížila zpátky do pokoje. Paprsek světla procházející oknem částečně ozářil nahého muže v její posteli. Ležel na břiše, tmavé vlasy rozcuchané. Prostěradlo měl přehozené nebezpečně nízko, takže odhalovalo jeho bedra, jamky v nich a horní část jeho pozadí.

Julia se na něj uznale zadívala a její oči prodlely déle, než bylo nezbytné –, na jeho svalnatých zádech a gluteu maximu. Byl krásný, byl sexy a byl její.

Sylvain Reynard

Svlékla si tepláky a tričko a položila oblečení i spodní prádlo na nabízející se židli. Od té doby, co byla vdaná, spala většinou nahá. Měla to takhle radši spát se svým milovaným a cítit kůži na kůži.

Gabriel se převalil, když ucítil, jak se matrace pohnula. Okamžitě ji přijal do své náruče, ale trvalo mu ještě pár okamžiků, než se probudil.

„Kde jsi byla?“ zeptal se a začal jí přejíždět prsty po paži.

„Šla jsem se podívat na ty kamenné sochy na nádvoří.“ Gabriel otevřel oči. „Proč?“

„Četla jsem Letopisy Narnie. Jsou pro mě výjimečné.“ Vzal její obličej do dlaní.

„Takže jsi chtěla zůstat tady kvůli Lewisovi?“

„A kvůli tobě. Vím, že tu ve stejné době jako ty bydlela Paulina, a já…“ Zarazila se, zalitovala faktu, že se zmínila o někom, na koho se oba snažili zapomenout.

„To bylo předtím, než jsme spolu něco měli. Tady jsem s ní strávil jen velmi málo času.“ Objal Julii rukama. „Nesnažil bych se tě tahat v noci do Randolphu, kdybych znal tvoje důvody. Proč jsi mi to neřekla?“

„Myslela jsem si, že budeš považovat můj vztah k Letopisům Narnie za dětinský.“

„Nic, co je pro tebe důležité, nemůže být dětinské.“ Na chvíli se zamyslel, když si uvědomil, co řekla.

„Taky jsem ty knihy četl. Kdysi v New Yorku byla v bytě mé matky skříň, o níž jsem byl přesvědčený, že by mohla vést do Narnie, když budu hodný kluk. Očividně jsem nebyl.“

Čekal, že se rozesměje, ale nestalo se tak.

„Vím, jaké to je, přát si udělat cokoliv, aby se pohádky staly skutečností,“ zašeptala.

Gabriel ji sevřel v náručí pevněji. „Jestli chceš vidět, kde Lewis žil, vezmu tě k The Kilns, jeho domu. Pak můžeme jít do hospody, kde se Inklings scházeli. Říká se jí The Bird and Baby.“

„To by se mi líbilo.“

Vtiskl jí polibek do vlasů. „Kdysi jsem ti řekl, že si nejsme rovni, že jsi moje lepší já. Obávám se, žes mi nevěřila.“

„Někdy bývá těžké věřit, že si to myslíš.“ Trhl sebou.

„Musím si dát víc záležet, abych ti to dával najevo,“ zašeptal. „Jen si nejsem jistý, jak.“

9. kapitola

Po snídani v jídelně Magdalen College trval Gabriel na tom, že si na cestu na kolej St. Anne, místo konání konference, vezmou taxík. Bál se, že by Julia (a její vysoké podpatky) nepřežila tu chůzi, a ani v pekle neexistovala možnost, že by ji požádal, aby si vzala jiné boty.

„Tohle je splněný sen,“ zašeptala Julia, když projížděli Oxfordem.

„Nikdy jsem si ani nepomyslela, že se sem podívám, natož že budu mít tu čest tady představit svůj výzkum. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Pracovala jsi velmi tvrdě.“ Pozvedl si její ruku ke rtům. „Tohle je tvoje odměna.“

Julia mlčela, protože cítila na svých bedrech tíhu očekávání.

Když míjeli Ashmoleovo muzeum, Gabrielovi se náhle rozsvítily oči.

„Zajímalo by mě, do jakých potíží bychom se mohli dostat tamhle,“ ukázal na muzeum. „Pokud si vzpomínám, je tam dost místa na jedno nebo dvě dostaveníčka.“

Julia se začervenala a on si ji se smíchem přitáhl k sobě.

Ještě pořád měl schopnost ji přimět se červenat, což bylo něco, na co byl nemálo hrdý. A před pár dny toho zapříčinil víc než jen ruměnec, když si spolu v Britském muzeu zopakovali své tango u zdi.

(Elginovy mramory se ještě pořád z toho šoku zotavovaly.)

Emersonovi přijeli k St. Anne College těsně před začátkem první přednášky. Uvnitř se hemžila kolem stolů s občerstvením skupina asi

padesáti akademiků, popíjeli čaj, ochutnávali zákusky a přitom debatovali o mimořádném světě dantovských studií.

(Neboť tento svět je bezesporu mnohem zajímavější, než by se nezúčastněným mohlo zdát.)

Gabriel nalil Julii trochu čaje, než se sám obsloužil kávou. Zatímco usrkávali své nápoje, představil ji dvěma významným oxfordským profesorům, které znal.

Když nastal čas vstoupit do přednáškového sálu, Gabriel položil Julii ruku na kříž a pobídl ji kupředu. Udělala dva kroky, než se zastavila.

K uším jí dolehl známý bezstarostný smích, jehož zdroj bylo vidět jen o pár metrů dál. Ve středu pozornosti, přesně uprostřed skupiny starých i mladých mužů, oděných převážně ve tvídu, stála kráska s havraními vlasy. Měla vysoké a štíhlé tělo a její atraktivní postava byla oblečená do černého kostýmku, šitého na míru. Deseticentimetrové podpatky ještě více prodlužovaly už i tak dlouhé nohy.

(Pro jednou se ve svém životě profesor díval na pár elegantních značkových lodiček s něčím jiným než uznáním.)

Ženin smích byl přerušen, když jí černovlasý muž s velmi opálenou kůží a očima upřenýma na Emersonovy začal něco šeptat do ucha.

„Kurva,“ zamumlal si Gabriel pod vousy.

Uštědřil Christě Petersonové a profesoru Giuseppemu Paccianimu zdrcující pohled, zatímco Julia zkoumala reakce mužů, kteří stáli kolem. Jak její oči těkaly od jednoho k druhému, zaplavil ji hrozný a skličující pocit.

Mnozí z nich jí pohled vraceli a jejich oči prodlévaly na jejích ňadrech a bocích déle, než bylo vhodné. Pustila se Gabrielovy ruky a zapnula si sako, aby si tak víc zakryla hrudník.

V několika těch pronikavých pánských pohledech se projevilo viditelné zklamání. Bylo zřejmé, že Julia nesplňovala jejich očekávání, toho, jak má vypadat mladá a rozkošná postgraduální studentka, která spala se svým profesorem a stala se hlavní zápletkou skandálu.

„Já se s tím vypořádám jednou provždy.“ Gabriel vykročil kupředu, ale Julia mu zaťala prsty do paže a sevřela rukáv jeho obleku, stejně jako jeho svaly.

„Můžeme si na chvilku promluvit?“ zašeptala.

„Potom.“

„To nemůžeš,“ sykla Julia. „Tady ne.“

„Potíže v ráji?“ Místností se rozlehl Christin arogantní hlas. „Myslím, že ty líbánky netrvaly moc dlouho.“

Upřela na Julii svoje kočičí oči a zkroutila atraktivní ústa do úškleb

ku.

„Ne, že by mě to překvapovalo.“

Julia se snažila odtáhnout Gabriela pryč, ale ten stál jako přibitý a tělo se mu třáslo vztekem.

„Na slovíčko, slečno Petersonová.“

Christa ucouvla o krok k profesoru Paccianimu. Hrála divadlo, jak se cítí být Gabrielem zastrašovaná.

„Ne po tom, co se stalo v Torontu. Máte li něco na srdci, musíte to říct tady před svědky.“

Z bezpečí po Paccianiho boku se Christa naklonila dopředu a snížila hlas. „Není ve tvém zájmu udělat tu scénu, Gabrieli. Poté, co jsi rezignoval, jsem zjistila pár věcí, jako třeba tvou zálibu v sadomasochistických praktikách. Nevěděla jsem, že profesorka Singerová byla tvoje domina.“

Ti nejbližší, kteří stáli kolem těch dvou protivníků, upadli do hrobového ticha a jejich oči se přesunuly od Christy ke Gabrielovi.

Julia ho vzala ho za ruku a zatáhla za ni. „Pojďme. Prosím.“

Nehledě na svou zuřivost si byl Gabriel teď až příliš dobře vědom již napjaté pozornosti svého okolí. Takže sebral každičkou kapku své sebekontroly, aby nehmátl před sebe a nechytil Christu pod krkem.

Zadusil v sobě nadávku, prudce se otočil a vykročil od své bývalé studentky pryč.

„Těším se na tvou přednášku, Julianne.“ Christa zvýšila hlas, aby ji slyšelo ještě víc lidí. „Je neobvyklé, aby byl student prvního ročníku součástí tak důležité konference. Nicméně, jak se ti to povedlo?“

Julia se zastavila a přes rameno se na Christu ohlédla.

„Profesorka Pictonová mě pozvala.“

„Opravdu?“ Christa vypadala zmateně. „Nebylo by lepší pozvat Gabriela? Tedy, stejně budeš nejspíš opakovat věci, které ses naučila od něj. Nebo možná, že jednoduše napsal tu tvou práci za tebe.“

„Provádím svůj vlastní výzkum.“ Juliin hlas byl tichý, ale ocelově pevný.

„Jsem si jistá, že ano.“ Christa významně pohlédla na Gabrielova záda. „Ale tvůj ‚výzkum‘ ti nemůže pomoci napsat přednášku. Pokud nám neplánuješ vyprávět o všech těch profesorech, se kterými ses vyspala, aby ses dostala na Harvard.“

Gabriel zaklel a pustil Juliinu ruku. Otočil se a upřel zuřivý pohled Christiným směrem.

„Tak dost. Nemluvte na mou ženu. Je to jasné?“

„Klídek, klídek, Gabrieli.“ Christiny tmavé oči zářily zvráceným pobavením.

„Pro vás jsem profesor Emerson,“ vyštěkl. Julia mu tělem zablokovala cestu.

„Pojďme.“ Zlehka mu položila ruku na hruď, těsně pod motýlka.

„Uhni mi z cesty.“ Vypadal jako drak, chystající se chrlit oheň.

„Kvůli mně,“ žadonila s prosebným výrazem.

Než Gabriel stihl otevřít ústa, z místa po jeho boku zazněl autoritativní hlas.

„Co má tohle znamenat?“

Po jeho pravici stála Katherine Pictonová, krátké bílé vlasy upravené v dokonalém účesu, a z šedomodrých očí ukrytých za brýlemi sršely blesky. Znechuceně se podívala na profesora Paccianiho a pak obrátila svou pozornost k Christě.

„Kdo jste?“

Christino držení těla se přesunulo od defenzivního k podlézavému.

Napřáhla ruku.

„Jsem Christa Petersonová, z Kolumbijské univerzity. Setkaly jsme se na univerzitě v Torontu.“

Katherine její podanou ruku ignorovala. „Znám fakultní pracovníky na Kolumbijské. Vy nejste jednou z nich.“

Christa zrudla a stáhla ruku. „Jsem studentka v magisterském programu.“

„Pak se nepředstavujte jako někdo jiný,“ odsekla Katherine.

„Vy nejste z Kolumbijské. Vy jste na kolumbijské, navštěvujete ji.

Opakuji, proč jste tady?“

Když Christa neodpověděla, profesorka Pictonová přistoupila blíž a zvýšila hlas.

„Jste snad nedoslýchavá? Položila jsem vám otázku. Co děláte na mé konferenci, že tu urážíte mé hosty?“

Christa téměř klopýtla, když ucítila, jak se energie v místnosti pod tíhou antipatie profesorky Pictonové změnila. Dokonce i profesor Pacciani o krok ustoupil.

„Jsem tu, abych si vyslechla vaše přednášky, stejně jako všichni ostatní.“

Katherine se narovnala do plné výšky svých sto padesáti centimetrů a vzhlédla vzhůru k mnohem vyšší a skoro o půl století mladší magisterské studentce.

„Vaše jméno není na seznamu hostů. Vás jsem rozhodně nezvala.“

„Promiňte, profesorko Pictonová. Ta mladá dáma je má přítelkyně,“ zakročil uhlazeně profesor Pacciani. Uklonil se a sehnul se, aby políbil profesorce Pictonové ruku, ale ona na něj jen odmítavě mávla.

„Její přítomnost jako vaší společnice, Giuseppe, by snad mohla být omluvitelná. Ale jen tak tak.“ Zamračila se na něj. „Měl byste ji naučit slušnému chování.“

Katherine se obrátila, aby oslovila přímo Christu.

„Vím o tom božím dopuštění, které jste spustila v Torontu. Vaše lži téměř zničily mou katedru. Tady budete dodržovat pravidla slušného chování, nebo vás nechám vyhodit. Rozuměla jste?“

Aniž by čekala na odpověď, začala Katherine peskovat Paccianiho v plynné italštině a objasnila mu ne nejistými výrazy, že pokud jeho přítelkyně jakýmkoliv způsobem znepříjemní jejím hostům jejich návštěvu, bude ho za to činit osobně zodpovědným.

Dodala, že má dokonalou paměť a nikdy neodpouští. (Je třeba uvést, že měla pravdu.)

„Capisce?“ zamračila se na něj skrze své brýle.

„Certo, paní profesorko.“ Uklonil se, tvář staženou vztekem.

„Já jsem ta poškozená,“ protestovala Christa. „Když jsem byla v Torontu, Gabriel…“

„Pitomost,“ vyštěkla Katherine. „Jsem stará, ne senilní. Poznám zhrzenou ženu, když ji vidím. A zrovna tak všichni ostatní.“ S tím Katherine nasměrovala svůj kousavý výraz na muže, kteří Christu obklopovali, dychtiví vyslechnout si její pomluvy.

„A co víc, přivést vás na událost, která je jen pro zvané, bylo extrémně neprofesionální. Tohle není večírek bratrstva.“

Profesorka Pictonová se znovu rozhlédla po místnosti a odmlčela se, jako by vyzývala kohokoliv, aby jí odporoval. Pod jejím zničujícím pohledem začali chlípní diváci šoupat nohama a couvat.

Zdánlivě spokojená s výsledkem obrátila svou pozornost zpátky ke slečně Petersonové a zvedla bradu. „Myslím, že jsem skončila.“

S tím laskavě ukázala Christě záda. Zbylí přítomní v místnosti stáli jako solné sloupy, poněkud otřesení z toho, že byli právě svědky akademického ekvivalentu zápasu v blátě, ve kterém hravě zvítězila malá (ale divoká) sedmdesátnice.

„Moji milí přátelé, je hezké vás vidět. Jaký jste měli let?“ Katherine objala Julii kolem ztuhlých ramen a mateřsky ji stiskla, než potřásla rukou Gabrielovi.

„Let byl příjemný. Strávili jsme pár dní v Londýně, než jsme sedli na vlak sem.“ Gabriel políbil profesorku Pictonovou na tvář. Snažil se přinutit se k úsměvu, ale selhal.

„Neudělalo na mě dojem, že sem pustili takovou pakáž.“

Katherine si odfrkla. „Musím si promluvit s organizátory konference. Už tak je dost špatné, že musíte být vystaveni podobné osobě, natož ji ještě snášet na veřejnosti. Taková nemožná holka.“

Věkem protřelé oči profesorky Pictonové rychle postřehly Juliin výraz úzkosti a její chování zjihlo.

„Dnes večer vás zvu na drink, Julianne. Myslím, že je načase, abychom si my dvě trochu popovídaly.“

Profesorčina slova vytrhla Julii z jejího tichého postoje. Rysy jí prolétl sotva zastřený výraz hrůzy.

Gabriel ji vzal kolem pasu. „To je velmi velkorysé, Katherine, ale proč se k nám raději nepřipojíš na večeři?“

„Děkuji, s radostí přijímám. Ale nejdřív chci mluvit s Julianne.“ S laskavým výrazem se otočila ke své bývalé studentce. „Najděte si mě po poslední přednášce a zajdeme si společně k The Eagle and the Child.“

Profesorka Pictonová se otočila k odchodu a okamžitě byla obklopena několika akademickými ctiteli.

Julii chvíli trvalo, než se dala znovu dohromady, ale když se tak stalo, opřela se o Gabriela.

„Cítím se tak ponížená.“

„Je mi líto, že nás Katherine v tu chvíli zrovna přerušila. Byl bych jí rád řekl pár slov.“

Julia si začala žmoulat ruce. „Neměla jsem Christě odpovídat. Měli jsme prostě odejít.“

Gabrielovi ztuhl výraz. Rozhlédl se kolem a pak jí přiložil ústa k uchu.

„Postavila ses sama za sebe, což byla správná věc. A já nejsem ochoten jen tak stát a nechat ji, aby tě označovala za děvku.“

„Kdybychom odešli, nezašla by tak daleko.“

„Blbost. Pomlouvala nás už předtím. Sama jsi to říkala.“

V Juliině tváři se zračilo zklamání. „Prosila jsem tě, abys to nechal být.“

„A já jsem ti vysvětlil, že ji nehodlám nechat takhle o tobě mluvit.“ Zatnul zuby a pustil ji. „Nehádejme se kvůli té mrše. To je přesně to, co chce.“

„Provokovala nás k hádce. A tys jí vyhověl.“ Julia se rychle rozhlédla po vyprazdňující se místnosti. „Zítra se budu muset postavit před všechny ty lidi s vědomím, že byli svědky téhle trapné scény.“

„Kdybych nic neřekl a nic neudělal, pak by to vypadalo, že s ní souhlasím,“ zaburácel Gabrielovi hlas hluboko v hrdle.

„Žádala jsem tě, abys toho nechal, a tys mě odbyl.“ Věnovala mu zraněný pohled. „Jsem tvoje žena. Ne tvůj nárazník.“

Sevřela svou starou brašnu Fendi a následovala dav do přednáškového sálu.

10. kapitola

Pprofesoru Emersonovi vzplál hněv, když sledoval, jak jeho žena odchází. Měl chuť odtáhnout Christu Petersonovou za vlasy ven a dát jí lekci. Naneštěstí, vzhledem k tomu, jak se ho tehdy pokoušela svést, když byla jeho studentkou, by se jí to nejspíš líbilo.

(A pořídila by si fotky do svého alba.)

To mu nebylo podobné, mít chuť udeřit ženu.

Nebo možná ano. Možná, že ta touha ji praštit byla přesně to, co se mu podobalo. Vztek a násilí byly vepsány v jeho kostech, v jeho DNA. Možná byl Gabriel stejný jako jeho otec.

Zavřel oči a potlačil tu myšlenku se stejnou rychlostí, s jakou se objevila. Teď nebyl čas přemýšlet o tom, kolik toho ví o svých biologických rodičích.

Gabriel věděl, že má výbušnou povahu. Snažil se ji ovládat, ale často selhal. Při jedné takové příležitosti ke své hanbě ženu opravdu uhodil. Tehdy učil v Torontu. Tamější ženy byly krásné a sexy; město bylo plné svodů hudby a umění. Přesto byl v depresi. Přijela za ním Paulina a obnovili spolu svůj sexuální vztah znovu. Po každém takovém setkání přísahal, že to bylo naposledy. Ale pokaždé, když se ho dotkla, opět

podlehl.

Uvědomoval si, že je to špatné. Jejich pokračující poměr byl škodlivý pro ně pro oba. Ale jeho duše, ačkoliv měla dobrou vůli, byla svázána s tělem, které bylo velmi, velmi slabé.

Poté, co se vrátila do Bostonu, začal hodně pít. Stal se VIP hostem v Lobby a každou noc šukal s jinou ženou. Někdy jich za večer, kdy skotská tekla proudem, zvládl i víc než jenom jednu. A občas jich zvládl ošukat i víc než jednu současně.

Nic nepomáhalo. Pronásledován svou minulostí, ke které se přidalo ještě i těch pár nedávných dní s Paulinou, cítil, že je jen nepatrný krůček od toho, aby znovu spadl do své závislosti na kokainu.

Pak se setkal s Ann. Sdíleli své nadšení pro šerm a několikrát spolu šermovali v klubu, jen aby poté skončili v setmělém rohu, kde se oddávali rychlému, ale výbušnému sexuálnímu střetu.

Ann Singerová slibovala nové, lákavé rozptýlení. Šeptala mu syrová slova, z nichž si vychutnal tak intenzivní potěšení, jaké nikdy nezažil.

Překvapilo ho to. Měla moc stáhnout jeho mysl do těla a udržet ji tam, neschopnou myslet nebo si dělat starosti. A tak se stalo, že se ocitl ve sklepě jejího domu v Torontu, nahý, spoutaný a na kolenou.

Zmátla jeho smysly jak rozkoší, tak tím, že ho trestala. S každou ranou jako by všechna jeho emocionální bolest krvácela pryč. Jeho jedinou zatoulanou myšlenkou bylo, proč čekal tak dlouho, než využil fyzickou bolest, aby zmírnila jeho duševní muka. Ale i tahle myšlenka byla brzy zapomenuta.

Pak přišlo ponížení. Annina dominance si chtěla podmanit jeho mysl, stejně jako tělo. A tak zatímco týrala jeho tělo, snažila se zlomit jeho vůli. Gabriel si uvědomil, co dělá, a jeho psychika se naježila. Toužil po fyzické bolesti a akceptoval ji, ale psychickou manipulaci přijmout ne

mohl. Jeho mysl už byla díky jeho minulosti i tak dost v hajzlu.

Začal se bránit.

Obvinila ho z pokusu, že se snaží otočit role, a zdvojnásobila své úsilí. Převyprávěla mu jeho životní příběh a spředla z něj spekulativní mýtus založený výlučně na své vlastní salonní analýze. Něco z toho se nebezpečně blížilo pravdě. A ten zbytek…

Bez varování se něco uvnitř něj zlomilo.

A jak tu stál v St. Anne College, Gabriel si nedokázal vzpomenout, co přesně profesorka Singerová tenkrát řekla, že ho to vyvedlo z míry. Nedokázal si vzpomenout ani na to, jak dlouho ta schůzka trvala. Vzpomínal si jen na ten oslepující vztek, rozžhavený do běla.

Jediným rychlým pohybem zlomil pouta na svém pravém zápěstí (úctyhodný výkon) a hřbetem ruky ji udeřil přes obličej. Její drobná postava se zhroutila na podlahu.

Vrávoravě se postavil, tyčil se nad ní a ztěžka dýchal. Nehýbala se.

Pak se rozlétly dveře a Gabriel náhle jednou rukou bojoval s jejím bodyguardem, který ji přiběhl bránit. Vyhodili ho zmláceného a zkrvaveného ven do sněhu a jeho oblečení hned za ním.

To byla jeho poslední sexuální schůzka s Ann a jeho poslední zkušenost s BDSM. Vzbouřil se tomu, že ztratil kontrolu, a udeřil ji. Nyní byl odhodlaný už nikdy znovu ženu neuhodit. Ještě i teď ho zaplavoval pocit viny.

Gabriel zavřel oči a snažil se sebrat. Nikdy Julianne nevyprávěl úplně všechno, co se tehdy s profesorkou Singerovou stalo. A nehodlal s tím začínat ani teď. Některé věci bylo lepší nechat nevyřčené.

V duchu přemítal o významných akademicích, kteří mohli zaslechnout Christiny poznámky o jeho minulosti. Bylo to přinejmenším trapné. Ale on měl definitivu a byl řádným profesorem. Mohli jít k čertu.

(A studovat Dantovo Inferno osobně.)

Ale potřeboval se zbavit Christy, než poškodí Juliinu pověst ještě víc. Stačilo, že ji nazvala děvkou a naznačila, že svůj akademický úspěch získala přes postel.

S touhle myšlenkou, vířící mu v mysli, si narovnal motýlka, uhladil sako a vstoupil do přednáškového sálu.

Julia sledovala svého manžela, jak se k ní blíží s ponurým výrazem a odvráceným pohledem.

Než zaujal své místo mezi ní a profesorkou Pictonovou, zamračil se na Christu, která seděla vedle profesora Paccianiho. Gabriel nepronesl ani slovo, jen vytáhl ze své kožené aktovky plnicí pero Meisterstück 149 a poznámkový blok. Z řeči jeho těla bylo znát jasné podráždění.

Julia se snažila soustředit na přednášku, která pojednávala o využití čísla tři v Dantově Božské komedii. Předmět i způsob prezentace se dal popsat jedině jako porušení Ženevských konvencí o krutých a neobvyklých trestech. Ještě horší však bylo sedět vedle Gabriela a cítit, jak skrz jeho slušivý trojdílný oblek sálá hněv.

Koutkem oka viděla, že si dělá spoustu poznámek a své obvykle elegantní písmo má nezvykle silné a hranaté. Jeho ústa byla napjatá a za brýlemi mezi tmavým obočím měl známou vrásku.

Julia jím byla zklamaná, ale nezlobila se. Věděla, že ten anděl pomsty je v souladu s jeho povahou. Byly chvíle, kdy tenhle rys jeho osobnosti vítala, jako například když zmlátil Simona do bezvědomí poté, co ji napadl. Ale nerada se s ním hádala, zvláště na veřejnosti. A rozhodně ji netěšilo se dívat, jak ztrácí nervy a dělá scénu před tolika důležitými lidmi,

třebaže se ho Katherine zastala.

Tiše si povzdechla. Jeho láska k ní a jeho touha po jejím úspěchu patrně přiživily jeho hněv.

Ty jsi ta, které je poprvé věrný a má s ní první vážný vztah. Měla bys k němu být trochu shovívavější.

Chtěla se ho dotknout, ale trochu se bála, jak by to mohl přijmout. Rozhodně ho nechtěla rušit. Představila si, jak by jí věnoval nad obroučkami svých brýlí káravý pohled. Taková reakce by ji hluboce zasáhla.

Bylo to už dávno, co ho viděla doopravdy rozzlobeného. Julia si vzpomněla na jejich prudkou výměnu názorů na jeho dantovském semináři, když ho vyprovokovala Paulinou. Byl vzteky bez sebe, dokud se jeho hněv nepřetavil do vášně.

Poposedla si a vyměnila své překřížené nohy. Teď nebyl čas myslet na vášeň. Počká, dokud nebudou zpátky ve svém pokoji na Magdalen

College, než se ho dotkne. Jinak by se mohl rozhodnout se s ní usmířit a zatáhnout ji někam do kouta na konferenční sex.

(Konferenční sex byl osobitým vyjádřením lítosti jistých akademiků.

Bylo třeba se mu vyhnout za každou cenu.)

Další přednáška byla stejně mučivá jako ta první. Julia předstírala zájem, zatímco její myšlenky byly upřené jen na jedno. Kdyby ji Gabriel poslechl, Christa by musela spřádat svou síť pomluv bez velkého zaujatého publika. Takhle se Julia bude muset potkávat s ostatními účastníky s vědomím, že byli svědky té trapné scény. Už tak byla plachá. A Christa její neklid stonásobně zvětšila.

I přes tu jejich hádku by Julia dala přednost tomu, strávit den po jeho boku, zvláště během oběda a častých přestávek na čaj a kávu. Ale předchozího dne se dohodli, že se vmísí mezi účastníky konference, aby mohla Julia získat nové kontakty.

Přinutila se k pár rozhovorům a nechala profesorky Marinelliovou a Pictonovou, aby ji představily některým svým starým známým, zatímco Gabriel se připojil k lidem na druhé straně místnosti. Očividně se rozhodl zahájit ofenzivu svým šarmem snažil se promluvit si s tolika účastníky, s kolika jen bylo možné. Z pohledů, které Julia obdržela, bylo jasné, že mluví o ní.

Ženy se k němu slétaly jako vosy na med. Bez ohledu na to, kde byl, vždycky stála v jeho blízkosti alespoň jedna nebo dvě. Ke své cti trpělivě snášel jejich pozornost, aniž by je jakkoliv povzbuzoval.

Julia se soustředila na vlastní schůzku, ale nemohla si pomoci, aby po očku nesledovala, kde se Gabriel nachází a s kým. Také si byla vědoma, kde se pohybuje Christa, ale ta se nikdy nevzdalovala od profesora Paccianiho.

Julii připadala ta skutečnost velmi podivná.

Zdálo se, že ji Pacciani sleduje pohledem a při jedné příležitosti si byla jistá, že na ni dokonce mrkl. Ale nepodnikl žádný pokus se k ní přiblížit nebo si s ní promluvit. Vypadalo to, že je spokojený s tím, že

zůstává po Christině boku, a to navzdory jejímu občasnému flirtování s jinými muži.

Julia usrkávala čaj, poslouchala, jak jí jeden profesor za druhým vypráví o svém nejnovějším výzkumném projektu, a nemohla se dočkat, až tenhle den skončí.

Během závěrečné přednášky si Gabriel všiml, jak se Julia na židli kroutí. Trvalo to už skoro hodinu a vypadalo to, jako by zoufale potřebovala na dámy.

Gabriel si celou tu dobu hýčkal své podráždění a rozdmýchával jeho uhlíky bezpočtem zdůvodnění svých slov a činů. Byl uprostřed sestavování sebeospravedlňujícího projevu, který jí měl v úmyslu přednést, až budou zpátky na Magdalen College, když ho ohromila tím, že mu podstrčila lístek.

Nechci se hádat. Omlouvám se.

Děkuji, že jsi mě bránil.

Je mi líto, že se zmínila o profesorce Bolest.

Gabriel si ten vzkaz přečetl dvakrát.

Z pohledu na Juliinu lítost se mu sevřelo srdce. Napsala, že ji to mrzí, dokonce i když téměř nic neprovedla.

Byl by ocenil, kdyby ho víc podpořila. Toužil po jejím soucitu po účasti v nepříjemné situaci, kterou zapříčinila jeho silná touha ji chránit. Ale nečekal omluvu.

Jejich oči se setkaly a ona se na něj váhavě usmála. Ten úsměv ho dorazil snad ještě víc než ten vzkaz.

Jeho podráždění ochladlo ve studených vlnách lítosti.

Bez zaváhání otočil její vzkaz a napsal:

Emerson byl osel.

Ale doufá, že mu odpustíš.

Trvalo jí jen chvilku, než si to přečetla. A když to udělala, musela zadržet smích, což vyústilo do přiškrceného odfrknutí.

Ten zvuk se ozvěnou rozlehl po místnosti a přednášející vzhlédl od svých poznámek a přemýšlel, jak se asi mohlo do St. Anne’s dostat divoké prase, aby si vyslechlo jeho přednášku.

Julia, rudá jako rak, předstírala záchvat kašle, a Gabriel ji poplácal po zádech. Když přednáška konečně pokračovala, připsal ke svému dopisu následující:

Je mi líto, že jsem tě zahanbil. Slibuji, že se polepším.

Nejsi nárazník. Jsi moje Beatrice.

Juliiny jemné rysy se rozzářily a on sledoval, jak se jí uvolnila ramena. Váhavě natáhla svůj malíček a zahákla ho za jeho. To byl její způsob,

jak ho držet za ruku, aniž by to ostatní viděli.

Ohnul svůj malíček kolem jejího a koutkem oka se po ní podíval.

Ano, profesor Emerson se choval jako osel, příležitostně. Ale aspoň toho litoval.

Poté, co toho dne konference skončila, Katherine unesla Julii do hospody jménem The Eagle and the Child. Místní jí říkali „U Ptáka a mimina“ nebo „U Kvočny a mrňete“. Byla to možná ta nejznámější hospoda

v Oxfordu. Julia se nemohla dočkat, až ji uvidí, protože to bylo jedno z míst, kde se scházeli Inklings, literární skupina, do které patřili C. S. Lewis, J. R. R. Tolkien a Charles Williams.

Katherine pak uvnitř došla pro dvě piva Caledonia a nasměrovala svou bývalou studentku do zadního rohu. Jakmile si udělaly pohodlí, přiťukla si s Julií a zhluboka se napila ze svého půllitru.

„Je milé vás vidět, Julianne. Vypadáte dobře.“ Katherine přejela jediným pohledem vzezření své bývalé studentky. „Vaše svatba, to byl triumf. Už léta jsem nezažila takovou zábavu.“

„Jsem tak ráda, že jste přijala naše pozvání.“ Julia svírala svou sklenici trochu moc pevně a její bílé klouby naznačovaly, jak moc je nervózní.

„Máte strach ze své přednášky?“

„Tak trochu.“ Julia se trochu napila piva a přemýšlela, proč Katherine trvala na tom, že si s ní promluví o samotě.

„Je pochopitelné, že máte obavy, ale poradíte si s tím. Není pochyb o tom, že jste ještě roztřesená z toho setkání s tou hroznou ženskou.“

Julii se zkroutil žaludek a přikývla.

Katherine se pohledem ujistila, že jsou ostatní hosté pohrouženi do svých vlastních rozhovorů, než pokračovala.

„Vyprávěl vám někdy Gabriel, proč mu dlužím službu?“

„Zmiňoval se o něčem, jako že vám prokázal laskavost, ale nerozváděl to.“

Katherine zamyšleně poklepala na svůj půllitr jedním nenalakovaným nehtem. „Měla jsem za to, že vám to řekl. Ale to je celý on, udržet tajemství někoho jiného.“

Sundala si brýle a odložila je na stůl.

„Před šesti lety jsem už byla v Torontu v částečném důchodu. Jeremy Martin najal Gabriela, aby mě nahradil, ale pořád ještě jsem měla pod dohledem nějaké studenty a vedla jsem seminář.

Na začátku zimního semestru jsem dostala e mail od starého přítele odsud z Oxfordu. Sděloval mi, že náš starý profesor, John Hutton, je v hospicu a umírá na rakovinu.“

„Znám práci profesora Huttona. Je jedním ze zdrojů, ze kterých jsem čerpala ve své práci.“

„Staroch Hut nejspíš zapomněl o Dantovi víc, než jsem já kdy znala.“ Katherinina tvář nabrala téměř melancholický výraz. „Když jsem dostala zprávu, že umírá, můj seminář už začal. A souhlasila jsem, že se zhostím série přednášek o Dantovi a sedmi smrtelných hříších pro CBC. Obrátila jsem se na Jeremyho a požádala ho, zda by bylo možné dostat týden volna, abych mohla odjet sem.“

Katherininu ostrému zraku ušlo jen máloco, takže jí rozhodně neuniklo, jak sebou Julia trhla, když zmínila jméno profesora Martina.

„Jeremy byl minulý rok na vaší straně. Velmi tvrdě se snažil Gabrielovi pomoci, ale nakonec toho víc nezmohl.“

Julia si poposedla. „Vždycky jsem přemýšlela, proč pomohl Christě přestoupit na jeho alma mater. Šly nějaké fámy, že se spolu zapletli.“

„Fámy lidem škodí. A někdy ubližují nevinným lidem. Čekala jsem od vás něco lepšího, paní Emersonová, než že budete naslouchat klepům o profesoru Martinovi.“

Juliina nervozita vzrostla. „Omlouvám se. Máte pravdu, samozřejmě.“

„Znám Jeremyho a jeho manželku už léta. Věřte mi, Christa Petersonová by mu nepadla do oka, ani kdyby byla nahá a třímala v rukou originální rukopis Dekameronu a bednu piva.“

Julia potlačila smích nad nápaditým popisem profesorky Pictonové, což vskutku byl.

„Dva dny poté, co jsem mu nastínila svou situaci, zašel Jeremy za Gabrielem. Ten se okamžitě nabídl, že převezme můj seminář a další povinnosti, zatímco budu pryč.“

„O tom jsem nevěděla.“

Katherine naklonila hlavu na stranu. „Nemělo by vás to překvapovat.

Myslím, že Gabriel rád koná své dobré skutky potají, ale dělá je běžně. Když mi nabídl pomoc, byl prvním rokem odborným asistentem, právě dokončil doktorát. Byla to z jeho strany mimořádná laskavost někomu, koho znal jen zběžně. A pak se stalo, že jsem zůstala pryč i přes Vánoce a nechala jsem mu všechnu tu zátěž po čtyři dlouhé měsíce. A potom později, když jsem se vrátila domů, mi byl velmi dobrým přítelem. Takže jak si můžete uvědomit, jsem jeho dlužníkem.“

„Jsem si jistá, že vám pomohl velmi rád, paní profesorko. Po tom všem, co jste pro nás udělala, je ten dluh více než vyrovnaný.“

Katherine se odmlčela a zamyšleně se rozhlédla po okolí. „Gabriel mi říkal, že jste obdivovatelkou Inklings.“

„To jsem. Vy jste je znala?“

„Jednou jsem se setkala s Tolkienem, když jsem byla malá holčička. Můj otec byl odborník na Beowulfa na univerzitě v Leedsu a on a Tolkien měli ve zvyku si dopisovat. Jela jsem se svým otcem vlakem k němu na návštěvu.“

„Jaký byl?“

Katherine se opřela v židli dozadu a zadívala se na strop.

„Líbil se mi. Tehdy jsem si jednoduše myslela, že je starý jako můj otec. Ale vzpomínám si, že mě přemluvil, abych mu vyprávěla příběh, který jsem si vymyslela o jezevčí rodině, co žila u nás za domem. Vypadal, že ho to docela zaujalo.“ Ukázala na kout, kde seděly. „Tohle je přesně to místo, kde se Inklings obvykle scházeli.“

Julia ten prostor pomalu zkoumala očima. Jako dítě, schovávající se ve svém pokoji s hromadou knížek o Narnii, si nikdy nedokázala představit, že jednoho dne bude sedět tam, kde sedával Lewis. Nebylo to nic menšího než zázrak. „Děkuji, že jste mě sem přivedla.“ Hlas se jí skoro zadrhl v hrdle.

„Bylo mi potěšením.“

Katherinin výraz se změnil. „Dostat se na návštěvu za Starochem Hutem mi trvalo skoro celý semestr. Když jsem přijela do Oxfordu, jeho

žena mi zakázala přístup do hospicu. Zkoušela jsem to dva týdny každý den, doufala jsem, že změní názor. Doufala jsem, že Staroch Hut neodejde dřív, než ho budu moci vidět.“

„Kdo by mohl být tak krutý?“

„Jak se takhle můžete ptát po holocaustu? Po nesčetných případech genocidy? Lidské bytosti dokážou být neuvěřitelně kruté.

V případě Starocha Huta jsem ta krutá byla já a zaplatila jsem za to. Ale v onom semestru dostala paní Huttonová příležitost vynutit si odvetu i s úroky.“

„To je mi moc líto.“

Profesorka Pictonová mávla rukou. „Gabriel mi dal šanci, abych mohla dojít svého klidu. Vždycky mu za to zůstanu dlužná, což znamená, že za vás cítím zvláštní zodpovědnost.“

„Mohla jste pak navštívit svého přítele?“

„Teta paní Huttonové onemocněla. A zatímco u ní byla na návštěvě, podařilo se mi ho vidět. V té době už byl na pokraji smrti, ale mohli jsme si promluvit.

Vrátila jsem se do Toronta a prokousávala se depresí. Ale nikdy jsem Gabrielovi ten příběh neřekla celý, nebo to, proč pro mě bylo tak důležité se s Johnem setkat, než zemřel.“ Katherine sevřela rty a vypadala, jako by s něčím vnitřně bojovala. Pak pokrčila rameny.

„Všichni zúčastnění aktéři kromě mě jsou mrtví. Už nemá smysl to tajemství dál skrývat.“ Vzhlédla k Julii od své sklenice. „Nečekám, že budete ty věci před svým manželem tajit, ale prosím vás, abyste byla diskrétní.“

„Samozřejmě, paní profesorko.“

Katherine objala svými stařeckými prsty půllitr.

„Staroch Hut a já jsme spolu měli poměr, když jsem byla jeho studentkou, a ještě i potom, když už jsem učila v Cambridgi. Byl ženatý. Dokud jsem žila tady v Oxfordu, tak na to, díkybohu pro mě, nikdo nepřišel. Ale nakonec se nějaké zvěsti objevily a pronásledovaly mě dalších deset let.“

Julii spadla čelist.

Katherine na ni pohlédla a modré oči jí jiskřily čímsi, co mohlo být pobavení.

„Vidím, že jste překvapená. Ale já jsem nebývala vždycky takhle stará. Za mých dob jsem bývala považována za atraktivní. A opravdu je to tak překvapující? Lidé, společně pracující na něčem, k čemu cítí vášeň, a ta vášeň musí někam vyústit. Dante o tom mluví, když popisuje Paola a Francescu.“

Katherine si znovu nasadila brýle na nos.

„Když jsem se snažila získat akademické místo, ty drby začaly být opravdu kruté. Mezi mými kolegy ze studií byli takoví, kteří žárlili na pozornost, kterou mi Staroch Hut věnoval, i na fakt, že mě jednoznačně upřednostňoval. Dokonce i bez důkazu našich citů pustili do oběhu historky, že autorem mého výzkumu je on. Ve skutečnosti poté, co jsem se ucházela o místo na univerzitě v Cambridgi, tam někdo zaslal dopis s tvrzením, že mi Staroch Hut napsal doporučení jednoduše proto, že jsem s ním spala.“

Julia se rozesmála.

Pak si připlácla ruku na ústa.

„Moc se omlouvám. To není k smíchu.“ Katherine zajiskřilo v očích.

„Ovšemže je to k smíchu. Měla byste ten jeho doporučující dopis vidět. Napsal Slečna Pictonová je ve studiích Danta kompetentní. Byla jsem jeho milenka, pro lásku Boží. Nemyslíte, že se mohl obtěžovat napsat víc než jednu větu?“

Zatímco Julia zhrozeně zírala, profesorka Pictonová se zasmála.

„Teď už to můžu zlehčovat, ale po mnoho let jsem byla nešťastná. Zamilovala jsem se do ženatého muže a truchlila jsem, že ho nemůžu mít celého pro sebe. Žádné manželství, žádné děti. Poté, co jsem začala zveřejňovat své výzkumné závěry, drby utichly. Lidé slyšeli moje přednášky, z nichž některé se stanovisky Starocha Huta nesouhlasily, a uvědomili

si, že vím, o čem mluvím. Pracovala jsem velmi tvrdě, abych si získala jméno a dostala se z jeho stínu. To byl důvod, proč když umíral, tak jediná další osoba, která věděla, co se odehrálo mezi mnou a Starochem Hutem, byla jeho žena.“

Katherine se pronikavě na Julii zadívala.

„Snažila jsem se ze všech sil dnes ráno slečnu Petersonovou zdiskreditovat a budu tak činit i nadále. Ale i kdybych selhala, nakonec se všichni pohnou dál k nejnovějšímu skandálu. Než si získáte vlastní akademickou pozici, na povídačky se zapomene.“

„To je ještě šest let daleko, paní profesorko.“

Profesorka Pictonová se usmála. „Vzhledem k tomu, o co jsem se tu dnes večer s vámi podělila, myslím, že byste mi měla říkat Katherine.“

„Děkuji, Katherine,“ vrátila jí Julia nesměle úsměv.

„Můžete donutit lidi zapomenout na pomluvy tím, že budete vynikající. Když to dokážete sama, ani všechny drby na světě to nesníží. Je možné, že budete muset pracovat tvrději než ostatní, ale já si nemyslím, že by vás tvrdá práce obtěžovala. Nebo ano?“

„Ne, to ne.“

„To je dobře.“ Katherine se opřela v židli. „Moji další radu bude trochu obtížnější vyslechnout.“

Julia se obrnila proti slovům, která měla přijít.

„Musíte být víc asertivní, v akademickém slova smyslu. Chápu, že máte v povaze být plachá a že byste dala přednost tomu, vyhnout se jakékoliv konfrontaci. Ale na akademické scéně to udělat nemůžete. Pokud přednášíte a někdo vám oponuje, musíte mu to hned vrátit. Nemůžete strpět zavádějící nebo zákeřnou kritiku, zvláště ne na veřejnosti. Rozumíte mi?“

„Nemyslím si, že bych měla na seminářích problém se vyjádřit. Profesorka Marinelliová byla spokojená.“

„To je dobře. Má rada zní, abyste byla zítra sama sebou. Buďte pohotová.

Buďte excelentní. A nenechte se uhnat vlky jako nějaký chromý los.“

Julia nad tím podivným přirovnáním vytřeštila oči, ale neřekla nic.

„A nesmíte nechat svého manžela, aby vás bránil. To byste pak vypadala jako slaboch. Pokud chcete být úspěšná, potřebujete se naučit hájit jak samu sebe, tak své myšlenky. Gabrielovi se to nebude líbit. Ale musíte mu dát najevo, že když vám pokaždé přispěchá na pomoc, budete vypadat bezmocná, a to nadělá víc škody než užitku. Rytířství znamená v akademickém světě smrt.“

Julia trochu nejistě přikývla. Katherine dopila pivo.

„A teď pojďme zjistit, jestli se Gabrielovi podařilo okouzlit ty staré parchanty z Oxford Dante Society, aby zapomněli na to, co si dnes ráno vyslechli.“ Mrkla na ni. „Pro některé z nich udělalo to, co slyšeli, Gabriela jen přitažlivějším. Obávám se, že váš manžel je mnohem zajímavější, než si kdokoliv z nich dokázal představit.“

Gabriel využil ten čas bez Julianne moudře. Navštívil se starými přáteli a novými známými hospodu King’s Arms a jeho mrštný jazyk mu dobře posloužil. Když se hodina chýlila ke konci, úspěšně dal půl tuctu odborníků na Danta důvod se domnívat, že Christa Petersonová je jen žárlivá bývalá studentka a že se on a Julia stali oběťmi pomluv.

Takže když se připojil k profesorce Pictonové a Julii na večeři, měl výrazně lepší náladu. Víno teklo proudem, Katherine plynule hovořila a Gabriel se také zhostil svého dílu konverzace.

Julia byla zamlklá ještě víc než obvykle, velké šedé oči unavené. Do své večeře sotva dloubla a nezlákal ji ani dezert. Bylo jasné, že se na ní události toho dne podepsaly.

Když se omluvila, aby si zašla na dámy, Katherine se na Gabriela znepokojeně podívala.

„Potřebuje si odpočinout. Ta chudák holka je úplně vyřízená.“

„Ano.“ Gabriel nasadil zamyšlený výraz, ale dál to nekomentoval. Katherine kývla k jeho prázdné sklenici na víno. „Přestal jsi pít.“

„Přestal.“ Věnoval jí trpělivý úsměv.

„To není špatný nápad. Já sama jsem si prošla obdobími, kdy jsem abstinovala.“ Otřela si ubrouskem rty. „Přijal bys mateřskou radu od někoho, kdo není tvoje matka?“

Gabriel se k ní prudce otočil. „Čeho se týká?“

„Někdy se bojím o tvou schopnost vyrovnat se se svými kritiky. Zvláště teď, když jsi ženatý.“

Začal něco namítat, ale ona ho přerušila.

„Jsem stará, můžu se chovat, jak chci. Ale ty si nemůžeš hrát na vědeckých konferencích na Juliannina ochránce. Pokud ji budeš bránit, bude vypadat slabá.“

Gabriel složil ubrousek a odložil ho na stůl. „Ten incident s Christou Petersonovou dnes ráno byl neobvyklý. Snažila se nám oběma zničit kariéru.“

„To ano. Ale i v tomhle případě se obávám, že jsi nadělal víc škody než užitku.“

Gabriel se zamračil a Katherine se rozhodla změnit taktiku.

„Ty i já jsme dobří přátelé. Ráda bych si myslela, že kdybych měla syna, mohl by ti být roven jak inteligencí, tak talentem.“

Jeho výraz zjihl. „Děkuji, Katherine. Tvoje přátelství je pro mě důležité.“

„Věnovala jsem Julianne pár rad. Bezpochyby ti o našem rozhovoru všechno poví. Ale než se vrátí, žádám tě, abys zvážil, co jsem právě řekla. Je to krásná mladá žena, a velmi bystrá. Nech ji zářit.“

„To je jediné, co chci.“ Gabriel se zadíval na své ruce. Jeho oči přitáhl odraz světla na jeho snubním prstenu, a on zjistil, že se na něj upřeně dívá.

„To je dobře.“ Katherine zaťukala prstem na stůl, jako by odklepla, že je rozhodnuto. „A teď, doufám, že mě pozvete na večeři k vám domů, až budu mít v lednu na Harvardu svůj cyklus přenášek. Greg Matthews

mě vždycky bere do těch příšerných molekulárních gastronomických restaurací, které ti naservírují hlavní chod rozložený na prvočinitele, vařený v kapalném dusíku. Nikdy si nejsem jistá, jestli sedím u večeře, nebo na zkoušce z organické chemie.“

Po večeři Gabriel trval na tom, že doprovodí Katherine na kolej All Souls, kde bydlela. Tam si navzájem popřáli dobrou noc a dohodli se, že se druhý den ráno sejdou na snídani.

„Přesně v osm třicet,“ poklepala si Katherine na hodinky. „Ne abyste přišli pozdě.“

„To by nás ani ve snu nenapadlo,“ uklonil se Gabriel.

„Uvidíme.“ S mávnutím zmizela za velkými dřevěnými dveřmi, které se za ní s duněním zavřely.

Jak tam zůstali tak opuštěně stát, Gabriel vzal Julii za ruku a všiml si, že má studené prsty. Snažil se je zahřát a zavadil o její zásnubní a snubní prstýnek.

„Vím, že jsi unavená,“ řekl. „Ale chci ti něco ukázat. Zabere to jen chviličku.“

Vedl ji za roh k Radcliffe Camera, velké kruhové budově, která se stala symbolem univerzity. Obloha byla temná, měsíc nebyl nikde vidět, ale impozantní konstrukci ozařovalo několik světel.

Když došli blíž, stiskl jí ruku. „Kdysi jsem strávil procházkami kolem téhle budovy hodně času. Vždycky jsem ji obdivoval.“

„Je úžasná.“

Julia si dychtivě prohlížela architekturu a její souhru mezi kameny, kopulí a pilíři. Obloha měla barvu inkoustu a kopule vypadala, téměř jako by na jejím pozadí zářila.

Gabriel vzal do dlaní její tváře. „Chci si s tebou promluvit o tom, co se stalo dnes ráno.“

Cítil, jak se pod jeho dotekem napjala. Očima vyhledal ty její a jemně jí přejel palci po lícních kostech. „Omlouvám se, že jsem tě ztrapnil.“

„Vím, jak bylo pro tebe těžké od ní poprvé odejít. Ale dokázal jsi to. A za to jsem ti vděčná.“ Tmavé oči se jí zaleskly. „Pořád se tak rád hádáš.“

Gabriel vzal její ruce do svých a přitáhl si je k hrudi.

„Rád se hádám s jinýma, ne s tebou. Christa je tyran. A jediný způsob, jak se vypořádat s tyrany, je postavit se jim.“

Julia zvedla bradu. „Někdy bys měl nechat tu hnusnou ženskou, ať mluví sama za sebe. Nebo přinejmenším dovolit její oběti rozhodnout se podle svého, co s tím udělat.“

„To bych mohl. Nebo bych to mohl alespoň zkusit.“

„To je všechno, o co žádám.“ Julia přejela rty po jeho. „Je mi líto, že vytáhla profesorku Bolest. Neměla jsem ponětí, že se ty dvě znají.“

Gabriel zavřel oči. Když je otevřel, vypadaly ztrápeně.

„Přiznal jsem se ke své minulosti. Nechal jsem ji za sebou. To se mi musí připomínat navěky?“

„Omlouvám se.“ Objala ho rukama kolem zad a přitiskla se k němu.

Chvíli mlčeli a Gabriel zabořil obličej do ohbí jejího krku a pevně ji držel.

„Caravaggio,“ pronesla.

„Cože?“

„Vzpomínám si, jak jsi mluvil o jeho obrazu svatého Tomáše a Ježíše

– že se nám mohou zahojit rány, ale jizvy nikdy nezmizí. Nemůžeš vymazat svou minulost, ale nemusíš se jí nechat ovládat.“

„To vím. Ale pochybuji, že by někdo chtěl, aby se jeho sexuální eskapády roznesly mezi jeho kolegy.“

„Nikdo, kdo by tě soudil na základě starých historek, tak jako tak není tvůj přítel.“ Odtáhla se, aby se mu mohla podívat do očí. „Ti z nás, kdo tě znají, budou ty drby ignorovat.“

„Děkuji.“ Přitiskl jí rty na čelo a pak se jí zadíval do očí. „Lidé a okolnosti se spikli, aby nás od sebe rozdělili, Julianne. Nemůžeme je to nechat udělat.“

„Nenecháme.“

„Neměl jsem v úmyslu tě ignorovat. Znamenáš pro mě víc než cokoliv jiného,“ zašeptal.

„Pro mě je to stejné.“

Zrušila tu vzdálenost mezi jejich ústy, aby ho mohla políbit hebkými rty, které neustávaly ve svém pohybu.

O kus dál profesor Giuseppe Pacciani zasténal ve svém vyvrcholení a zhroutil se na tělo své milenky. Sex s ní byl vždycky skvělý a ani toto spojení nebylo výjimkou.

Zamumlal pár frází v italštině, jak míval ve zvyku. Ale místo aby jeho slova uvítala, odstrčila ho stranou a otočila se pryč. Naneštěstí to nebylo nic neobvyklého.

„Cara?“

Christa Petersonová si zakryla své nahé tělo prostěradlem. „Zítra v noci budu tenhle pokoj potřebovat. Budeš muset zůstat někde jinde.“ Giuseppe se zaklením spustil bosé nohy na podlahu. Přešel do kou

pelny, aby se zbavil kondomu. „Tohle je můj pokoj.“

„Ne,“ křikla na něj. „Je to můj pokoj. Ty mi vždycky platíš ubytování.

A já budu mít zítra večer společnost.“

Vrátil se do postele a brzy byla zase pod ním, jeho předloktí na obou stranách ramen.

„Ty by sis vzala někoho do postele tak brzy? Ani nestihne vychladnout.“

Tmavé oči jí zaplály. „Nesuď mě. Ty jsi ženatý. S kým šukám já, to není tvoje starost.“

Sklonil se, políbil ji a naléhal na ni svými rty, dokud neotevřela ústa.

„Taková sprostá pusa, Cristina.“

„Miluješ, když jsem sprostá.“

Povzdechl si a jeho výraz se změnil do ironického úsměvu.

„Sí.“

Převalil se na záda a vzal ji s sebou.

„Chci vstát.“ Odtáhla se z jeho náruče.

„Ne.“

Snažila se mu vyvléknout, ale nechtěl ji nechat jít. Nakonec ochabla a položila si na něj hlavu.

Pohrával si s jejími vlasy. Tohle byla součást jejich rutiny. Když bylo po všem, musela ho nechat, aby ji držel.

Možná to dělal jednoduše proto, aby sám sebe přesvědčil, že v jejich šukání jsou nějaké city. Možná to dělal proto, že nebyl úplně chladný cizoložník. Ale bez ohledu na jeho důvod se vždycky pár minut bránila, dokonce i když byla potají ráda, že ji držel.

„Překvapilo mě, když ses ozvala, Cristina. Měli jsme se setkat před rokem. Tehdy jsi neodpověděla.“

„Měla jsem plno práce.“

Zvedl si konečky jejích havraních vlasů k nosu a vdechoval jejich vůni.

„Přemýšlel jsem, proč jsi trvala na tom, abych tě vzal s sebou. Jsi tu kvůli pomstě.“

„Oba dostáváme, co jsme chtěli.“ Jeho prsty se zastavily.

„Buď opatrná, Cristina. Nechceš si znepřátelit profesorku Pictonovou.“

„Je mi to jedno.“ Pacciani zaklel.

„Copak nechápeš, jak to funguje? Katedry na celém světě jsou plné jejích obdivovatelů. Tvoje vedoucí na Kolumbijské byla její studentkou.“

„To jsem nevěděla,“ pokrčila Christa rameny. „A je pozdě. Už jsem ji naštvala.“

Pacciani popadl Christu hrubě za bradu a donutil ji, aby se na něj podívala.

„Jsem za tebe zodpovědný. Takže toho necháš. Snažím se získat místo v Americe a nepotřebuji, aby mi profesorka Pictonová dělala problémy.“

Christa byla chvíli zticha a zkoumala jeho výhrůžný výraz.

„Fajn,“ našpulila rty. Ale zítra v noci potřebuji tenhle pokoj.“

„Va bene.“

Pustil její bradu a dál ji hladil po dlouhých tmavých vlasech.

„Jak se jmenuje?“

„Kdo?“

„Muž, který z tebe udělal tohle.“

Svaly se jí pod jeho prsty napjaly. „Nevím, co tím myslíš.“

„Víš, tesoro. Byl to tvůj papá? Udělal…“

„Ne.“ Zuřivě se mu podívala do očí. „Je to dobrý člověk.“

„Certo, cara. Certo.

Celou tu dobu, co tě znám, máš milence, ale žádné nápadníky. Měla bys být vdaná. Měla bys mít děti. Místo toho šukáš se starými chlapy kvůli drahým dárkům.“

„S tebou nešukám kvůli dárkům. S tebou šukám, protože mám šukání ráda.“

Zasmál se.

„Grazie. Ale přesto, vždycky tu musí být dárky.“ Přiblížil rty k jejímu čelu. „Proč?“

„Mám ráda pěkné věci. To není zločin. A já za to stojím.“

„Víš, co si myslím, tesoro?“

„Přestaň mi takhle říkat,“ odtáhla se.

Vzal ji rukou zezadu za krk a přidržel ji na místě.

„Ty si nemyslíš, že za to stojíš, a právě proto je chceš. Smutné, že?“

„Nechci tvou lítost.“

„Stejně ji máš.“

„Pak jsi blázen.“

Jeho stisk na ní zesílil. „Šoustáš s kněžími a starými, ženatými muži, protože se bojíš. Bojíš se, co by se mohlo stát, kdybys spala s někým nezadaným.“

Snažila se mu dostat z náručí.

„Odkdy se z tebe stal psychiatr? Nepromítej si do mě svoje pitomé trable. Nakonec já nešukám manželce za zády.“

„Attenzione, Cristina,“ pronesl varovným tónem. „Tak kdo je ten muž, kterého ošukáš zítra v noci? Kněz? Profesor?“

Chvíli ho pozorovala a pak mu přejela prstem po spodním rtu. „Kdo říká, že je to muž?“

Giuseppe ji sjel hladovým pohledem.

„Pak čekám, že se podělíš.“

11. kapitola

“Vstávej, má drahá,“ pronesl Gabriel a přejel Julii palcem po obočí.

„Musíš se přichystat.“

Zabořila obličej do polštáře a zamumlala něco nesrozumitelného. Zasmál se a pomyslel si, jak je rozkošná.

„Tak pojď, musíš stihnout sprchu, než ji zabere některý z našich sousedů.“

„Jdi první.“

„Já už jsem vysprchovaný, oholený i oblečený, zlatíčko.“ Přejel jí hřbetem ruky po odhalené páteři a užíval si to potěšení z toho, jak se zachvěla.

„Držel jsi mě vzhůru moc dlouho,“ zasténala.

„Pokud sebou nepohneš, Katherine z nás bude mrzutá.“

„Nebudu se sprchovat a můžu ještě chvíli spát.“

Gabriel je přetočil, přejel jí nosem po klíční kosti a vdechl její vůni.

„Voníš po sexu,“ zašeptal a jazykem ochutnal její kůži. „A po mně.“

„Proto si nedám sprchu. Měli jsme neuvěřitelný usmiřovací sex, který bych si ráda pamatovala.“

Měl co dělat, aby z ní nestáhl přikrývky a nestrhl ji do divokého, vášnivého (a vůni přebíjejícího) milování. Ale rychle své nutkání ovládl.

„Nemůžeš přednášet na Oxfordu a být cítit po sexu.“

„Tak sleduj.“

Gabriel se podíval na hodinky. Pak se zadíval na svou ženu.

Následně si sundal všechno svoje oblečení a pustil se do divokého, vášnivého a vůni přebíjejícího (ačkoliv rychlého) předkonferenčního sexu.

Emersonovi se s odchodem na All Souls College opozdili. A zatímco tam spěchali, Julia odvyprávěla Gabrielovi celý příběh o Katherine a Starochu Hutovi.

Byl překvapený. Znal profesora Huttona z doslechu, ale nikdy se s ním nesetkal. Zdálo se, že to byl tak trochu bastard.

(Jeden by mohl přemýšlet, jak moc velký bastard Hutton vlastně byl, vzhledem k dřívější povaze profesora, který ho soudil.)

Gabriel byl profesorce Pictonové vděčný za její podporu a během jejich snídaně v All Souls jí to řekl; a zároveň vyjádřil naději, že se Christa vzdá příležitosti dělat Julii během její přednášky potíže.

„Houby s octem,“ prohlásila Katherine. „Julianne má situaci pevně v rukou a my bychom všichni udělali dobře, kdybychom ji to nechali dokázat.“ Julia se statečně usmála a pohrávala si se stříbrným náhrdelníkem,

který jí Gabriel věnoval tehdy v Selinsgrove.

Když po snídani vcházeli do St. Anne’s, Gabriel ji objal paží kolem pasu.

„Vypadáš nádherně. A budeš v pohodě.“

Pohlédla dolů na svůj námořnicky modrý kostýmek a jednoduché modré lodičky. Gabriel chtěl, aby nosila Pradu nebo Chanel, ale ona byla opatrná, co se jejich peněz týkalo. Byla by raději, kdyby se lidé soustředili na její přednášku než na to, co měla na sobě. Takže si koupila jednoduché sako a sukni od Ann Taylor a skromné boty na vysokém podpatku z Nine West. I tak se cítila trochu moc nastrojená, vzhledem k tomu, jak byly oděné některé z dalších účastnic (s výjimkou Christy Petersonové).

Ale byla si vědoma toho, že pod oblečením má na sobě Gabrielovu vůni spolu s korzetem, který jí koupil, což jí značně podepřelo sebedůvěru.

„Jdu si pro kávu. Co by sis dala?“ usmál se a pustil ji.

„Láhev vody, prosím. Ráda bych se posadila, jestli ti to nevadí.“

„Vůbec ne. Uvidíme se tam.“

Julia mu oplatila úsměv a sama vstoupila do přednáškového sálu.

Gabriel si vyměnil pár zdvořilostních frází s několika kolegy a poté přistoupil ke stolu s občerstvením. Než si nalil svou kávu a vzal láhev vody, všichni už odešli.

Nebo si to alespoň myslel.

„Zdravím, profesore.“

Smyslný hlas za ním upoutal jeho pozornost. Gabriel se otočil, jen aby zjistil, že se poblíž něj vznáší jako zlomyslný duch Christa Petersonová.

„Co chcete?“ Ve tváři se mu zračil vražedný výraz.

„Včera sis chtěl promluvit. Takže mluv.“

Gabriel se rozhlédl po prázdné místnosti a přemýšlel, jestli by jejich hlasy mohly dolehnout až do přednáškového sálu.

Christa k němu přistoupila blíž, než bylo vhodné, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Když zvedla víčka, v očích se jí zračil hlad.

„Jsi cítit sexem.“

„Nehrajte si se mnou. Chci, aby ty pomluvy přestaly.“

„To se nestane.“

„Budu vás žalovat.“

Něco se jí mihlo ve tváři, ale rychle přinutila své rysy k uvolněnému úsměvu. „Kvůli čemu? Že říkám pravdu?“

„Na vašich osobních útocích není ani zrnko pravdy. V Torontu vás nikdo neobtěžoval. A Julia pracuje na svém vlastním výzkumu, jak je zřejmé každému s alespoň polovinou mozku.“

Z přednáškového sálu k nim dolehl smích. Gabriel se otočil jeho směrem.

Christa zvýšila hlas, aby si znovu získala jeho pozornost.

„Zapomínáš na tu část, kdy jsi šukal se svou studentkou a byl jsi donucen odejít na neplacenou dovolenou. To je příběh, který za vyprávění stojí. Nemluvě o skutečnosti, že profesorka Singerová toho měla o tobě taky dost co říct. Je škoda, že si neudělala fotky. Ráda bych jednu měla.“ Natáhla se, aby mu oprášila pomyslné smítko z klopy jeho tmavo

modrého obleku.

Chytil ji za zápěstí a sevřel ho. Pevně.

„Hrajete si s ohněm.“

Naklonila se ještě blíž, ústa jen pár centimetrů od jeho. „Ach, to doufám, profesore.“

S odporem ji pustil, udělal pár kroků zpět a otřel si ruce, jako by byly špinavé. S dalším pohledem směrem k sálu se rozhodl jejich konfrontaci ukončit.

„Budete mlčet. Nebo vám udělám ze života peklo.“

„Není důvod chovat se tak nepřátelsky. Máš moc to ukončit plně ve svých rukou.“ Ukázala na jeho rozkrok a rty se jí stočily do uznalého úsměvu. „Vlastně o trochu níž.“

Zamumlal nadávku a vykročil pryč, ale ona ho následovala.

„Přijď za mnou do hotelu a zítra už si o moje talentovaná ústa nebudeš muset dělat starosti.“ Položila mu ruku na paži a snížila hlas do svůdného šepotu. „Znám tě. Vím, co se ti líbí, a vím, co chceš. Prošukáme celou noc a zítra půjdeme každý svou cestou.“

Hrubě ji odstrčil.

„Ne.“

„Potom budeš mít na svědomí to, co bude následovat.“

Gabriel udělal krok směrem k ní. „Držte se dál od mé ženy, slyšíte?“

„Bydlím v hotelu Malmaison. Bývalo to vězení, což by ti mělo vyhovovat.“ Natáhla se, aby mu dosáhla rty k uchu. „Přivezla jsem pouta.“

Gabriel byl příliš zaměstnán tím, jak se ji snažil od sebe dostat, než aby si uvědomil, že mu něco strčila do náprsní kapsy.

S úšklebkem mu zamávala.

„Dnes je tvá jediná šance. Přijď před půlnocí.“

Otočila se na svých extrémně vysokých podpatcích a při odchodu svůdně zahoupala boky. Pak, téměř jako nějaký momentální nápad, se zastavila a přes rameno se na něj ohlédla.

„Vyřiď mé nejlepší pozdravy své manželce.“

12. kapitola

O několik minut později Gabriel pátral v davu zaplněného přednáškového sálu a hledal Julii. Když spatřil scénu na druhé straně místnosti, rozšířily se mu oči. Julii někdo objímal. Někdo mohutný. Někdo mužný.

Někdo pohledný.

Gabriel bral schody po dvou, aby se dostal do popředí auditoria. Díval se, jak se Julia od toho člověka odtáhla, ve tváři šťastný výraz, rty k zulíbání zvednuté do úsměvu.

Muž neochotně sundal ruce z jejího pasu a pronesl něco, co ji rozesmálo.

Gabriel byl připraven toho člověka přidusit a pak se ho chystal vyzvat na souboj.

Když se blížil, Julia si ho všimla. Muž se otočil ve směru jejího pohledu.

Gabriel se zarazil.

„Prznitel andělů.“

„Pardon?“

Paul Norris přimhouřil oči na svého bývalého vedoucího dizertační práce a nebyl si jistý, jestli opravdu slyšel to, co slyšel. Jistě, i on měl pro pana profesora svá vlastní oblíbená označení a sotva by se mezi nimi našlo pár lichotivých.

Prznitel studentek, pomyslel si Paul.

„Tahle konference je čím dál lepší a lepší,“ zamumlal Gabriel a narovnal se do své plné výšky sto osmdesáti sedmi centimetrů.

„Profesore Emersone.“ Paul podvědomě zatnul bicepsy a vystrčil hruď.

„Paule.“ Gabriel se majetnicky přesunul Julii k boku a podal jí láhev vody.

„Podejte si ruce, pánové.“ Zamračila se a těkala pohledem mezi svým přítelem a svým manželem.

Muži jejímu návrhu nepříliš nadšeně vyhověli.

„Nevěděl jsem, že přijedete.“ Gabriel na Paula ostře pohlédl.

„Ani jsem neměl. Ale jeden z přednášejících odstoupil, a tak mě profesorka Pictonová pozvala. Mám přednášku hned před Julií.“

Julia se usmála. „To je skvělé. Blahopřeji.“ Paul se na ni na oplátku rozzářil.

„Můžu tě vzít na oběd?“ zeptal se a zaměřil svou pozornost výlučně na Julii.

„Obávám se, že už plány má.“

Julia věnovala svému manželovi cosi, co mohlo být popsáno jedině jako ten pohled, než Paulovi kývla.

„Ráda s tebou půjdu na oběd. Děkuju.“ Gabriel chytil Julii za loket.

„Já si nemyslím, že je to vhodné,“ zašeptal.

„Drahý,“ zašeptala varovným tónem.

„Dobrý den, pane Norrisi,“ přerušila je Katherine. Potřásla Paulovi rukou a pak se otočila ke Gabrielovi. „Pan Norris a já spolu dnes jdeme na večeři. Ráda bych, abyste se k nám s Julianne připojili.“

„S potěšením,“ odpověděl Gabriel napjatým hlasem. „Vzhledem k tomu, že s vámi dnes budeme večeřet, pane Norrisi, zabírám si svou ženu na oběd.“ Usmál se a ukázal všechny své zářivě bílé zuby.

„Miláčku, můžu na slovíčko?“ zeptala se Julia. Pak se obrátila ke Katherine a Paulovi. „Hned jsme zpátky.“

Julia vzala Gabriela za ruku a odvedla ho do klidného rohu místnosti.

„Chci s ním jít na ten oběd.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ zkřížil si Gabriel ruce na hrudi.

„Je to starý přítel.“

„Starý přítel, který tě líbal.“

„To bylo potom, co jsi mě opustil. A jak si možná vzpomínáš, odmítla jsem ho.“ Založila si ruce a vypadala jako jeho zrcadlový odraz.

Gabriel se zamračil. „Chce tě.“

„Paul není někdo, kdo by vyjížděl po vdané ženě. Je to jen oběd. Takže tě žádám, prosím, nedělej z toho tak velký problém.“

„Tohle je velký problém.“

„Už jsem ho neviděla rok. Ráda bych si s ním popovídala a zjistila, jak se mu daří. Možná se dal zase dohromady s Allison.“

„Pořád je do tebe zamilovaný.“

„Ne, není.“

Gabriel se k ní naklonil a snížil hlas.

„Zapomínáš, že ženy, které jsou krásné, inteligentní a laskavé, jsou nedostatkové zboží. Člověk by udělal cokoliv, aby získal ženu, jako jsi ty. Včetně toho, že by tě ukradl tvému manželovi.“

Julia se narovnala v ramenou.

„A ty zapomínáš, že když žena najde hodného muže, takového, který ji miluje a dělá ji šťastnou, nešuká mu za zády.“

Gabriel sebou trhl.

Nemohl si pomoci očima vyhledal Christu a sledoval, jak se mu posmívá a samolibě těká pohledem mezi ním a Julií.

Gabriel se otočil ke své ženě a uvolnil založené ruce.

„Nemám z toho radost.“

Julia se natáhla a políbila ho na tvář. „S tím můžu žít. Děkuju.“ Během několika minut Gabriel zjistil, že se ocitl v nepříjemné situ

aci, kdy se musel dívat na svou ženu, usazenou vedle prznitele andělů, zatímco on seděl po jejím druhém boku. Ona a její přítel si vyměnili

pár rozpustilých slov, než začaly přednášky, a Gabriel nesnášel každičké z nich.

Tahle konference je jako okružní jízda po různých úrovních pekla, pomyslel si. Jediné, co tu ještě chybí, je spořádaný Vergilius a hordy křičících lidí.

Jedna věc byla strpět léčky a šípy slečny Petersonové. Něco úplně jiného bylo najít svou ženu v náručí jiného muže. A to, ze všech lidí na světě, v náručí prznitele andělů.

Gabriel ve snaze se uklidnit začal recitovat v italštině modlitbu ke svatému Františkovi.

Věděl, že by měl Julii říct o své konfrontaci s Christou. Ale také věděl, že by ji to mohlo rozrušit a potenciálně zničit její šanci vypadat před účastníky konference duchapřítomně a sebejistě. Takže si nechal ty nechutné detaily pro sebe.

Kromě toho tu byl pan Norris, aby se měl čeho obávat.

Paul byl Julii dobrým a věrným přítelem, zvláště když ho potřebovala. Ale hrál to na ni, což Gabriel sice chápal, ale nikdy mu to nemohl odpustit.

Chtěl od něj Julii držet tak daleko, jak jen to bylo možné. Ale pohled na její tvář, když ho spatřila, tuhle možnost zlikvidoval. Den předtím měla žalostně málo důvodů se usmívat. Gabriel nehodlal ten výraz zničit.

Tiše poklepával nohou o zem, když první řečník začal se svou prezentací. Byl naprosto lhostejný k rušivému zvuku, který vydávala jeho ručně šitá italská bota při styku s podlahou, dokud mu Julia nepoložila jemně ruku na koleno.

Vytáhl Meisterstück 149, hrál si s ním a bezúspěšně se ho snažil jediným pohybem prosmýknout přes prsty.

Ve snaze se rozptýlit od přednášky, o které by přísahal, že už ji předtím slyšel, začal vzpomínat na svou veřejnou hádku s Julií, když byla ještě studentkou v jeho semináři. Vyprovokovala ho tehdy před Paulem,

Christou a zbytkem třídy. Cítil se příšerně trapně a strašně zuřil. Ve svém vzteku dokonce zničil velmi praktickou židli z IKEA.

Mezitím se toho od Julie hodně naučil, v neposlední řadě to, jak je důležité odpouštět jak druhým, tak sobě samotnému. Ale Juliiny pacifistické tendence byly příliš extrémní. Bez něho nebo bez někoho jemu podobného by ji zlomili a zneužili.

Gabriel ji zamyšleně pozoroval. Možná, že se stala pacifistkou právě proto, že byla zneužívána. Možná, že nositel jizev se až příliš bojí škod, které by mohly nadělat zlomyslná slova a skutky. Po nějakou dobu nad tím úhlem pohledu přemýšlel; díval se na ni, dokud se nezavrtěla.

Julianne byl krásná, s jasnou pletí a velkýma očima, ale nevěděla o tom. Neviděla to, co viděli ostatní, a třebaže za dobu, co byli spolu, udělala velký pokrok, Gabriel věděl, že její vnímání sebe sama je vždycky nižší, než by mělo být. Věděl to, a proto ji pečlivě chránil, dokonce i před sebou.

A rozhodně by nenechal prznitele andělů, aby na její slabosti vydělal.

13. kapitola

LEDEN, 2011

NEDALEKO ESSEXU, VERMONT

Paul Norris šlápl do obrovského kravince.

„Do řiti,“ prohlásil a uvolnil si holínku.

Otcova výstavní holštýnka Bessie ho poctila zlověstným pohledem.

„Promiň, Bessie. Myslel jsem do šití.“ Poplácal krávu po krku a začal si čistit botu.

Během doby, kdy dnes od časného rána kydal hnůj v otcově chlévě, přemýšlel o vnitřní podstatě vesmíru, karmě a o tom, co se stalo z jeho života. Pak začal přemýšlet o ní.

Julia se chystala za toho bastarda provdat. Zítra touhle dobou už bude po svatbě.

Nemohl tomu uvěřit.

Po všem, do čeho ji Emerson zatáhl… po všech těch jeho autoritářských, idiotských a mocichtivých hovadinách. Vzala ho zpátky. Ještě hůř

– ona ho nevzala jen zpátky; ona se za něj provdá.

Za osla Emersona.

Proč?

Proč hodní hoši vždycky skončí poslední?

Proč všichni Emersonové světa vždycky tu holku dostanou?

Ve vesmíru není žádná spravedlnost. On dostane holku a já kydám hnůj.

Julia tvrdila, že se změnil, ale popravdě, jak moc se může muž změnit v horizontu šesti měsíců?

Byl rád, že to pozvání na svatbu nepřijal. Muset tam stát a sledovat, jak se dívají jeden druhému do očí a pronášejí své svatební sliby, a přitom celou dobu vědět, že se ji Emerson chystá vzít někam do hotelu a…

Paul ze sebe vydal sten muže, jenž miluje a svou milovanou ztra

til.

(Nakonec měl spoustu kravin, kterými může vyplnit svůj čas.) Pracoval na farmě svých rodičů ve Vermontu, protože jeho otec se

zotavoval po infarktu. Toho vzhledem k jeho rekonvalescenci doktoři varovali, aby se vyhýbal těžké manuální práci.

Když se Paul v osm hodin vracel ze stáje domů, těšil se na snídani. Bylo chladno a mezi stromy, které předkové Norrisových vysázeli kolem rozlehlé farmy jako větrolamy, profukoval vítr. Dokonce i Maxovi, rodinné border kolii, byla zima. Pobíhal kolem dokola, štěkal na padající sníh a žadonil, aby ho pustili dovnitř.

Z hlavní silnice odbočilo na dlouhou příjezdovou cestu auto a zastavilo jen pár centimetrů od Paulových nohou. Okamžitě ho poznal

– limetkově zelený Volkswagen Brouk. A poznal i řidičku, která otevřela dveře a položila nohy ve sněhulích jednu po druhé na čerstvě protaženou příjezdovou cestu.

Allison měla tmavé kudrnaté vlasy, pihy a pronikavé modré oči. Byla zábavná, chytrá a byla učitelkou v mateřské škole v nedalekém Burlingtonu. A byla také Paulovou expřítelkyní.

„Ahoj,“ zamávala mu. „Přivezla jsem z Dunkie’s kávu.“

Paul viděl, že nese tácek se čtyřmi velkými kávami z Dunkie’s Donuts a sáček obsahující tajemné překvapení. Překvapení, které, jak doufal, bude zahrnovat smaženou koblihu s cukrovou polevou.

„Jdi dovnitř. Tady venku mrzne.“ Paul mávl rukou navlečenou v rukavici k domu a následoval Allison a Maxe sněhem.

V zádveří si zul boty, svlékl ze sebe venkovní oblečení a pověsil rukavice na věšák, aby uschly. Pak si začal mýt ruce, rázně si je drhl pod proudem horké vody.

Slyšel, jak jeho matka Louise v kuchyni tlumeně mluví s Allison. Neznělo to, že by byla překvapená, že se tu Ali tak náhle objevila. Paul začal přemýšlet, jestli to její zdejší zjevení bylo vůbec náhodné.

Když vstoupil do kuchyně, jeho matka zmizela se dvěma kávami v ruce.

„Jak se daří tátovi?“ zeptala se Allison a podala mu jeho kelímek.

Rychle se napil, aby nemusel odpovědět. Káva byla dokonalá černá se dvěma cukry. Ali věděla, jak ji má rád.

„Je mu líp,“ odpověděl Paul upjatě a sedl si naproti ní ke kuchyňskému stolu. „Pořád se snaží pracovat a máma mu pořád říká, aby to nedělal. Přinejmenším se mu dnes ráno nepodařilo dostat se z domu. Chytila ho včas.“

„Poslali jsme mu do nemocnice květiny.“

„Viděl jsem je. Díky.“

Mlčky a rozpačitě tam seděli, dokud Allison nenatáhla ruku přes stůl, aby do ní vzala Paulovu velkou tlapu.

„Slyšela jsem o té svatbě.“ Překvapeně se na ni podíval.

„Tvoje máma to řekla mé. Narazily na sebe u Hannafordů.“ Zvedla oči v sloup.

Zavrtěl hlavou, ale neřekl nic.

„Pokud to má cenu říkat, je mi to líto. Ona je úplný blázen.“

„Není, ale díky.“ Stiskl jí ruku. Nejdřív ji chtěl odtáhnout, ale držet ji byl hezký pocit. Bylo to známé a konejšivé a Bůh ví, že on ukonejšit potřeboval, a tak ji tam nechal.

Usmála se a napila se kávy. „Vím, že není vhodná chvíle. Jen chci, abys věděl, že jsem tady.“

Poposedl si a zadíval se na svůj kelímek s kávou.

„Nechceš jít do kina?“ vyhrkla. „Tedy, někdy. Ne zrovna teď. Na kino je dnes ještě moc brzy.“ Tváře jí zrůžověly a očima pátrala v Paulově výrazu.

„Já nevím.“ Pustil její ruku a opřel se zády o židli.

„Nechci, aby to mezi námi bylo divné. Vždycky jsme byli kamarádi a navzájem jsme si slíbili, že budeme přátelé napořád.“ Začala přejíždět nehtem po stranách svého kelímku s kávou.

„Právě teď je to jen těžké.“

Allison si dál pohrávala s kelímkem.

„Nesnažím se tě do něčeho uvrtat. Opravdu chci, abychom byli přátelé. Vím, že máš moc práce a tak.“ Začala ten kelímek trhat na malé kousíčky a úhledně je rovnala na kuchyňský stůl.

„Hej.“ Paulova ruka vystřelila přes stůl a odradila ji tak od dalšího pohybu. „Klídek.“

Podívala se mu do očí a viděla v nich vřelost a laskavost. Vydechla úlevou.

Paul ruku znovu stáhl a popadl svůj kelímek.

„Máme svoji minulost a dobrou, ale nechci s tebou do něčeho znovu bezhlavě skočit. To by bylo moc snadné.“

„Já jsem nikdy nebyla snadno k mání, Paule.“ Teď zněla dotčeně. Odkašlal si a podíval se jí přímo do očí. „Nikdy jsem neřekl, žes byla.

Co chci říct je, že by bylo lákavé vrátit se k tomu, co jsme měli, protože by to bylo pohodlné. Zasloužíš si být s někým, kdo to myslí vážně, a ne jen napůl.“

Paul se ztratil v chvilkovém tichu, které následovalo, než si uvědomil, že Allison na něco čeká.

Zamrkal na ni. „Copak?“

„Nic. Tak půjdeme někdy do toho kina nebo tak něco? Mohla bych tě dokonce vzít na večeři do Lunig’s, teď když beru velký prachy jako učitelka.“

Paul zjistil, že se usmívá, a jeho úsměv byl opravdový.

„Jen když mi dovolíš, abych tě vzal na snídani do Mirabelle’s.“

„Skvělé. Kdy?“

„Vezmi si kabát.“

Následoval ji k zadním dveřím a pomohl jí obléci se. Když se málem svalila, jak se snažila obout si svoje sněhule, klekl si na podlahu plnou písku a soli a natáhl jí je na nohy.

„Půlka tebe je lepší než kdokoliv jiný celý,“ zašeptala, i když jen sama pro sebe.

14. kapitola

ČERVENEC, 2011 OXFORD, ANGLIE

Na začátku polední přestávky se Julia omluvila, aby si mohla zajít na toaletu, a požádala Paula, aby počkal, než se vrátí. Zrovna šla po schodech nahoru zpět do přednáškového sálu, když jí do zorného pole vstoupil pár lodiček od Christiana Louboutina.

Juliin pohled stoupal nahoru po páru nohou, oděných v hedvábných punčochách, k černé pouzdrové sukni, na míru šitému saku a odtud až ke tváři Christy Petersonové.

Její výraz byl nepřátelský, ale zjevně i nervózní; svírala zábradlí tak, až jí zbělely klouby. Přešlápla z nohy na nohu, jako by si nebyla jistá, jestli jít dál nebo se vrátit.

„Nemůžu se dočkat, až uslyším tvou přednášku. Jsem si jistá, že budu mít pár otázek.“

Julia ji ignorovala a snažila se jít dál, ale Christa jí zastoupila cestu. Julia si netrpělivě odfrkla. „Co chceš?“

„Myslíš si, jak nejsi chytrá.“

„Nemáme spolu o čem mluvit.“

„Ale ano, máme.“

Julia pevně sevřela víčka, než je zase nevěřícně otevřela. „Vážně? Chceš vyvolat hádku tady, na konferenci? Copak nevidíš, jak ty tvoje akce škodí tvé kariéře? Gabriel tvrdí, že tě na Kolumbijské zapsali raději do magisterského programu než do doktorského. Spálila sis

mosty v Torontu a pálíš je i tady. Nemyslíš, že je načase nechat to plavat?“

„Já se tak snadno nevzdám.“

„Tvoje nevraživost je směšná. Nikdy jsem ti nic neudělala.“ Christa se ponuře zasmála.

„Tohle není o tobě. Ty za tu námahu nestojíš.“

„Tak proč to děláš?“

Christa pohodila vlasy. „Máš něco, co chci já. A já vždycky dostanu to, co chci. Vždycky.“

„Nech mě jít.“ Julia zvedla vyzývavě bradu.

Christa ji přejela svýma mandlovýma očima od hlavy až k patě.

„Nechápu, co na tobě vidí. Nejsi zas tak hezká.“ Opovržlivě mávla rukou nad Juliiným nenápadným kostýmkem a neznačkovými botami.

„Gabriel je nádherný. Živoucí legenda. Všechny ženy v Lobby ho znají a všechny by ho chtěly ošukat.“ Pohrdavě se na Julii podívala.

„Ale jaksi ze všech lidí na světě skončil s tebou. Jenže ty si ho nedokážeš udržet. On potřebuje být se ženou, jejíž apetit je stejně nenasytný jako jeho.“

„S takovou je.“

Christa se skřehotavě zasmála. „To těžko. Jsem si jistá, že si na začátku to dobývání užil, ale teď už tě dostal. A jeho zrak se začne potulovat jinde a ty ho ztratíš.“ V očích jí zaplálo vědoucím světlem. „Nejspíš už tě podvedl. Nebo to má v plánu.“

„Jestli mě nenecháš jít, zavolám o pomoc. Vážně se chceš nechat přede všemi zahanbit? Znovu?“

Christa zaváhala a Julia využila příležitosti, aby se kolem ní protáhla.

Byla dva kroky od vrcholu schodiště, když se zastavila. A otočila se.

„Láska,“ pronesla tiše.

„Cože?“

„Divila ses, co na mně Gabriel vidí. Odpovědí je láska. Vím o těch dalších ženách. Nic přede mnou neskrývá. Ale ty pro mě nejsou hrozba.“

Christa si dala ruce v bok. „Žiješ v bludech. Tak ho miluješ. No a co? Podívej se na sebe. Proč by měl chtít takovou vanilkovou šedou myš, když může mít v posteli tygřici?“

„Lepší milující myš než lhostejná tygřice,“ narovnala Julia ramena.

„Ty ženy neviděly, kým doopravdy je. Bylo jim jedno, že je nešťastný. Využívaly ho, dokud nic nezbylo, a pak ho odkoply. Já ho miluji už od doby, kdy mi bylo sedmnáct. Miluji ho celého světlo i temnotu, to dobré i to špatné. To je důvod, proč je se mnou. Nechal ty ostatní za sebou a už se k nim nikdy nevrátí. Tak dělej, co umíš nejhoršího, Christo. Ale jestli plánuješ mého muže svést, selžeš.“

Julia se otočila k odchodu, ale znovu se zastavila a naposledy se obrátila k Christě čelem.

„Ačkoliv v jedné věci máš pravdu.“

„A v čem?“ zaznělo Christiným pohrdavým tónem.

Julia se vědoucně usmála. „Můj manžel je výjimečný milenec. Je pozorný, vynalézavý a naprosto ohromující. A jedinou ženou, která si bude užívat jeho dobrodružnou povahu dnešní a každou další noc, budu já.“

Věnovala Christě poslední dlouhý pohled.

„To není na myš tak špatné.“

„Je mi líto, že ses zase srazila s Christou,“ pronesl Paul soucitným hlasem, když doprovázel Julii ze St. Anne’s do malé libanonské restaurace, která nebyla pěšky daleko. „Myslím, že je tu jen proto, aby tě obtěžovala.“

Julia si pohrávala se svým snubním prstenem a posouvala ho palcem tam a zase zpátky.

„Řekla mi, že se mi po přednášce chystá klást otázky. Bude se snažit, abych vypadala hloupě.“

Paul ji vzal kolem ramen.

„Nemůže docílit toho, abys vypadala hloupě, protože ty hloupá nejsi.

Stůj si za svým. Budeš v pohodě.“ Povzbudivě ji stiskl, než paži sundal.

„Vypadáš dobře. Mnohem líp, než když jsem tě viděl naposled.“

Otřásla se při vzpomínce, jak mu dávala v létě v Cambridgi před svým bytem sbohem. Byla tehdy hubenější a smutnější, ale obezřetně optimistická, že jí život na Harvardu bude vyhovovat.

„Manželský život mi svědčí.“

Paul se ušklíbl. Nechtěl přemýšlet o tom, co zahrnuje Juliin manželský život, protože nemohl snést pomyšlení na to, že spí s profesorem Emersonem. Doufal, že Emerson zanechal svých sklonů k BDSM a zachází s Julií něžně.

Myslí mu probleskla představa Emersona svazujícího Julii. Zvedl se mu žaludek.

„Jsi v pořádku?“ pohlédla na něj Julia. „Vypadáš trochu zelený.“

„Je mi dobře,“ přinutil se k úsměvu. „Právě jsem si všiml, že Králíček je pryč.“

„Bylo načase, nemyslíš?“

„Bude se mi po něm stýskat.“

Julia zaměřila pozornost na chodník před nimi.

„Ve vypjatých okamžicích se vrací. Třesou se mi nohy už jen při pomyšlení, že se mám postavit před všechny ty lidi.“

„To zvládneš. Prostě předstírej, že přednášíš svůj příspěvek jen pro mě. Všechny ostatní ignoruj.“

Paul se instinktivně natáhl, aby ji vzal za ruku, ale zarazil se. Nemotorně na ni ukázal ve snaze svůj pohyb zamaskovat.

„Ostříhala sis vlasy.“

Zatahala se za jeden z tmavých pramenů, které jí spadaly těsně pod ramena. „Myslela jsem, že to bude vypadat profesionálněji. Gabrielovi se to nelíbí.“

„To se vsadím, že ne.“

(Paul se zapomněl zmínit o skutečnosti, že s profesorem souhlasí.)

Ukázal na její levou ruku. „To je celkem pěkný kus kamene, co nosíš.“

„Děkuji. Ten vybral Gabriel.“

Samozřejmě, že jí koupil prsten jako kráva, pomyslel si Paul. Jsem překvapený, že jí nenechal vytetovat svoje jméno na čelo.

„Vzala bych si ho i s prstýnkem z pouti.“ Julia se posmutněle zadívala na svoji ruku. „Vzala bych si ho i v kravatě z pytle na odpadky. Nestarám se o tyhle věci.“

Přesně tak. Já bych jí nikdy nemohl dát prsten, jako je tenhle. Ale Julia je přesně ten typ dívky, který by se spokojil s naprostým minimem, za předpokladu, že by toho chlápka dost milovala.

„Zaplatil moje studentské půjčky,“ pronesla tiše.

„Co, všechny?“

Přikývla. „Chtěla jsem je sloučit a začít je splácet, ale on trval na tom, že je vyrovná.“

Paul hvízdl. „To ho muselo stát dost peněz.“

„To ano. Nějaký čas mi trvalo zvyknout si na skutečnost, že se dělíme o všechno, včetně bankovního účtu. Měla jsem na svém účtu velmi málo, když jsme se brali. On měl… víc.“

„Jak se ti líbí život v Cambridgi?“ změnil Paul téma, protože měl daleko k tomu, aby dychtil zjistit, o kolik víc profesor měl.

„Miluju to tam. Bydlíme dost blízko k Harvardu, takže můžu chodit pěšky. Což je dobře, protože neřídím.“ Julia zněla rozpačitě.

„Neřídíš? Proč ne?“

„Pořád jsem se ztrácela a vždycky jsem skončila někde bůhvíkde. Jednou večer jsem volala Gabrielovi z Dorchesteru a on málem proletěl stropem. A to jsem měla zapnutou GPS.“

„Jak jsi skončila v Dorchesteru?“

„Ta navigace se zbláznila. Nepoznala jednosměrky. Dokonce mi radila udělat obrat proti předpisům, když jsem byla v jednom z tunelů.

A tak jsem mířila pořád dál a dál od našeho domu. Po tomhle zážitku jsem s tím praštila.“

„Takže už vůbec neřídíš?“

„Ne, v Bostonu ne. Gabrielův Range Rover je těžké zaparkovat a já jsem se vždycky bála, že do někoho vrazím. Bostonští řidiči jsou blázni. A nechtěj, abych začala o chodcích.“

Paul odolal nutkání detailně vypočítat Gabrielovy nesčetné nedostatky a zaměřil se pouze na jeden.

„Proč ti nekoupí jiné auto? Očividně si to může dovolit.“

„Chtěla bych něco malého, něco jako je smart nebo jeden z těch nových fiatů. Ale Gabriel říká, že je to jako jezdit v konzervě od tuňáka,“ povzdechla si. „Chce mě mít v něčem větším, jako je třeba hummer.“

Hravě do ní šťouchl loktem. „Plánuješ invazi do Bagdádu? Nebo jen do Charlestonu?“

„Velmi vtipné. Když nedokážu podélně zaparkovat s Range Roverem, jak budu k čertu parkovat s hummerem?“

Paul se zasmál a otevřel jí dveře do restaurace.

Než stačili požádat o místo pro dva, dolehl k nim rozruch od nedalekého stolu. Holčička, které mohly být tak tři nebo čtyři roky, mačkala pořád dokola tlačítko na své hrací knížce a spouštěla tak znovu a znovu několik taktů písničky.

Nijak ve svém snažení neustávala a Paul s Julií se rozhlédli po restauraci. Ostatní hosté nebyli moc nadšení.

Žena, střízlivě oblečená a zahalená v hidžábu, se pokusila děvčátku vyměnit knížku za jinou, která nevydávala zvuky. Ale holčička začala na protest vřískat.

Právě v tuhle chvíli požádal hlasitě starší muž, který seděl blízko nich, číšníka, aby děvčátko umlčel. A pak si začal stěžovat, že mu kazí oběd a že děti, které se neumí chovat, by neměly mít do restaurace povolen vstup.

Žena hluboce zrudla a ještě jednou zkusila přesvědčit svou dcerku, aby si vzala jinou knihu. Holčička znovu odmítla a začala hlasitě kopat do nohy od stolu.

V té chvíli k nim přistoupil vrchní.

„Stůl pro dva,“ požádal Paul pobaveně.

„U okna?“ Vrchní ukázal na stůl v protějším rohu.

„Ano.“ Paul vykročil, aby následoval vrchního, který s sebou vzal rovnou i dva jídelní lístky.

Jak kráčeli místností, Julia si všimla, že ten starší muž si ještě pořád na to děvče stěžuje a ona stále hlasitě pouští svou hudbu. Julii krátce napadlo, jestli ta holčička netrpí autismem. Bez ohledu na to byla chováním toho člověka zděšená.

Obrátila se k vrchnímu. „Možná bychom si mohli vyměnit stůl s tím děvčátkem a její matkou? Pokud se nebudou chtít přestěhovat, je to v pořádku. Ale třeba by se té malé mohlo líbit dívat se z okna a pak by si se svou knížkou hrála v klidu.“

Vrchní se podíval, kam Julia ukazuje, a všiml si rostoucí nespokojenosti ostatních hostů.

„Promiňte,“ řekl a přistoupil k matce s dítětem.

Proběhl mezi nimi rychlý rozhovor v arabštině a matka pak oslovila svou dcerku anglicky.

„Maio, můžeme si sednout k oknu. Není to hezké? Můžeme se dívat ven na auta.“

Holčička sledovala, jak matka ukazuje na stůl v rohu. Trochu za tlustými brýlemi zamrkala a kývla.

„Maio, umíš říct děkuju?“

Zdálo se, jako by se dívenčino jméno neslo přes celou restauraci. Julia při jeho zvuku nadskočila. A přistihla se, že na to dítě zírá, tělo ztuhlé jako solný sloup.

Maia se podívala na vrchního a něco zamumlala, zatímco její matka se usmála na Julii a Paula.

O několik minut později byly obě šťastně usazené v rohu. Holčička přitiskla tvářičku k oknu, pozorovala za sklem auta i kolemjdoucí a hudební knížka byla zapomenuta.

Julia se usadila s Paulem u toho druhého stolu, vedle sebe starého muže s teď už vítězným úsměvem. Objednali si pár různých věcí, že se o ně podělí, a mlčky usrkávali ze svého pití.

„Ani ses mě předtím nezeptala.“ Paulův hlas se prolomil do Juliiných myšlenek.

„Věděla jsem, že by ti nevadilo posadit se sem.“

„To máš pravdu. Vlastně je lepší, že sis s tou situací poradila, protože už jsem málem šel za tím chlapem a něco mu řekl. Takový blbec.“

Julia se podívala na toho upjatého muže a zavrtěla hlavou.

„Nevím, proč jsem lidskou necitelností pokaždé tak překvapená. Ale děje se to.“

„Jsem rád, že jsi. Znám až moc cynických lidí.“

„Já taky.“

Paulovy oči zalétly k matce s dítětem. „Plánuješ mít někdy v brzké době svou vlastní Maiu?“

Julia sebou trhla, to jméno ji pořád zneklidňovalo.

„Ne. Ehm, tedy, ještě ne.“

Paul na ni zůstal na okamžik hledět a z velkých tmavých očí mu vyzařovaly obavy.

„Vypadáš vyděšeně. Bojíš se mít děti?“ Sklopila oči.

„Ne, já chci děti. Ale později.“ Napila se vody. „Jak je na tom tvůj otec?“

Paul zvažoval, že tu její úzkost nenechá jen tak, ale pak si to rozmys

lel.

„Je v pořádku. Ještě pořád pomáhám na farmě, takže jsem se musel vzdát svého bytu v Torontu.“

„Jak ti to jde s dizertací?“

Uchechtl se. „Hrozně. Nemám moc času na psaní a profesorka Pictonová je na mě momentálně naštvaná. Měl jsem jí už před dvěma týdny odevzdat jednu svoji kapitolu a pořád ji nemám hotovou.“

„Je něco, co bych mohla udělat?“

„Ne, pokud nechceš tu zatracenou věc napsat za mě. Rád bych si letos na podzim začal hledat práci, ale Pictonová mě nepustí, dokud nepokročím.“ Hlasitě si povzdechl. „Nejspíš zůstanu na farmě minimálně ještě rok. Ale čím déle tam jsem, tím těžší je psát.“

„Je mi líto, že to slyším.“

Julia položila sklenici a začala si mnout oči.

„Jsi unavená?“ zaznělo od Paula znepokojeně.

„Trochu. Někdy mě zlobí oči. Nejspíš je to stresem.“ Položila si ruce do klína. „Promiň. Nechci, aby se celý náš rozhovor točil jen kolem mě. Raději bych slyšela, co děláš ty.“

„K tomu se dostaneme. Kdy tě začaly zlobit oči?“

„Když jsem se přestěhovala do Bostonu.“

„Spousta postgraduálních studentů skončí s únavou očí. Měla by sis je nechat zkontrolovat.“

„Na to jsem nepomyslela. Ty nosíš brýle?“

„Ne, já jsem pil hodně mléka, když jsem vyrůstal. To na oči pomáhá.“ Julia vypadala zmateně. „Myslela jsem, že spíš pomáhá mrkev.“

„Mléko je dobré na všechno.“ Rozesmála se.

Paul si nemohl pomoci, aby neocenil Juliinu krásu; když se smála, byla ještě hezčí.

Chystal se něco prohodit, ale byl přerušen číšníkem, který jim začal servírovat oběd. Jakmile odešel, Julia promluvila.

„Vídáš se s někým?“

Paul se usilovně snažil nemračit.

„Ali a já si občas vyrazíme. Ale nezávazně.“

„Je moc milá. Má o tebe zájem.“

„Já vím.“ Zachmuřil se.

„Chci, abys byl šťastný…“

Změnil téma. „Jak ti to jde na doktorátu?“

Julia si chvíli pohrávala se svým příborem, než odpověděla. „Profesoři jsou nároční a já celou dobu jen pracuju, ale miluju to.“

„A ostatní studenti?“ Julia protáhla obličej.

„Jsou velmi ambiciózní. Pár z nich považuji za přátele, ale tak úplně jim nevěřím. Jednou jsem šla do knihovny a zjistila jsem, že někdo schoval spoustu zdrojů o Boccacciovi, takže jsme je my ostatní nemohli využít pro přípravu na seminář.“

„Takže nejspíš nejsi v knihovně dlouho do noci a nedělíš se s někým o studovnu?“

„To rozhodně ne.“ Vrtala se v jídle.

„Vyrazíš si vůbec někdy ven?“

„Zřídka. Je to nepříjemné, protože ostatní studenti s sebou berou partnery a Gabriel se ke mně nechce připojit.“

„Proč ne?“

„Nemyslí si, že je dobrý nápad se stýkat se studenty.“ Paul se kousl do jazyka. Tvrdě.

„Chce mít dítě,“ vyhrkla Julia.

Přikrčila se a okamžitě litovala své nerozvážnosti.

„To by mohlo být trochu obtížné, vzhledem k jeho pohlaví,“ dobíral si ji Paul. Když viděl výraz v její tváři, zvážněl. „A ty nechceš?“

„Ne hned teď,“ odpověděla a žmoulala plátěný ubrousek, který měla na klíně. „Chci dokončit doktorát. Bojím se, že kdybychom měli dítě, nikdy bych neabsolvovala.“

Sklopila hlavu a nadávala si, že se o takovém soukromém vnitřním boji Paulovi zmínila. Gabriel by byl vzteky bez sebe, kdyby věděl, že se mu svěřuje s takovými důvěrnostmi. Ale ona si potřebovala s někým promluvit. A Rachel, ať už jakkoliv soucitná, akademickému světu nerozuměla.

„To je mi líto, Julie. Řekla jsi mu to?“

„Ano. Řekl, že to chápe. Ale už je to venku, víš? Jak jednou tuhle touhu pojmenuješ nahlas, už se to nikdy nedá vzít zpátky.“

Paul začal poklepávat nohou pod stolem. Jejich rozhovor nabral překvapivý obrat a popravdě, nevěděl, co na to říct. Najednou si na něco vzpomněl.

„V našem torontském programu tehdy nějaké matky byly, ale jen pár.“

„Dokončily ho?“

„Popravdě? Většina z nich ne. Spousta kluků taky měla děti. Ale většina měla manželky, které buď zůstaly doma, nebo pracovaly na částečný úvazek… Hej,“ odmlčel se, než k němu zvedla tvář. „Tenhle příklad není moc významný. Nedával jsem pozor na to, kdo otěhotněl a kdo ne. Na Harvardu se nejspíš najde skupina lidí, kteří ti můžou poskytnout radu, jak vyvážit rodinu a doktorandské studium.“

„Nechtěla jsem o tom zrovna teď mluvit.“

„To chápu.“

Paul zavrtěl hlavou.

„Jules, není to moje věc, ale nemůžeš se nechat tlačit k tomu, abys žila život někoho jiného. Jestli nejsi připravená mít rodinu, tak to řekni. A drž se svého rozhodnutí, jinak skončíš nešťastná.“

„Nemyslím si, že bych byla nešťastná, kdybych měla se svým manželem miminko.“

Znělo to defenzivně.

„Nechat Harvardu by to mohlo způsobit. Znám tě, Julie. A vím, co je pro tebe důležité. Pracovala jsi tak tvrdě, abys toho dosáhla. Nezahazuj to.“

„To nechci, ale cítím se provinile.“ Paul si zaklel pod vousy.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že tě podporuje.“

„To ano.“

„Tak proč se cítíš provinile?“

„Protože kladu na první místo sebe. Dávám přednost svému vzdělání před jeho štěstím.“

Paul se na ni tvrdě zadíval. „Jestli tě miluje, pak nechce být šťastný za cenu tvého štěstí.“

Julia srovnala příbor ležící před ní tak, aby byly konce v dokonalé přímce.

„I když se mi to špatně říká, tak myslím, že by sis s ním měla znovu promluvit. Řekni mu, co chceš, a požádej ho, aby počkal.“ Paul se usmál.

„A jestli nebude chtít, pošli ho k vodě.“ Překvapeně se na něj podívala.

„Paule, já si nemyslím, že…“

Přerušil ji. „Vážně, Julie. Jestli tě tvůj manžel miluje, pak se musí sakra probrat a přestat s těma kecama o těhotných domácích puťkách.“

Zamračila se. „Tohle on nechce.“

„Pak nemáš žádný důvod cítit se provinile. Jsi mladá. Máš před sebou celý život. Nemusíš si vybírat mezi školou a rodinou. Můžeš mít obojí.“

„Nejsem tu jediná, s jejímiž sny se počítá.“

„Možná ne.“ Paul snížil hlas a upřel na ni svůj pohled. „Nejsem úplně objektivní, když dojde na tebe.“

„Já vím,“ řekla Julia jemně. „Vždycky jsi byl dobrý přítel. Děkuju.“

„Není třeba děkovat,“ zdrsněl mu hlas.

„Přátelé jsou nedostatkové zboží. Včera tu Christa všem vykládala o tom, co se stalo v Torontu. Ponížila mě.“

„Přál bych si, aby ji někdo umlčel. Natrvalo.“

„Gabriel to zkusil. Ztropili scénu. Pak přišla profesorka Pictonová a pohrozila, že Christu nechá vyhodit.“

Paul hvízdl. „Škoda, že jsem to propásl. Pictonová a Christa v kleci při zápase na život a na smrt? Mohli jsme prodávat popcorn.“

Zachytil v Juliině tváři výraz protkaný úzkostí.

„Nechtěl jsem se chovat jako kretén.“

„Ty nejsi kretén.“

Dál poklepával nohou pod stolem, což bylo jen odrazem jeho nepohodlí.

„Napsal jsem ti v tom e mailu, co jsem ti poslal před svatbou, pár hloupostí. Odmítl jsem přijet. Tak se chová kretén.“

Julia vytřeštila oči. „Napsal jsi, že nemůžeš přijet, protože je tvůj táta nemocný.“

Tempo pod stolem se zvýšilo.

„To je pravda táta byl nemocný. Ale to nebyl ten důvod, proč jsem na tvou svatbu nepřijel.“ Podíval se jí do očí. „Nemohl bych se dívat, jak si ho bereš.“

Paul vzal na vědomí její ustaraný výraz a přitáhl si židli blíž ke stolu.

„Vím, že jsi vdaná, a nikdy bych neudělal nic, abych se do toho míchal. Ale Bůh mi pomoz, nezvládl bych se dívat, jak si ho bereš. Je mi to líto.“

„Paule, já…“

Zvedl ruku, aby ji umlčel.

„Nečekám na svou příležitost. Ale je pro mě těžké tě vidět s ním. A poslouchat ty zvěsti, které se kolem tebe šíří zvěsti, které jsou jeho chyba, ne tvoje –, a že tě tlačí do toho, abys měla dítě, když jsi zrovna začala doktorát… Kurva.“ Zavrtěl hlavou. „Kdy se hodlá probrat a uvědomit si, že se oženil s neuvěřitelnou ženou a že by se měl o ni starat?“

„On se o mě stará. Není takový, jak si myslíš.“ Paul zvedl svoje tmavé oči k jejím.

„Kvůli tobě doufám, že není.“

„Pracuje jako dobrovolník v italském dětském domově. Pomáhá chudým. Změnil se.“

„Není zas takový humanista, jestli není schopen vidět, že jeho žena potřebuje čas, než se stane matkou.“

„On to vidí. To já jsem ta, kdo s tím bojuje. Je těžké odepřít něco někomu, koho miluješ, když víš, že by ho to udělalo šťastným. A já jsem taky šťastná,“ zašeptala. „Sám jsi to poznal. Vím, že má svoje chyby, ale to já taky. Dal by mi celý svět, kdyby se mu vešel do kapsy, a nikdy, nikdy by mě nenechal upadnout.“

Paul od ní odvrátil pohled a koleno mu pod stolem poskakovalo dál.

15. kapitola

Paulova přednáška byla přijata dobře, i když podle Gabrielova mínění byla trochu krátká. S pochmurným zadostiučiněním si povšiml, že jak Paul, tak Julia vypadali po společném obědě rozmrzele, jako by věci nešly úplně tak, jak čekali.

Pokud měl Gabriel chuť zeptat se Julie na podrobnosti, dobře to skrýval. Vřele ji po jejím návratu přivítal a během Paulovy přednášky seděli vedle sebe.

Brzy byla na řadě Julia. Profesor Patel, jeden z organizátorů konference, ji uvedl a představil ji jako harvardskou vycházející hvězdu. Gabrielův úsměv ještě vzrostl, když viděl, jak Christa zuří.

V auditoriu sedělo na padesát akademiků v různých fázích kariér. Profesorka Pictonová a profesorka Marinelliová seděly v první řadě nedaleko Gabriela. Všichni tři se na Julii povzbudivě usmívali.

Nejistými prsty si odložila poznámky ke své přednášce na řečnický pultík. V kontrastu s ním vypadala její drobná postava ještě menší. Profesor Patel nastavil mikrofon dolů, tak aby mohl dobře zachytit její hlas. Vypadala mladá, bledá a nervózní. Gabriel ji přistihl, jak se kouše zevnitř do tváře a v duchu si přál, aby to nedělala. Byl vděčný, když

přestala.

S očima upřenýma do jeho se zhluboka nadechla a začala.

„Název mé přednášky je ‚Mlčení svatého Františka: Svědectví podvodu‘.

Ve zpěvu dvacet sedm v Dantově Infernu vypráví Guido da Montefeltro příběh o tom, co se stalo po jeho smrti:

‚Když jsem byl mrtev, František mě k sobě vzít přišel, avšak jeden cherub tmavý

mu pravil: »Nech ho, nenáleží tobě! K mým lidem patří dolů v jícen dravý vždyť dopustil se špatné rady dání, proto já v patách mu byl bez únavy. Nedojde nikdo spásy bez pokání,

neb nelze litovat i chtíti spolu

pro protiřečnost, která tomu brání.« Jak jsem se zatřásl já bědný v bolu, když popad‘ mě a řek‘: „To tebe mate, neb nemyslils, že v logice mám školu!‘

Guido žil v Itálii přibližně v letech 1220 až 1298. Než kolem roku 1296 odešel na odpočinek, aby se stal františkánem, byl vojenským stratégem a jedním z předních Ghibellinů. Poté ho papež Bonifác VIII. přesvědčil, aby dal podvodnou radu rodině Collonů, se kterou byl ve sporu.

Bonifác chtěl, aby Guido rodině přislíbil beztrestnost, pokud opustí bezpečí jejich pevnosti. Guido to udělal, ale teprve, když si zajistil rozhřešení. V důsledku jeho rady opustila rodina Collonnů pevnost jen proto, aby byla následně Bonifácem potrestána. Guido později zemřel ve františkánském klášteře v Assisi.

Guidův popis toho, co se s ním po jeho smrti stalo, je dramatický. Můžeme si představit svatého Františka, jak odvážně čelí ďáblu, aby zachránil duši svého druha františkána.“

Oči jí zalétly ke Gabrielovým, které byly živé a výrazně modré. Vyměnili si pohled a ona si na okamžik uvědomila, že oba myslí na to, jak zachránili jeden druhého.

„Ale jak je u Dantových spisů obvyklé, zdání může klamat. Ve svém životě měl Guido přesvědčivý, ale prolhaný jazyk. Ve smrti obývá pekelný kruh, určený podvodníkům a šejdířům. Takže by se mělo s jeho slovy zacházet s nedůvěrou. A ovšem, že je ohledně jeho tvrzení, že si František přišel pro jeho duši, na místě oprávněná skepse. Pokud to byl Františkův záměr, pak v něm selhal.

Nikde jinde v Božské komedii nejsme svědky toho, že zlo přemůže dobro. Komedie se nazývá komedií, protože vyprávění se přesouvá od zmatku v Pekle k řádu v Ráji. Pokud by měla být jediná duše potrestána neprávem, pak by to ohrozilo celý příběh. Tak moc je toho v této pasáži v sázce. Naše interpretace může mít význam pro celou Komedii.“

Julia se odmlčela, napila se vody a ruka se jí lehce třásla.

„Podle Danta spravedlnost motivována Bohem stvořila Peklo. Vergilius se o tom zmiňuje, když vysvětluje, že spravedlnost pohání duše zesnulých, aby přešli řeku Acheron do Pekla. Zdá se, že se Dante domnívá, že ti, kdo obývají Peklo, jsou tam po právu, protože si svoje konečné místo určení zaslouží. Duše nejsou v Pekle náhodou nebo z Božího rozmaru. Pokud to je tento případ, jak budeme interpretovat Guidovo prohlášení?“

Katherine přikývla a oči jí jiskřily pýchou. Ten pohyb přitáhl Juliinu pozornost a obě ženy si vyměnily krátký pohled.

„Pokud připustíme, že Dante věří tomu, že duše obývající Peklo jsou v něm po právu, pojďme znovu posoudit Guidův příběh. Ďábel vidí Františka a křičí na něj, říká, že Guidova duše patří do Pekla a že by to byla loupež, kdyby ji František odvedl. Pokud je to pravda, proč by se tam vůbec František objevil?“

Julia se odmlčela v naději, že se k ní publikum připojí a tu otázku zváží.

„Výsledkem výzkumu literatury v oboru dantovských studií za posledních padesát let jsou nejméně dva výklady této pasáže. Za prvé, že Guido mluví pravdu a František si pro jeho duši přišel. Za druhé, že Guido lže a František se vůbec neobjevil.

Věřím, že obě ty možnosti jsou příliš extrémní. Pokud by první interpretace byla správná, museli bychom Františkovi přisoudit buď nevědomost, nebo nespravedlnost, z nichž ani jedno není přijatelné.

Druhý výklad tvrdí, že se František neobjevil, pak ale ďáblova řeč nedává smysl, protože Guido nemůže ukrást svou vlastní duši. Takže jsme skončili se zmatenou zprávou o Františkově příchodu, spolu s vysvětlením, které se domáhá důvěryhodnosti. S vysvětlením, které nám podává Guido a ďábel, z nichž není důvěryhodný ani jeden.

Domnívám se, že můžeme vyřešit otázku Františkova zjevení tím, že odmítneme Guidovo vysvětlení a nahradíme ho takovým, které by bylo v souladu s Františkovým životem a jeho povahou. Podle mého výkladu se tam František skutečně zjevil a byl spatřen ďáblem. Ale ďábel nepochopil, proč tam František je.“

Julia sevřela pult pevněji, když si členové publika začali mezi sebou mumlat. V ústech cítila sucho jako na poušti, ale pokračovala, oči upřené do Gabrielových.

„Třebaže by mohlo být… uklidňující, myslet si, že František sestoupil dolů z Nebes jako archanděl, aby bojoval o Guidovu duši, stát se to nemohlo.“ Emersonovi si vyměnili pohled a Julia pokračovala.

„Guido těží z Františkovy dobře známé oddanosti svým bratřím, bezpochyby se domnívá, že rozumní lidé uvěří tomu, že se při smrti bratra františkána objeví. A co víc, Guido chce, aby Dante jeho historku rozšířil, takže si ostatní budou myslet, že je dost důležitý, aby si zasloužil pozornost svatého, nebo že jeho odsouzení do Pekla byla chyba.

Ďábel, který si myslí, že přesvědčí Františka, aby ho neoloupil, vysvětluje, proč si Guido zaslouží být v Pekle. Guido hledal rozhřešení za hřích podvodu předtím, než ho spáchal. Věřil, že ho rozhřešení zbaví všech důsledků jeho hříchu, a tak ochotně a aniž by se kál, podvedl rodinu Collonnů.

Ďábel poukazuje na to, že rozhřešení funguje jen v případě, že lidská bytost činí pokání. Nemůžete úmyslně hřešit a zároveň se kát.“ Ju

lia se na diváky zkusmo usmála. „Rozhřešení není jako pojištění proti požáru.“

(Tomu se několik členů publika včetně Paula zasmálo.)

„Guido se schovává za františkánské roucho a preventivní rozhřešení, ale je to podvodník. František by tohle věděl. Pokud Guido tím, jak se choval, františkánům vůbec něco způsobil, tak to byla hanba.

Ačkoliv František mohl Guidův hřích odsoudit, zůstal zticha. Nemohl Guida zachránit. Musel se dívat, jak ďábel popadl Guida za vlasy a stáhl ho dolů.

Ošklivost ďáblova křiku a Guidova falešného františkánství vypadá ještě hůř, když proti ní v kontrastu stojí Františkova mlčenlivá, zbožná přítomnost. Jeho mlčení a nečinnost usvědčují ďábla ze lži, když tvrdí, že František je zde, aby kradl. A jeho mlčení nás nutí, abychom Guidovu historku přehodnotili.

Byl by František tak netečný, kdyby se snažil zachránit duši, která byla odsouzena neprávem? Samozřejmě, že ne. Ale protože Guido se za svůj hřích nekál, vše, co mu mohl František nabídnout, byl jeho mlčenlivý soucit a případně jeho modlitby.“

Julia se odmlčela a úmyslně se podívala Christiným směrem.

„František se mohl s ďáblem přít. Mohl ho nazvat lhářem, protože uvedl falešný důvod jeho přítomnosti. Mohl protestovat, že ho ďábel jen pomlouvá. Ale místo toho, aby bojoval za ochranu svého dobrého jména, František mlčí, takže zlo může být slyšeno přesně takové, jaké je.“

Julia přelétla pohledem ostatní účastníky konference a všimla si mnoha souhlasných přikývnutí a Paulova širokého, výrazného úsměvu.

„Guido by chtěl, abychom uvěřili, že svatý František byl buď natolik naivní, aby se domníval, že Guido náleží do nebe, nebo dost arogantní, aby věřil, že může předvídat Boží vůli. Guido by chtěl, abychom věřili, že František ďábla konfrontoval, ale selhal, protože nebyl dost chytrý, aby ďábla přemohl v logické při.

Františkův život a jeho činy dokazují, jak jsou tyto možnosti lživé. Podle mého názoru přichází k hrobu Guida da Montefeltro, aby nad ním i nad jeho životem plným podvodu truchlil, ne aby ho zachránil. A zatímco tak činí, projevuje František soucit a milosrdenství. I když je to přísné milosrdenství.“ S tím se Juliiny oči setkaly s těmi manželovými.

„František nebyl zloděj. Neměl v povaze klamat ani podvádět a ani se nepokusil využít marných slov, aby podporoval jeho případ. Pokud vůbec něco, tak Guido tím, jak popsal, že František byl přítomen, ale mlčel, zachytil podstatu jeho povahy.

Možná je překvapující, že někdo tak zručný v podvodu by mohl být tak zběhlý ve vykreslení obrazu ctnosti. Ale pokud se zamyslíme nad příběhy, které Františkovi následovníci vyprávěli o jeho životě a práci, poznáme, že přesně to Guido udělal, dokonce i když se snažil zastínit ten obraz svým dovedným používáním rétoriky.

Pokud z toho vyjdeme, myslím, že se ty dva historické výklady této pasáže se mýlí. František se při Guidově smrti objevil, ale ne proto, aby ukradl jeho duši.

Františkova přítomnost dává do protikladu opravdové františkánství s falešným františkánstvím Guida da Montefeltro. Kdyby nic jiného, Dante využívá Guida jako škůdce chvály piety svatého Františka tím, že nám ukazuje ostrý kontrast mezi těmi dvěma muži. Děkuji vám.“

Julia kývla na diváky, kteří jí nabídli slušnou míru potlesku. Všimla si, že několik akademiků si navzájem něco šušká, než očima vyhledala tváře profesorky Pictonové, Marinelliové a profesora Emersona.

Gabriel na ni mrkl a její tvář se roztáhla do úlevného úsměvu.

„Jsou nějaké dotazy?“ zeptala se Julia a otočila se k publiku.

Uplynula chvíle, která Juliině mysli připadala jako věčnost, v níž nikdo nepromluvil. Vyhledala Christinu tvář, a když zpozorovala její nerozhodný výraz, věřila, že unikla bez úhony.

Pak, jakoby ve zpomaleném filmu, se Christin výraz změnil a ztvrdl.

Vydrápala se na nohy.

Julia koutkem oka zahlédla, jak profesor Pacciani popadl poněkud hrubě Christu za loket a pokusil se ji stáhnout zpátky na místo. Ale ona se mu vytrhla.

„Já mám otázku.“

Julia se nevědomky kousla do rtu a srdce jí vyskočilo do krku.

Jako by to měli secvičené, každičký člen publika se otočil a podíval se na Christu. Několik účastníků konference něco pošeptalo svým sousedům, oči planoucí očekáváním. Christin konflikt s Emersonovými už byl dobře známý téměř každému přítomnému. Ve skutečnosti začala místnost bzučet nějakým druhem nervózní energie, jak každý přemýšlel, co se chystá říct.

„V té přednášce bylo tolik děr, že nevím, odkud začít. Ale začněme s tím takzvaným výzkumem,“ pronesla Christa pohrdavým tónem.

„Většina prací o této pasáži přijímá fakt, že František pro Guida přišel. Několik nedávných prací popírá, že by se František objevil. Ale nikdo,“

– tady udělala pauzu, aby to zdůraznila „nikdo si nemyslí, že se František sice objevil, ale ne pro Guidovu duši. Buď je Guido lhář, nebo není. Nemůže to být půl napůl, jako smetana.“

Když se několik členů publika zasmálo, ušklíbla se.

Julia ztěžka polkla, oči jí zatěkaly po místnosti a odezíraly u všech jejich reakci, než se znovu vrátily k Christě.

„Navíc jsme neslyšeli ani zmínku o začátku zpěvu dvacet sedm, kde Guido vysvětluje Dantovi, že mluví pravdu, protože si myslí, že Dante stráví zbytek věčnosti v Pekle, a proto nebude schopen nikomu říci, co se opravdu stalo. Tato pasáž ukazuje, že Guido mluví pravdu, co se Františkova zjevení týče.

A konečně, kdyby autorce nebylo zatěžko přečíst si stěžejní dílo profesora Huttona o uspořádání Pekla, věděla by, že ďáblova řeč je důvěryhodná, protože jeho slova jsou historicky přesná. Takže Hutton si také myslel, že se František objevil pro Guidovu duši.“

S pyšným úsměvem se Christa opět posadila a čekala na Juliinu odpověď.

Byla na sebe tak hrdá, tak spokojená sama se sebou, že propásla pohled, který profesorka Pictonová uštědřila profesoru Paccianimu. Pohled, který velmi jasně naznačoval, že Katherine pokládá Paccianiho odpovědného za okázalé chování jeho hosta a že tímto chováním není nikterak potěšená. V odezvě na něj zašeptal profesor Pacciani Christě něco do ucha a divoce přitom gestikuloval rukama.

Julia tam prostě stála, pomrkávala, a mezitím každá jednotlivá osoba v místnosti čekala na její odpověď.

Gabriel se na svém místě naklonil kupředu, jako by se chystal vstát. Nicméně si to rozmyslel, když na něj profesorka Pictonová přimhouřila oči. Výraz v jeho tváři byl temný jako před bouří, když zlobně hleděl Christiným směrem.

Paul zamumlal nadávku a zkřížil si ruce na prsou.

Profesorka Pictonová na Julii prostě kývla a její tvář byla obrazem důvěry.

Julia zvedla třesoucí se ruku, aby si odhrnula vlasy za ucho, a diamanty na jejím zásnubním prstenu odrazily světlo.

„Ehm, začněme s vaší připomínkou, že někteří interpreti věří, že František přišel pro Guidovu duši a že to může být prokázáno jeho řečí k Dantovi v úvodních řádcích zpěvu.

Julia přečetla zmiňované řádky v italštině, jistou a zpěvnou výslovností.

„S’i’ credesse che mia risposta fosse

a persona che mai tornasse al mondo, questa ?amma staria stanza piu’ scosse; ma pero’ che gia’ mai di questo fondo non torno’ vivo alcun, s’i’ odo il vero, sanza tema d’infamia ti rispondo.“

Pak jako by povyrostla.

„V této pasáži Guido tvrdí, že je ochoten říkat pravdu, protože věří, že Dante je jedním ze zatracených a nebude moci ten příběh nikomu opakovat. Ale Guidova historka mluví sama za sebe. On za svůj osud obviňuje každého papeže, ďábla, a tím nepřímo i svatého Františka. Na jeho vlastním kontě není nic, za co by se měl stydět. Když už nic jiného, ten příběh, který vypráví, je takový, o jakém by chtěl, aby byl opakován. On si prostě nechce zadat tím, že by to přímo řekl, a to je důvod, proč pronáší řeč, kterou jsem právě citovala.

Také jste zapomněla na tyto řádky:

,Ora chi se’, ti priego che ne conte; non esser duro piu’ ch’altri sia stato,

se ‘l nome tuo nel mondo tegna fronte.‘“

Julia s rostoucí sebedůvěrou potlačila nutkání se usmát a rozhodla se raději střetnout se s Christiným pohledem ve vší vážnosti.

„Dante tvrdí, že má v úmyslu opakovat tu historii po celém světě. A je to teprve po tomto Dantově výroku, kdy mu Guido vypráví svůj životní příběh. Také víme, že se Dante fyzicky nepodobá žádnému z ostatních stínů. Takže je pravděpodobné, že Guido poznal, že Dante není mrtvý.“

Christa začala mluvit, ale Julia trpělivě zvedla ruku, aby dala najevo, že ještě neskončila.

„Pro mou interpretaci je tu i důkaz v textu. Je tu paralelní pasáž v pátém zpěvu Očistce, ve kterém Guidův syn vypráví, jak po jeho smrti přišel pro jeho duši anděl. Možná jsou tedy za odvádění duší do Ráje zodpovědní andělé, ne svatí. Takže se tedy František objevil po Guidově smrti ze zcela odlišných důvodů.

A k vaší poslední připomínce týkající se práce profesora Huttona. Pokud máte na mysli článek Oheň a led: Touha a hřích v Dantově Infernu, pak je vaše interpretace jeho názoru nesprávná. Třebaže s sebou nemám

výtisk jeho knihy, v kapitole deset je poznámka pod čarou, v níž uvádí, že věří, že se tam svatý František objevil, protože si myslí, že ďáblova slova byla určena někomu jinému než Guidovi samotnému. Ale profesor Hutton říká, že má pochybnosti o tom, zda se František objevil pro Guidovu duši, nebo z nějakého jiného důvodu. To je vše, čím se k této záležitosti vyjadřuje.“

Christa vstala, jako by chtěla něco namítat, ale než mohlo z jejích úst zaznít jediné slovo, otočil se k ní čelem letitý profesor celý oblečený v tvídu. Pohrdavě se na ni podíval přes brýle ze želvoviny.

„Můžeme jít dál? Položila jste otázku a řečník na ni odpověděl. Dostatečně, dodal bych.“

Christa byla zaskočená, ale rychle se vzpamatovala a začala protestovat, že by měla mít možnost položit doplňující otázku.

Publikum opět reagovalo šeptáním, ale Julia si všimla, že se výrazy v jejich tvářích změnily. Teď se na Julii dívali s jakýmsi potlačovaným uznáním.

„Můžeme pokračovat? Také bych rád položil svou otázku.“ Letitý profesor se otočil k Christě zády a upřel pohled na moderátora, který vykročil kupředu a odkašlal si.

„Ehm, jestli zbyde čas, vrátíme se k vám, slečno. Ale domnívám se, že slovo má profesor Wodehouse.“

Postarší muž v tvídu zamumlal poděkování a vstal. Sundal si brýle a mávl rukou směrem k Julii.

„Donald Wodehouse, Magdalen,“ představil se.

Julia zbledla, protože profesor Wodehouse byl odborník na Danta, jehož postavení soupeřilo s tím, které měla Katherine Pictonová.

„Jsem obeznámen s poznámkou v knize Starocha Huta, kterou máte na mysli. Shrnula jste to správně. Jiný postoj zaujímá ve svém díle Emerson.“ Nato Wodehouse pokynul Gabrielovým směrem. „Ale vidím, že jste nezůstala pod jeho vlivem navzdory skutečnosti, že vy dva sdílíte stejné příjmení.“

Dav vybuchl smíchem a Gabriel na Julii hrdě mrkl.

„Jak jste poukázala, je matoucí pochopit, proč by se František objevil při smrti falešného františkána, ale musíme předpokládat, že se František skutečně objevil, aby Ďáblova řeč dávala smysl. Takže jsme ponecháni na půli cesty, jak zmínila ta dáma za mnou. Já to nepovažuji za problematické. Napůl pravda, napůl lež to, jak se zdá, prostupuje všechna Guidova slova. Nejednoznačnost a rétorická sofistika je přesně to, co by se dalo očekávat od osoby, která se provinila podvodnou radou. Takže jsem nakloněn souhlasit s mnohým z toho, co jste tu řekla, a ačkoliv nemohu mluvit za něj, tuším, že Staroch Hut by souhlasil také, kdyby tu byl.“

Julia pomalu vydechla úlevou a její prsty uvolnily ocelové sevření pultu. Obrnila mysl vůči jeho dalším slovům, ale cítila se profesorovou poznámkou ospravedlněná.

Profesor Wodehouse se podíval do svých rukou psaných poznámek, než pokračoval.

„Poskytla jste nám interpretaci, která je zajisté stejně dobrou teorií jako jiné, a lepší než ty, které Františkovi přičítají nevědomost nebo nespravedlnost. Ale aby bylo jasno. Je to spekulace.“

„Ano, to je.“ Juliin tón byl tichý, ale odhodlaný. „Přivítala bych návrhy alternativních výkladů.“

Profesor Wodehouse pokrčil rameny. „Kdo ví, proč František cokoliv dělal? Možná měl v Assisi vyzvednout jinou duši a u prospěchářského podvodníka se zastavil jen cestou.“

Po tomhle se publikum rozesmálo.

„Nicméně jednu otázku mám.“ Znovu si nasadil brýle a zadíval se do svých poznámek. „Rád bych, abyste nám řekla více o dohodě, která existovala mezi Bonifácem a Guidem. Sotva jste se ve své přednášce o této části zmínila, a já myslím, že si ta záležitost zaslouží více pozornosti.“

A s tím se posadil.

Julia přikývla a zoufale se snažila posbírat své myšlenky.

„Moje práce byla zaměřena na Františkovo zjevení, ne na Guidův hřích. Bez ohledu na to jsem ráda, že můžu tuto část své přednášky rozšířit.“

Julia začala krátce, ale obsažně shrnovat Guidovo setkání s papežem Bonifácem VIII. a jeho důsledky, což, jak se zdálo, profesora uspokojilo. Nicméně v duchu si udělala poznámku, že si myslel, že má její přednáška v tomto ohledu nedostatky. Měla by jeho názoru věnovat pozornost, až bude revidovat svou práci pro potenciální publikaci.

Bylo ještě vzneseno a zodpovězeno několik otázek a pak už moderátor Julii poděkoval. Místnost naplnil bouřlivý potlesk, který hraničil až s nadšením, a Julia si všimla, že několik starších profesorů pokyvuje směrem k ní hlavou.

Když moderátor ohlásil přestávku a pozval všechny na čaj a kávu, Julia překvapeně sledovala, jak profesor Pacciani popadl Christu za ruku a táhl ji pryč.

Julia přešla ke Gabrielovi a dychtivě pátrala v jeho tváři. Usmál se a pokradmu se zachytil malíčkem o ten její.

„To je moje chytrá holka,“ zašeptal.

16. kapitola

Julia během přestávky na kávu obcházela kolem a diskutovala o své přednášce s profesorem Wodehousem a mnoha dalšími. Dostalo se jí téměř všeobecného uznání, že její výzkum byl

velmi dobrý a že si s otázkami z publika obdivuhodně poradila. Ve skutečnosti více než jeden účastník konference poznamenal, že je překvapující, že je teprve postgraduální studentka, a ne už začínající profesorka.

Zatímco si jeho manželka užívala svůj akademický triumf, Gabriel se procházel na oxfordském slunci a popíjel kávu.

Byl vděčný, že je pěkné počasí a že neprší. Také byl vděčný, že Juliina prezentace proběhla tak dobře. Ano, vypadala nervózní, a jako vždycky tu byl prostor pro zlepšení, ale vzhledem k jejímu postavení doktorandky v prvním ročníku udělala na mnoho účastníků konference pořádný dojem. V duchu pronesl děkovnou modlitbu.

Uprostřed těchto myšlenek se k němu připojil Paul Norris s rukama vraženýma v kapsách.

Nejdřív si v poklidu, zdvořile trochu popovídali. Pak si Gabriel všiml, že ho Paul pozoruje s něčím, co se blížilo znepokojení.

„Je tu nějaký problém?“ zeptal se Gabriel zdánlivě uhlazeně. Jako jemná skotská.

„Ne.“ Paul vytáhl ruce z kapes. Chystal se znovu vejít do budovy, ale v tom se zastavil. „Seru na to,“ zamumlal.

Narovnal ramena a otočil se ke svému bývalému vedoucímu čelem.

„Profesorka Pictonová by byla ráda, kdybyste byl externím poradcem mé dizertační práce.“

Gabriel se na Paula chladně zadíval. „Ano, zmínila se o tom.“ Paul čekal, že bude profesor pokračovat, ale ten to neudělal.

„Ehm, je to něco, co byste zvážil?“

Gabriel se zhoupl na patách. „Uvážím to. Téma vaší dizertace je dobré a já jsem byl s prací, kterou jste pro mě dělal, spokojen. Předal jsem vás pod Katherinin dohled z osobních důvodů, jinak bych vaši dizertační práci ještě stále vedl.“

Paul odvrátil pohled.

„Julia si vedla velmi dobře,“ změnil téma.

„Ano, to vedla.“

„Dokonce si poradila s Christou.“

Gabrielova tvář nabrala výraz hrdosti. „Julianne je pozoruhodná žena. Je mnohem silnější, než vypadá.“

„Já vím.“ Paulovy oči zahořely zlostným pohledem.

„Vypadá to, jako byste toho měl o mé ženě hodně co říct.“ Gabrielův tón byl čím dál chladnější.

„Děláte něco, abyste umlčel ty drby? Byl jsem březnu na UCLA a lidi tam mluvili o tom, jak vám Julia vlezla do postele, aby odpromovala a dostala se na Harvard.“

Gabrielovi přeskočil sval na čelisti.

„Ty zvěsti jsou plody z jedovatého stromu slečny Petersonové. Vyřídím si to s ní, to vás ujišťuji.“

„No, měl byste toho udělat víc.“

Gabriel přimhouřil oči. „Co by to mělo být?“

Paul přešlápl z nohy na nohu, ale nenechal se zastrašit.

„Když jsem včera přijel, zaslechl jsem pár těch staříků, jak si o Julii povídají. Předpokládali, že je to jen vaše barbína, což je důvod, proč je na programu konference.“

„Myslím, že už můžeme s jistotou říci, že jim dokázala, jak se mýlili. Juliina přednáška byla dobře prezentována a dobře přijata. A je tu také ta drobnost, že než bych si ji prostě vzal do postele,“ Gabriel nad tím znechuceně mávl rukou „tak jsem se s ní oženil.“

„Možná může být vaší manželkou, ale vy si ji nezasloužíte.“ Gabriel výhrůžně přistoupil o krok blíž.

„Co jste to řekl?“

Paul se narovnal do celé své výšky, což bylo o tři centimetry víc než jeho bývalý profesor.

„Řekl jsem, že si ji nezasloužíte.“

„Myslíte si, že to nevím?“

Gabriel frustrovaně mrštil porcelánovým šálkem od kávy. Roztříštil se o chodník.

„Každý večer, když usínám a držím ji v náručí, děkuji Bohu, že je moje. Každé ráno, když se probudím, moje první myšlenka je, jak jsem vděčný, že si mě vzala. Nikdy jí nebudu hoden. Ale strávím každý den tím, že se o to budu snažit ze všech sil. Byl jste jejím přítelem, když přítele potřebovala. Ale teď mě poslouchejte, když vám říkám, Paule, že mě nechcete pokoušet.“

Dlouho bylo ticho. Gabriel zadržoval vztek s přímo herkulovským úsilím.

Paul odvrátil zrak jako první.

„Když jsem ji potkal poprvé, byla tak ustrašená. Měl jsem pocit, že musím šeptat, abych ji nevyděsil. Teď už taková není.“

„Ne, to není.“

Paul shrbil ramena. „Vyprávěla mi o svých studiích na Harvardu. Miluje to tam.“

„Já vím.“ Gabrielův výraz ještě víc potemněl. „A taky vím, že ji chcete.

Říkám vám, nemůžete ji mít.“

Paul se setkal s jeho pohledem. „Mýlíte se.“

„Mýlím?“ vyzval ho profesor a přistoupil o krok vpřed.

Byli teď pouhé centimetry od sebe a profesorovo držení těla bylo nazlobené a hrozivé.

„Já ji jen nechci. Já ji miluju. Ona je ta pravá.“

Gabriel na něj nevěřícně zíral. „Ona pro vás nemůže být ta pravá. Je to moje žena!“

„Já vím.“

Paul se podíval přes profesorovo rameno směrem na Woodstock Road a zavrtěl hlavou.

„Potkal jsem krásnou, milou, katolickou dívku. Takovou, jakou bych mohl představit svým rodičům. Takovou, jakou jsem celý život hledal. Choval jsem se k ní, jak se sluší a patří, a stali se z nás přátelé, a když se objevil kretén, který jí zlomil srdce, byl jsem tam. Plakala na mým zkurveným rameni. Usnula na mým zasraným gauči.“

Gabriel zuřivě zatnul čelist.

„Semestr skončil a ona šla za svým snem na Harvard. Pomohl jsem jí se stěhováním. Našel jsem jí dočasnou práci a byt. Ale když jsem jí konečně řekl, co cítím, když jsem ji konečně požádal, aby si vybrala mě, nemohla. Ne protože by o mě neměla zájem nebo ke mně nic necítila, ale proto, že milovala toho kreténa, který jí zlomil srdce.“

Paul se hořce zasmál.

„A ten chlap nestojí za nic. Šuká s jinými jí za zády. Zachází s ní jako s onucí. Pokud vím, svedl ji pro zábavu. Měl pletky s profesorkou, která obtěžuje své studenty a jede v BDSM. Takže kdo ví, co dělá mému děvčeti za zavřenými dveřmi? Když ji opustil, byl jsem u vytržení, myslel jsem si, že teď bude mít šanci být s někým, kdo by na ni byl hodný. S někým, kdo by k ní byl něžný a nikdy, nikdy by jí nedal důvod k pláči. Pak se k mému zkurvenému úžasu ten kretén vrátí. On se kurva vrátí. A co udělá? Požádá ji, aby si ho vzala. A ona přijme!“

Frustrovaně kopl do chodníku.

„To je můj život v zasraný kostce. Najít dokonalou dívku a ztratit dokonalou dívku kvůli kreténovi, který jí zlomil srdce a bude jí ho nejspíš

lámat zas a zas. A pak dostat zkurvenou pozvánku na jejich zasraně velkou svatbu v Itálii.“

Gabriel zaskřípal zuby. „Za prvé, ona není vaše dívka a nikdy nebyla. Nemusím se ospravedlňovat ani před vámi, ani před nikým jiným. Ale z úcty ke své ženě, která, jak se zdá, k vám něco cítí, musím přiznat, že jsem se jako kretén choval. Ale už nejsem ten samý člověk. Nikdy jsem nešukal s jinými jí za zády, ani jednou jedinkrát, a jsem si zatraceně jistý, že jí nehodlám znovu zlomit srdce.“

„To je dobře.“ Paul přešlápl z nohy na nohu. „Tak ji nechte dokončit studium.“

„Nechat ji?“ Gabrielův hlas klesl skoro k šepotu. „Nechat ji?“

„Mohla by se rozhodnout ze školy odejít nebo přerušit studium nebo tak něco. Dodejte jí kuráž, aby pokračovala.“

Gabrielovi se zablesklo v očích. „Pokud máte informace, o které se chcete podělit, pane Norrisi, pak vám navrhuji, abyste je vyklopil.“

„Julia se cítí provinile, že dává svému doktorandskému studiu tak velkou přednost.“

Gabriel se zamračil, když mu došel význam Paulových slov.

„Tohle vám řekla?“

„Taky říkala, že nemá žádné přátele.“

„Jak příhodné pro vás. Máte nadále zájem zůstat jejím přítelem?“ Paul se ušklíbl. „To není kurva příhodné. Copak to nechápete? Milu

ju ji, a protože ji miluju, musím poslouchat, jak si dělá starosti, aby vás udělala šťastným. Vás, toho kreténa, který ji opustil.“

„Nejsem zrovna šťastný z toho, že se rozhodla svěřovat zrovna vám.“

„Kdyby měla přátele v Cambridgi, nemusela by to dělat. A mimochodem, moje přátelství s ní musí skončit.“

Gabriel se zhoupl na patách, na okamžik vyvedený z míry.

„K tomu rozhodnutí jste dospěl sám?“

„Ano.“

„Už jste jí to řekl?“

„Nechtěl jsem to udělat před její přednáškou. To by bylo kruté.“

„Kdy se jí to chystáte povědět?“

Paul si zhluboka povzdechl. „To je ta potíž. Nedokážu jí to říct do očí. Až se vrátím do Vermontu, napíšu jí to.“ Rozmrzele se na Gabriela podíval. „Jsem si jistý, že tohle vás šťastným udělá.“

„Netěší mě její utrpení, navzdory tomu, co si myslíte.“ Gabriel se zahleděl dolů na platinový kroužek na své levé ruce. „Miluju ji.“

Paulovy tmavé oči také sklouzly ke snubnímu prstenu.

Profesor pokračoval: „Vaše přátelství je pro ni důležité. Bude ji to bolet.“

„Je čas jít dál.“

„Tohle jí řeknete?“

„Nebudu lhát. Asi mě zabije říct jí pravdu, ale udělám to.“

„To je velmi ušlechtilé.“ Do Gabrielova hlasu se vplížil obdivný tón.

„Možná bych vás měl přesvědčit, abyste změnil názor.“

„To nemůžete.“

Paul a jeho bývalý profesor si vyměnili dlouhý pohled.

„Podcenil jsem vás, Paule. A za to se omlouvám.“

„Nedělám to pro vás. Jsem si zatraceně jistý, že to nedělám proto, abyste si přečetl mou dizertaci a napsal mi doporučení. Řeknu Katherine, že jsem s vámi mluvil a že jste odmítl.“

Paul na Gabriela kývl a vykročil k budově.

„Pane Norrisi,“ zavolal Gabriel.

Paul se zastavil a pomalu se otočil tváří k profesorovi.

„Vždycky jsem měl v úmyslu dělat vám externího poradce, ať už byste pokračoval v přátelství s Julianne, nebo ne. Váš výzkum si to zaslouží.“ Natáhl ruku.

Paul nad tím chvíli uvažoval a pak k němu vykročil zpět. Stiskli si ruce.

„Děkuji vám.“

„Rádo se stalo.“

Oba muži si vyměnili pohled, který připomínal ten, jaký si vymění dva válečníci po bitvě, v níž obě strany utrpěly těžké ztráty.

Paul byl první, kdo promluvil.

„Nehodlám zasahovat do vašeho manželství. Ale jestli se dozvím, že jste jí znovu zlomil srdce, budeme mít problém.“

„Jestli znovu zlomím Julianne srdce, zasloužím si to.“

„Dobře,“ usmál se Paul. „Můžeme se teď přestat jeden druhého dotýkat?“

Gabriel mu pustil ruku, jako by ho pálila. „Rozhodně.“

17. kapitola

Později toho odpoledne se Julia a Gabriel zapsali v hotelu Randolph a měli se sejít s Katherine a Paulem na večeři. Ale Paul s omluvou požádal Emersonovy, zda by jim nevadilo plány na večeři zrušit, protože si potřeboval soukromě promluvit s profesorkou Pictonovou. Takže Emersonovým nezbylo než se najíst o samotě.

Po klidné večeři v elegantní restauraci hotelu Randolph se odebrali nahoru do svého apartmá.

„Jsi ráda, že je po konferenci?“ Gabriel přidržel své ženě otevřené dveře.

„Moc ráda.“ Julia si okamžitě sundala sako a přehodila ho přes židli. Posadila se na okraj postele a skopla z nohou lodičky na vysokém podpatku.

Vzala si čtvereček čokolády, který ležel na jednom z polštářů, rozbalila ho a hodila si ho do pusy. „Na Magdalen College jsme čokoládu neměli.“

Láskyplně se zadívala směrem k jejich koupelně. „Jsem tak nějak zamilovaná do toho vyhřívaného sušáku na ručníky. Jeden takový budeme potřebovat v Cambridgi.“

Gabriel se zasmál. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Ale naše noci na Magdalen bych nevyměnila ani za nic. Pokud se někdy do Oxfordu vrátíme, doufám, že tam budeme moci znovu bydlet.“

„Ovšem.“ Políbil ji na temeno hlavy. „Magdalen je výjimečné místo, ale ubytování je na můj vkus trochu moc spartánské. Myslím, že když svůj čas rozdělíme mezi hotel a kolej, uděláme dobře.“

„Doufala jsem, že během naší návštěvy uvidím ducha Narnie.“

„Mimo Magdalen žádného nenajdeš. Ačkoliv jsem se doslechl, že herec, co hrál inspektora Morse, straší v baru v přízemí. Mohli bychom jít a podívat se po něm.“

„Myslím, že pro dnešek už mám lidí dost. Potřebuji horkou koupel, nahřátou osušku a jít brzy spát.“

„Vnímáš to teď jinak?“ Natáhl ruku a vzal do dlaně její tvář.

„Co jako?“

„Vysokou školu.“ Pokrčil rameny. „Cokoliv.“

„Na té přednášce jsem tvrdě pracovala, ale měla jsem i štěstí. Publikum si nepřineslo vidle.“

„Nedají se snadno porazit. Já tu bandu znám. Nesnesou hlupáky.“

„Toho jsem si všimla na základě toho, jak se během diskuze pustili do Christy. Nikdy jsem ještě nic takového neviděla.“

„Já už ano. A viděl jsem i horší věci.“

„Zajímalo by mě, kam šla.“

Gabriel si odfrkl. „Očividně ji Pacciani vyprovodil z budovy. Myslím, že Katherine mu opravdu nahnala strach. Byl vzteky bez sebe.“

Julia se na svého manžela zvědavě podívala. „Nemyslíš, že je divné, že Paul nechtěl, abychom šli na tu večeři? Předtím se zdálo, že se na to těší.“ Gabriel jí lehce přejel prstem po nose. „Možná, že Katherine není spokojená s jeho dizertační prací a on si to u ní chce vyžehlit bez obe

censtva.“

„Možná.“

„Pořád jsi mi neodpověděla na mou otázku. Vnímáš teď vysokou školu jinak? Nebo jsi ještě pořád ze svého programu nadšená?“

Položila si ruku na jeho a přitiskla si jeho dlaň ke tváři. „Byl to děsivý zážitek. Ale jsem ráda, že jsem to zvládla. A ráda bych si to znovu zopakovala.“

„To je dobře, protože si myslím, že jsi nadaná, Julianne, a chci udělat všechno, co je v mých silách, abych ti pomohl uspět.“

Sylvain Reynard

Pevně zavřela oči. „Děkuji, Gabrieli. To pro mě hodně znamená.“

„Vždycky se mnou můžeš mluvit. Jestli tě něco trápí, budu poslouchat.

Slibuji.“ Sklouzl jí rukou dozadu za krk.

„Já jen chci, abychom byli šťastní.“

„To chci taky. Takže pokud bys byla někdy nešťastná, řekni mi to.“ Přitiskla mu rty na zápěstí.

„Přemýšlím, co si Beatricin manžel myslel o Dantově pozornosti. Musíš uznat, že tahle část příběhu je smutná. Beatrice je vdaná, ale má tohohle básníka, který se kolem ní motá a píše o ní sonety.“

Gabriel ji sevřel pevněji. „Oženil jsem se s tebou. Miluju tebe. Máme, co Dante a Beatrice nikdy neměli.“ Znovu ji políbil. „Musím jít ven. Ale vrátím se.“

„Budeš dlouho pryč?“

„Nevím. Ale mezitím tu mám pro tebe dárek.“ Vytáhl z kapsy krabičku a položil ji na její dlaň.

Julia si přečetla etiketu. Cartier.

Vzhlédla k němu s očima dokořán.

Otevřel pouzdro a ona spatřila nádherné hodinky z bílého zlata, zářící v záhybech smetanově bílého hedvábí.

„Tohle je uznání za dobře odvedenou práci. Budeš mít spoustu příležitostí prezentovat svůj výzkum a potřebuješ spolehlivé hodinky.“

Vyndal je z krabičky a otočil je, aby jí ukázal nápis, vyrytý na zadní straně.

Pro mou milovanou, s obdivem a hrdostí. Gabriel

„Timex jsou spolehlivé hodinky. Ale tohle je něco úplně jiného.“ Julia se skoro zasmála.

„Ujišťuji tě, že něco zcela zaslouženého.“

Užasle se dotkla rytiny.

„Jak jsi to věděl?“

„Jak jsem věděl co?“ Připnul jí hodinky na zápěstí. Padly jí dokonale.

„Jak jsi věděl, že odvedu dobrou práci?“

„Protože v tebe věřím.“ Pomalu ji políbil. Pak s odhodlaným výrazem opustil jejich apartmá.

Christa Petersonová seděla na velké posteli ve svém hotelovém pokoji a čekala. Podařilo se jí objevit sexy černý korzet s krajkovými zády, který si vzala na sebe i s punčochami na podvazcích a botami na velmi vysokých podpatcích.

V rohu se chladilo ve stříbrném kbelíku šampaňské, vzduchem se nesla dráždivá hudba a na nočním stolku vedle postele ležela sbírka smyslných pomůcek (včetně pout).

Podívala se na velmi drahé hodinky, které nosila už od chvíle, kdy přišla o panenství, a odolala nutkání myslet na slova, která jí Giuseppe řekl minulou noc. Jeho výklad byl až moc blízko pravdě.

Místo toho se zaměřila na to, co se mělo stát. Nakonec se jí dostane toho, po čem její srdce touží mít profesora Gabriela O. Emersona ve své náruči, ve své posteli, ve svém těle.

Konečně.

Muži jí nikdy neřekli ne. A navzdory Gabrielově náklonnosti k jeho prosté a tuctové ženušce, byl to muž. Párkrát si zašukají a půjdou každý svou cestou. A ona bude mít své zadostiučinění z vědomí, že její úspěšnost ve svádění mužů je stoprocentní.

Místností se rozlehlo zaklepání na dveře.

V pokusu skrýt své nadšení si Christa narovnala švy na punčochách a zamířila ke dveřím.

18. kapitola

“Byla jsi úžasná,“ zašeptal Gabriel a líně jí přejížděl prsty

po páteři.

Objala polštář, ve kterém schovávala svou tvář. Ležela na břiše, záda v celé své kráse odhalená.

S obavami se zahleděl na její stud a pak se sklonil a políbil ji na rameno.

„Drahá?“

„Děkuju.“ Julia trochu pootočila hlavu a očima se setkala s těma jeho.

„Jaký jsi měla pocit z téhle polohy?“ Gabriel přitiskl dlaň naplocho těsně nad její zadeček a nechal ji ležet na oněch dvou prohlubních.

„Líbilo se mi to.“

„Ale?“

„Žádné připomínky.“

„Tak proč se stydíš?“ Pokrčila rameny.

Gabriel ji přetočil na bok. „Jsi v bezpečí. Přísahám, že jsi v bezpečí jak v mém náručí, tak v mé posteli. Vždycky.“

Položil jí prst pod bradu a zvedl ji.

„Mluv se mnou.“

Vyhnula se jeho pohledu. „Nechci sem tahat staré problémy, ale někdy mám strach.“

„Z čeho?“

„Bojím se, že pro tebe nejsem dost odvážná.“

Gabriel by se zasmál, kdyby nevypadala tak vážně. Přinutil se ke klidu.

„To je pozoruhodný strach, po posledních několika hodinách.“ Dlaň mu spočívala stále na křivce jejího pozadí a on musel odolat nutkání ho stisknout.

Odfoukla si z tváře pramínek vlasů. „Neměla jsem příležitost ti to říct, ale těsně před obědem mě zastavila Christa.“

Gabrielovi se zablesklo v očích. „Nechci to jméno slyšet, když jsme v posteli.“

Julia se nosem pomazlila s jemnými chloupky na jeho hrudi. „Omlouvám se.“

„Co říkala?“

„Říkala, že si zasloužíš někoho dobrodružného.“

„Neposlouchej ty její jedovaté kecy.“

„Řekla jsem jí, že si zasloužíš lásku a že to je právě to, co jsem ti dala.“

„To je samozřejmě pravda.“ Rukou sklouzl po jejích zádech až ke krku, kde ji začal jemně masírovat. „Tak proč si děláš starosti?“

„Protože si tě chci udržet.“

Gabriel se musel navzdory tomu zasmát. „Tak to se bojím, že tu máme výzvu, drahá, protože já se chci zatraceně snažit, abych si udržel tebe.“

„To je dobře.“ Přitulila se mu do náruče.

„Před tebou jsem prožil pár dobrodružství, která si nepřeji opakovat.“ Julia si vzpomněla na profesorku Bolest a trhla sebou.

Gabriel ukazováčkem sledoval křivku jejího krku, z jedné strany na druhou a zpátky, a tichounce zašeptal: „Jiné věci bych prozkoumat chtěl, pokud to budeš cítit stejně. Naše postel je pro potěšení. Můj nejhlubší zájem je potěšit tě a najít své potěšení společně s tebou, ne na tvůj úkor. Nemusíš se bát, že tě opustím, když mi řekneš ne. Vždycky mi můžeš říct ne. Rozumíš?“

„Ano.“ Zhluboka se nadechla.

„Takže pokud bych navrhl něco… nového, a ty by ses rozhodla to nezkusit, je to v pořádku.“

„Opravdu?“ Její velké oči pátraly v jeho.

Koutky úst se mu stočily vzhůru. „Možná se pokusím tě svést a změnit tvůj názor. Ale dokážu si představit jen málo věcí, které by byly nepříjemnější než neochotná žena.“

Pohladil ji palcem po tváři.

„A ve tvém případě si nedokážu představit nic bolestivějšího, než dívat se do tvých očí a vidět v nich nepohodlí nebo lítost.“

Spojil jejich ústa dohromady a oba se na chvíli ztratili v něžném objetí.

„Pořád se ještě stydíš?“ Odtáhl se, aby viděl její výraz.

„Ne.“ Stiskla nohy k sobě. „Ale přemýšlím, jaký druh sexuálních dobrodružství máš na mysli.“

„Věř mi, Julianne, a já ti to ukážu.“ Převalil ji na záda, přišpendlil jí ruce nad hlavou a zaševelil rty na jejím krku.

Druhý den ráno spali Emersonovi dlouho, navzdory jejich záměru vstát brzy a navštívit Ashmoleovo muzeum. Gabriel vylezl z postele jako první, políbil Julii a zašel do koupelny.

Poté, co se osprchoval a oholil, vešel zpátky do ložnice, oblečený jen v brýlích a ručníku. Julia stále ještě spala.

Pozoroval ji s nemalým zadostiučiněním. V noci byla úplně zničená, což byl výsledek výjimečné série orgasmů. Hruď se mu nadouvala pýchou. Pro Gabriela to byla noc strávená zasvěcováním ji do aktivit, které nikdy předtím nedělala. Nedokázal potlačit ten primitivní majetnický pud, jejž cítil díky tomu, že je jediný, kdo ji smí učit že je jediný, kdo s ní může sdílet její potěšení. Ale jeho snaha si ji přivlastnit byla zmír

něna něhou, když poznal, jak moc mu Julia začala věřit.

Jejich spojení byla vždycky vášnivá a pokaždé plná lásky. Gabriel ji neúnavně sledoval, když byli spolu, takže mohl okamžitě reagovat na jakoukoliv známku zaváhání. A s vědomím, že je v posteli v bezpečí, se mu dobrovolně oddala.

Sex může být stravující. Věděl to, a kdysi jím pohlcen byl, chycený do pasti jako zvíře. Věděl, že dokonce i se svou ženou má chvíle, kdy cítí nutkání hodit všechno za hlavu, jen aby se mohl ocitnout uvnitř ní.

Julia by mohla být nenasytná a vášnivá. Důvěra v její bezpečí jí dodávala odvahu a její vášeň pro něj z ní dělala nadšenou milenku. Její zkušenosti byly omezené na to, co ji naučil on, což byla skutečnost, na niž byl nemálo hrdý. Zdálo se, jako by byl mezi nimi každý sexuální akt prodchnutý něčím novým.

Nevěděl, jak jí svoje pocity na tohle téma sdělit, aniž by to vyneslo na světlo přízrak jeho minulosti. Ale až v morku kostí cítil rozdíl mezi svou ženou a svými milenkami a snažil se ji slovy stejně jako skutky ujistit o tom, kolik potěšení mu dává.

V ložnici i mimo ni se řídili slovy svatého Augustina: Miluj a dělej, co chceš.

(Minulou noc se milovali a dělali, co chtěli, několikrát.)

Zadíval se na zbytky jeho překvapení jahody a čokoládové pralinky pro ně dva, šampaňské pro Julii a perlivou vodu pro něj. Recepční byl velmi vstřícný, když se z náhlého popudu objevil včera v noci před jeho pultem.

Gabriel začal sbírat rozházené oblečení. Nejdřív pověsil její věci a nad korzetem a miniaturními kalhotkami, které měla na sobě pod konzervativním kostýmkem, se pousmál. Přesně věděla, jak ho dráždit, aniž by ztratila cokoliv ze své přirozené cudnosti.

Pak pověsil vlastní oblek a přitom obrátil kapsy naruby. Něco bílého se třepetavě sneslo k zemi.

Sehnul se, aby to sebral. Byla to vizitka s tišteným textem.

Christa Petersonová, M. A. studentka

Katedra italistiky Kolumbijská univerzita

E mail: cp24@columbia.edu Tel.: (212) 458 2124

Gabriel na tu věc hleděl s odporem a pak ji otočil. Na zadní straně kartičky našel rozevlátý ženský rukopis:

Hotel Malmaison, pokoj 209. Dnes večer.

Gabriel se zaklením vizitku zmačkal a hodil ji do koše.

Christa mu ji musela včera vsunout do kapsy. Bezpochyby to na tu vizitku napsala, ještě než ho spatřila, takže to musela plánovat předem. Možná, že dokonce přijela do Oxfordu výhradně za tímto účelem.

A v souladu s tímto vysvětlením začalo hodně z jejího chování dávat smysl. Šlo jí o Gabriela, ne o Julii. Christiny nehorázné činy byly pečlivě vykalkulovány, aby ho chytila do svých sítí. Těžila z jeho potřeby chránit svou ženu. Ale samozřejmě jí to nijak nezabránilo se Julii posmívat a naznačovat jí, že si nebude schopná svého manžela udržet, jako by Christa věděla, že její pokusy ho získat budou mít úspěch.

Zvedl se mu žaludek.

Gabriel přistoupil k posteli a zadíval se na Juliin spící profil. Užili si večer plný ohromného potěšení a Christa jim to chtěla sebrat. Její chtíč se změnil v závist a zradu, když zosnovala plány ukrást ho jeho ženě a udělat z něj cizoložníka.

Je jen dobře, že Julia tu vizitku nenašla.

Zadoufal, že by s tím přišla za ním a neobnažila by svou duši před Paulem.

Gabrielovi přejel po páteři mráz. Juliannina nadějná kariéra byla vzácná. Jeho manželství bylo vzácné. A nehodlal kohokoliv nechat, aby něco z toho ohrozil.

Zvedl svůj mobilní telefon, vykročil zpátky do koupelny a vytočil číslo Johna Greena, svého právníka.

V hotelu Malmaison v Oxford Castle stála Christa Petersonová před zrcadlem v koupelně. Zvedla třesoucí se ruku ke svému rtu a zlehka se dotkla místa, kde měla roztrženou kůži. Škubla sebou a pomalu prozkoumala modřinu, která jí vykvetla na tváři, a další tam, kde se jí jeho prsty zaryly do těla.

Vypadala hrozně.

Včera v noci otevřela dveře svého pokoje a čekala, že uvidí profesora Emersona. Místo něj tam stál opilý a rozzuřený Giuseppe.

Protlačil se kolem ní dovnitř, zamkl dveře a křičel, že ho stála akademické místo v Americe. Řval na ni italsky a téměř nezřetelně.

Když to zpochybnila, začal být ještě agresivnější a dožadoval se, aby mu řekla, koho se chtěla pokusit svést v pokoji, za který on zaplatil.

Jakmile pronesla Gabrielovo jméno, udeřil ji hřbetem ruky.

Ještě nikdy ji nikdo neuhodil. Existovala spousta věcí, které před minulou nocí a dnešním ránem nikdy nezažila. Podívala se dolů mezi své nohy, kde měla bolavou a odřenou kůži. Nesouhlasila s tím. Nedala mu souhlas k ničemu z toho, co se stalo.

Giuseppeho předchozí něha úplně zmizela. Zuřil, strhal z jejího těla oblečení a srazil ji na postel. Nadával jí, proklínal ji i Gabriela, a když se mu snažila vyvléknout, znovu ji praštil.

Jak si ten útok připomněla, dovrávorala k toaletě a obrátila do ní obsah svého žaludku. Když skončila, opřela se o toaletní stolek a vypila sklenici vody.

Myslela si, že to má pod kontrolou. Ona se rozhodovala, s kým bude šukat a co jí kdo musí dát na oplátku. Ona byla ta, kdo odmítal milence. Ale včera v noci o svou kontrolu přišla.

Vzal si víc než to. Při té vzpomínce potlačovala hněv a frustrované slzy.

Odplížila se zpátky do ložnice, aby se ujistila, že ještě spí. Když uslyšela tlumené zvuky jeho chrápání, věděla, že je čas.

Spěšně vytáhla nějaké oblečení, aniž by se starala, jestli barevně nebo stylově ladí. Naházela svoje věci do kufru a roztrhané zbytky včerejšího prádla nechala ležet na podlaze.

Zaslechla z postele hlasitý nádech a vyděšeně se otočila. Giuseppe něco zamumlal a začal znovu chrápat.

Mezitím Christa našla svoji kabelku a pas a popadla je zároveň i s kabátem. Byla už skoro u dveří, když si uvědomila, že její hodinky Baume & Mercier zůstaly ležet na nočním stolku. Byly sotva pár centimetrů od jeho hlavy.

Nechtěla o ně přijít. Ty hodinky byly velmi cenné, ze sentimentálních důvodů.

Když se přiblížila k posteli, Paccianiho dech začal být ještě víc nevyrovnaný. Z úst mu uniklo zasténání a převalil se čelem k ní.

Bez ohlédnutí utekla ke dveřím a tiše je otevřela i zavřela. Hodinky tam nechala.

Když nastoupila do taxíku, který ji měl odvézt na nádraží, začala vymýšlet pomstu. Všechny myšlenky na profesora Gabriela Emersona a jeho mladou ženu Julianne se jí vykouřily z hlavy.

19. kapitola

“Omlouvám se, že jsem se nezúčastnil tvé promoce v Torontu.“ Gabriel držel Julii za ruku a společně si prohlíželi Ashmoleovo muzeum, které bylo hned přes ulici naproti hotelu Randolph.

„Hledala jsem tě. Byla jsem si jistá, že tam budeš.“

„Nedokázal bych být ve stejné místnosti jako ty a nejít za tebou. A kdyby se to stalo před Jeremym a děkanem Arasem…“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Půjdu na tvou příští promoci.“

„Slibuješ?“

„Rozhodně.“

Natáhla se, aby mohla přitisknout své rty na jeho. „Děkuju ti.“

Dál procházeli muzeem a zastavovali se, aby obdivovali některá vystavená díla. Když se zastavili před plátnem, které představovalo středověkou malbu svaté Lucie, Julia si vzpomněla na Rachel.

„Tvoje sestra mi poslala e mail. Ptala se, jak dopadla moje přednáška.“

„Je těhotná?“

„To nepsala. Jestli není, pak ne proto, že by se málo snažili.“ Gabriel nakrčil nos. „Tenhle druh představy nepotřebuji.“

„Jsem si jistá, že ani Rachel si tě takhle nechce představovat. Ale když jsme naplnili náš vztah, byla skoro tak šťastná jako já.“

„Tomu dokážu jen těžko uvěřit,“ zašeptal a v tmavém koutě si ji přitáhl do náruče.

„Řekla, že se těší, až nás o víkendu na Den práce v Cambridgi navštíví.“

„Teď buď zticha. Snažím se tě políbit.“

Julia se zasmála. „Jen minutku. Ještě jsem neskončila.“

„Pospěš si,“ zvlnil rty a přiblížil je sotva na centimetr od jejích.

„Tohle je důležité.“ Věnovala mu káravý pohled. „Rachel a Aaron by byli rádi, kdybychom za ně zapálili v Assisi svíčku. Chtějí, abychom se pomodlili za to, aby měli miminko.“

„Myslím, že Richardovy modlitby by byly účinnější než moje. I když já se ještě taky modlím za jednu věc.“

Gabriel nedokázal skrýt zášleh naděje, který mu svítil z očí, jako by jeho nevyslyšená modlitba byla poklad, po kterém zoufale toužil.

Julia si té změny povšimla, ale neřekla nic. Právě včera oslavila triumfální vstup do akademické společnosti. A teď se Gabriel zmiňuje o dítěti. Naděje v jeho očích v ní jaksi vyvolávala nepříjemný pocit, téměř až bolest.

Světlo v jeho očích pohaslo.

„Proč se na mě takhle díváš?“ Pustil ji z náručí.

„Jak?“

„Jako bych tě odpuzoval.“

„Ty mě neodpuzuješ,“ přinutila se k úsměvu.

„Je ti myšlenka mít se mnou dítě tak protivná?“ Gabrielovi ztvrdly rysy.

„Samozřejmě, že ne,“ propletla si s ním prsty. „Jen je pro mě těžké přemýšlet o dětech, když bych se měla raději soustředit na přednášky na konferencích a vysokou školu.“

„To není buď anebo, Julianne. Nikdy bych tě nenechal obětovat tvé sny. Myslím, že jsem to už dostatečně dokázal.“ Jeho tón byl ledový.

„Jak si možná vzpomeneš, tvoje oběť nám oběma způsobila dost bolesti.“

„Beru na vědomí.“ Pustil její ruku a ukázal do chodby. „Půjdeme?“

„Gabrieli,“ položila mu zlehka ruku na rameno. „Už předtím, než jsme se vzali, jsem ti říkala, že pomyšlení na to, mít s tebou malého modrookého chlapečka, mě naplňuje štěstím. Pořád to tak je.“

„Tak proč o tom nemůžeme mluvit? Bože, Julianne. Kdybychom chtěli jet do Afriky, promluvili bychom si o tom. Kdybychom chtěli stavět dům, promluvili bychom si o tom. Tak proč nemůžeme mluvit o tom, že bychom měli dítě?“

„Protože já ti nedokážu říct ne, když vypadáš tak šťastný a plný naděje.“ Oči se jí naplnily slzami. „Nesnesu být tou, která stojí mezi tebou a tvými sny jako potvora bez srdce.“

„Drahá,“ zamumlal a strhl ji do těsného objetí. „Nic nemůže být vzdálenější mé mysli.“

Rukou vyhledal pod vlasy kůži na jejím krku a něžně ji tam hladil.

„Tohle není nejlepší místo na takový rozhovor, ale přísahám, že na tebe takhle nemyslím. Řekl jsem ti, že počkám. Chápu, že chceš dokončit studium. Když jsem tě včera sledoval, nevím, kdy jsem byl na tebe pyšnější. Byla jsi fantastická.“ Přitiskl jí rty těsně pod ucho. „Když začnu o rodině, přísahám, že se na tebe nesnažím tlačit. Jen se prostě zmiňuji o tématu, které mě dělá šťastným, a doufám, že ty z toho taky budeš šťastná. Můžeme mluvit o budoucnosti a dělat si plány, aniž bychom měnili časovou linii. Založit rodinu je závažné rozhodnutí, zvláště s ohledem na naše kořeny. Vím, že už jsi o tom trochu přemýšlela. Já tě jen prostě prosím, abychom o tom mluvili. Ale samozřejmě o tom nemusíme mluvit teď. Je mi líto, že jsem to vytáhl, sotva skončila tvoje přednáška. Jen mi slib, že si o tom jednoho dne promluvíme, dokonce i když je to ten nejvšeobecnější z pojmů.“

„Samozřejmě, Gabrieli, prostě jsem jen z toho tématu nervózní.“

„Pak musím lépe vymyslet, jak s tím začít, a ne to na tebe takhle vytáhnout. Ale už nikdy nechci znovu slyšet, jak o sobě mluvíš jako o potvoře bez srdce.“ Odtáhl se, aby se jí podíval do očí. „Takový popis se na tebe vůbec nevztahuje a já bych rozhodně nikoho nenechal takhle o své ženě mluvit.“

Přikývla.

„Dobře.“ Vzal ji za ruku a vykročil. „Teď, jak si vzpomínám, říkala jsi mi něco o Rachelině e mailu.“

„Její přesná slova zněla: ‚Dovolávám se všech svatých. Zkusila jsem křesťanské, muslimské, židovské, a dokonce i zoroastrijské modlitby.‘“

Gabriel se zatvářil zmateně. „Rachel zná zoroastrismus? Jak je to možné? Je jich na celém světě jen méně než dvě stě tisíc.“

„Pracuje se ženou, která je zoroastriánka. Odkud víš, kolik je zoroastriánů?“

„Našel jsem si to na Wikipedii.“

Gabriel na ni upřel vážný pohled, než na ni hravě mrkl.

„Nevěřte všemu, co jste si našel na Wikipedii, profesore.“

„Sám bych to nedokázal říct líp, paní Emersonová. Někdo na tu zatracenou stránku vložil heslo o mně a obsah byl šokující. Wikizmrdi.“

Něžně, ale hluboce ji líbal, dokud nezaslechli, jak si někdo v jejich blízkosti odkašlal.

Půl metru od nich stál strážný.

„Postupujte,“ probodl je zlostným pohledem.

„Promiňte.“ Gabrielův tón měl však k omluvě daleko; ovinul ruku kolem Juliina pasu a vedl ji do vedlejší místnosti.

„Musíme být diskrétnější.“ Zatímco pokračovali v prohlídce, cítila, jak jí hoří tváře.

„Musíme si najít temnější kout.“ Gabriel se na ni provokativně zadíval a její ruměnec se ještě víc prohloubil.

„Požádal jsem Johna Greena, aby Christě poslal dopis s předžalobní výzvou.“ Gabriel ji nasměroval do chodby.

„Myslíš si, že je to dobrý nápad?“

„John ano. Je to jen varovný výstřel. Prostě jí připomeneme, že nebudeme tolerovat její pomluvy. Ta žena je hrozba.“

Julia se zhluboka nadechla a zadržela dech, než zase pomalu vydechla. „Konference proběhla lépe, než jsem čekala.“

Zvedl si její ruku ke rtům. „Byla jsi výjimečná.“

„Takže ty pomluvy možná nejsou tak znepokojující, jak jsme si mysleli.“

„Pomluvy jsou vždycky znepokojující. Copak neznáš ty verše z Othella:

‚Kdo krade měšec, krade brak… Leč kdo mi ukradne mé dobré jméno,

vezme mi, čím si nepomůže, mne však činí vskutku chudým.‘“

„Myslím, že si vzpomínám, že jsem tě už tenhle úryvek slyšela citovat.

Ale opravdu můžeš Christě zabránit, aby o nás dál šířila zvěsti?“

Gabriel se na ni rezignovaně podíval. „Nevím. Ale vzhledem k jejímu chování na konferenci to musím zkusit.“

20. kapitola

ČERVENEC, 2011

MINNEAPOLIS, MINNESOTA

Rukopis Pauliny Grushevy byl odvážný a sofistikovaný, jako ona sama. Psala plnicím perem Montblanc, černý inkoust plynul v zakřivených tazích po drahé smetanově bílé obálce.

Musela si najít jeho adresu. Jako zázrakem byl v cambridgeském telefonním seznamu.

Když se podívala dolů na písmena a číslice, která napsala, po její krásné tváři se rozlil spokojený úsměv. Pak zalepila obálku a začala se chystat na poštu.

Bude překvapený.

21. kapitola

ČERVENEC, 2011 ITÁLIE

Julia a Gabriel se pár dní po konferenci rozloučili s Katherine, Paulem i Oxfordem. Poslední slova, která si Julia s Paulem vyměnila, byla obzvlášť nepříjemná. Svého přítele znala, a proto věděla,

že něco není v pořádku.

Ale když se ho na to zeptala, jen poukázal na obavy ze své dizertační práce.

Když ji objal na rozloučenou, držel ji pevně a trochu moc dlouho. Julia řekla, že zůstanou v kontaktu, a on přikývl, ale nijak dál to nerozváděl. Vnitřně si omluvila jeho chování tím, že je jenom nostalgický kvůli jejich přátelství.

Gabriel, ve snaze dát jim trochu soukromí, odvedl Katherininu pozornost, aby si Paulovy výměny s Julií nevšimla. Nijak zvlášť ho netěšilo dívat se na jeho nepohodu nebo na to, jak se snaží kvůli Julii vypadat šťastně a bezstarostně.

Emersonovi odcestovali do Říma a sedmnáctého července oslavili Gabrielovy narozeniny speciální prohlídkou Vatikánského muzea.

Byl tu nicméně šokující nedostatek muzejního sexu.

(Dokonce ani Gabriel nebyl v pokušení oddávat se mu s Julií ve zdech Vatikánu.)

Na pár dní navštívili Assisi, kde se pomodlili v kryptě svatého Františka a zapálili svíčky. I když si Gabriel a Julia navzájem nepřiznali obsah svých modliteb, bylo jasné, že se modlili jeden za druhého, za své manželství a za případný dar dítěte.

Julia k těmto modlitbám přidala vlastní prosbu, o moudrost a sílu, zatímco Gabriel žádal o dobro a odvahu. Oba se modlili za Rachel a Aarona a prosili, aby Bůh požehnal jejich pokusům mít děťátko.

Tak se stalo, že dorazili do svého domu poblíž Todi v Umbrii na konci července. Vila se nacházela blízko smíšeného ovocného sadu a chlubila se krytým bazénem, na jedné straně ohraničeným levandulí. Aromatické květiny voněly ve vzduchu a Julia zasunula několik snítek i mezi jejich povlečení na posteli.

Když se příštího dne probudila, Gabriel byl pryč. Vzhledem k tomu, že slunce bylo vysoko na obloze a svítilo dovnitř balkonovými dveřmi, nebyla jeho nepřítomností ani vychladlými přikrývkami na jeho straně postele překvapená.

Objala polštář, na kterém se ještě udržela vůně kolínské Aramis smíšená s levandulí, a našla rukou psaný vzkaz.

Dobré ráno, drahá.

Spala jsi příliš mírumilovně, než abych tě budil. Jel jsem do Todi, abych z trhu přivezl pár věcí. Zavolej mi na mobil, pokud bys něco potřebovala. S láskou,

G.

P.S.: Jsi úchvatná.

Julia se usmála. Byl to prostý vzkaz, ne nepodobný tomu bezpočtu dalších, které jí napsal. Ale v dolním rohu, skoro jako momentální nápad, nakreslil její podobiznu. Byl to její profil, jak spí, vtělený do malé kresby tužkou. Pod ni napsal Moje Beatrice.

Nevěděla, že je tak šikovný, i když jeho dovednost v jiných ohledech naznačovala různorodost manuálních nadání. Ta skica byla opravdu dobrá. Chtěla si ji nechat zarámovat.

Stále s úsměvem spustila bosé nohy na podlahu a opatrně došla k šatně. Neměla chuť se oblékat. A tak si vzala jednu z Gabrielových košilí, navlékla si ji a zapnula ji jen na pár knoflíků, než se poohlédla v jedné ze zásuvek v prádelníku po nějakých ponožkách.

Z přízemí zaslechla Gabrielovo hlasité volání. Nadšeně seběhla dolů po schodech a do kuchyně.

„Ahoj.“ Políbil ji na čelo a položil nákup na pult. „Vypadáš krásně.“

S volnýma rukama jí dal pusu nejdřív na jednu tvář, pak na druhou, a pak ji chytil do náruče.

„Vyspala ses dobře?“ Rty se mu pohybovaly v jejích vlasech.

„Velmi dobře. Od našeho pobytu v Assisi až do dnešní noci jsem toho myslím naspala víc než za celé měsíce.“ Přitiskla mu ústa k hrdlu a on lehce ucukl, jako by ho to lechtalo. „Děkuji ti za tu kresbu.“

„Není zač.“

„Nevěděla jsem, že umíš kreslit.“

„Drahá, namaloval bych tě, kdybych mohl. Svými prsty.“

„Přestaňte mě pokoušet, profesore. Pokaždé, když pomyslím na malování, vzpomenu si na to, co jsme dělali na podlaze v Selinsgrove. A to mě rozpaluje a vzrušuje.“ Žertem se nafoukla.

„Později se o to postarám, slibuji.“ Pustil ji z náručí a potutelně se usmál. „Líbí se mi tvoje ponožky.“

Podívala se dolů na své nohy a napnula je. „Skotské kostky jsou sexy.“

„Jistěže. Jeden přítel mi kdysi řekl, že tahle tkanina je určená ke svádění.“

„Máš podivné přátele.“ Zavrtěla hlavou, otrhávala kuličky hroznového vína z mísy s ovocem a jedla ho.

Začal vybalovat potraviny a koutkem oka ji pozoroval. „Vypadáš šťastně.“

Vytáhla se do sedu nahoru na pult a začala houpat nohama.

„Taky jsem. Je po konferenci; užili jsme si skvělé časy v Římě a Assisi. Jsem zamilovaná do svého manžela a dělím se s ním o tenhle fantastický dům. Jsem nejšťastnější žena ve vesmíru.“

Gabriel zvedl obočí. „Ve vesmíru? Hmmm. Jsem si jistý, že obyvatelům sousední galaxie by bylo líto, že to slyší.“

Hravě do něj šťouchla nohou navlečenou do skotské kostky. „Ty jsi moula.“

Otočil se k ní, popadl ji za nohu a vytáhl ji nahoru, až ji měl ve výšce svého ramene. Opřela se o lokty, aby udržela rovnováhu.

„Jak jsi mi to právě řekla?“ Předstíral hněv, ale v safírových očích mu jiskřilo.

„Hm, řekla jsem, že jsi moula.“

„Ach, opravdu? A udělal by moula tohle?“ Gabriel začal zkušeně prsty hladit kontury Juliina nártu.

Když si z toho příjemného pocitu povzdechla, stáhl jí ponožky a zahodil je přes rameno.

„Pojďme zjistit, jestli tě můžeme rozpálit a vzrušit celou, ano?“ Hlas měl tichý, až se z toho Julia zachvěla.

Sunul jí ruku po noze vzhůru a pohrával si se zadní stranou kolene, dokud nezasténala.

„Julianne,“ zavrčel a oči mu jen hrály.

„A… ano?“

„Nemáš na sobě kalhotky.“

Jedním prstem jí přejížděl po vnitřní straně stehna tam a zase zpátky a v pomalém rytmu ho znovu a znovu hladil.

Jak se jeho prsty blížily k místu, kde byla zcela odhalená, začínal se jí značně zrychlovat dech.

„Moulové nebývají proslulí svými schopnostmi v oblasti milování.“ Gabriel odtáhl ruku a položil jí ukazováček na ústa.

Rozevřela rty a on jí vtlačil prst dovnitř. Semkla kolem něj rty, lehce mu ho sála a pak ho pustila.

Mrkl na ni a pak použil svůj teď navlhčený prst, aby ji pohladil po vnitřku stehna.

„Udělal by moula tohle?“ Naklonil se dopředu a foukl na vlhkou cestičku, kterou tam jeho prst zanechal.

Když se Julia zachvěla, zlomyslně se usmál a pomazlil se po stejné cestě nosem.

Znovu se narovnal, hladově ji políbil, a pak náhle ustoupil. Než stačila protestovat, klesl před ní na kolena.

„Hmmmm,“ řekl a zvedl jí nohy, takže mu opět ležely na ramenou.

„Zdá se, že tenhle pult má ideální výšku. Myslím, že jsi vážně ta nejšťastnější žena ve vesmíru.“

22. kapitola

Následujícího dne se Julia probudila uprostřed noci a zašla si do koupelny. Když se vracela, slyšela, jak se Gabriel v posteli převaluje a ze rtů mu uniklo několik nezřetelných slov.

Nebylo to nic překvapivého. Gabriel obvykle spal tvrdě, ale byly noci, kdy sebou házel ze strany na stranu, a dokonce mluvil ze spaní. Obvykle se tím Julia nezatěžovala. Ale dnes v noci se začal v posteli zmítat a nadávat.

Okamžitě byla po jeho boku. „Gabrieli?“

Neustával ve svých divokých pohybech, občas přerušovaných chvilkami strnulosti.

Rozsvítila lampu. „Gabrieli?“

Něco zamumlal. Pak ze sebe najednou začal strhávat pokrývky, zápasil s nimi a mlátil sebou, dokud nebyl volný.

Prudce otevřel oči, vystřelil do sedu a lapal po dechu.

„Jsi v pořádku?“ Julia si raději zachovávala odstup a mluvila na něj tichým hlasem.

Podíval se na ni, dezorientovaný, a chytil se za hrudník.

„Bolí tě srdce? Můžeš dýchat?“

„Noční můra.“ Hlas se mu zlomil.

„Přinesu ti něco k pití.“ Julia se vrátila do koupelny, vzala sklenici a naplnila ji vodou z kohoutku. Beze slova si ji vzal.

Posadila se na okraj postele, čekala a pozorně ho sledovala.

„O čem byl ten tvůj zlý sen?“

Dopil a položil sklenici na noční stolek.

„Dej mi chvilku.“

Julia mu chtěla odhrnout tmavé vlasy z čela, ale měla pocit, že by to gesto neocenil.

Zamrkal modrýma očima a pak je upřel na zeď za ní.

„O mých biologických rodičích.“

„Ach, zlato.“ Julia natáhla ruce, aby ho objala, ale on ztuhl. Na chvilku se zarazila, a pak se vrátila na svou stranu postele.

Gabriel se nepohnul. Neobtěžoval se ani zhasnout světlo, jen dál seděl se zády opřenými o čelo postele.

Přisunula se k němu pod dekou blíž. Přála si ho utěšit. Ale okolní vzduch jako by byl nabitý nějakou podivnou energií. Gabriel nechtěl, aby se ho někdo dotýkal.

Zavřela oči a už skoro usínala, když se ze tmy ozval jeho hlas.

„Byl jsem se svou matkou v našem starém bytě v Brooklynu. Slyšel jsem, jak se s mým otcem hádají.“

Julia prudce otevřela oči.

„Zaslechl jsem ránu. A pak jsem uslyšel moji matku plakat. Vběhl jsem do kuchyně.“

„Byla v pořádku?“

„Klečela na podlaze. A on stál nad ní a řval na ni. Bušil jsem do něj pěstmi. Taky jsem na něj křičel, ale on mě odstrčil a šel ke dveřím. Moje matka se po kolenou plazila za ním a škemrala, aby neodcházel.“

Gabrielovi se chladně zaleskly oči a jeho hezké rysy zkřivil hněv.

„Zkurvený bastard,“ odplivl si.

„Miláčku,“ zamumlala Julia. Proklouzla rukou pod přikrývkou a zlehka se ho dotkla na boku.

„Nenávidím ho. Je už léta mrtvý a ještě pořád, kdybych věděl, kde je jeho hrob, šel bych a vychcal se na něj.“

Julia k němu přitiskla dlaň celou plochou.

„Je mi to líto.“

Když neodpověděl, začala ho jemně hladit po kůži, tak, aby ho to uklidnilo.

„Praštil ji. Už tak bylo dost špatné, že ji svedl a opustil nás. Ale ten hajzl ji uhodil.“

„Gabrieli,“ zašeptala. „Byl to jen sen.“ Zavrtěl hlavou a pořád zíral do prázdna.

„To si nemyslím.“

Julia ztuhla. „Myslíš, že se to skutečně stalo?“

Gabriel si přikryl oči a zaryl si prsty do očních jamek.

„Myslím, že to nebylo poprvé, co se hádali. Nebo poprvé, kdy jsem se do toho vložil.“

„Kolik ti bylo let?“

„Byl jsem malý. Pět nebo šest. Nevím.“

„To jsi byl statečný kluk, že jsi matku bránil.“ Gabrielovi klesly ruce do klína.

„Bylo to k ničemu. Zlomil ji. Dokážeš si představit, že by ses plazila za mužem, který tě udeřil? Před svým synem?“

„Musela ho milovat.“

„Nehledej omluvy,“ vyštěkl.

„Gabrieli, podívej se na mě,“ řekla jemným hlasem. Otočil se směrem k ní a oči mu planuly ohněm.

„Já jsem zůstávala se Simonem,“ poznamenala tiše.

Gabriel zamrkal a plameny v jeho očích začaly pomalu hasnout.

„Neznala jsem tvoji matku. Ale vím, jak zamotanou hlavu jsem měla já, když jsem byla s ním.“

„To bylo něco jiného. Byla jsi mladá.“

„Nedovedu si představit, že by tvoje matka byla o tolik starší, když tě měla. Kolik jí bylo?“

„Nevím,“ vymáčkl ze sebe.

„Myslela si, že ho miluje. Měla s ním dítě.“

„Byl ženatý.“

Julia si neklidně pohrávala s dekou, kterou byla přikrytá. „Nemůžeme změnit naši minulost. Jediné, co můžeme změnit, je naše budoucnost.“

„Odpusť mi, že jsem tě vzbudil.“ Gabriel jí vtiskl polibek do vlasů.

„Nevzbudil.“

Odtáhl se, aby jí viděl do tváře. „Ale, jak to?“

„Musela jsem se postarat o jeden takový ženský problém.“

Po chvíli mu výrazem tváře prostoupilo pochopení. „Ach. Cítíš se dobře?“

„Není mi nejlíp, ale to přejde.“

„Myslím, že už dřív ses mi zdála trochu citlivá.“ Zvedl ruku nad její ňadra.

Popadla ho za ni a zastavila ho.

„Je mi líto, že jsi měl tu noční můru.“

Odtáhl se a zhasnul světlo. Pak vklouzl pod deku vedle ní. Slyšela ho, jak stiskl zuby a zaťal čelist.

„Opravdu si myslíš, že je to vzpomínka, a ne noční můra?“

„Někdy to nedokážu poznat,“ připustil.

„Už se ti to někdy stalo?“

„Občas. Ale už je to nějakou dobu.“

„Nikdy jsi nic neřekl.“

„Není to zrovna něco, o čem bych rád diskutoval, Julianne. Moje vzpomínky na dětství jsou přinejlepším rozmazané. A co si pamatuji, na to se snažím zapomenout.“

„Už jsi o nich vyprávěl doktoru Townsendovi?“

„Krátce ano.“ Nepřítomně se Julie dotýkal a přejížděl jí prsty po zádech. „Vím toho o svých rodičích velmi málo.“

„Dokážu pochopit, že vůči nim cítíš hněv. Ale není zdravé se ho držet.“

„Já vím.“ Přestal ji hladit a otočil si ji čelem k sobě. „V mé rodinné skříni by mohli být strašliví kostlivci. Dokázala bys mě milovat i navzdory nim?“

„Nikdy bych tě nemilovala navzdory čemukoliv, Gabrieli. Já tě prostě miluji.“

Na okamžik zajal její ústa, než se zase odtáhl. Uvelebili se v posteli jako dva perfektně do sebe zapadající kousky skládačky.

Právě když už odplouvala do spánku, zazněl jí do ucha Gabrielův hlas.

„Děkuji.“

Druhý den ráno se Julia opalovala u bazénu, dokud ještě nebylo moc horko. Měla na sobě velký klobouk proti slunci a velmi malé modré bikiny. Gabriel ji během jejich výletu do Belize ještě před svatbou přesvědčil, aby si ty plavky koupila. Měla jen málo příležitostí si je obléct.

Přemýšlela o uplynulé noci a Gabrielově noční můře. Rozrušila je oba. Nemohla si pomoci, aby si nepředstavovala to, co jí popsal jeho matku na podlaze, plazící se po kolenou za mužem, který s ní zplodil dítě a oba je opustil.

Možná, že tenhle obrázek, ať už smyšlený nebo ne, byl součástí toho, co v Gabrielovi probouzelo tak silnou nechuť vidět Julii na kolenou. Dokonce i nyní, několik měsíců po jejich svatbě, to byla pozice, kterou nedokázal připustit.

Možná je to kvůli Paulině.

Julia sebou trhla. Nelíbilo se jí, že myslí na Gabrielovu bývalou milenku a matku dítěte, které ztratili. Ale pokud před ní Gabriel něco neskrýval, už o ní neslyšela víc než rok.

Julia se přikláněla k tomu, nechat minulost spát.

Na nohy jí dopadl stín, a když vzhlédla skrz tmavé sluneční brýle, uviděla ho stát nad sebou. Měl na sobě jen černé plavky a nesl ručník.

Svaly na hrudníku a pažích se mu zvlnily, když se sehnul, políbil ji, položil ručník na lehátko a skočil do bazénu. Voda byla teplá a nabízela vítaný oddech od jasného umbrijského slunce.

Gabriel neúnavně plaval a téměř se ztrácel v dokonalém tichu vody. Tam a zpět a tam a zpět. Během fyzické námahy, stejně jako během sexu, mohl ulevit své mysli od všech starostí a stresu a soustředil se jen na svůj pohyb.

Vší silou se snažil potlačit jakékoliv myšlenky nebo reakce na svou noční můru. Intuice, jíž se držel, mu říkala, že ten sen byla vzpomínka. Žádné argumenty ho nemohly přesvědčit o opaku. A tak prostě obrátil pozornost k něčemu jinému k pocitu slunce a vody na svém těle, ke šplouchání v uších, k chuti chlóru a k nádhernému pálení ve svalech, jak se nutil plavat rychleji.

Počítal délky, obrátku za obrátkou, když mírumilovnost jeho ranního plavání proťal náhlý výkřik.

Okamžitě se vynořil a očima pátral po Julii. Pořád seděla ve svém lehátku, ale teď měla nohy spuštěné po straně k zemi a u ucha si držela iPhone.

„Cože je?“ Juliin hlas byl nezvykle pronikavý. Gabriel si protřel oči, aby na ni lépe viděl.

„Děláš si legraci.“ Odmlčela se, ústa dokořán. „Kdy to čeká?“

Gabriel doplaval k žebříku a vylezl z bazénu. Zvedl ručník a začal se utírat, oči upřené na ni.

„Ne, já mám radost. Mám radost z vás obou. Jen tomu prostě nemůžu uvěřit.“ Hlas měla upřímný, i přes ten překvapený tón, ale podle řeči těla byla viditelně napjatá.

Gabriel jí zamával rukou před obličejem. „Kdo to je?“ ukázal na telefon.

Můj táta, naznačila bezhlesně ústy.

Teď byl na řadě Gabriel, aby na ni zůstal civět. Jestli její slova znamenala to, co si myslel, pak…

„Takže kdy je ta svatba?“ Julia se podívala na Gabriela a zvedla obočí.

„Já nevím. Proberu to s ním a dám ti vědět. Páni, tati. To je vážně nečekané.“ Zasmála se. „Jo, pro tebe taky. Očividně.“

Gabriel se natáhl a položil jí ruku na rameno. Zakryla mu ji svou vlastní dlaní.

„Ano, samozřejmě. Dej mi ji.“ Julia se odmlčela. „Ahoj, Diane. Blahopřeji.“

Gabriel si podruhé otřel obličej a přesunul se, aby se posadil na lehátko vedle Julie.

„Samozřejmě, budeme tam. Jen si potřebujeme naplánovat termíny.“

„Správně.“

„Samozřejmě. Ještě jednou blahopřeji. Sbohem.“

„Ahoj, tati. Mám z vás obou radost.“

„Ano, ovšem. Sbohem.“

Julia položila telefon a klesla do lehátka. „No to mě poser.“

„Co se děje?“

„Můj táta se žení.“

Gabrielovi zaškubalo rty. „To jsem pochopil. Mluvili o tom s tebou už v Selinsgrove.“

„Ano, ale chtějí se brát hned, protože Diane je těhotná.“ Gabriel potlačil úsměv.

„Hmmm.“ Promnul si strniště na bradě a předstíral, že o něčem hluboce přemýšlí. „Střelhbitá svatba pro Toma, který je pravděpodobně jediným člověkem, o němž vím, že vlastní střelnou zbraň? Nazval bych tu situaci ironií, lepší výraz neznám.“

Julia si posunula sluneční brýle. „Ano, profesoři literatury mají otravný zvyk používat konkrétní slova správně. Sebere to všechen vtip i legrační situaci.“

Gabriel se zasmál.

„A tahleta poznámka…“ odmlčel se, aby ji mohl políbit na rty… „je přesně ten důvod, proč vás miluji, paní Emersonová.“

„Myslela jsem, že mě miluješ kvůli mým prsům.“

„Jsem stejně zaujatý všemi tvými přednostmi.“ Vklouzl prsty za dolní část bikin a hravě za ně zatahal.

„Jste pro svoje dobro až moc okouzlující, profesore.“

„Jak jsem řekl. Kdy se to dítě narodí?“

„Koncem prosince.“

„Znepokojuje tě to?“ Sundal jí klobouk a sluneční brýle, aby jí viděl do očí.

„Ne, jsem v šoku. Můj táta bude mít dítě. Ani jsme za něj nezapálili svíčku v Assisi.“

„To je možná dobře, jinak by mu Bůh mohl požehnat dvojčaty.“

„Bůh nám pomoz.“

„Jsem si jistý, že to byl pro tvého otce šok. Jak to přijal?“

„Zněl nadšeně. Měla jsem dojem, že je to překvapilo, ale nechtěla jsem se moc ptát.“

„To je nejspíš moudré. Alespoň vím, co mu mám koupit k Vánocům.“

„A co?“

Gabrielovi rty se rozšířily do líného úsměvu plného zadostiučinění.

„Kondomy.“

Julia zvedla oči v sloup.

„Takže kdy se to berou?“

Julia mezi nimi mávla rukou. „To záleží na nás. Chtějí, abychom tam byli, takže hned, jak se vrátíme.“

Gabriel se zamračil. „Nezkrátím naši dovolenou kvůli jejich svatbě.“

„Klídek, tygře. Prosí nás, abychom při svém návratu přiletěli na víkend do Selinsgrove. Chtějí nám navrhnout nějaká data a pak si promluví s Dianinou rodinou.“

„Bude z tebe velká sestra.“

Jejími rysy proběhl polekaný výraz.

„Budu mít sourozence,“ vydechla. „Vždycky jsem chtěla bratra nebo sestru.“

„Velká ségra Julie,“ pronesl Gabriel. „Se všemi právy, výsadami a povinnostmi. Vždycky jsem nenáviděl být jedináček. Byl jsem rád, když se Scott a Rachel stali mými sourozenci. Dokonce i když byl Scott po většinu svého života otravný.“

„Vůbec nevím, jak se to mohlo stát.“

A Gabriel opět potlačil úsměv. „Jsem zklamaný, že to říkáte, paní Emersonová. Je zřejmé, že naše noční aktivity nebyly ech dost pamětihodné.“

Julia se zamračila. „Víš, jak to myslím. Můj táta je starý.“

„Není zas tak starý. A Diane je ještě mladší.“

„Je jí čtyřicet, Říkala mi to.“

„Kuřátko.“

Julia na něj pohlédla koutkem oka. „Řekl jsi kuřátko?“

„To tedy ano. Tvůj táta si našel atraktivní mladou snoubenku a teď se stane otcem. Znovu.“

„Můj táta se stane otcem,“ zopakovala Julia, v očích nepřítomný výraz.

„Myslím, že jsi v šoku.“ Gabriel se postavil. „Možná bych ti měl přinést něco k pití.“

„Rachel chce mít dítě, táta bude mít dítě, a my…“ nedokončila větu.

Gabriel se k ní sklonil. „Podívej se na to takhle. Naše děti budou mít spoustu starších kamarádů, se kterými si budou moci o Vánocích a o letních prázdninách hrát. Nakonec.“

„Vánoce a letní prázdniny. Všechny tyhle děti. To mě poser.“

„Přesně tak,“ usmál se Gabriel. „To mě poser.“

23. kapitola

Téhož dne vešla Christa Petersonová na katedru italianistiky Kolumbijské univerzity o pár minut dříve, než měla domluvenou schůzku s její vedoucí profesorkou Luciou Bariniovou. Christa úspěšně utekla profesoru Paccianimu a vrátila se do New Yorku, kde si lízala rány (psychické i fyzické) a přísahala pomstu.

Když přemýšlela o tom, co se jí v hotelu Malmaison v Oxfordu stalo, nepoužívala slovo znásilnění. Ale ve skutečnosti znásilněna byla. Přinutil ji k sexu a použil násilí, aby ji přemohl a zkrotil. Z několika důvodů se Christa rozhodla myslet na to, co se jí stalo, jako na ztrátu kontroly. Sebral jí její moc a použil ji proti ní. Chystala se mu udělat totéž. Jen se musela ujistit, že zakusí větší utrpení.

Poslal jí e mail, ve kterém jí nabídl neochotnou omluvu. Ignorovala ho.

Ve skutečnosti se rozhodla vynaložit většinu své energie na to, aby ho zničila. Napsala dlouhý dopis jeho ženě (v italštině), kde jí do detailu popsala jejich aférku od prvních dní, kdy byla Paccianiho studentkou ve Florencii. Přiložila fotografické důkazy (z nichž některé byly čistá pornografie), spolu s kopiemi jeho chlípných e mailů. A pokud by to nestačilo, aby mu to pořádně zkomplikovalo život, zamýšlela vyčkat času, dokud nebude moci provést něco opravdu zničujícího.

Což byl důvod, proč když zaslechla zvěsti, že profesor Pacciani zamýšlí požádat o místo na její vlastní katedře, si Christa sjednala schůzku, aby si promluvila s profesorkou Bariniovou.

A vzhledem k tomu, že byla tak zaujatá touto pomstou, neměla dost času ani energie, aby se zabývala profesorem Emersonem a Julianne. Ve skutečnosti na ně téměř zapomněla.

Vzhledem k tomu, že přišla na tuto schůzku moc brzy, rozhodla se Christa zkontrolovat svou přihrádku na poštu. Našla v ní obálku úřední velikosti, opatřenou jménem a adresou přední právnické firmy se sídlem v New Yorku. Spěšně dopis roztrhla a přečetla si obsah.

„Zatraceně,“ zamumlala.

Profesor nežertoval, když řekl, že se ji chystá umlčet. Držela v ruce dopis s předžalobní výzvou, který ji vinil z několika incidentů spojených s veřejnými pomluvami. Každá událost byla popsána s dokonalou přesností, zároveň s právními důsledky jejích prohlášení. Dopis jí hrozil i následnými opatřeními, pokud by pokračovala v dalších pomluvách proti Gabrielovi a jeho ženě, a vyhrazoval si právo učinit potřebné kroky vůči těm incidentům, ke kterým už došlo.

Do prdele, pomyslela si.

Jedna její část měla chuť napsat té právnické firmě pořádně kousavou odpověď. Další část chtěla jen tak z trucu v jejím tažení za zničením Emersonových pokračovat.

Ale když se podívala na ostatní poštovní přihrádky, uvědomila si, že by bylo pošetilé něco takového udělat. Pokud vůbec někdy chtěla být přijata do doktorandského programu a doopravdy absolvovat, nemohla udělat nic, čím by mohla tuto katedru zostudit.

(A kromě toho měla na háčku mnohem větší rybu.)

Když cpala dopis do kabelky, rozhodla se na Emersonovy zapomenout a soustředit svou pozornost na ukončení kariéry profesora Paccianiho. Aby toho dosáhla, chystala se zveřejnit aférku, kterou s ním měla.

A to, s mistrně sehranou rolí nejisté a snadno ovladatelné studentky v kanceláři profesorky Bariniové, bylo přesně to, co Christa udělala.

24. kapitola

Na druhé straně oceánu Gabriel zhasl světla a přitáhl si Julii

do náruče.

Pak ji začal vášnivě líbat na krk. Ztuhla.

Zarazil se. „Co se děje?“

„Nemůžu, pamatuješ? Skončím nejspíš pozítří.“

„Nelíbám tě jen proto, že čekám sex.“ Nadzvedla ve tmě obočí.

„Mám celkem dobrou paměť. Vím, že máš svůj cyklus.“ Odtáhl se a jeho hlas zněl popuzeně.

Zatahala ho za paži. „Omlouvám se. Jen jsem nechtěla, aby sis dělal marné naděje.“

Ztišil hlas do chraplavého šepotu. „Naděje je věčná.“

„Taky jsem to slyšela.“

„Zítra ti to dokážu. Na věčnost.“ Zasmála se a přitulila se k němu.

„Jak vtipná a pohotová odpověď, profesore. Dokážu si téměř představit, že jsem ve filmu s Cary Grantem.“

„Ty mi lichotíš.“ Políbil ji na oční víčka. „Těšíš se, že budeš ta velká ségra?“

„Ano. Chci, aby mě to dítě znalo. Chci s ním nebo s ní trávit čas. Celý život jsem čekala, až budu mít sourozence.“

„Tak jako tak jsme plánovali trávit část našich dovolených v Selinsgrove. Jak se rodiny Rachel a Scotta budou rozrůstat, také s nimi budeme chtít trávit čas. Selinsgrove je k tomu to nejlepší místo.“

„To je další důvod, proč bychom měli být rádi, že se Richard rozhodl přestěhovat zpět. Budeme tam všichni spolu.“

Gabriel zamyšleně zatáhl za pramen jejích vlasů. „Ty tvoje kratší vlasy se mi začaly líbit. Sluší ti.“

„Díky.“

„I když se mi líbily i ty dlouhé.“

„Zase narostou, slibuji.“

Gabriel najednou ustal ve svých pohybech.

„Mám nevlastní sourozence.“

„Ano?“ Julia se přinutila, aby to znělo nezúčastněně.

„Když měla matka zlost, říkávala, že nás můj otec opustil, protože svoji skutečnou rodinu miloval víc.“

„Je strašné říct něco takového dítěti,“ zhrozila se Julia.

„To ano. Byla utrápená, ale krásná. Tmavé vlasy a tmavé oči.“ Julia se na něj tázavě podívala.

„Zřejmě mám otcovy oči. Vzpomínám si, že matka byla vysoká, ale nedokážu si vybavit, jestli nebyla jen o pár centimetrů vyšší než ty.“

„Jaké bylo její křestní jméno?“

„Suzanne. Suzanne Emersonová.“

„Máš nějaké její fotografie?“

„Jen pár. Ale taky mám nějaké svoje fotky, když jsem byl mimino.“

„Nechával sis je pro sebe. Proč jsem je nikdy neviděla?“

„Nejsou schované. Jsou v šuplíku v Cambridgi. Mám dokonce i její deník.“

Julia otevřela ústa. „Ty máš deník své matky?“

„A kapesní hodinky jejího otce. Občas je nosím.“

„Už jsi ho četl?“

„Ne.“

„Kdyby mi Sharon nechala deník, přečetla bych si ho.“

Gabriel se na ni tázavě zadíval. „Myslel jsem, že po své matce nic nemáš.“

„Když zemřela, otec dostal poštou krabici s jejími věcmi.“

„A?“

„A já nemám ponětí, co v ní je. Táta ji míval strčenou ve své šatně. Předpokládám, že ji tam pořád má. Teď, když jsi mi ji připomněl, ho nejspíš poprosím, aby mě nechal se do ní podívat.“

„Půjdu s tebou.“

„Děkuji ti. Kolik toho víš o svém otci?“

„Moc ne. Myslím, že si vzpomínám, že jsem se s ním jednou nebo dvakrát setkal, a nepočítám k tomu obsah toho včerejšího snu. Když zemřel, několikrát jsem mluvil s jeho právníkem. Vím, že můj otec žil v New Yorku a měl ženu a děti. Původně jsem dědictví odmítl, ale když jsem si to rozmyslel, pokoušeli se napadnout jeho poslední vůli.“

„On je vydědil?“

„Ani zdaleka. Rok předtím, než zemřel, mě přidal k ostatním dětem jako rovnocenného dědice. Jeho žena také získala značný podíl.“

„Takže jsi je nikdy nepotkal?“

Gabriel se nevesele zasmál. „Myslíš, že se nemohli dočkat, aby se seznámili s bastardem, který jim krade jejich právo prvorozeného?“

„Omlouvám se,“ zašeptala.

„Je mi to jedno. Oni nejsou moje rodina.“

„Jak se jmenoval tvůj otec?“

„Owen Davies.“ Gabriel jí prstem nadzvedl bradu. „Řekl jsem ti to a až se vrátíme domů, ukážu ti i ty fotky. Ale chci, abys mi slíbila, že moji rodinu nebudeš hledat.“

Jeho výraz byl pronikavý, ne li přísný. Ale měl v očích i něco, co nedokázala rozluštit.

„Slibuji.“

Přitáhl si její hlavu k sobě, aby mu mohla spočinout na rameni.

25. kapitola

SRPEN, 2011

NEDALEKO ESSEXU,VERMONT

Následující odpoledne seděl Paul u kuchyňského stolu na farmě svých rodičů a zíral do otevřeného notebooku. Bylo skoro sedm hodin večer.

Uplynuly dva týdny, co se vrátil z Anglie. Každý den usedal na židli, aby napsal Julii e mail, a každý den zjišťoval, že to nedokáže.

Její e maily byly vždycky tak veselé a poslední z nich nebyl žádnou výjimkou. Psala mu z Itálie a nutila ho, aby příště, až bude v Římě, určitě navštívil Vatikánské muzeum. Jako kdyby potřeboval pobízet. Jako kdyby potřeboval připomínat, že je vdaná a lítá si po celé Evropě se svým pohledným starším manželem, který pravděpodobně přemýšlí, jak ji přesvědčit, aby s ním měla dítě. Bastard.

Paul byl hráč rugby. Tvrdý chlap. Ale tak nějak se stalo, že mu do života vklouzla tahle dívka se Selinsgrove v Pensylvánii a převrátila mu ho vzhůru nohama. A teď se bál udělat i to, k čemu už se odhodlal. „Tohle je směšné,“ zamumlal. Pustil se do psaní a slova mu zrovna začala plynout zpod prstů, když zaslechl klepání na dveře.

Byl zvědavý, a tak otevřel.

„Ahoj,“ pozdravila ho Allison stojící za nimi. V ruce držela dvě velké kávy od Dunkin’ Donuts. „Myslela jsem, že by ti jedna přišla vhod.“

Když neodpověděl, nejistě se na něj usmála. „Pracuješ na své dizertaci? Nechtěla jsem rušit.“

Podala mu kávu. „Radši půjdu.“

„Počkej. Pojď dál,“ pobídl ji a otevřel dveře dokořán.

Poděkovala mu, vešla do kuchyně a odtáhla si židli naproti té, kde měl položený počítač.

„Neslyšela jsem o tobě, co ses vrátil z Anglie.“

„Měl jsem moc práce.“ Jeho hlas byl lehce napjatý. „Moje vedoucí dizertační práce mě honí jako nadmutou kozu a do září toho musím hromadu stihnout.“

„Jaký byl výlet?“

Paul se napil kávy a uniklo mu uznalé zamručení. „Fajn. Moje přednáška dopadla dobře a měl jsem šanci promluvit si se svou vedoucí.“

Allison přikývla a sevřela trochu moc pevně svůj kelímek. „Ona tam byla?“

„Jmenuje se Julia,“ pronesl Paul ostře.

„Já vím,“ řekla smířlivě. „Potkala jsem se s ní tady v kuchyni, vzpomínáš?“

„Ano, byla tam.“ Znovu se napil své kávy.

„Jak se jí daří?“

„Dobře. Její manžel tam byl taky.“

Allison zkoumala Paulův neobvykle zasmušilý výraz.

„Nezní to, jako bys byl šťastný.“ Neodpověděl.

„To je mi líto.“

Pousmál se na ni. „Proč je ti to líto?“

„Protože nerada vidím, jak se trápíš.“ Pokrčil rameny, ale nepopřel to.

„Zrovna jsem se jí snažil napsat e mail, když jsi zaklepala na dveře.“

Allison sevřela svůj kelímek oběma rukama. „Neznám ji. Ale připadá mi divné, že s tebou pořád udržuje kontakt, vzhledem k vaší historii. Je to, jako by tě vodila za nos.“

„Máš pravdu, neznáš ji,“ zamračil se Paul.

„Pochybuji, že má její manžel radost, že jí píšeš e maily.“ Paul zamumlal o profesorovi cosi nelichotivého.

Allison tam ještě chvíli seděla, jako by na něco čekala, a pak vstala.

„Myslím, že bych měla jít.“

Její bývalý přítel ji vyprovodil k zadnímu vchodu. „Díky za kávu.“

„Rádo se stalo.“ Vyšla ven.

„Pokud to pomůže, je mi to líto.“

Allison se neotočila a zůstala stát čelem k příjezdové cestě.

„Mně taky.“

26. kapitola

SRPEN, 2011 UMBRIE, ITÁLIE

Pokaždé, když si Julia sedla ke svému počítači, svádělo ji to k tomu, aby si vygooglila Gabrielovy rodiče. Ale on si od ní vynutil slib a ona by ho neporušila, bez ohledu na to, jak obtížné bylo ten slib dodržet.

Jednoho takového rána si Julia kontrolovala svůj e mail, když našla zprávu od Paula. Otevřela ji.

Poté, co ten e mail dočetla, se ohromeně opřela zády o židli.

„Chceš k snídani vajíčka? Nebo ovoce a sýr?“ zavolal Gabriel z kuchyně hned vedle obývacího pokoje.

Když neodpověděla, došel k ní.

„Mám ti udělat k snídani vajíčka, nebo chceš jen ovoce a sýr? Je tu taky pečivo z pekárny.“

Pohlédla na něj, očividně sklíčená.

„Co se stalo?“

„Právě jsem dostala e mail od Paula.“

Gabriel odolal nutkání vyjádřit se k tomu przniteli andělů a jeho chování. „Co v něm píše?“

Beze slova ukázala na monitor.

Gabriel vylovil z kapsy brýle a nasadil si je.

Drahá Julie,

díky za Tvůj e mail. Co se týče Tvé přednášky, odvedla jsi skvělou práci a myslím, že s otázkami sis poradila dobře, obzvlášť s těmi Christinými. Udělalo to na mě dojem.

Profesorka Pictonová o Tobě mluvila velmi lichotivě. Ona moc často lidi nechválí, takže na sebe můžeš být hrdá.

Prosím, předej mé gratulace svému otci a jeho přítelkyni. Je to dobrý chlap a já mám z těch zpráv radost.

Jsem zpátky ve Vermontu. Tátův zdravotní stav se dál zlepšuje. Díky, že ses zeptala. Vyřídím jemu i mámě Tvé pozdravy.

Jsem odhodlaný dodržet termíny profesorky Pictonové, a proto moji rodiče najali na farmu další pomoc. Doufám, že se letos na podzim budu moci pustit do hledání místa a navážu nějaké kontakty na setkáních Asociace moderních jazyků. Pokud práci neseženu, zůstanu ještě další rok na farmě.

Jsem rád, že jsme měli možnost zajít spolu na oběd. Bylo hezké Tě vidět.

Jsou tu ale nějaké věci, které jsem měl říct, ale neudělal jsem to. Mám pocit, že bych to měl napravit teď.

Myslím, že musíme jít každý svou cestou. Jsi vdaná a já se musím pohnout dál.

Možná, že to pro mě bude v budoucnu jednodušší. Ale prozatím bychom si měli přestat dopisovat.

Nemám v úmyslu Ti ublížit, takže to tak, prosím, neber. Záleží mi na Tobě, ale už jsem o tom nějakou dobu přemýšlel a věřím, že to takhle bude nejlepší.

Buď šťastná, Králíčku. Paul

Gabrielovy oči se přesunuly k Julii. Vypadala, že ji to hluboce zasáhlo.

„Poslala jsem mu pár e mailů. Trvalo mu dny, než odepsal. A podívej, co říká.“

Gabriel si dřepl a položil Julii ruku na koleno. „Miluje tě. To přece víš.“

„Vím, že mě kdysi miloval.“

Gabriel se na ni vážně zadíval. „Přestala jsi mě milovat, když jsem odjel z Toronta?“

Okusovala si okraj jednoho ze svých nehtů. „Samozřejmě, že ne.“

„Jestli tě doopravdy miluje, pak tě bude milovat velmi dlouhou dobu.

Možná navždycky.“

„Tak proč by nechtěl, abychom zůstali přátelé?“ obrátila k němu své ustarané oči.

„Protože je to příliš bolestivé.“ Gabriel vzal do dlaně její tvář. „Kdybych tě kvůli němu ztratil, nedokázal bych se s tebou přátelit. Jednoduše bych tě miloval na dálku.“

„Nikdy jsem mu nechtěla ublížit,“ zašeptala.

„Jsem si jistý, že si to uvědomuje.“

„Proč se nepokusil si o tom se mnou promluvit, když jsme byli v Oxfordu?“

„Nechtěl tě před tvou přednáškou rozrušit.“

Julia upřela na svého manžela pohled plný podezření. „Ty jsi o tomhle věděl?“

Gabriel zaváhal, ale jen nepatrně.

„Ano.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Ze stejného důvodu, proč se o tom nezmínil on. Chtěli jsme, abys na konferenci byla v tom nejlepším rozpoložení.“

Odsunula židli od stolu. „Takže ty a Paul jste to společně probírali?

Probírali jste mě?“

„Krátce, ano.“

„Měl jsi mi to říct!“

„Říkám ti to teď. Vážně, Julianne, myslel jsem, že si to rozmyslel. Ale Paul mě zase jednou překvapil.“

„Ty dávkuješ informace jako vitamíny.“

Gabriel zvedl hlavu a na rtech mu pohrával úsměv. „Vitamíny?“

„Víš, o čem mluvím. Ty a tvoje tajemství.“ Zvedla se na nohy, ale on ji chytil za zápěstí.

„Nemám před tebou tajemství. Souhlasili jsme neodkrývat před sebou všechno z naší minulosti, abychom se pohnuli dál. Ale jestli chceš plnou otevřenost, dám ti ji.“ Vyzývavě zvedl bradu. „Ale pak tě požádám, abys i ty ke mně byla naprosto otevřená. Například, vedla jsi s Paulem rozhovor o tom, že bys nechala Harvardu?“

„Cože?“

„Pustil se do mě a kázal mi, abych se postaral, aby ses nevzdala svých snů.“

Julia vykulila oči.

„Kdy ti to řekl?“

„V Oxfordu, hned po tom vašem obědě. Takže mě nepoučuj o skrývání tajemství. Já nechodím na obědy se svými starými láskami a nevyprávím jim o našich manželských konfliktech.“

„To jsem neudělala.“

„No, a jak bys to tedy nazvala?“

Zvedla ruce a nechala je zase klesnout k bokům. „Jen to ze mě prostě

– vypadlo. Dělala jsem si starosti a potřebovala jsem to s někým probrat.“

„Nenapadlo tě, že už máš někoho, s kým si můžeš promluvit?“ Gabriel mezi nimi významně přejel pohledem. „Někoho nekonečně bližšího?“

„Potřebovala jsem čas na rozmyšlenou.“

„Já to chápu. Dokonce mi to připadá dobré. Ale něco si rozmýšlet a jít za někým jiným, aby sis promluvila o našich problémech, to jsou dvě odlišné věci. Nebylo to správné, Julianne, a ty to víš.“

V hlase mu zazněl káravý tón.

Julia na něj zírala a čekala, že vybuchne hněvem. Překvapivě se to nestalo.

(Což jasně prokázalo, že konec světa je na spadnutí.)

Gabriel pokračoval. „Já naše problémy nesdílím s kdekým. A ano, někdy informace dávkuji, jak jsi tak okouzlujícím způsobem vyjádřila, abych tě chránil. Ale vždycky, vždycky je to z lásky.“

Prsty mu sklouzly z jejího zápěstí k dlani. „Pokoušel jsem se Paula přesvědčit, aby se od tebe neizoloval. Ne proto, že bych to chtěl, ale protože jsem nechtěl vidět, jak tě to bolí.“

Julia mrkáním zaháněla slzy, které jí náhle vyhrkly. „Co mě bolí, je skutečnost, že mi nevěříš.“

„Já ti věřím.“

„Ale ne ohledně své rodinné historie.“

Zaťal zuby. „Víš to, co já že rodina mojí matky se jí zřekla a po její smrti mě nechala v pěstounské péči. Můj otec nás opustil. Chceš, abych po takových lidech pátral? Jen proto, abych odhalil další nechutné podrobnosti?“

„Stvořili tě, Gabrieli. Ve tvé rodinné historii musí být něco, co stojí za to vědět. A samozřejmě nechci, abys byl naštvaný. Ale tvoje rodina je tvou součástí. Jestli budeme mít děti, nakonec se na své prarodiče zeptají.“

Gabriel pustil její ruku, tvář jako vytesanou z kamene.

„Kdybych je dokázal vymazat ze své paměti, udělal bych to. Nechci, aby tím byly naše děti pošpiněné.“

Zvedla bradu. „Z té špíny vzešel člověk tak dobrý a tak geniální, jako jsi ty. A stejně tak z ní vzejdou i naše děti.“

Jeho výraz zjihl. Zvedl si její ruku ke rtům a políbil ji. „Děkuji ti,“ zašeptal.

„Máš pravdu, neměla jsem jít se svými starostmi za Paulem. Ale byl to můj přítel.“ Julia znovu bojovala se slzami.

Přitiskl si její tvář k hrudi.

27. kapitola

Gabriel vešel před spaním do hlavní koupelny. Byl bos, na sobě jen bílou košili a džíny. Když spatřil Julianne, začal si vyhr

novat rukávy.

„Pořád to ještě máš?“

Julia stála u umyvadla a zrovna si čistila zuby a myla obličej.

„Včera jsem skončila.“

„Dobře. Sundej si šaty a lehni si na postel.“ Zůstala na něj zírat.

„Hned.“

Zdálo se, jako by ji jeho oči propalovaly. Bez námitek se rychle svlékla, šaty nechala spadnout na podlahu a pak vylezla na postel.

„Na břicho. Zavřít oči.“

Nemohla si pomoci, aby se při tónu jeho hlasu neroztřásla, ale udělala, co jí řekl. Se zavřenýma očima měla ostatní smysly zbystřené. Cítila závan vzduchu z otevřeného okna. Slyšela Gabrielovy jisté kroky na dlážděné podlaze.

Brzy vybral hudbu, která naplnila okolní vzduch, „The Look of Love“ v podání Diany Krall. Julia otevřela oči a viděla, že zhasnul světla a kolem postele zapálil svíčky. Světélkující záře jí naplnila zrak.

„Zavřít oči,“ nařídil.

Udělala, co jí přikázal, a ucítila, jak se vedle ní prohnula matrace. Jeho ruce našly její pas a zvedly ji, aby jí mohl podložit boky polštářem.

Zdánlivě spokojený její pozicí rozpálil svými rty okolí těch svůdných jamek, než spočinul tam, kde končila její páteř.

Jediným prstem jí přejel až k šíji a vydal se k ramenu. Pod prsa jí zastrčil další polštář a pak jí natáhl ruce nad hlavu.

„Umělecké dílo,“ vydechl jí do ucha, než ji těsně pod ním políbil a vtáhl si její kůži do úst. Dlaní jí dvakrát přejel po zádech a pak se vydal na průzkum zadečku a nohou.

Postel se zhoupla a hudba přešla do Stingovy „I Burn for You“. Julia cítila víc než jen záchvěvy touhy.

Dokázala vycítit jeho přítomnost vedle postele, ale neslyšela nic, dokud na stolek nepoložil pár věcí. Otočila za tím zvukem hlavu, ale Gabriel jí položil ruce přes oči a zablokoval jí výhled.

„Věříš mi?“

„Ano.“

„Dobře.“ Položil jí ruku do týla a odhrnul jí vlasy stranou. „Těch posledních pár dní jsem tě postrádal. Těšil jsem se, až se znovu důvěrně seznámíme.“

Julia slyšela, jak se narovnal, a po chvíli zaslechla šustění oblečení a ránu, jak na podlahu dopadl jeho opasek. Pak jí k uším dolehl i jemný zvuk tření látky o kůži, jak si svlékl i spodní prádlo. Pootevřela levé oko a vpíjela pohledem svého nahého manžela, dívala se, jak se k ní otočil zády, aby srovnal věci na stolku. Povzdechla si obdivem nad jeho postavou a znovu zavřela oči.

Zaslechla něco téct a následoval zvuk, jak si promnul ruce jednu o druhou, než se postel znovu pohnula. Pak jí začal masírovat ramena.

Zasténala.

„Líbí se ti to, viď?“

Zmohla se jen na tiché hm. Nos jí naplnilo aroma santalového dřeva a japonské mandarinky: vůně jejich společného poprvé.

„Děkuji.“

„Teprve jsem začal.“

Sylvain Reynard

Dal si na záležet, rukama uctíval její tělo. Čas od času se jeho nahota otřela o její. Chtěla se pohnout, aby ten kontakt prohloubila, ale on se vždycky jen uchechtl a uhnul.

Po čase, který jí připadal jako celé hodiny, odplula téměř do stavu nevědomí, naprosto uvolněná. Všechny myšlenky na cokoliv jiného než Gabriela se jí vypařily z hlavy.

Přiblížil ústa k jejímu krku, vtáhl její kůži mezi rty a jemně ji sál. Velkými dlaněmi jí přejížděl po celé délce paží, dokud ji neuchopil za zápěstí a neroztáhl jí je do stran jako na kříži.

A pak se jeho nahé tělo náhle ocitlo nad jejím a tisklo se hrudí k jejím zádům.

Zasténala nad tím kontaktem.

„Jestli je to moc, řekni mi to.“

Byl to intenzivní pocit. Dávala přednost poloze čelem k sobě, ale v tom, jak se nad ní Gabriel rozprostřel jako druhá kůže, bylo něco zvláště intimního a erotického.

Když zaslechl, jak začala mělce dýchat, přenesl váhu a koleny jí rozevřel nohy. Nadechla se a on protáhl ruku pod ni, aby vzal do dlaně její pravé ňadro.

Julia souhlasně zasténala.

Druhou přesunul mezi její stehna, prsty mu klouzaly po její kůži. Začal ji hladit, rukama rozehrál koncert, který v jejím těle vyvolával rozkoš. Pak se, stále tak neuvěřitelně pomalu, vtlačil dovnitř.

Znehybněl. Pocit, že je v ní v téhle poloze, ho skoro omráčil. Vždycky k sobě skvěle pasovali, ale tentokrát pocit z jejich spojení zaútočil na jeho kontrolu.

Julia se pohnula proti němu. „Prosím.“

„Nehýbej se,“ zachraptěl.

Ztuhla a on cítil, jak se její záda roztřesenými nádechy zvedají proti jeho hrudníku.

„Jsi bohyně. Ale ani se nehni.“

Julia se usmála do prostěradel a pak, dráždivě pomalu, zvedla boky a přitiskla je k němu.

Se zasténáním a zaklením ji celou vyplnil, rychle a energicky. Společně nabrali během několika minut divoké tempo a vzduch ožil zvuky rozkoše.

Julia naposledy zvedla boky a on ucítil, jak se kolem něj začala stahovat.

Už se nedokázal ovládnout a rychle ji následoval.

Když popadl dech, položil se na ni a rty se usmál do jejího ramene.

„Tohle je neuvěřitelné,“ zašeptal. „Nikdy jsem nezažil nic lepšího.“ Julii poskočilo srdce. „Nikdy?“

„Nikdy.“

Dlaní jí spočíval na zádech a cítil, jak se její tělo noří do postele a po tváři se jí šíří široký, radostný úsměv.

28. kapitola

Druhý den ráno Julii probudilo Gabrielovo chrápání. Dělal to málokdy, ale když už se to stalo, byl jako přírodní živel.

(Dokonce i odborníci na Danta příležitostně chrápou.)

Celou noc tvrdě spala. Dal jí dar vědomí, že je pro něj sexuální bohyní, stejně jako je on bohem pro ni. Vyhlídka na to, že by se aktivity včerejšího večera opakovaly, ji naplnila slastným pocitem očekávání a nejistoty.

Gabriel ji miloval. Tahle skutečnost jí dodávala důvěru, když došlo na to, aby mu přenechala kontrolu. Ale stejně jako napsal C. S. Lewis kdysi o Aslanovi, Gabriel nebyl krotký. Vždycky ho obklopoval náznak nebezpečí a nepředvídatelnosti.

A proto se ho obezřetně rozhodla nebudit a neinformovat ho, že chrápe. Namísto toho dospěla k odvážnému rozhodnutí dát si nahou koupel ve vířivce.

Vířivka byla na balkoně přímo před jejich ložnicí. A vzhledem k tomu, že jejich nejbližší soused byl na míle daleko, si Julia nijak nelámala hlavu s oblékáním županu. Prostě si vlezla rovnou dovnitř a nechala mírný vánek a sluneční paprsky, aby ji hladily po tváři, zatímco voda zklidňovala její citlivá místa a rozbolavělé svaly.

Už téměř usínala, když uslyšela zvuk Gabrielova hlasu. Otevřela oči a našla ho, jak mluví oblečený jen v boxerkách do iPhonu.

Dopřála si chvilku, aby obdivovala mužnou krásu svého nezkrotného profesora.

Očima přejížděla po křivkách jeho svalů, liniích těla a šlachách, které se mu rýsovaly na pažích. Dívala se na jemné chloupky, které zdobily jeho hrudník, a jejich příbuzné, směřující z břicha k lemu spodního prádla.

Julia se rozhlédla po okolí po kopcích a údolích kolem jejich vily.

Nikdo je nemohl vidět.

Gabriel znenadání ukončil hovor a odložil telefon na nedaleký stolek.

„Můžu se k tobě přidat? Nebo máš prostě zájem jen o představení?“ Teatrálně si protáhl bicepsy.

Julia hlasitě polkla. „Hm, a co je zahrnuto v ceně vstupného?“ Pomalu se usmál.

„Cokoliv si přeješ. Jsem tu, abych vám přinášel potěšení, paní Emersonová.“ Snížil hlas. „Tak vyslovte svá přání.“

Julia mu naznačila, že se k ní může připojit, a on se rychle zbavil boxerek a vlezl si k ní do horké vody. Posadila se mu obkročmo na klín a ovinula kolem něj ruce. „Jediné, co chci, je potěšení z tvé přítomnosti.“

Gabriel ji objal a ona se mu opřela bradou o rameno.

„Děkuju ti za minulou noc.“

„Jsem to já, kdo by vám měl děkovat, paní Emersonová.“

„Jsem někdy trochu nechápavá. Teprve teď mi došlo, že sis dal minulou noc takovou práci, protože ses mě snažil rozveselit.“ Pohrávala si s chloupky na jeho hrudi.

„To není tak docela pravda. Už několik dní jsme se nemilovali, protože jsi nemohla, a to mi dalo čas si rozmyslet způsob, jakým bych chtěl být znovu s tebou.“ Nadzvedl jí vzadu na krku vlasy a vklouzl pod ně prsty.

„Chtěla bych, abys věděl, že si toho vážím. Cením si péče, s jakou plánuješ naše společné chvíle, a taky toho, že jsi poznal, že jsem se včera necítila dobře.“ Položila mu dlaň na tetování, blízko jeho srdce. „A žes mi řekl, že jsi nikdy nezažil nic lepšího.“

„Je to pravda. Sex s tebou je jiný. Ovšem, že je mezi námi přitažlivost a vzájemná chemie. Ale taky máme náklonnost a lásku. A když se všechny tyhle věci spojí…“ Odmlčel se.

„Děkuji.“ Přejela mu rty po těch jeho. „S kým jsi to telefonoval?“

„Se Scottem.“

„Ale, vážně? Co chtěl?“ „

„Chtěl by přijet s Tammy a Quinnem na některý podzimní víkend do Bostonu. Rádi by bydleli u nás.“

„To zní bezva.“

„Řekl jsem, že to s tebou musím probrat, ale že je rádi uvítáme.“

„Jsem šťastná, že jste to s bratrem mezi sebou urovnali.“ Políbila ho na krk. „Někdy si přeju, abychom byli stejně staří. Mohli jsme spolu jít na maturiťák.“

Gabriel se o ni otřel nosem.

„Bylo by mi ctí pozvat tě na maturitní ples, ale je dobře, že jsem tě neznal, když jsem byl teenager.“

„Proč ne?“

„Protože bych s tebou nezacházel tak, jak by sis zasloužila.“ Pootočila se, aby mu viděla do očí. „Tomu nevěřím. Tu první noc,

kdy jsme se poznali, tehdy v sadu, ses ke mně choval hezky. Choval by ses ke mně stejně, i kdybys byl mladší.“

„Možná. Je to něco v tobě…“ usmál se. „Můžeme si zařídit maturitní ples tady, jen pro nás dva.“

Julia se zasmála. „Budu si muset koupit tak krátké šaty, aby z nich můj otec dostal infarkt.“

„Nevzpomínám si, že bych ho zval,“ zavrčel Gabriel a políbil ji. „A jak krátké jsou tak krátké?“

„Pro mě jen kousek nad kolena. Jsem stydlivá.“

Zlehka ji kousal do spodního rtu. „Minulou noc jsi stydlivá nebyla.“

Pohladila ho po strništi na bradě. „Tvoje láska mi dodává odvahu.“

„To je dobře, protože já se tě chystám milovat dál. Navěky.“ Gabriel sklouzl rukama k jejímu pasu a přitáhl si ji k sobě. „Je mi líto toho, jak to dopadlo s Paulem.“

„Mně taky.“ Její výraz posmutněl. „Pokud budeme mít od téhle chvíle problémy, udržím je jen mezi námi dvěma.“

„Slibuji, že udělám totéž.“ Odkašlal si. „Obávám se, že když se páry vezmou, má to dopad i na jejich ostatní přátelství.“

Pokrčila rameny. „Myslím, že ano.“

„Zanedbával jsem náš společenský život. Polepším se, slibuji. Můžeme doma pořádat večeře a zvát na ně ostatní a půjdu s tebou, když si večer vyrazíš se svými spolužáky do Grendel’s Den.“

Julia vykulila oči. „Myslela jsem, že se nechceš stýkat se studenty.

Nikdy předtím ses ke mně nepřipojil.“ Gabriel jí přejel palcem po bradě.

„Udělal bych téměř cokoliv, abys byla šťastná. Nechci, abys ani na jediný okamžik zalitovala, že jsme spolu.“

Z očí mu vyzařoval jeho nebezpečný pohled. „Takže teď pojď sem.“

O několik hodin později zaslechl Gabriel vyzvánění domácího telefonu. Ignoroval ho.

Nakonec mu zvědavost ale nedala, a tak vystrčil hlavu ze dveří pracovny do chodby. Z dálky slyšel Julii, jak s někým italsky hovoří. Byl zvědavý, s kým to mluví, a proto vyšel z pracovny a zamířil dolů do kuchyně.

„Ne, Fra Silvestro. Non ? necessario.“

Julia zachytila Gabrielův pohled a zvedla prst na znamení, aby počkal.

„Allora dovremmo organizzare una festa per i bambini. Non per me.“

Gabriel přešel s otázkou v očích k ní a opřel se o pult.

„S?, per i bambini. Possiamo festeggiare i loro compleanni.“ Odmlčela se a on tak mohl zaslechnout, jak na druhém konci linky brebentí jeden z františkánských bratří.

„Ci dovranno essere regali, palloncini e una torta. E del gelato,” zasmála se Julia. „Certo. E’ proprio quello che vorrei. … Ci vediamo, allora. Arrivederci.“ Julia zavěsila. „Dobrý bože.“

„Co se děje?“

„To byl bratr Silvestro ze sirotčince ve Florencii.“

„Proč ti volal?“

„Chtěl mluvit s tebou, ale vypadalo to, jako by měl radost, že nemůžeš k telefonu.“

Gabrielovi zacukaly koutky. „Zní to, jako by nás chtěl k něčemu přemluvit a myslel si, že bys byla snazší cíl.“

„Možná. Chtěl pro nás příští týden uspořádat párty, až přijedeme navštívit sirotčinec.“

Gabriel vypadal překvapeně. „A ty jsi ho odmítla?“

„Požádala jsem ho, aby místo toho raději uspořádal slavnost pro děti.

My žádnou párty nepotřebujeme.“

Julia obrátila svou pozornost k tomu, čemu se věnovala, než vzala ten telefon, což byla příprava lehkého oběda.

Gabriel ji zezadu objal. „Jsi velmi rozhodná.“

„Je to pro děti.“

„Tohle je něco, co mě na tobě vždycky mátlo, Julianne. Celkem snadno se vzdáváš toho, co chceš ty. Ale jsi tvrdohlavě neústupná, když jde o někoho jiného.“

„Nemyslím si, že bych se tak snadno vzdávala toho, co chci. S tebou jsem to nevzdala, nebo ano? A ty jsi byl zezačátku pěkně hnusný,“ mrkla na něj Julia.

Nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Měl jsem na mysli to, jak moc jsi chtěla bydlet v Magdalen College a jak ochotně jsi byla připravená odejít, když jsem na tom trval.“

Znovu obrátila svou pozornost k přípravě oběda.

„Někdy nemám energii na to, se s tebou hádat. Ten pokoj tě rozčiloval. Nerada tě vidím naštvaného.“

Gabriel jí přitiskl rty na krk.

„Myslím, že tu párty potřebuješ.“

„To ano.“ Zvedla ruku a zapletla si prsty do jeho vlasů. „Potřebuji soukromou párty, která bude zahrnovat mě, jak se snažím dostat svého pohledného manžela z jeho oblíbených džínů.“

Přesunula rty k jeho uchu. „Ale tvoje brýle zůstanou tam, kde jsou.“ Zasmál se a přitiskl si ji spodní polovinou těla k sobě. „Nevěděl jsem,

že máš slabost pro muže v brýlích.“

„Ó ano, to mám. Víš, jak se cítíš ohledně mých vysokých podpatků? Tak přesně takový pocit mám já z tvých brýlí. Ale nejdřív musím zavolat sekretářce bratra Silvestra, abych zjistila, jestli by mohla pronajmout poníka.“

Gabriel se narovnal. „Poníka?“

„Je to špatný nápad?“

„Dají se pronajmout poníci? Ve Florencii?“

„Nevím. Jsem si jistá, že žádné z dětí nikdy poníka nevidělo, natož aby mělo příležitost se na něm projet. Myslím, že by to mohla být zábava.“

Gabriel pozoroval nadšení své ženy s nemalou radostí.

„Jestli se podíváš po nějakých dárcích pro děti, já toho poníka seženu.“

„Děkuji ti.“ Pak na něj uličnicky mrkla. „Ach, a když už jsi u toho, zjisti, jestli by se nedala najmout dětská zoo.“

29. kapitola

Julia Paulovi na jeho e mail neodpověděla. Žádal ji, aby ho nekontaktovala, a ona se rozhodla jeho přání respektovat. Věděla, že se jejich cesty nakonec na nějakém semináři nebo konferen

ci zkříží. Měla za to, že jakmile si na myšlenku, že se provdala za Gabriela, zvykne, opět se s ní bude schopný přátelit.

Nebo v to alespoň doufala.

Ale jeho žádost a způsob, jakým to udělal prostřednictvím e mailu

– to bolelo. Takže se své e mailové schránce několik dní vyhýbala. Když se do ní konečně přihlásila, našla tam vzkaz od svého otce.

Jules,

zavolej mi na můj mobilní telefon, jakmile tuhle zprávu dostaneš. Táta

Tomovy e maily i hlasové zprávy bývaly většinou stručné. Nebyl mužem mnoha slov. Ale tón tohohle konkrétního e mailu působil tak hrozivě, že se Julia ani neobtěžovala upozornit Gabriela, co se děje. Jednoduše zvedla telefon v kuchyni a vytočila číslo otcova mobilu.

Zvedl ho po prvním zazvonění. „Jules.“

„Ahoj, tati. Co se děje?“

Její otec se odmlčel, jako by se snažil najít slova. „Jsme v nemocnici.“

„V nemocnici? Proč? Co se stalo?“

V tu chvíli vešel do kuchyně Gabriel. Julia ukázala na telefon a nehlasně vyslovila slova můj táta.

„Včera jsme šli na ultrazvuk. Měli jsme zjistit pohlaví našeho dítěte.

Ale něco není v pořádku.“

„A co?“

„Jeho srdce.“

„Jeho?“

„Mého syna.“ Při tom posledním slově se Tomovi zlomil hlas.

„Tati.“ Julii unikl z hrdla vzlyk a oči se jí zalily slzami.

Gabriel přistoupil ke své ženě tak blízko, aby mohl poslouchat obě strany rozhovoru.

„Kde teď jste?“ zeptala se.

„V dětské nemocnici ve Philadelphii. Souhlasili, že nás okamžitě přijmou.“

Julia zaslechla na pozadí tlumený šum a pak slyšela, jak její otec šeptá: „To bude v pořádku, zlato. Bude to v pořádku. Neplač.“

„To je Diane?“

„Ano,“ řekl Tom napjatě.

„Je mi to tak líto, tati. Co říkal doktor?“

„Právě jsme mluvili s kardiologem. Říká, že naše děťátko má syndrom hypoplastického levého srdce.“

„O tom jsem ještě nikdy předtím neslyšela. O co jde?“

„To znamená, že má jen půlku srdíčka.“ Pomalu se nadechl. „Je to fatální, Jules.“

„Ach můj Bože.“ Po tváři jí skanula slza.

„Bez chirurgického zákroku to nepřežije. Takže ho budou muset operovat, až se narodí. Tedy, jestli ho Diane dokáže donosit do termínu. Někdy…“ Tomovi se vytratil hlas.

„Mohou to dát do pořádku?“

„Operace může pomoci jeho srdci, aby dělalo to, co má, ale nemůže mu dát zdravé srdce. Říkají, že budou potřeba tři různé operace a celý

život pak bude muset užívat léky. Nikdo neví, jak dobře to zvládne, nebo jestli…“ Tom se rozkašlal.

„Co můžu udělat?“

„Není nic, co by kdo mohl udělat. Jedině se modlit.“

Julia se rozplakala a Gabriel jí jemně vykroutil telefon z ruky.

„Tome? Tady Gabriel. Je mi to líto. Dovol mi pronajmout vám hotel blízko nemocnice.“

„My nepotřebujeme…“ Tom se najednou zarazil a Gabriel zaslechl, jak mu Diane na pozadí něco říká.

Tom si povzdechl. „Dobře. To by bylo milé.“

„Zařídím to a napíšu vám e mail s informacemi. Nechcete jet do New Yorku, abyste získali další odborný názor? Můžu pro vás pro oba rezervovat letenky. Seženeme vám doporučení do jiné nemocnice.“

„Ti doktoři tady vypadají, že vědí, co dělají. Zítra máme schůzku s dětským kardiologickým týmem.“

Gabriel upřel vážný pohled na svoji manželku.

„Potřebuješ tam Julianne?“

„Není toho moc, co by tu teď mohla udělat.“

„Ať je to jak chce, je to tvoje dcera a to dítě je její bratr. Řekni slovo a bude tam.“

„Díky,“ pronesl Tom stroze. „Všechno je teď zrovna nějak vzhůru nohama.“

Julia si otřela slzy a ukázala na telefon.

„Chce s vámi mluvit. Dávejte na sebe pozor, Tome.“ Gabriel jí podal telefon.

„Tati. Prosím, zůstaň v kontaktu a dej mi vědět, co se děje.“

„To udělám.“

„Nerada to teď vytahuji, ale co bude se svatbou?“

„Nevíme, Jules.“

„Plánovali jsme strávit v Selinsgrove Den práce. Můžu přijet dřív, pokud mě ty a Diane budete potřebovat.“

„Dobře.“

„Chceš, abych to řekla Richardovi?“ Tom zaváhal.

„To by možná nebylo špatné. S čím menším počtem lidí o tom budu muset mluvit, tím lépe. Diane už telefonovala své matce a své sestře Melisse.“

Julii sklouzla po nose slza.

„Miluji tě, tati. Vyřiď Diane, že ji taky miluji.“

„Vyřídím. Ahoj, Jules.“

Julia tiše položila telefon. A pak už byla v Gabrielově náručí.

„Byli z toho dítěte tak šťastní.“

Pevně ji objal a ona mu svírala košili.

„Jsou v dobré nemocnici.“

„Jsou zdrcení. Zní to, jako že i kdyby tu srdeční vadu napravili, miminko by pořád mělo zdravotní problémy.“

„Lékaři dělají prognózy, ale řídí se pravděpodobností. Každý pacient je jiný.“

Náhle se narovnal, jako by ho něco právě napadlo.

„Má Tom nějaké zdravotní problémy?“

„Žádné, o jakých bych věděla. Ale oba jeho rodiče měli nemocné srdce.“

Vzhlédla k němu. „Nemyslíš si, že je to genetické, viď?“

„Nevím.“ Přitáhl si ji ještě blíž. „Existuje jen málo dní, kdy by bylo lepší být doktor medicíny než doktor filosofie. Tohle je jeden z nich.“

Julii stékaly po tvářích další slzy. Nikdy by ji nenapadlo, že by s děťátkem mohlo být něco v nepořádku. Byla tak šťastná, že bude mít sourozence, že jakákoliv rizika byla nemyslitelná.

Jak plakala v náručí svého manžela, uvědomila si, že ať už cítí jakýkoliv smutek, Tom a Diane musí cítit desetkrát větší.

„Jak by mohli být na něco takového připravení?“ zavzlykala. „Jsou zničení.“

Julianne se o Gabriela znovu opřela a nevšimla si tak výrazu v jeho tváři ani toho náhlého záblesku hrůzy v očích.

30. kapitola

SRPEN, 2003

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

“Gabrieli? Zlato, je čas vstávat.“

Jemná ženská ruka ho hladila po strništi na tváři a on se na chvíli uvolnil. Nebyl si jistý, kde to je, nebo kdo to leží nahý vedle

něj, ale ta osoba měla sexy hlas a lehký dotek. Opatrně se podíval.

„Ahoj, zlato.“ Její velké modré oči ho oddaně pozorovaly.

„Paulino,“ zasténal a víčka mu znovu klesla. V hlavě mu tepalo bolestí a jediné, co chtěl, bylo spát. Ale profesor Pearson od svých pedagogických asistentů nepřijímal žádné omluvy, což znamenalo, že se musí doplazit do kampusu.

(Bylo možné, že by profesor jako omluvu za asistentovu zmeškanou hodinu akceptoval jeho smrt. Ačkoliv i o tom existovaly pochybnosti.)

„Je osm hodin. Máš čas na sprchu a na snídani. A možná i na trochu…“ Ruka jí sjela po jeho hrudníku dolů na břicho. Pak kolem něj obtočila prsty a…

A jeho ranní erekce mu v její ruce zvadla jako mrtvá květina. Odstrčil ji od sebe. „Teď ne.“

„To říkáš pořád. Je to proto, že tloustnu?“ Posadila se vedle něj, břicho už trochu zakulacené a poprsí štědře vyplněné.

Neodpověděl, což byla svého druhu taky odpověď.

„Můžu ti udělat dobře. Ty víš, že můžu.“ Objala ho kolem ramen a políbila na krk. „Miluju tě.“

„Řekl jsem teď ne. Kurva. Neslyšelas?“ Odtáhl se z její náruče a spustil nohy na své straně postele na zem. Dřevěná podlaha ho studila do chodidel, ale sotva to cítil.

Veškerá jeho pozornost byla zaměřená na jedinou věc přelud bílého prášku vlevo na jeho nočním stolku. Teď už byl vzhůru, nachystal si zrcátko a žiletku a sroloval pětidolarovou bankovku.

Svět kolem něj se rozplynul a on ucítil, jak jeho mysl a tělo skokem ožívá, pohyby měl najednou jistější a rychlejší.

V mžiku oka ho natáhl do nosu a všechno bylo znovu jasné. Byl nabuzený. Mohl myslet. Mohl fungovat.

Zapálil si cigaretu, zapomněl, že má ve své posteli svou… cokoliv teď byla a že se na něj dívá. Zahalila se do županu a utekla do kuchyně, nechtěla jejich nenarozené dítě vystavovat škodlivým látkám.

Dokouřil, vysprchoval se a zastavil se, aby si vypil šálek kávy, který mu postavila na umyvadlo. Vyčistil si zuby, oholil se a v duchu si procházel všechnu práci, kterou musí udělat na své dizertaci, zároveň s nekonečným seznamem úkolů, které mu vnutil profesor Pearson.

Gabriel neměl čas zkoumat svůj život nebo své činy. Kdyby to udělal, musel by si uvědomit, že je otrokem v řetězech, závislým na kokainu, nikotinu, kofeinu a alkoholu.

Byl také otrokem svých vášní, tedy když jeho penis zrovna fungoval. Dokonce i když žil s Paulinou a ona byla těhotná, pořád měl sexuální pletky s jinými ženami. Nikdy se nenamáhal zeptat se sám sebe, jestli by s tím neměl přestat. Ve skutečnosti na to vůbec nepomyslel. Prostě to dělal.

„Jsi krásný.“ Paulina ho pozorovala ze dveří a rukou si hladila přes černý hedvábný župan vystupující břicho.

Gabriel si jí jako vždycky nevšímal. Také ignoroval temné stíny na své tváři, krví podlité oči a skutečnost, že váží o dobrých sedm kilogramů méně, než byla jeho normální, zdravá váha.

Gabrielův Ráj

„Udělala jsem ti snídani. Míchaná vejce a toast,“ řekla s nadějí v hlase.

„Nemám hlad.“

„Máš před sebou dlouhý den a Pearson z tebe sedře kůži.“

„Polib mi prdel,“ vyštěkl. „Říkám, že nemám hlad.“

„Omlouvám se.“ Zkroušeně se zadívala dolů na své břicho. „Leží to na stole i s ovocem a čerstvou kávou. Stačí, abys to prostě snědl.“

Jeho safírové oči se upřely do jejích, sledoval ji v zrcadle.

„Fajn,“ řekl upjatě.

Usmála se a zmizela do mrňavé kuchyňky.

Brzy byl oblečený v kompletní řádné uniformě doktorandského studenta Harvardu, s manšestrovým sakem a leviskami, seděl u stolu a nutil se do snídaně. Dopil třetí šálek kávy a chystal se zapálit si další cigaretu, když si všiml, že na něj Paulina zírá. Hladově.

„Co je?“

Přesunula se mu na klín a objala ho kolem krku.

Bezděky zasténal nad její váhou a nevšiml si, jak sebou trhla, když to udělal.

Přiblížila mu ústa k uchu. „Já vím, že spěcháš. Jen mě polib, než půjdeš.“

„Paulino, já…“

Přerušila ho svými rty a její dychtivý a pátravý jazyk mu proklouzl do úst.

Sjel jí rukama k pasu, odpověděl na její polibek a cítil, jak jeho tělo začíná reagovat.

„No tak, zlato.“ Sáhla mu po knoflíku u džínů. „Pospíšíme si.“

„Nemám čas.“ Postavil ji na nohy a při té námaze trochu zasténal.

„Možná v noci.“

Zkroutila obličej. „Ale ty v noci píšeš.“

„Můžu si udělat čas.“

„Jenže ty si ho neuděláš.“ Sáhla po jeho ruce. „Gabrieli, já tě miluji.

Už je to nějaký čas. Prosím.“

Její velké modré oči se zalily slzami a roztřásl se jí spodní ret. Zvedl oči ke stropu.

„Dobře. Ale musí to být rychlovka.“

Odstrčil židli od stolu a pokynul ke svému rozkroku.

„Začni.“

S dychtivým výrazem ve tváři si klekla mezi jeho nohy a stáhla mu zip.

31. kapitola

SRPEN, 2011 UMBRIE, ITÁLIE

Gabriel nemohl spát, sužovaly ho mlhavé vzpomínky na minulost. Jeho mysl mířila několika různými směry a tahala ho

tam a zase zpátky. Nakonec ho unavilo převalovat se v posteli a sešel dolů, aby si nalil něco k pití.

Když se dostal do kuchyně, zaklel. Odstranil všechen alkohol s výjimkou dvou lahví bílého vína vyhrazených pro Julii. Ale víno jeho touhu uspokojit nemohlo. Ne dnes v noci.

Dnes zatoužil po skotské. Jemnost na jazyku, prudký oheň v ústech a krku, skryté teplo, které by se rozlilo v jeho nitru.

Jen jednu sklenku. Potřebuji jen jednu sklenku.

Nemělo to cenu. Skotská byla pryč.

Gabriel pomyslel na Julianne nahoře v jeho posteli. Klidně spala a neměla ani tušení o démonech, kteří ho trýznili. Ruce se mu úplně třásly.

Rychle si prošel svůj výčet dvanácti bodů Anonymních narkomanů, než se soustředil na druhý v pořadí.

Síla větší než moje mě může pozvednout z popela. Bože, pomoz mi.

Prosím.

Gabriel zavřel oči a pokřižoval se, duši zoufalou a rozervanou.

Věděl, že klíče od mercedesu jsou jen pár kroků od něj. Věděl, že by mohl zajet do místní taverny a napít se. Julia tvrdě spala. Mohl by se vrátit do jejich postele a ona se to nikdy nedozví.

Otevřel oči. Sáhl po klíčích.

32. kapitola

“Gabrieli?“ Na balkon, kde byl usazený, k němu dolehl Juliin hlas.

Celý zachmuřený seděl v potemnělém koutě a slyšel, jak se k němu blíží. Zvuk jejích kroků na dlážděné podlaze zněl skrz otevřené dveře.

„Co tu děláš?“ zeptala se a podívala se na cigaretu, kterou držel v jedné ruce, a na pití v té druhé.

„Nic.“ Pozvedl cigaretu k ústům a pomalu si potáhl, než otočil tvář k nebi a vyfoukl kouř.

„Ty nekouříš.“

„Ovšemže ano. Obvykle ale dávám přednost doutníkům.“ Přesunula pohled ze sklenice k jeho tváři, oči utrápené. Zvedl ji v posměšném přípitku.

„Bez obav, je to kola,“ ušklíbl se. „Raději bych ale Laphroaig.“

„Žádná tu není.“

„Já vím,“ zavrčel. „V domě není ani kapka alkoholu, vyjma vína.“

„Je tu jen bílé. Ty dáváš přednost červenému.“ Stáhla obočí k sobě.

„Hledal jsi ho?“

„A co kdyby ano?“ vyštěkl. Julia si skousla spodní ret.

Gabriel odložil cigaretu do popelníku, natáhl se a přitiskl jí na něj svůj palec.

„Nedělej to.“ Uvolnil ho, znovu zvedl cigaretu a odvrátil se od ní.

Ticho mezi nimi se protahovalo až do nekonečna, dokud nakonec nepromluvila.

„Dobrou noc, Gabrieli.“

„Počkej.“ Položil jí ruku na bok a sevřel průsvitnou bělost její noční košile. „Musím se tě na něco zeptat.

Jak jsi na tom se zdravím?“

„Je po půlnoci a ty se mě ptáš, jestli jsem zdravá?“

„Jen mi odpověz na otázku.“ Znělo to ponuře. „Prosím.“

Odhrnula si vlasy z obličeje. „Jsem zdravá. Mám nízký krevní tlak a tendenci mít málo železa, takže beru doplňky stravy.“

„To jsem nevěděl.“

„Můj nízký krevní tlak je nejspíš daný geneticky. Matka ho měla taky.“

„Geneticky,“ zamumlal a znovu si potáhl z cigarety. Kouř mu stoupal z chřípí, jako by byl drak.

„Je trochu divné ptát se mě na moje zdraví, zatímco ty tu venku kou

říš, nemyslíš?“

„Je to lepší než kokain, Julianne,“ pronesl ledovým tónem. „Jak zemřela tvoje matka?“

„Proč se mě ptáš na tohle?“ odtáhla se od něj.

„Řekla jsi mi, že tvoje matka zemřela, když jsi bydlela u svého otce. Nevím, jestli měla zdravotní problémy, nebo jestli to byla nehoda.“ Gabriel se na ni zkoumavě zahleděl, ale v očích měl obezřetný pohled.

„Byla opilá a spadla ze schodů v domě, kde bydlela. Zlomila si vaz.“ Julia po něm šlehla jedovatým pohledem. „Teď jsi spokojený?“

Otočila se, aby se vrátila do ložnice, ale chytil ji za paži. „Julianne.“

„Nedotýkej se mě!“ Vykroutila mu paži z ruky a obrátila se k němu.

„Miluju tě, ale někdy dokážeš být chladnokrevný parchant.“

V okamžiku byl na nohou, pití a cigaretu odhodil na stůl. „To nepopírám.“

„Něco tě trápí, ale místo toho, aby sis o tom popovídal se svou manželkou, radši to probíráš se svým drinkem, cigaretou a umbrijskou oblohou. Fajn. Seď si tu sám venku celou noc. Ale nesnaž se mi vyjebat s mozkem.“

Vykročila ke dveřím do jejich ložnice.

„Nesnažím se ti vyjebat s mozkem.“

„Tak mě příště varuj, než mi začneš hrabošit v mých nešťastných vzpomínkách.“

Gabriel se snažil zadržet smích, ale selhal.

Otočila se a zlostně se na něj zadívala. „To není k smíchu!“

„Hrabošit, Julianne? Vážně?“ Výraz ve tváři se mu uvolnil do hravého úsměvu, na který se jen zamračila.

Krokem překonal vzdálenost mezi nimi. „Neměj mi za zlé, že se směju. Máš záviděníhodný slovník.“

Bojovala, aby se mu vymanila z náruče, a pak na sobě měla jeho rty. Do úst jí vpadla těžká chuť tabáku a kouře. Jeho polibek byl jemný, ale neústupný.

Po chvíli se její odpor rozplynul.

„Omlouvám se,“ zašeptal. „Mám mizernou náladu. Neměl bych si ji vybíjet na tobě.“

„To je pravda, to bys neměl.

Když jsem naštvaná já, mluvím s tebou. Mluv se mnou.“

Odtáhl se a oběma rukama si prohrábl své tmavé vlasy, takže si je rozcuchal ještě víc, než už byly.

Zatahala ho za loket.

„Každý má někdy špatnou náladu. Ale nemůžeš vytahovat určitá témata tak necitlivě.“

„Odpusť mi.“

„Odpuštěno.“ Zachvěla se. „Ale děsíš mě. Hledáš skotskou a mluvíš o kokainu. Ptáš se mě, jak zemřela moje matka. Co se děje?“

„Dnes ne, Julianne.“ Promnul si rukama tvář. „Copak jsme neměli pro jeden den už dost stresu? Jdi spát. Já dneska nejsem zralý na společnost.“

Se svěšenými rameny se vrátil ke svému křeslu.

Julia zaváhala a těkala očima mezi dveřmi do ložnice a jeho tváří. Zčásti měla chuť ho nechat, ať se tam o samotě plácá v blátě. Zčásti věřila, že se trápí a pokud nezasáhne, mohl by skončit v depresi.

Nebo hůř.

Došla k němu, zkusmo natáhla malíček a zahákla si ho o jeho.

„Jsi rozrušený.“

„Ano.“ Jeho hlas zněl prázdně.

„Kdybys měl předtím, než jsme se dali dohromady, mizernou náladu, co bys dělal?“

„Pil bych a bral kokain. A…“ Začal poklepávat bosou nohou o dlažbu na balkoně.

„A?“

Jeho modré oči se přesunuly k jejím. „Šukal bych.“

„Fungovalo to?“

Ušklíbl se. „Dočasně. Druhý den ráno se moje problémy pokaždé vrátily.“

Podívala se dovnitř do ložnice, směrem k velké posteli s nebesy. Zvedla bradu. „Jdeme.“

„Kam jdeme?“

„Do postele.“ Zatahala ho za malíček. „Dostat ze sebe tu naši špatnou náladu.“

Gabriel se do ní propaloval pohledem. Pak jako by se uvnitř stáhl.

„To není dobrý nápad. Říkal jsem ti, že nejsem sám sebou.“

„Miluješ mě?“

Zamračil se. „Samozřejmě.“

„Ublížil bys mi?“

„Rozhodně ne. Kdo si myslíš, že jsem?“

„Myslím, že jsi můj manžel, a myslím, že se potřebuješ vyšukat z nálady pod psa. Tak jdeme na to.“

Klesla mu čelist.

Když se konečně sebral, výraz mu ztvrdl. „S tebou nebudu šukat, Julianne.“

„Ne, byl bys radši, kdybych byla někdo jiný, abys mohl.“ Zablesklo mu v očích. „To není pravda. Nevíš, o čem mluvíš.“

„Ale ano, vím. Ani ses mě nedotkl, když jsme šli spát. Potřebovala jsem tě, ale tys řekl ne.“ Rozpřáhla náruč. „Copak to nechápeš? To, po čem prahneš, já potřebuji. Pomoz mi zapomenout, že možná ztratím jediného sourozence, jakého jsem kdy mohla mít. Prosím.“

Byl rozpolcený. Naznačoval to způsob, jakým se jeho oči zavrtávaly do jejích, a dychtivost, která mu přímo sálala z kůže.

Z náhlého popudu mu Julia ovinula ruku kolem zad a druhou mu vjela do vlasů. Přitáhla si jeho ústa ke svým a hladově ho políbila.

Rychle zareagoval a zvedl si její nohy kolem boků. Brzy převzal nad jejich polibkem kontrolu; jazyk v jejích ústech neústupný a naléhavý.

„Vezmi mě do postele,“ prosila, když se konečně odtáhl, aby se nadechl.

„Nehodláme použít postel.“

S nebezpečným výrazem ji odnesl do ložnice.

Gabriel se nijak neobtěžoval se světly nebo hudbou, než ji přimáčkl k nejbližší zdi. Vzdálené světlo z otevřených dveří do koupelny projasnilo temnotu v místnosti na mírně našedlou.

Když z ní stáhl košilku, sevřela mu nohy kolem boků silněji. Hedvábí sklouzlo na podlahu.

Strčil si do úst dva prsty, navlhčil je a sáhl jí dolů mezi nohy. Zasténala a přitiskla se mu k ruce. Jeho doteky začaly být zoufalejší.

„Bojíš se?“ přiblížil rty k jejímu uchu.

„Ne.“ Sevřela mu ruce ve vlasech a přitáhla si za ně jeho ústa ke svým.

Vyrazil na průzkum, olízl jí jazykem rty a vtrhl dovnitř. Ruka mu sklouzla k jejímu zadečku, vzal ho do dlaně a přitáhl si ji k sobě.

„Dívej se,“ zachraptěl a ústy přejížděl podél jejího krku.

„Dívej se na co?“

„Na nás. V zrcadle.“

Julia otevřela oči a spatřila zrcadlo visící na zdi na druhé straně místnosti. Nějakým záhadným způsobem bylo dokonale umístěné tak, aby odráželo nádherná odhalená záda jejího manžela a tmavovlasou ženu, která byla ukrytá za jeho tělem.

„Chci, abys viděla, co vidím já, když se uděláš.“

Gabriel pokryl její krk shora dolů polibky a pak si otíral strniště o její hrudník. Bral do dlaní její prsa a obě uctíval ústy. Olizoval je, kousal do nich a sál.

Znovu spustil ruku mezi její nohy a záměrnými pohyby ji dráždil, zatímco ústa semkl kolem jednoho růžového vrcholku.

Julia se usilovně snažila udržet oči otevřené, ale bylo to těžké. Jazykem dorážel na její tělo a jeho rty svíraly a napínaly její pokožku.

Ještě nikdy neviděla, jak vypadají, když jsou takhle spolu. Jeho tělo, vysoké a štíhlé, její menší a oblejší. Jejich kůže měla různé odstíny on byl tmavší, zatímco ona světlá.

Gabriel ji zahrnoval cílenou pozorností. Jako by byl umírající muž a tohle byla jeho poslední příležitost. I její tělo téměř jako by tálo pod jeho žhavým dotekem.

To soustředění způsobilo, že se svět rozplynul, tak jako vždycky v těchhle chvílích, a jeho zkoumavé prsty a netrpělivá erekce se jí draly mezi stehna.

„Potřebuju tě,“ zamumlala a odtáhla se, aby na něj viděla. Svírala jeho ramena a skoro jako by po něm šplhala.

„Chci, aby ses nejdřív udělala. Oči na zrcadlo.“

Dál ji hladil a navzdory jejím zoufalým pohybům odolával touze zrychlit.

Znenadání pootevřela zrudlé rty a zalapala po dechu, oči upřené na svůj odraz v zrcadle.

Pak, jediným hlubokým pohybem, byl v ní.

Viděla, jak se jí rozšířily oči a prsty se jí zaťaly do jeho ramen. Viděla jeho silné boky a štíhlý, krásný zadek, jak se v rychlém tempu hýbe a znovu a znovu do ní naráží.

Zasténala a zavřela oči.

„Řekl jsem ti, aby ses dívala,“ zavrčel a zuby ji štípl do ucha. Zvedla víčka a spatřila, že se na ni zlobně dívá.

Stočila pohled k zrcadlu. Udržoval rytmus, výpad za výpadem.

Jak se jeho rychlost zvyšovala, z úst jí unikaly vzdechy a sténání.

A stále držela pohled zabodnutý do zrcadla.

„Tohle není šukání,“ zašeptal. „Podívej se na mě.“

Odtrhla oči od zrcadla a setkala se s jeho. Safírově modré duhovky bylo kolem širokých černých panenek sotva vidět.

„Tohle není šukání. Tohle je k čertu mnohem víc.“

Zadrhával se mu dech, jak přirážel, a tempo měl najednou nevyrovnané.

„Vždycky.“ Začala lapat po dechu, vyrážela ze sebe výdechy v souladu s jeho rytmem. Otevřel pusu, aby něco řekl, ale v tu chvíli ji přemohl orgasmus. Jeho slova se utopila v moři pocitů, jak ji zaplavilo uspokojení. Zavřela oči.

Gabriel do ní ještě naposledy hluboko vtrhl a se zuby, zabořenými do její klíční kosti, ji následoval.

Julia se snažila popadnout dech, tvář opřenou o jeho krk.

„Neuvěřitelné,“ zabručel poté, co chytil dech. Zvedl hlavu. „Jsi v pořádku?“

Zavřela oči a opřela si hlavu o zeď. „Ano, ale nejspíš se neudržím na nohou. Dej mi minutku, než mě položíš na zem.“

„Proč si myslíš, že jsem s tebou skončil?“

Odhrnul jí vlasy za rameno a jeho ústa vyhledala její ucho.

„Jeden,“ zašeptal.

Julia se druhý den ráno probudila v prázdné posteli. To by samo o sobě nebylo nic překvapivého. Ale když zjistila, že koupelna i balkon jsou taky prázdné, natáhla si župan a vydala se hledat svého manžela.

Nebylo po něm ani stopy.

Klíče od mercedesu ležely na kuchyňské lince, kde je nechal předešlou noc, vedle prázdné láhve od koly. Vzkaz žádný.

Zalila ji vlna bolesti. V noci byl tak vášnivý, možná víc než kteroukoliv z jejich předchozích. Milovali se u zdi, na umyvadlovém pultu v koupelně, na podlaze a nakonec v posteli. Slunce už téměř vykukovalo nad obzor, když konečně odpadl a nechal je spát.

Julia se chtěla vzbudit vedle něj a možná si dopřát chvíli, aby mu trochu prozkoumala tělo, než by se líně milovali. Ale takové štěstí neměla. Gabrielova nepřítomnost a skutečnost, že nenechal vzkaz, v ní vzbudily záchvěvy úzkosti. Dokonce jí ani nepostavil na noční stolek sklenici vody nebo džusu, jak míval ve zvyku.

Zajímalo by mě, jestli se takhle cítily i ty ostatní ženy, které s ním strávily noc. Jestli je vůbec nechal strávit s ním noc…

Její úzkost se proměnila ve smutek; neochotně vyšla po schodech a vrátila se do pokoje. Převlékla se do bikin, vzala si sluneční brýle a klobouk a sešla k bazénu. Plavání ji zaměstná.

Plavala tam a zpátky, dokud téměř nezapomněla na včerejší rozhovor se svým otcem i na Gabrielovu evidentní noční úzkost. Pak se na mělkém konci postavila na nohy a její oči utkvěly na páru běžeckých bot, které podupávaly na okraji bazénu.

„Říkal jsem ti, abys nechodila plavat, když jsi sama.“

Gabriel stál před ní a podával jí osušku. Měl na sobě běžecké oblečení a byl zpocený, tričko úplně promočené.

„Taky ti přeju dobré ráno.“ Doplavala k okraji a vytrhla mu osušku z ruky.

„Dobré ráno.“

„Nemusela bych plavat o samotě, kdybys mě nenechával samotnou,“ zamumlala a vylezla z bazénu.

„Víš, že po ránu rád běhám.“

„Už je skoro poledne.“ Zabalila se do ručníku a s rukama v bok se k němu postavila čelem.

Vypadal rozrušeně. Díval se na ni, ale vyhýbal se očím a z jeho držení těla bylo rozhodně znát, že se necítí v pohodě.

Julia přemýšlela, jak ji mohla noc plná fantastického sexu nechat tak uvolněnou a skoro ve stavu beztíže, a jeho napjatého jak tětiva na luku.

„Mohl jsi mi nechat vzkaz.“

„To jsem mohl,“ řekl pomalu. „Nepomyslel jsem na to.“

„Jestli chceš běhat, v pořádku. Jen mi dej vědět, kdy budeš zpátky.“ Gabriel otevřel ústa, aby něco namítl, ale najednou se rozhodl mlčet.

„Jdu se vysprchovat. Včera jsem pro tvého otce rezervoval hotel a zařídil jsem, aby mu z recepce poslali koš s ovocem. Většinu dne budu ve své pracovně, mám práci. Ale večer tě vezmu na večeři do Todi.“

„Ne.“

Zamrkal na ni. „Ne?“

„Ne, Gabrieli. Nemůžeš utéct do své pracovny, potom, co ses ke mně choval tak chladně. Ne.“

Jeho výraz se změnil.

„Nechtěl jsem být chladný, Julianne,“ pronesl tiše. Zírala na něj.

Promnul si strniště na bradě. „Mám toho hodně, co se mi honí hlavou.“

„Tos říkal už včera. Doufala jsem, že by naše společné aktivity mohly pomoct.“

Jeho rysy přeběhl stín.

Stál před ní, natáhl ruku a vzal do ní náhrdelník, který nosila. Palcem přejel přes zavěšené srdíčko.

„Ty jsi vždycky tak rozkošná. Mohl bych tě držet v náručí a milovat se s tebou celý den, ale to moje problémy nevyřeší.“

Julia mu položila na ruku svou dlaň. „Tak mi řekni, že mě miluješ.“ Podíval se jí do očí. „Miluju tě.“

Ztěžka si povzdechla. „Jdi najít to svoje řešení. Ale nezapomínej, že nejsi jediný člověk v domě. Nechci žít s duchem.“

V Gabrielových očích se objevila bolest. Cudně ji políbil a pak odešel do domu.

Věrný svým slovům strávil Gabriel celé odpoledne ve své pracovně za zavřenými dveřmi.

Julia neměla tušení, co dělá, ačkoliv doufala, že řeší to, co ho tak hluboce trápilo, ať už to bylo cokoliv.

Hlavou jí prolétlo několik různých scénářů. Možná ho kontaktovala Paulina a poslala ho do té začarované spirály. Možná ho odhalení nemoci jejího bratra přimělo přehodnotit jeho vlastní touhu po dítěti. Možná si uvědomil, že manželský život není takový, jaký čekal že ho myšlenka na to, že je svázaný s jedinou ženou, dusí.

Juliina úzkost vzrostla. Myslela si, že si dokáže poradit s čímkoliv, ale s Gabrielovým chladem ne. Už jednou viděla v jeho očích opovržení. Už jednou jí byla odepřena jeho přítomnost. Jednou to přežila, ale pouhé pomyšlení na to, že by ji opustil znovu, bylo ochromující.

Přinutila se obrátit svou pozornost jinam; sedla si k počítači a hledala informace o dětské nemocnici ve Philadelphii a hypoplastickém syndromu levého srdce.

Webové stránky nemocnice jí daly jakousi naději. Popisovaly několik pacientů, kteří prodělali stejnou operaci, jakou bude muset podstoupit její bratr. Ale případ každého z nich obsahoval upozornění, že nikdo, dokonce ani specialisté v nemocnici, nedokážou předpovědět, jak zdraví pacienti budou, až se z nich stanou batolata, dospívající nebo dospělí.

Pronesla tichou modlitbu za svého otce a Diane a nakonec i za svého bratra. Prosila Boha, aby mu pomohl a daroval mu zdravý život.

Pak se její myšlenky obrátily k manželovi.

Modlila se za něj. Modlila se za jejich manželství. Myslela si, že je jejich sex z předešlé noci sblíží a že by ho mohl osvobodit, aby s ní mluvil.

Teď se obávala, že to mělo opačný účinek. Když s ní mohl Gabriel komunikovat prostřednictvím svého těla, možná neviděl, že je třeba komunikovat i slovy.

S takovými myšlenkami v hlavě se vrátila ke svému průzkumu dětské kardiologie, četla článek za článkem, dokud se jí slova nerozplynula před očima a hlava jí neklesla na loketní opěrku jejího křesla.

Julii probudil pocit, že ji někdo sleduje.

Ležela v posteli. Vedle ní seděl Gabriel a objímal si pokrčené nohy.

Pozoroval ji zpoza svých brýlí.

„Je pozdě,“ zašeptal. „Zase spi.“

Přimhouřila oči na hodiny stojící na nočním stolku. Bylo po půlnoci.

„Propásla jsem večeři.“

„Byla jsi vyčerpaná. Včera jsem tě držel moc dlouho vzhůru.“ Zívla. „Pojď sem.“

Uhnul před její nataženou rukou.

„Hej,“ zašeptala. „Nedostanu pusu?“

Otřel se o ni rty takovým způsobem, který se dal popsat jedině jako povrchní.

„To nebyl moc dobrý polibek,“ našpulila trucovitě rty. „Dřepíš tu na kraji postele jako kamenný chrlič a mračíš se na mě. Co se děje?“

„Já se nemračím.“

Posadila se a položila mu ruce kolem ramen.

„Tak mě polib, jako bys to myslel doopravdy, můj jako chrličsenemračící manželi.“

Stáhl tmavé obočí k sobě. „Chrlič? Jste zkázou pro mužské ego, paní Emersonová.“

„Jste mnohem hezčí než já, profesore. Ale mně to nevadí.“

„Nerouhej se.“ Jeho výraz potemněl.

Klesla zpátky na matraci a frustrovaně zasténala.

„Miluji tě, Gabrieli. To znamená, že od tebe snesu zatraceně hodně. Ale nenechám tě, aby ses přede mnou uzavíral. Buď se mnou mluv, nebo odjíždím.“

Cítila jeho oči ještě předtím, než se do nich podívala dva zlostně zářící safíry z temnoty podsvětí.

„Cože?“ zavrčel.

„Když pojedu k tátovi, bude se mnou mluvit. Můžu se o něj a o Diane starat, až se vrátí domů z nemocnice. Chováš se, jako by ses na mě nemohl ani podívat.“ Převalila se na záda a zadívala se na baldachýn.

„Beatrice.“ V hlase mu zazněla bolest. „Jestli potřebuješ vidět svého otce, pojedeme spolu. Ale nikdy bych tě nenechal absolvovat tu cestu samotnou. Byl bych zatracený, kdybych tě nechal jet domů beze mě.“

Odvážila se trochu pousmát.

„Teď je tu Gabriel, za kterého jsem se provdala. Myslela jsem, že jsem tě ztratila.“ Sundala mu brýle a položila je na noční stolek. Pak si ho přitáhla k sobě pod deku.

Převalil se na bok, tváří k ní. Pak, pořád tak lehce, našel ve tmě její rty.

„Konečně.“ Položila mu hlavu na hruď. „Řekni mi, proč jsi tak zasmušilý.“

„Nemyslím si, že to chceš zrovna teď slyšet.“

„Ale ano, chci.“

„Dobře. Řekla jsi, že si myslíš, že si přeju, abys byla někdo jiný, abych tě mohl šukat.“ Tón měl ostrý jako břitva. „Už mi nikdy nic takového neříkej.“

„Omlouvám se,“ zašeptala.

„Není to pravda. Přísahám Bohu, to není pravda. Nechal jsem ten život za sebou a Bůh mi pomoz, nechci se k němu vracet.“

„Nežádala jsem tě, aby ses k němu vracel. Doufala jsem, že by ses se mnou mohl zbavit své mizerné nálady, místo abys seděl venku a trápil se.“

„Nesnil jsem o šukání s jinými ženami, to tě ujišťuji.“ Teď to znělo rozzlobeně. „A to, co máme, je příliš důležité, než abychom to snižovali.“

Bleskově se posadila.

„Na tom, co jsme dělali včera v noci, nebylo nic nízkého. Milovali jsme se navzájem. Oba jsme obdrželi zneklidňující zprávy. Potřebovali jsme se utěšit.“

„Byl jsem sobecký.“

„Bylo to vzájemné. Vzpomínáš? Chtěla jsem tě. Potřebovala jsem tě. Jestli jsi byl sobecký, tak já taky. Ale já to tak nevidím. Ano, bylo to agresivnější a prudší než obvykle. Ale slíbil jsi mi, že s tebou budu v bezpečí. A já jsem se tak cítila. Sliboval jsi, že můžeme být dobrodružnější. Minulá noc, to bylo jedno z našich dobrodružství. A oba jsme dávali a přijímali.“

Snažila se udržet vážnou tvář. Ale nemohla.

Široce se usmála a pokoušela se potlačit zahihňání.

V mžiku byla na zádech a on nad ní, nosy jen pár centimetrů od sebe.

„Nemyslím, si, že by svatý František schvaloval, že vezmeš část jeho modlitby a aplikuješ ji na naše sexuální hrátky,“ zavrčel.

„František věřil v lásku a manželství. Pochopil by to. Přinejmenším kdyby nesouhlasil, pomlčel by o tom.“

Gabriel zavřel oči a zavrtěl hlavou. Na rtech mu pohrával úsměv. Když je opět otevřel, byly něžné.

„Mohl bych s tebou žít věčně a pořád bys mě dokázala překvapit.“

„To jsem ráda, že to slyším, Gabrieli, protože mě máš na krku. Dokonce i když máš náladu pod psa. Nestydím se za to, co jsme dělali s našimi těly, protože to zahrnovalo i naše duše. Nechci, aby ses styděl ani ty.“

Přikývl a s úctou ji políbil. Ten polibek mu vrátila.

„Řekl jsi mi, že jsem ve tvé posteli v bezpečí. Ale chci, abys věděl, že ty jsi v mé svobodný. Všechna ta zátěž, všechny věci z naší minulosti, na ničem z toho tady nezáleží.“

Pohladil ji palcem po bradě. „Dobře.“

„Teď už mi řekneš, proč jsi byl včera v noci tak rozrušený?“

„Ještě ne.“ Do obličeje mu padl stín. „Prostě potřebuju trochu času.“ Pohrával si s diamanty v jejích uších. „Máš moje srdce. O tom nikdy nepochybuj.“

Julia spočinula v jeho náručí, ale trvalo dlouho, než ji přemohl spánek.

33. kapitola

Julia nebyla žádný psycholog. Chodila sice nějaký čas na terapii a byla obeznámena s dvanáctibodovým programem odvykací léčby, ale ze všech sil se snažila ostatním nestanovovat diagnó

zy. V případě svého manžela si však nemohla pomoci. Něco ho trápilo. Něco natolik znepokojujícího, že se vracel ke svým starým vzorcům chování.

Měla podezření, že ať už ho zneklidnilo cokoliv, mělo to souvislost se zprávami, které obdrželi od Toma a Diane, ale nebyla si jistá. Vzájemná souvislost neznamená příčinu, takže bylo možné, že spolu ty dvě události nemají nic společného.

Jenže bez toho, aby věděla, co je špatně, neměla ponětí, jak mu pomoci. Nebo jak ho utěšit. Měla pocit, jako by nad nimi visel temný mrak, navzdory Gabrielovým záměrným pokusům chovat se, jako kdyby se nic nedělo.

Věděla, že je to lež. A jeho neochota se s ní o to břímě podělit ji zraňovala.

Jak se jejich čas v Umbrii chýlil ke konci a oni se chystali na cestu do Florencie, rozhodla se dostat ze sebe to nejlepší, aby mu poskytla svou podporu a lásku. Ale zároveň došla k závěru, že jestli se jí nesvěří, než se vrátí do Cambridge, vezme věci do vlastních rukou.

Minulé léto, během svého odloučení od Julianne, Gabriel dobrovolně pomáhal ve františkánském sirotčinci ve Florencii. Ovšem zaměstnanci rychle pochopili, že to není ideální dobrovolník. Neřídil se směrem, on ho udával. Neváhal měnit zaběhnuté fungování sirotčince nebo vznášet požadavky týkající se vybavení a jídla. A když bratři začali protestovat, že na realizaci jeho změn nemají dost peněz, prostě je zaplatil sám.

Stručně řečeno, ředitel dětského domova bratr Silvestro jeho dary vítal, ale ulevilo se mu, když františkáni ze Santa Croce Gabriela postupně přesvědčili, že by jeho dovednosti byly lépe využité na výletech nebo přednáškách o Dantově životě.

Takže když bratr Silvestro v srpnu radostně vítal Julii v sirotčinci, bylo to v naději, že by mohla manželovu agresivní dobročinnost zmírnit. Emersonovi se po svém příjezdu setkali s ředitelem, jeho sekretářkou Elenou a vybranou skupinou dětí. Všechny byly ve věku od čtyř do osmi let, oslovovaly Julii Zia Julia a obdarovaly ji kyticí a řadou obrázků, které pro ni nakreslily. Kresby byly vyvedeny v jasných barvách a zobrazovaly

smějící se děti a ženu s dlouhými tmavými vlasy, stojící uprostřed.

Gabriela to na okamžik omráčilo. Spatřil v jejich očích, zvláště těch starších, záblesk sebe samého, když byl ještě dítě. Vzpomněl si, jak poté, co mu zemřela matka, stál v čekárně nemocnice v Sunbury a snažil se dostat z automatu něco k jídlu. Neměl žádné peníze, a tak se plazil po zemi a hledal zakutálené mince.

Gabriel svoje vzpomínky potlačil. Kdyby za ním toho dne nepřišla Grace, jeho život by se odvíjel velmi, velmi odlišným způsobem.

Julia všechny děti pozdravila, v dřepu, aby byla na jejich úrovni. Zdála se být naprosto v pohodě, smála se a povídala si s nimi italsky. Poté, co se navzájem představili, byli Emersonovi odvedeni na boční nádvoří, kde byl shromážděný zbytek dětí ze sirotčince, ve věku od jednoho roku do dvanácti let. Zaměstnanci je vzali ven, aby se i ony mohly zúčastnit slavnosti.

Gabriel nedokázal sehnat dětskou zoo, ale zajistil čtyři poníky i s pomocnou silou. Poníci byli uvázaní na druhém konci nádvoří a obklopoval je dav nadšených dětí.

Také tu byly balonky, různé hry a velikánský nafukovací skákací hrad. Stoly se prohýbaly pod tíhou jídla a zákusků a vedle stála obrovská pyramida zabalených dárků.

„Jak poznají, který dárek je pro které dítě?“ začal Gabriel uvažovat nahlas.

Julia se na tu hromadu zadívala. „Jsem si jistá, že každý dárek má jmenovku.“

„Co když se jim to nebude líbit?“

„Elena se dětí zeptala, co by kdo chtěl, a my jsme to koupili.“ Julia mu stiskla ruku. „Přestaň zmatkovat. Děti tě uvidí, jak se mračíš, a vyděsíš je.“

Gabriel si odfrkl, že ho tak pomlouvá, ale obezřetně svůj výraz upravil. Díval se, jak si s dětmi hraje, fouká bubliny a pinká do balonků. Nějaké tmavovlasé a tmavooké batole se do ní okamžitě zamilovalo a brzy měla Julia chlapečka na boku, snažila se mu z baculatých pěstiček vy

prostit svoje vlasy a vyhýbala se mokré cestičce jeho slin. Ta myšlenka zasáhla Gabriela tak silně, až to bolelo.

Julianne se narodila pro to, aby byla matkou. Je láskyplná, štědrá a trpělivá. Má to, co mé biologické matce chybělo a čeho Grace měla nadbytek.

Možná má dokonce dost na to, aby vyvážila moje vlastní nedostatky.

Aby svou melancholii udržel na uzdě, pomáhal Gabriel u poníků, zvedal děti do sedla a zase je sundával. Poníci byli zlatým hřebem slavnosti. Děti se stavěly do fronty, aby je mezi jízdami mohly hladit a krmit.

Když byl čas rozdat dárky, postavil se společně s Julií za pyramidu na stole.

Bratr Silvestro pronesl k dětem proslov a poděkoval Emersonovým za jejich štědrost. Gabriel a Julia kývli na zdvořilý potlesk. Pak začala Julia rozdávat dárky, batole pořád v náruči.

Gabriel by se k ní rád připojil, ale nějaký malý chlapeček ho zatahal za kalhoty, ve snaze získat si jeho pozornost.

„Ahoj,“ pozdravil Gabriel italsky. „Jak se máš?“

„Ty jsi on?“ zeptal se klučík.

„Kdo on?“

„Superman.“

Gabriel se na děcko zmateně usmál. „Proč si myslíš, že jsem Superman?“

„Vypadáš jako on. Můžu se ti kouknout pod košili?“ ukázal chlapeček na bílou oxfordskou košili, zapnutou na knoflíky.

S úšklebkem se usmál. „Dneska svůj oblek nemám.“

„Nosíš brýle Clarka Kenta.“

Gabriel si je sundal a zamračil se na ně. Měl za to, že jeho brýle Prada jsou o hodně elegantnější, než ta příšernost, co nosil Clark Kent.

(Je možné, že se mýlil.)

Gabriel nicméně nedostal příležitost, aby se urazil, protože jakmile si je sundal, klučina zalapal po dechu. Brzy se kolem nich shromáždil malý dav ostatních dětí.

„Je to Superman,“ zašeptal ten první kluk triumfálně.

Gabriel si znovu nasadil brýle a pak natáhl ruku, aby chlapci rozcuchal vlasy.

„Obávám se, že nejsem Superman. Jsem Zio Gabriel z Ameriky. Zia Julia je moje manželka.“

Děti se podívaly na Julii, která pokračovala ve vyvolávání jmen a rozdávání pestrobarevných dárků. Zachytila jejich pohled a hezky se na ně usmála.

„To je Lois Laneová,“ zapípal dětský hlásek.

„Ano,“ přitakal ten první klučina. „Poznali jsme ji. Je to Lois Laneová.“

Gabriel začal zkoumat Julii novýma očima.

„Myslím, že Lois byla vyšší,“ přemítal téměř sám pro sebe.

„Mám obrázek. Vidíš?“ Kluk zvedl knížku s komiksy a ukázal na kresbu Lois Laneové na obálce. „Je to ona.“

„Ostříhala si vlasy,“ řekl druhý chlapec a zklamaně si Julii prohlížel.

„Líbily se mi ty delší.“

„O tom mi povídej,“ zamumlal Gabriel.

„Můžeš udělat nějaké triky?“ vložila se do toho jedna z holčiček.

„Jaké triky?“ Profesor bojoval s tím, aby skryl své pobavení.

„Zvedni něco těžkého, podívej se skrz zdi, lítej.“

„Jé, ano, lítej!“ Děti začaly nadšeně nadskakovat.

Profesor se podíval na stále rostoucí dav omladiny, shlukující se kolem něj, a povzdechl si.

Zvedl ruce, aby je utišil.

Pak se naklonil dopředu a snížil hlas.

„Nikdo neví, že Clark Kent je Superman.“

„Já jo,“ řekl jeden z chlapců a zvedl ruku vysoko do vzduchu.

Gabriel se usmál. „Ano, vy to víte. Ale nikdo z dospělých to neví. Lois a já jsme tu kvůli slavnosti. Takže potřebuji, abyste nám to všichni pomohli udržet v tajnosti. Rozumíte?“

Pár dětí se na něj skepticky zadívalo, ale spousta jich přikývla.

„Teď má Lois pro každého z vás dárek. Tak co kdybyste šli, řekli jí ahoj a vyzvedli si ho?“

S poněkud smíšenými reakcemi se děti začaly rozcházet a brzy svou pozornost věnovaly něčemu jinému.

Julia, která ten nedaleký rozhovor na půl ucha poslouchala, zachytila jeho pohled a mrkla na něj.

Superman? vyslovila nehlasně.

Zavrtěl hlavou. Už ho za jeho pětatřicet let nazývali všelijak, ale nikdy ho nikdo neobvinil z toho, že by byl Superman. I když musel uznat, že Julia by byla zatraceně skvělá Lois Laneová.

Napadlo ho, jestli není ve Florencii obchod s kostýmy, kam by mohli zavítat.

Zatímco to (a další nemravné věci) zvažoval, ucítil na sobě něčí pohled. Podíval se dolů a spatřil tam malou blonďatou holčičku. Cumlala si palec v puse a zírala na něj.

Usmál se. „Ciao, tesoro.“

Vyndala paleček z pusy a natáhla ruce.

Nejdřív nechápal, co chce. Zvedla ručičky výš a trochu jimi zamávala.

„Prosí tě, abys ji pochoval, Muži z oceli.“ Julia se náhle objevila vedle něj.

Gabriel zvedl dívku do náručí a ona se krátce usmála, než si zase strčila palec do pusy.

V téže chvíli se Juliiny oči setkaly s jeho a oba si vyměnili dlouhý pohled. Pozdravila tu maličkou a poplácala ji po zádech. Pak se vrátila ke stolu s dárky.

„Maria nemluví.“

Gabriel se otočil k Eleně, nejschopnější sekretářce bratra Silvestra. Elena se natáhla, aby dítěti zastrčila blond vlásky za ucho. „Jsem pře

kvapená, že k vám šla. Obvykle se cizím lidem vyhýbá.“

„Kolik jí je?“ zeptal se Gabriel.

„Tři.“ Elena přešla do angličtiny. „Ale od chvíle, kdy sem skoro před rokem přišla, nepromluvila ani slovo.“

„Proč ne?“

„Je příliš traumatizovaná.“

Gabriel se podíval na tu její andělskou tvářičku a potlačil sérii nadávek.

„Bude někdy mluvit?“

„Doufáme, že ano. Potřebovala by rodinu, samozřejmě.“ Gabriel si mimoděk přitiskl holčičku těsněji k sobě.

„Je těžké najít jim adoptivní rodiny?“

„Někdy.“ Elena se na Marii usmála a promluvila na ni italsky; ptala se jí, jestli se jí slavnost líbí.

Maria přikývla a ukázala směrem k poníkům.

„Aha. Myslím, že by se ráda svezla na poníkovi. Můžu?“ Elena se natáhla, aby si holčičku mohla vzít, ale Gabriel zavrtěl hlavou.

„Já ji tam vezmu.“

Došel k poníkům a italsky se děvčátka zeptal, který se jí líbí nejvíc. Ukázala na nejmenšího z nich, černého poníka s bílými skvrnami na hřbetě. Měl zapletený ocas s červenou mašlí na konci. Jmenoval se Cioccolato.

Gabriel opatrně posadil Marii do sedla a nechal jí ruku na zádech, zatímco majitel začal poníka vodit v kruhu.

Maria se usmála a svými malými prstíky se chytila poníkovy hřívy.

Zatímco s nimi Gabriel chodil v kruhu, přemítal o tom, jak se jeho život mohl odvíjet úplně jinak. Nebyl sirotkem, ale mužem, který měl rodinu. A měl ji proto, že mu Grace a Richard otevřeli svůj domov a svá srdce.

Ačkoliv se ta temnota, která ho v současné době užírala, nijak nezmenšila, shledal, že je za naději, jež zářila v jeho životě, vděčný. A slíbil, že se o tu naději podělí s ostatními. Nějak.

Julia pozorovala svého manžela obklopeného davem dětí a později s tou malou holčičkou v náručí a zjistila, že je hypnotizovaná. Něco ji v pohledu na toho vysokého pohledného muže, který vysvětloval, proč není Superman, zahřálo.

Neměla mnoho příležitostí sledovat Gabriela s dětmi. Nikdy ho nedoprovázela při jeho dobrovolné práci v Italském dětském domově. Viděla ho samozřejmě s Quinnem, ale jenom párkrát.

A sledovat Gabriela, jak se k Marii chová tak ochranitelsky a laskavě, to ji zatahalo za srdce.

Profesor dokázal nahnat strach. Měl chvíle, kdy byl chladný a upjatý. Jistě, byly tu i okamžiky jako ty, kdy ho našla kouřit na balkoně v Umbrii

a dělala si o něj starosti. Ale ta překvapující něžnost, s níž jednal s dětmi, ji přiměla zamyslet se nad tím, jak by se choval k jejich vlastnímu dítěti. Rozcuchal by jejich synovi vlasy a mluvil s ním o Supermanovi. Dceru by nosil na rukou a choval by se k ní jako k princezně.

Když ho viděla usmívat se a mluvit se zamlklým dítětem, uvědomila si, že to, co jí řekla Tammy, byla pravda děti vynesou na světlo zvláštní dobrou stránku muže.

A Julia zoufale zatoužila Gabrielovi tuhle příležitost dát. Jednoho dne.

Na konci naplňujícího, ale dlouhého dne seděla Julia s Gabrielem na terase svého oblíbeného apartmá v hotelu Gallery Art. Terasa i pokoj samotný pro ně představovaly tolik vzpomínek. Bylo to místo, kde mu Julia věnovala své panenství. Místo, kam se vrátil, když se po jejich odloučení cítil v ohrožení, že by mohl podlehnout svým zlozvykům.

Ležel na lenošce, ruce za hlavou, a díval se na hvězdami posetou oblohu. Ona vedle něj popíjela sklenici San Pellegrina.

„Mohla sis dát víno,“ ukázal na její sklenku.

„Stačí mi voda, Supermane.“

Zacukaly mu koutky. „To byla zajímavá konverzace. Už mi v životě dávali spoustu jmen, ale nikdy mi nikdo neříkal Supermane.“

Přejela mu prsty nahoru a dolů po paži.

„Jen proto, že na to neměli odvahu. Mně se víc líbí myšlenka, že jsi krásný, ale trochu moulovatý profesor ve dne, a sexy Muž z oceli v noci.“

„Co jsem ti říkal o tom, nazývat mě moulo?“ Gabriel ji chytil za zápěstí a přitáhl si ji tak, že na něm napůl ležela.

Rozlila přitom trochu vody ze své sklenice, a tak ji vzal a odložil stranou. Pak se o ni otřel nosem.

„Dnes v noci ti můžu něco ocelového ukázat.“

„S tím počítám,“ zašeptala.

„Nikdy předtím jsem na tebe nepomyslel jako na Lois Laneovou. Ale je tu pozoruhodná podobnost.“

Julia zvedla oči k nebesům. „Celou tu dobu jsem si myslela, že jsi zamilovaný do Beatrice, a přitom to ve skutečnosti byla Lois Laneová. Musím změnit literární žánr.“

„To těžko. Ale taková hra na někoho jiného by mohla být zajímavá, slečno Laneová.“

„Budeme muset uspořádat halloweenskou párty, abychom se mohli přestrojit.“

Gabriel jí prstem přejížděl po hraně čelisti.

„Nemusíme čekat na Halloween.“

Z jeho tónu jí po páteři přeběhlo vzrušení.

„Tak na to se těším. Bavil ses na slavnosti dobře?“

„Samozřejmě.“ Pustil ji a jeho pohled se vrátil ke hvězdám.

Povzdechla si a znovu vzala do ruky svou sklenici. Napila se vody a přemýšlela, jak by měla začít.

„Něco se dneska stalo, že?“

„Ano.“

Chvíli počkala, jestli to nerozvede dál, ale mlčel.

Odložila sklenici zpět na stůl, otočila se k němu a položila mu ruku na břicho.

„Chceš o tom mluvit?“ Zavrtěl hlavou.

Srdce jí pokleslo. „Seznam věcí, o které se se mnou nechceš podělit, je čím dál delší.“

„Nechtěl jsem, aby tě moje mlčení zraňovalo.“

„Ale zraňuje.“ Frustrovaně si odfrkla. „Jak můžu být tvou partnerkou, když se mnou nechceš mluvit?“

„Julianne, já s tebou budu mluvit. Přísahám, že neudělám nic, aniž bych to s tebou probral. Jen si prostě nejdřív potřebuji vyřešit pár věcí.“

„Nemůžeš je řešit se mnou? Umím dobře naslouchat. Můžu ti pomoct.“

„Umíš dobře naslouchat. Jsi v tom nejlepší. Ale někdy muž potřebuje věci udělat sám.“

„Jsou tohle chlapácké řeči typu ‚Nelam si svou krásnou hlavičku, zlato‘?“

„Chlapácké řeči?“ zasmál se. „Jsi okouzlující.“

Odtáhla se a zkřížila si ruce na hrudníku. „Teď není vhodná chvíle chovat se povýšeně, Gabrieli.“

Převalil se na bok a políbil ji na vrásku mezi obočím.

„Já se nad tebou nepovyšuji. Ty jsi okouzlující.“ Odmlčel se, oči pronikavé a soustředěné. „Ty musíš být matkou. Vidět tě s dětmi s jakou lehkostí jim prokazuješ svou lásku. Máš to v sobě od přírody.“

„Dnes byl zvláštní den. Tvoji poníci byli hit.“

„Měla jsi pravdu, jako obvykle.“

„Tak proč jsi tak smutný?“

„Nemůžu je tam nechat.“ Gabrielovy oči i tón hlasu svědčily o jeho bolesti.

Julia ho pozorovala a uvědomila si, že ať už bylo jeho trápení sebevětší, v sirotčinci bylo velmi dobře skryté.

„S dětmi tam zacházejí dobře. Zaměstnanci je milují. Jsou v bezpečí.“

„Pořád je to sirotčinec.“

„Ano.“ Julia mu odhrnula z čela pramínek vlasů. Ve snaze ho uklidnit mu je prohrábla prsty.

„Já vím, jaké to je,“ pronesl tiše. „Když moje matka zemřela, uběhlo pár měsíců, kdy jsem nevěděl, kde skončím. Mohl to být sirotčinec nebo pěstounská péče. Mohli mě taky poslat zpátky do New Yorku, abych žil u rodiny mé matky. Byl jsem v předpeklí, nikdy jsem si nemohl být jistý, jestli se někdo neukáže, aby mě vzal pryč, nebo jestli ze mě Grace a Richard nezačnou být unavení a nespakují mi kufry.“

„To by nikdy neudělali.“

„Já jsem to nevěděl. Byli pro mě cizí. Nebyl jsem zrovna vhodný k adopci. Můj otec mě zapřel a rodina mé matky mě nechtěla. Nechali by mě v sirotčinci svou vlastní krev. Teď už chápeš, proč s nimi nechci nic mít?“

Julia mu položila ruku na tvář. „Ano. Ale ty jsi byl vhodný k adopci.

Velmi. Grace a Richarda to k tobě táhlo už od začátku.“

„A kdyby si mě nevzali, co by se stalo?“

„Nemá žádný smysl se tímhle trápit. Máš rodinu, která tě miluje, a máš mě.“

„Znamenáš pro mě všechno, Julianne.“

Krása jeho slov ji zasáhla do srdce. Naklonila se, aby ho mohla políbit, snažila se mu ukázat, kolik toho jeho slova pro ni znamenala.

Když se odtáhla, chytil ji za zápěstí ruky. „Můžeme si nějaké adoptovat.“

„Myslela jsem, že se chceš nejdřív pokusit mít vlastní dítě.“ Odvrátil pohled.

„Změnilo se něco?“ naléhala, když si všimla řeči jeho těla.

„Děti jako Maria si zaslouží domov. Ona dokonce ani nemluví!“ Gabriel byl viditelně rozrušený.

„Možná bychom měli zkusit pomoci Eleně najít pro ni rodinu. Ty znáš hodně lidí.“

„A co my?“

„My?“

„Proč si ji nevezmeme my?“

Julia se mu pátravě zadívala do očí a překvapeně zjistila, že to myslí vážně.

„Miláčku, my nejsme v nejlepší pozici, abychom si domů vzali batole.“

„Milujeme se navzájem a milovali bychom i ji. Máme dům a zahradu.

Mluvíme italsky.“

„Maria je dítě, které potřebuje speciální péči, a my bychom byli rodiči poprvé. Už tak se bojím, kolik nadělám chyb.“

Gabriel se posadil. „Jak bys mohla udělat chybu? Ty jsi skrznaskrz hodná a něžná. Děti to k tobě táhne.“

„Nejsem na to připravená.“

„Co kdybys měla pomoc? Ještě mi dluží vědeckou dovolenou. Byla to součást mé dohody s Bostonskou univerzitou, když jsem odešel z Toronta.“

Julia na něj zůstala nevěřícně zírat. „Ty bys využil svoji vědeckou dovolenou, abys zůstal doma se mnou a dítětem?“

„Proč ne? Děti nejsou celou dobu vzhůru. Mohli bychom se střídat.

Musíš uznat, že mít další pár rukou navíc by věci usnadnilo.“

„Ani jeden z nás toho moc neví o tom, jak se starat o batole.“

„Máme Rebeccu.“

Julia se zasmála. „Rebecca je skvělá, ale je to naše hospodyně, ne chůva. Svoje děti už má odrostlé. Nemyslím si, že by nám chtěla pomáhat s batoletem.“

„Myslím, že by ses divila, kdyby ses jí zeptala. Sama už se nabídla, že by nám pomáhala víc, až budeme mít miminko.“

Julia se od něj odtáhla. „Ty jsi s ní o tom mluvil?“

Zvedl ruce. „Ne. Ale než jsme se vzali, zmínila se, že doufá, že u nás zůstane nadlouho, dost na to, aby viděla, jak zakládáme rodinu.“

Zamračil se. „Já nejsem nepřítel, Julianne. Nehledám soustavně způsoby, jak sabotovat tvoje vzdělání. Nebo tvůj život.“

Sklonila hlavu. „Omlouvám se. Mám pocit, jako kdyby i sebemenší narušení mohlo způsobit, že ztratím soustředění a vyletím ze školy.“

„Myslím, že tohle je ta nejupřímnější věc, jakou jsi o svém programu kdy řekla.“

Zvedla k němu tvář a přimhouřila oči. „Co mělo tohle znamenat?“

„To znamená, drahá, že se bojíš selhání. I když tě tolik lidí chce podpořit a pomáhat ti. Včetně mě a Rebeccy.“

Začala protestovat, ale přerušil ji.

„Strach ze založení rodiny je opodstatněný. Ale myslím, že si i bez toho děláš starosti se svým programem. A to má víc společného s tím, jak vidíš sama sebe, než s programem samotným.“

Julia vytřeštila oči.

„Já to není pravda.“

„Ale je. Vím to, cítil jsem se stejně, když jsem byl na Harvardu. Myslím, že každý, kdo má správné sebecítění, má stejné obavy.“ Vsunul jí ruku zezadu na krk a nutil ji, aby se k němu přitiskla. „Dokážeš to, Julianne. Věřím v tebe.“

Pod víčky ji zaštípaly slzy a ona se ocitla v jeho náručí a pevně ho objala. Přesunul rty k jejímu uchu.

„Rád bych vzal Marii k nám domů. Rád bych vzal k nám domů všechny ty děti. Ale ta věc s Harvardem, to je něco, s čím si musíš poradit na vlastní pěst.“

„Je tohle důvod, proč mi nechceš říct, co tě trápí?“ Gabriel hlasitě vydechl.

„Ne. Na tom pořád v duchu pracuji.“

„Beze mě.“

„Já se o to s tebou nakonec podělím. Jak jsem řekl v Umbrii, neudělám nic, aniž bych to s tebou nejdřív probral. Jen potřebuji trochu času.“

Zavrtěla hlavou, ale rozhodla se s ním nehádat.

„Budeš pokračovat v práci pro Italský dětský domov?“

„Ano, jistě. Potřebují mě a slíbil jsem studentům, že jestli odmaturují s vyznamenáním, pošlu je do Itálie.“

„Ty už jsi těm dětem jejich životy změnil. Měl bys být na sebe hrdý.“ Věnoval jí poloviční úsměv. „Jsi si jistá, že nejsi na adopci připrave

ná? Milovali bychom ji.“

Jeho oči byly potemnělé emocemi.

Julia si připomněla, co dnes viděla to, jaký Gabriel byl, když měl u sebe Marii a ty ostatní děti. A v tu chvíli mu Julia skutečně toužila dát to, o co žádal. Ale věděla, že je to špatné.

„Ano, milovali bychom ji. Ale jestli ji máme rádi, musíme udělat, co je pro ni nejlepší. A to je pravděpodobně najít jí místní rodinu. Ne dva americké novomanžele, kteří nevědí, co dělají. Musel bys přestat kouřit.“

„To není problém.“ Pozorně se na ni zadíval. „Bojíš se kvůli drogám, že?“

Ošila se a on se na ni zamračil.

„Nevypadá to, že bys ve mě měla velkou důvěru.“

„Já v tebe mám plnou důvěru. Ale musíš si uvědomit, že jsem víckrát než jednou viděla svou matku upadnout do relapsu.“

Odtáhl se z její náruče. „No, já se k tomu vrátit nehodlám.“

„Dobře.“

„Možná, že bychom si měli promluvit o tvých vlastních relapsech. Jen před měsícem ses s něčím potýkala a běžela jsi s tím za Paulem.“

Juliiny hnědé oči vzplanuly. „Tohle na mě znovu nezkoušej. Omluvila jsem se, vzpomínáš?“

„Máš pravdu. Je mi to líto,“ řekl upjatě.

„Vedeme upřímný a otevřený rozhovor, nebo se snažíš se mnou manipulovat?“

Gabriel se zamračil. „Vedeme upřímný a otevřený rozhovor. Omlouvám se, že jsem vytáhl Paula.“

Vzdychla.

„Chápu, že je těžké pracovat s dětmi v sirotčinci a nechat je tam. Taky to tak cítím. Ale není v Mariině nejlepším zájmu, abychom ji teď vzali s sebou k nám.“

„Sirotčinec je dobrý, ale není to stejné, jako mít rodinu.“

„Což je přesně důvod, proč bychom si ji neměli brát.“

Gabriel se postavil na nohy. „Takhle nemluví ta Julianne, kterou znám.“

„Ale ano, je to ona.“ Postavila se před něj.

„Ta Julianne, kterou znám, by dala i svůj poslední kabát bezdomovci.“ Udělala krok blíž a tvář jí zrudla zlostí.

„Dala bych Marii i svůj poslední kabát. Ale chci, aby byla s rodinou, která je stabilní a zkušená, když dojde na děti. Je traumatizovaná. Vzít ji na místo, kde nezná jazyk, pryč z jejího rodného města a od přátel, to by ji jen rozrušilo. My bychom jí tím ublížili, a ne pomohli. Nenechám tě to udělat. A je mi jedno, jestli si myslíš, že jsem chladnokrevná mrcha bez srdce, nebo cokoliv ti k čertu táhne hlavou.“

Hodila po něm vyčítavým pohledem a pak se vytratila do ložnice.

„Kurva!“ zařval, sebral její sklenici s vodou a praštil s ní o zem. Sklenice se roztříštila o dlažbu na terase.

Z dálky Gabriel slyšel, jak práskly dveře od koupelny.

Položil ruce na zábradlí balkonu, opřel se o něj a svěsil hlavu.

34. kapitola

SRPEN, 2011

WASHINGTON, D. C.

Simon, syn senátora Talbota, se postavil na nohy a rychle si natáhl

džíny.

„Kde mám tričko?“ Rozhlédl se kolem po světle modré polokošili, která dokonale ladila s barvou jeho očí.

„Je na židli.“ Natalie, jeho přítelkyně, se posadila, aniž by se obtěžovala přitáhnout si deku k hrudníku.

Jako obvykle mu oči sjely k jejím prsům, které si loni nechala chirurgicky vylepšit. Jedním kolenem si klekl zpátky na postel.

„Bože, jsem tak rád, že jsem ti je koupil.“ Spustil hlavu níž a vtáhl jednu její bradavku do úst, silně ji začal sát a pak se do ní zakousl zuby.

„Pojď sem.“ Natáhla ruku, aby ho přes džíny vzala do dlaně, ale odtáhl se.

„Musím jít. Zavolám ti.“ Našel tričko, přetáhl si ho přes hlavu a ve spěchu pátral po svých botách a ponožkách.

„Kdy tě uvidím?“ Klekla si za něj a přitiskla mu rty ke krku. Jedním prstem mu přejela po čelisti a sklouzla po jizvách, které byly pozůstatkem jeho prvního a jediného násilného setkání a Gabrielem Emersonem.

Setřásl ji. „Nech toho.“

„Omlouvám se.“ Kajícně se posadila na paty. „Nikdo si jich ani nevšimne. Myslím, že s nimi vypadáš drsně.“

Otočil se, oči jako chladné jako led. Naklonila hlavu na stranu. „Kdy tě uvidím?“

„Teď chvíli ne.“

„Proč ne?“

„Potřebujeme přibrzdit.“

„Ale všechno šlo dobře. Pracuju teď pro tvého otce, pro lásku Boží.“

„A já jsem mu řekl, že mezi námi dvěma o nic nejde. To byla jeho podmínka, aby tě přijal. Už mě nikdo nesmí vidět, jak přicházím a odcházím z tvého bytu. Lidi se dívají.“

„Pak se můžeme setkávat v hotelu.“ Natáhla se po něm, ale chytila jen vzduch.

Simon vykročil ke dveřím ložnice. „Chce, abych vzal na večeři dceru senátora Hudsona.“

„Cože?“ vyskočila z postele. Postavila se před něj, nahá, a zelené oči jí jiskřily vztekem. Dlouhé rudé vlasy měla divoce rozcuchané.

Simon jí sevřel jednou rukou zezadu krk.

„Nebuď hysterická.“

Hlas měl tak chladný, až se zachvěla. „Nejsem. Omlouvám se.“ Palcem pohladil křivku jejího krku.

„Dobře. Protože se mi nelíbí, když jsi.“ Sjel jí rukou k zadku.

„Je to jen večeře. Dokončila první ročník na Duke a přijela na léto. Chystám se ji vzít ven a doufejme, že ji přesvědčím, aby u svého otce za toho mého ztratila slovo. Mohli bychom jeho podporu potřebovat.“

„Chystáš se s ní šukat?“

Simon si odfrkl. „Děláš si srandu? Je to panna. Těchhle sraček už jsem si užil dost s Julií.“

Natalie při zmínce o své bývalé spolubydlící nakrčila nos.

„Proč si myslíš, že ta Hudsonovic holka je panna?“

„Její rodina je nábožensky založená. Jsou z Jihu. To dá rozum.“

„Julii ani víra nezabránila, aby se s tebou spustila.“ Natálie si založila ruce na hrudi.

„Drž o Julii hubu. Nechci, aby mi ten její kreténský přítel posral život.“

„Teď je to její kreténský manžel.“

„Je mi fuk, co je. Znáš skóre.“ Simon si ji přitáhl blíž. „Už je znovu nevytahuj.“

„Jak si myslíš, že se cítím? Můj přítel se dává dohromady s dalším svatouškem z dobré rodiny, protože jeho otec si myslí, že jsem děvka.“

Simon ji chytil oběma rukama za zadek.

„Nakonec dostaneme, co chceme. Jen musíme počkat, až bude po volbách.“

„Och, já dokážu být trpělivá.“ Svezla se před ním na kolena a rychle ho osvobodila ze zajetí džínů. „Ale myslím, že potřebuješ připomenout, koho to opouštíš.“

35. kapitola

FLORENCIE, ITÁLIE

Gabriel osaměle kouřil venku na terase cigaretu a zíral na střepy z rozbité sklenice s vodou. Rozrušil Julianne.

Už dřív ho viděla, jak hází věcmi. Zrušil její mobilní telefon, když jí volal ten hajzl Simon.

Gabriel se nadechl, vtáhl kouř hluboko do plic a pak ho vyfoukl nosními dírkami.

Nemyslel na jejich vztah jako na bouřlivý. Ačkoliv v poslední době měli konfliktů trochu víc. Pohádali se v Selinsgrove kvůli její přednášce. Pohádali se i v Umbrii, když se jí zeptal na její matku a ona mu řekla, že chce vyjebat s jejím mozkem.

Dnes večer sestoupili do nových hlubin, když ho obvinila, že si o ní myslí, že je mrcha. Nic nemohlo být vzdálenější pravdě. Dokonce to slovo ani nezvládl dát do jedné věty s jejím jménem.

Ale ztratil nervy dřív, než měl šanci to říct.

Jeho tajnosti jí ubližovaly. Věděl to. Ale nemohl se jí svěřit, dokud nenajde řešení. Nechtěl vypadat slabý a nerozhodný, nebo hůř vidět, jak se její soucit mění v lítost. Raději se jí dočasně odcizil, než aby ztratil její respekt. A cestu ven nenašel. Zatím ne. Byl lapen mezi dvěma extrémy a oba byly nepřijatelné. A v tuhle chvíli postrádal odvahu nebo moudrost, aby

dokázal najít střední cestu.

Dokouřil cigaretu a zapálil si další. Možná, že mu chybělo obojí jak odvaha, tak moudrost.

Julianne měla pravdu. Kdyby adoptovali dítě, musel by přestat. Kdysi už kouření nechal, po své odvykací léčbě. Mohl by toho nechat znovu.

Přemýšlel o Tomovi a Diane. Přešli od radostného zjištění, že čekají miminko, ke zničující zprávě, že jejich dítě má život ohrožující srdeční vadu. Nedokázal si ani představit, jak bezmocně se asi cítí. Pamatoval si záblesky takové neschopnosti, když Paulina…

Gabriel se přinutil soustředit se na cigaretu, kterou držel mezi prsty. Nemohl své mysli dovolit, aby se zatoulala tímhle směrem. Ne dnes večer.

Zadíval se na panorama Florencie, na věž Palazzo Vecchio; a čekal, dokud si nebyl jistý, že Julia už usnula.

Navštívil koupelnu, vyčistil si zuby a odhodil šaty na podlahu. Rychle se vysprchoval, protože věděl, že by z něj mohla cítit kouř.

Nahý a s mokrými vlasy vklouzl pod přikrývky. Nedotkl se jí. Rychlým pohledem na postel vedle sebe, ozářenou světlem z noční lampičky, zjistil, že má na sobě noční košili a je stočená čelem od něj.

Zpráva přijata, miláčku.

Jak se uveleboval, měl pocit, že slyší z jejího směru ublížené zamumlání.

„Omlouvám se,“ zašeptal.

Když neodpověděla, zhasnul světlo a otočil se k ní zády.

Trvalo jen chvilku, než se Julia otočila, aby se k němu zezadu přitiskla.

„Taky se omlouvám.“

„Slíbili jsme si, že už nikdy nepůjdeme do postele rozzlobení.“

„Já se nezlobím, Gabrieli, jsem zraněná.“

Natáhl se dozadu, aby ji vzal za zápěstí, a přitáhl si její ruku tak, že ho objímala kolem pasu. „Ohledně Marie máš pravdu. Jen jsem chtěl něco udělat.

Nemyslím si, že jsi mrcha. Nikdy bych si to o tobě nemyslel. Jsi moje milovaná.“

„Pak ale potřebuji, abys byl ke mně milý. Musím ti říct, Gabrieli, že to bylo poslední dobou vážně těžké. Nechci, aby naše manželství vypadalo takhle.“

Tělo se mu napjalo.

„Najdu způsob, jak ti to vynahradit. Slibuji.“

„Já nechci, abys mi něco vynahrazoval. Jen mi řekni, co se děje.“

„Řeknu. Slibuji.“

„Řekni mi to teď,“ pobídla ho příkře.

„Julianne, prosím,“ zašeptal. „Žádám tě, abys mi dala ještě trochu času.“

„Abys mohl dojít k nějakému závažnému rozhodnutí beze mne?“

„Neudělal bych nic, aniž bych si o tom s tebou nejdřív promluvil. Copak ty sis nikdy s ničím nedělala starosti a nezkoušela přijít na to, jak se s tím vypořádat? Nemůžeš dělat tahle rozhodnutí za mě.“ Zavrtěl hlavou. „Žádám tě, Julianne, abys měla trochu strpení.“

Pátrala v jeho očích a nenašla v nich nic neupřímného.

„Můžu ti dát ještě trochu času. Ale chci, abys zavolal doktoru Townsendovi.“

Gabriel otevřel pusu, aby protestoval, ale přerušila ho.

„Nepřijmu tvoje odmítnutí. Buď mi řekni, co tě trápí, nebo to řekni jemu. Ale pro dobro nás obou, Gabrieli, někomu to řekni.“

S hlubokým povzdechem přikývl.

Gabriel se probudil před východem slunce a odešel z jejich apartmá dřív, než vstala Julianne. Ačkoliv ho bolelo opustit teplo jejího objetí, měl před sebou úkol. Čím dříve se dobere informací, které potřebuje, tím blíže bude k řešení.

(Nebo v to alespoň doufal.)

To odpoledne měl naplánovanou důležitou schůzku se svým starým přítelem, dottore Vitalim, ředitelem galerie Uffizi. Teď, více než kdy jindy, byl Gabriel odhodlaný ukázat své ženě, jak moc ji miluje. A chtěl to udělat veřejně.

Během svého odchodu z hotelu si uvědomil, že má vlastně raději tu ranní Florencii její tiché ulice, než město setřese svůj spánek.

Zastavil se v kavárně u Gucciho muzea na náměstí Piazza della Signora a koupil si espresso a loupák. Vychutnal si venkovní snídani, zároveň s novinami La Nazione, a čekal, než bude moci zajít za Elenou do sirotčince.

V deset hodin zazvonil na domovní zvonek. Elena byla překvapená, že ho vidí, a ještě víc, když jí odhalil důvod své návštěvy.

Poděkovala mu za veškerou starost o Marii a navrhla, že pokud chce pomoci, mohl by se podílet na krytí výdajů za terapeuta, kterého navštěvuje, aby jí pomohl opět mluvit.

Když Gabriel nadhodil otázku adopce, Elena mu rychle vysvětlila, že adoptovat dítě v Itálii by mohlo být obtížné. Adopce byla povolena jen sezdaným párům a jejich manželství muselo trvat nejméně tři roky. I kdyby se s Julianne rozhodli Marii adoptovat, italská vláda by jim to nedovolila.

Gabriel opustil sirotčinec řádně vytrestaný, ale ne bez toho, aby věnoval značnou částku na pokrytí Mariiných nákladů. Dal jasně najevo, aby ho Elena kontaktovala, kdyby děvče potřebovalo cokoliv dalšího.

Ztracený v myšlenkách došel do kavárny v Santa Croce. Aniž si všímal krásných žen, které procházely kolem, vyřídil několik telefonických hovorů, převážně zámožným florentským rodinám, aby zvážily svou podporu sirotčince prostřednictvím pěstounské péče nebo adopce.

Reakce byly smíšené. Všichni byli ochotni rozloučit se pro charitu se svými penězi, ale ani jediný pár se nechtěl stát pěstounskými rodiči. Adopce byla absolutně mimo diskuzi.

A tak byl Gabriel znovu konfrontován s překypujícím milosrdenstvím, když přemýšlel o všech důvodech, proč mohli Richard a Grace jeho adopci odmítnout, ale neudělali to.

Julianne se probudila do prázdné postele a tichého hotelového pokoje. Ale Gabriel jí nechal na nočním stolku sklenici vody spolu se vzkazem:

Drahá,

odběhl jsem vyřídit nějaké pochůzky.

Vrátím se včas, abych se stihl přichystat na dnešní večerní otevření výstavy.

Miluji Tě,

a miluji své tělo, když je s Tvým. G.

Na zadní stranu vzkazu Gabriel přepsal báseň od E. E. Cummingse

„Miluji své tělo, když je s tvým tělem“.

Julia si ji přečetla a pak začala přemýšlet, co to mohl Gabriel vyřizovat za pochůzky.

Popravdě, cítila se provinile. Gabriel měl pravdu Maria potřebovala rodinu, která by ji milovala a starala se o ni. Julia chápala, proč to k ní Gabriela táhne.

Jak ji zaplavila úzkost z doktorandského studia a její kariéry, nedokázala setřást podezření, že je to ona, kdo je tu sobecký, když klade své vzdělávání nad blaho dítěte.

Přesto se jí nezdálo správné vzít Marii z jediné země, kterou znala, a umístit ji do domu plného cizinců. Zvláště když Julia neměla ani tušení, co to Gabriela vlastně trápí.

Možná, že chce děti hned teď, a připravuje se na to, aby mi to řekl.

Julia tu myšlenku zvážila, ale odsunula ji stranou. Gabriel věděl, jaký má z vysoké školy strach. Určitě by jí k němu ještě nepřidával.

Tak těžce dřela, aby se dostala právě sem. Jeho poznámky z minulého večera o „Julianne, jakou zná“, ji hluboce zasáhly. Celý život se snažila mít s druhými soucit. Ale zcela jistě být dobrým člověkem neznamenalo vzdát se svých snů.

Přestože chtěla Marii tolik pomoci, jednoduše nemohla s její adopcí souhlasit. Ne teď. Možná za dva roky, až se s ní lépe seznámí a Julia bude ve čtvrtém ročníku doktorandského studia. Čtvrtý rok byl věnován přípravě návrhu dizertační práce a jejímu psaní. Julia by mohla bez problémů pracovat na svém výzkumu a zároveň být matkou.

(Nebo si to alespoň myslela.)

Navíc si dělala starosti o svého manžela co za skryté démony ho to mučí a proč se rozhodl o tom mlčet.

Zvedla z nočního stolku iPhone a rychle mu poslala zprávu.

G,

chybělo mi naše dnešní ranní vstávání. Děkuji ti za vzkaz a za báseň.

Těším se na dnešní večerní zahájení výstavy. Taky Tě miluji,

J. XO

Pak, ve snaze procvičit si svůj soucit, se oblékla a strávila den svou vlastní misí pokoušela se najít toho bezdomovce, kterému během své první návštěvy Florencie darovala s Gabrielem peníze.

Prohledala centrum města, ale nezdálo se, že by někdo toho muže, kterého měla na mysli, znal. A rozhodně žádný z lidí, kterých se ptala, neviděl nikoho, kdo by odpovídal jeho popisu.

Zatímco Julianne utápěla své zklamání v citronové zmrzlině v baru Perseo, Gabriel právě končil v Uffizi schůzku s doktorem Massimem Vitalim. Vrátil se do hotelu, jen aby našel prázdné apartmá, ale ve vzduchu se ještě vznášela vůně pomerančovníkových květů, zbytky jejího parfému.

Měl na jejich první návštěvu Florencie velmi šťastné vzpomínky. V tom apartmá byla zeď, kterou by si přál uchovat. Vzpomněl si na rané dny jejich vztahu a na to, jak se usilovně snažil zasloužit si Julianninu důvěru. Náhle ho zasáhlo vědomí, jaký by bez ní byl jeho život prázdný, bezmocný a chladný.

Musel se razantně vypořádat se svými problémy, jinak se ta propast mezi nimi bude zvětšovat, až ji nakonec ztratí.

Zvedl telefon a vytočil číslo svého terapeuta. Pak mu zanechal dlouhou zprávu.

Poté, co zavěsil, si zapnul notebook a otevřel Google. Napsal do vyhledávače následující heslo: „Owen Davies.“

O několik hodin později si Julia nanášela v koupelně make up, zatímco Gabriel stál u umyvadla vedle ní a holil se. Jak si přejížděla prsty po krku, neubránila se mrknutí. Už nebylo vidět, kam ji Simon kousl. Ale kdykoliv se toho místa dotkla, cítila jeho zuby.

Po šíji ji pohladila jemná ruka. „On už ti nikdy neublíží.“

Setkala se v zrcadle s Gabrielovým pohledem. „Přála bych si tomu věřit. Ale pořád mám takové podezření, že se mnou s Natalií ještě neskončili.“

„To by se neodvážili.“ Políbil ji na čelo.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

Něco se mu mihlo ve tváři, ale zastínil to úsměvem.

„Věř mi.“

„Dnes jsem mluvila se svým otcem,“ pronesla a začala přejíždět prstem po mramorovém pultu.

„Co říkal?“

„Chtěli by se vzít o víkendu na Den práce. Bude to malá svatba. Táta by se cítil spokojenější, kdyby měl Diane u sebe, ale ta se k němu nechce přestěhovat, dokud se nevezmou.“

„A dítě?“

„Nic se nezměnilo. Zdá se, že Diane se daří dobře, a dítě je na tom zhruba tak, jak by se dalo čekat. Na oba dohlížejí lékaři.“ Zavrtěla hlavou. „Táta se cítí strašně bezmocný.“

„Samozřejmě, že ano. Chce je chránit a není nic, co by mohl udělat.“

Přikývla s pohledem upřeným na mramor, jenž si tu pozornost svým vzhledem nijak nezasloužil. „Je mi líto Marie.“

„Mně taky.“ Opřel se o umyvadlo a rozjímal nad svýma bosýma nohama. „Ale alespoň jsem se jí pokusil pomoci.“

„Třeba některá z těch rodin, které jsi kontaktoval, změní názor. Kdyby měli možnost se s ní setkat, jsem si jistá, že by se do ní zamilovali.“

Přikývl a zavrtěl palci.

„Nebudu ti říkat, že tomu rozumím, Gabrieli, protože to tak není. Nebyla jsem adoptovaná, a tak nesdílím tu zvláštní spřízněnost, kterou cítíš k dětem ze sirotčince. Ale kdybys mi dal čas, dokud nebudu ve čtvrtém ročníku, tak bych…“

„Budeme mít spoustu času si o tom promluvit. Není kam spěchat.“ Něžně se na ni usmál.

Zaplavil ji pocit úlevy smíšený s obavami.

Gabriel se vrátil ke svému holení a ona ho fascinovaně sledovala.

„Tohle mi připomíná naši první cestu do Florencie. Taky jsme se společně chystali, než jsme šli do Uffizi.“ Ve tváři se jí objevil toužebný výraz. „Tehdy jsem byla jenom tvoje přítelkyně.“

Gabriel se zarazil. „Ty jsi nikdy nebyla jen moje přítelkyně, Julianne.

Byla jsi moje milenka. A pořád jsme milenci.“

„Jak bych na to mohla zapomenout?“ ukázala směrem k ložnici a na chvíli se odmlčela, když si připomněla jejích společné poprvé.

„Byla jsem tady tak šťastná.

A dneska tě budu doprovázet do Uffizi jako tvoje manželka. Budeme společně zahajovat výstavu tvých ilustrací.“

„Jsou to naše ilustrace. A teď tě miluji ještě víc, než jsem tě miloval předtím. Nemyslel jsem si, že je to možné.“

„Taky tě miluji.“ Podívala se dolů na své nohy a obdivovala, jak se jí na nehtech ve světle třpytí červený lak. „Myslím, že mě naše láska uzdravila, v mnoha ohledech.“

Gabriel odložil svůj holicí strojek na pult.

„Nevím, proč musíš být tak sladká, když se holím.“ Snažil se jí nezašpinit hedvábný župan pěnou na holení, ale selhal. „Tak jdeme na to, hned teď.“

Zasmála se. „Nemůžeme. V sedm musíme být v Uffizi. Čestní hosté se nemůžou opozdit.“

„To by od tebe nebylo pěkné, nechat jednoho z těch hostů celý večer mrzutého, protože je tvrdý a roztoužený. Pohádali jsme se. Udobřili jsme se. Dlužíš mi usmiřovací sex.“

Julia natáhla ruku, aby prozkoumala jeho vzrušení.

„Nechtěla bych, aby vám bylo nepohodlně, profesore. Ale já se opravdu potřebuji přichystat. Podívejte na mé vlasy.“

Odtáhl se, aby si prohlédl tmavé prameny, které teď byly na jedné straně umazané od holícího krému.

„Fajn,“ odfrkl si. „Ale nebuď překvapená, až se s tebou vypařím někam na chodbu a zatočím s tebou po svém.“

„S tím počítám, Supermane.“ Lehce ho štípla zuby do ucha a pak mu unikla z náručí. „A jen pro pořádek, já taky miluji své tělo, když je s tvým.“

Krátce nato Julia opustila koupelnu a přešla do obývací části jejich apartmá, kde seděl Gabriel.

„Co si o tom myslíš?“

Vstal, sundal si brýle a odhodil knihu, kterou zrovna četl.

Vzal ji za ruku a otočil ji kolem dokola. Její šaty od Valentina byly velmi ženské, měly lodičkový výstřih, decentní rukávky, přiléhavý živůtek a plnou sukni. A byly ze sytě červeného taftu.

Popotáhla si lem, který jí končil těsně nad koleny. „Myslím, že jsem si místo nich měla raději koupit černé.“

„Ne.“ Očima sjížděl od jejích odhalených klíčních kostí, přes prsa až dolů k dlouhým ladně tvarovaným nohám. „Červená je dokonalá.“

Zadíval se na její černé jehlové lodičky Prada s otevřenou špičkou.

„Tyhle jste přede mnou schovávala, paní Emersonová. Nevzpomínám si, že bych je už někdy viděl.“

Povytáhla na něj jedno obočí.

„Nejste jediný, kdo má tajemství, profesore.“ Gabrielovi zvadl úsměv.

Podívala se dolů na své boty.

„Ale můžu vám zařídit soukromou prohlídku.“

„V tmavém koutě galerie Uffizi?“ Jejich oči se setkaly a ona přikývla.

Políbil ji na tvář. „Vypadáš nádherně. Hosté si nebudou prohlížet Botticelliho. Budou se dívat jen na tebe.“

„Och, to neříkej, Gabrieli. Už tak jsem dost nervózní.“ Oprášila mu neviditelná smítka z ramen a pak mu narovnala černého motýlka. „Jsi krásný. Nemám moc často to potěšení vidět tě ve smokingu.“

„Taky ti můžu zařídit soukromou prohlídku.“ Přitiskl jí rty na vnitřní stranu zápěstí, zavřel oči a nasál její vůni.

„Růže.“ Otevřel oči. „Změnila jsi parfém.“

„Vznešená růže z Afghánistánu. Je krásný, že? Je fair trade a podporuje rozvoj té země.“

„Jenom ty si můžeš vybrat parfém, protože jeho výrobce dodržuje pravidla spravedlivého obchodu. Co jsem udělal, že jsem si tě zasloužil?“ zašeptal Gabriel, oči temné a hloubavé.

„Zasloužíš si štěstí. Proč si nedovolíš tomu uvěřit?“

Věnoval jí dlouhý pohled, pak ji vzal za ruku a vedl ji ke dveřím.

A během té doby se Juliino srdce téměř lámalo pod tíhou zjištění, že ho její láska neuzdravuje.

„Professore, Signora.“ Lorenzo, asistent doktora Vitaliho, je přivítal u vchodu do Uffizi.

„Máme se sejít s médii. Budete uvedeni, abyste zahájili výstavu, a pak si prohlédneme sbírku a připojíme se k recepci. Večeře bude později.“

Gabriel italsky souhlasil a stiskl Julii ruku.

Lorenzo je odvedl do haly, kde byl shromážděn dav asi stovky lidí. Julia poznávala známé tváře z Gabrielovy přednášky, která se tu konala před rokem a půl. Všichni muži, až na zástupce tisku, byli oblečeni ve smokingu; ženy měly na sobě společenské šaty, mnohé v délce až na zem.

Julia se rozpačitě podívala dolů na své nahé nohy.

Brzy byli obklopeni lidmi. Gabriel si s nimi potřásal rukama a vzájemně si vyměňovali zdvořilosti. Julii představoval jako svou krásnou ženu. Pozorovala ho, jak v italštině, francouzštině a němčině zdraví hosty a plynule a nenuceně baví společnost. Ale ani na okamžik jí nedovolil vzdálit se od jeho boku; neustále nechával svou ruku ovinutou kolem jejího pasu.

Zrovna se chystali následovat dottore Vitaliho ke vstupním dveřím do expozice, když se Julia náhle zarazila. Ani ne patnáct metrů od ní stál profesor Pacciani a zíral na ni. Měl do sebe zavěšenou vysokou tmavovlasou ženu.

Julia vytřeštila oči.

Na okamžik si myslela, že ta žena je Christa Petersonová. Ale po bližší prohlídce si uvědomila, že ačkoliv tu nějaká podobnost je, Paccianiho společnice je asi o deset let starší než Christa.

Gabriel cítil, jak se Julia zastavila, ale zrovna mluvil s Vitalim a dostával od něj poslední pokyny o tom, co bude následovat. Očima sledoval její pohled a z hrudníku mu uniklo cosi jako zavrčení.

„Ach, profesora Paccianiho asi znáte, jak předpokládám,“ pronesl Vitali Gabrielovi do ucha. „Pozvali jsme univerzitní profesory, přesně podle vašich instrukcí.“

„Správně,“ odvětil Gabriel a zalitoval faktu, že nebyl přesnější v pokynech, kdo by pozvánku obdržet neměl.

„Můžeme?“ naznačil dottore Vitali gestem a Emersonovi vstoupili do dveří.

Postavili se bok po boku čelem k davu a mrkali do záblesků z fotoaparátů a všeho toho rozruchu, zatímco Vitali pronášel úvodní řeč. Julia se pokoušela nevrtět sebou, ale cítila se jako pod drobnohledem.

Ředitel strávil dlouhý čas výkladem historie vystavených ilustrací ze šestnáctého století o tom, že jsou to kopie Botticelliho originálů ilustrujících výjevy z Dantovy Božské komedie, a jak je možné, že i přesto, že bylo osm originálů ztraceno, mají Emersonovi v držení kompletní soubor celé stovky.

Jak si Julia prohlížela dav, jedna tvář z něj vystupovala. Mladě vyhlížející světlovlasý muž s podivně šedýma očima hleděl upřeně a bez jediného mrknutí jejím směrem, ve tváři výraz intenzivní zvědavosti. Jeho reakce byla tak odlišná od ostatních hostů, že si Julia nemohla pomoci a jeho pohled mu vracela, dokud do ní Gabriel nešťouchl, aby přitáhl její pozornost zpět k jejich hostiteli.

Dottore Vitali pečlivě sledoval původ ilustrací od Emersonových zpět do devatenáctého století, kdy se objevily jakoby odnikud.

Galerie Uffizi byla hrdá na to, že může vystavit díla, která prozatím, možná už od jejich vzniku, veřejnost neměla možnost spatřit.

Publikum vděčně mumlalo, a když Vitali děkoval Emersonovým za jejich velkorysost, propuklo v nadšený potlesk.

Gabriel přesunul svou paži, aby vzal Julii za ruku, a stiskl ji. Kývli na sebe a souhlasně se usmáli. Pak vystoupil na pódium a nabídl pár slov díků v italštině jak Vitalimu, tak samotné galerii Uffizi.

Gabriel se otočil bokem a upřel svůj pohled na Julii.

„Bylo by nedbalé, kdybych se nezmínil o své ženě, Julianne. Ta krásná dáma, kterou vidíte před sebou, je pravým důvodem, proč došlo k tomuto večeru. Bez ní bych si ilustrace ponechal pro sebe. Svými slovy a činy mi ukázala, jaké to je, být velkorysým a dobrým člověkem.“

Julia se začervenala, ale nedokázala od něj odvrátit zrak. Jeho pohled ji přitahoval jako magnet a soustředil se výhradně na ni.

„Tento večer je jen jeden malý příklad její dobročinné práce. Včera jsme strávili den ve františkánském sirotčinci a věnovali svůj čas dětem. Dnes byla moje žena na milosrdné misi za chudými a bezdomovci v centru města. Moje dnešní výzva k vám zní, abyste si vychutnali krásu ilustrací Dantovy Božské komedie a pak ji našli ve svých srdcích, abyste oslavili krásu, milosrdenství a soucit s městem, které Dante miloval, s Florencií. Děkuji vám.“

Dav tleskal, s jedinou výjimkou. Nikdo si nevšiml cynické reakce toho světlovlasého muže na Gabrielovu výzvu k ctnostnému životu, nebo opovržení, které se mu objevilo v rysech, když se zmínil o Dantovi. Gabriel se vrátil k Julii a cudně ji políbil na tvář, než se společně otočili k aplaudujícímu davu. Pózovali pro fotografy a přestřihli stuhu, nataženou ve dveřích, jež vedly k expozici. Výstava byla za zvuku mo

hutného potlesku prohlášena za otevřenou.

„Prosím.“ Vitali pokynul do místnosti a naznačil Emersonovým, že by měli být první, kdo si sbírku prohlédne.

Gabriel a Julianne vstoupili dovnitř a zůstali ohromeně stát. Prostor byl kompletně renovován, jeho dříve světlé zdi byly vymalovány jasnou modří, aby lépe zobrazovaly perem kreslené ilustrace, z nichž byly jen některé kolorované.

Kresby byly uspořádány chronologicky, počínaje Botticelliho slavnou Mapou Pekla. Při prohlížení sbírky tak kdokoliv mohl být svědkem pouti lidské duše od hříchu ke spáse. A samozřejmě tu bylo i nevyhnutelné opětovné setkání Danta s jeho milovanou Beatrice.

„Co si o tom myslíš?“ Gabriel držel Julii za ruku; stáli před jedním z jejich nejoblíbenějších obrazů, Danta a Beatrice v kruhu Merkura. Beatrice byla oblečená do splývavého roucha a ukazovala vzhůru, zatímco Dante sledoval její gesto pohledem.

„Je to krásné.“ Propletla si s ním malíček. „Pamatuješ si, kdy jsi mi to ukazoval poprvé? Na tu večeři ve tvém bytě?“

Gabriel si zvedl její ruku ke rtům a vtiskl jí do dlaně polibek. „Jak bych mohl zapomenout? Víš, ukázal jsem ti je z náhlého popudu. Neřekl jsem o nich ani Rachel. Nějak jsem věděl, že bych ti mohl věřit.“

„Ty mi můžeš věřit.“ Její tmavé oči zvážněly.

„Já vím.“ Vypadal rozpolceně a Julia si na chvíli myslela, že se jí chystá svěřit se svým tajemstvím, ale někdo je vyrušil.

Ten atraktivní světlovlasý muž došel téměř až k nim a otočil se, aby si prohlédl ilustraci.

Julia sledovala pohyby toho cizince jako ve snu.

Jeho tělo téměř jako by plulo nad zemí, kroky lehké a plynulé. Vypadal vysoký, ale ve skutečnosti byl o tři až pět centimetrů menší než Gabriel. Julia si povšimla, že ačkoliv byl ten muž štíhlý, jeho elegantní černý oblek skrýval svaly, které se vlnily pod tím luxusním materiálem.

Emersonovi zdvořile ustoupili, ale ne dříve, než se Gabriel střetl s tím hostem očima. Beze slova přesunul své tělo mezi něj a Julianne a schoval ji tak před jeho pohledem.

„Dobrý večer,“ oslovil je cizinec britským přízvukem a formálně se uklonil.

Gabrielovu školenému uchu zněl ten přízvuk jako oxfordský.

„Dobrý večer,“ opáčil úsečně Gabriel a dlaní sklouzl po Juliině zápěstí, aby ji vzal za ruku.

Hostovy oči sledovaly Gabrielovu ruku a sám pro sebe se usmál.

„Pozoruhodný večer,“ poznamenal a ukázal na sál.

„Celkem ano,“ řekl Gabriel a sevřel Juliinu dlaň až trochu moc pevně. Oplatila mu jeho stisk, aby dala najevo, že by měl trochu povolit.

„Je od vás velkorysé podělit se o vaše ilustrace.“ Z jeho tónu čišela ironie. „Jaké štěstí pro vás, že jste je získal soukromou cestou, a ne na otevřeném trhu.“

Cizincovy oči přelétly od Gabriela k Julii a nakrátko se na ní zastavily. Nosní dírky se mu rozšířily a oči jako by zjihly, než se otočil k nejbližší kresbě.

„Ano, považuji se za šťastného. Užijte si večer.“ Se strnulým pokývnutím se Gabriel vzdálil a stále svíral Juliinu ruku.

Julia byla z Gabrielova chování v rozpacích, ale rozhodla se ho na to neptat, dokud se nedostali na druhý konec galerie.

„Kdo to byl?“

„Nemám tušení, ale drž se od něj dál.“ Gabriel byl viditelně rozrušený a přejel si rukou přes ústa.

„Proč? Co se děje?“ Julia se zastavila čelem k němu.

„Nevím.“ Gabrielovy oči byly upřímné. „Ale něco mi na něm nesedí.

Slib mi, že se mu budeš vyhýbat.“

Julia se zasmála a ten zvuk se rozlehl místností. „Je trošku divný, ale vypadal mile.“

„Pitbulové jsou taky milí, dokud jim nestrčíš ruku do klece. Pokud se hne tvým směrem, otoč se a jdi pryč. Slib mi to.“ Gabriel snížil hlas do šepotu.

„Samozřejmě. Ale o co jde? Už ses s ním někdy setkal?“

„Myslím, že ne, ale nejsem si jistý. Nelíbilo se mi, jak se na tebe díval.

Jeho oči jako by propalovaly díry do tvých šatů.“

„Tak to je dobře, že mám Supermana, aby mě chránil.“ Julia svého manžela hluboce políbila. „Slibuji, že se mu budu vyhýbat a všem ostatním pohledným mužům, kteří tu jsou, taky.“

„Ty myslíš, že je pohledný?“ zamračil se na ni Gabriel.

„Pohledný tím způsobem jako umělecké dílo, ne tak jako ty. A jestli mě teď políbíš, úplně na něj zapomenu.“

Gabriel se naklonil dopředu a hřbetem prstů ji pohladil po tváři, než přitiskl své rty k jejím.

„Děkuji.“ Kousla se zevnitř do tváře. „Obávám se, že jsi mě při své řeči uvedl do rozpaků. Nemám ráda pozornost.“

„Ty jsi skutečný patron této výstavy. Já jsem pouze tvůj doprovod.“ Julia se znovu zasmála, ale tentokrát bylo ten zvuk sotva slyšet. Míst

nost se zaplnila dalšími hosty, kteří čekali v uctivé vzdálenosti.

„Jste okouzlující doprovod, profesore.“

„Děkuji,“ naklonil se, aby jí zašeptal do ucha. „Je mi líto, že jsem tě svým úvodem uvedl do rozpaků. Doufal jsem, že přiměju některé z našich hostů, aby zvážili možnost stát se sponzory sirotčince.“

„Tak to mě do nich uváděj, jak je libo. Jestli se jediná osoba rozhodne podpořit sirotčinec, pak bude celá tahle výstava úspěchem. Dokonce i kdyby ty ilustrace nenáviděli.“

„Jak by mohl někdo nenávidět něco tak úžasného?“ Gabriel ukázal kolem sálu.

Julia nedokázala najít jedinou námitku. Během staletí ilustrovalo Dantovu práci několik různých umělců, ale Botticelli byl vždycky její nejoblíbenější.

Pokračovali v prohlídce sálů a zastavovali se před každým obrázkem. Gabriel si s uspokojením povšiml, že to vypadá, jako by ten cizinec zmizel.

Když se dostali k poslední sté ilustraci, Julia se otočila ke svému manželovi.

„Neuvěřitelná výstava. Odvedli fantastickou práci.“

„To ještě není konec.“ Gabriel se pokoušel potlačit úsměv, ale safírové oči mu zářily.

„Opravdu?“ Rozhlédla se kolem sebe, celá zmatená. Vzal ji za ruku a vedl ji o patro výš do Botticelliho sálu.

Nakrátko se zastavila, jako to dělávala vždycky, když prošla těmito dveřmi. Vidět Zrození Venuše a Primaveru ve stejné místnosti jí pokaždé vzalo dech.

Tohle bylo místo, kde se při jejich první návštěvě Florencie konala Gabrielova přednáška. Mluvil o manželství a rodině a všechno se tehdy zdálo tak nadpozemské, jako sen.

Když stála před Primaverou, cítila se šťastná. Něco v tom obraze ji uklidňovalo. A nikdy nebylo tak nádherné dívat se na kopii jako vidět originál.

Zavřela oči a cítila ticho muzea. Zaslechla ozvěnu ze vzdálené chodby. Když se soustředila, dokázala si vybavit Gabrielův hlas, přednášející o čtyřech podobách lásky erós, filia, storgé a agapé.

Najednou je otevřela a pohled jí přitáhlo vyobrazení Merkura v levé části obrazu. Viděla tu malbu tisíckrát. Ale v tuhle chvíli ji jeho postava znepokojila. V jeho zjevu něco bylo, něco v jeho tváři, co vypadalo podivně známě…

„Od tvé poslední návštěvy do téhle místnosti něco přidali,“ přerušil její úvahy Gabrielův hlas.

„Kam?“

Chytil ji za loket a otočil ji doprava, takže mohla spatřit velkou zarámovanou černobílou fotografii, která visela na zdi naproti Zrození Venuše.

Zakryla si rukou ústa.

„Co to tady dělá?“

Gabriel ji táhl, dokud nestála před fotografií sebe sama. Byla na ní z profilu, oči zavřené a její dlouhé vlasy zdvihal pár mužských rukou.

Usmívala se.

Ta fotka byla jednou z těch, které Gabriel udělal tehdy v Torontu, když poprvé souhlasila, že mu bude pózovat. Podívala se na štítek pod fotografií a přečetla si následující:

„Deh, bella donna, che a’ raggi d’amore ti scaldi, s’i’ vo’ credere a’ sembianti che soglion esser testimon del core, vegnati in voglia di trarreti avanti,

,diss’io a lei’, verso questa rivera,

tanto ch’io possa intender che tu canti. Tu mi fai rimembrar dove e qual era Proserpina nel tempo che perdette

la madre lei, ed ella Primavera.“

Dante, Očistec 28, 045–051.

„ ‚Ó, paní krásná,‘ řek‘ jsem, ‚kterou hřejí paprsky lásky, soudíc podle toho,

co vidím zářit na tvém obličeji,

kéž žádost má tě nerozhněvá mnoho, prosím li, abys k říčce přistoupila,

ať já, co zpíváš, dobře slyšet mohu. Mně připomínáš, kde a jaká byla Proserpina, když tehdy matku svoji o sebe, sebe o květ oloupila.‘“

„Jsou to slova, která pronáší Dante, když poprvé spatří v Očistci Beatrice.“ Gabriel se dotkl její tváře a jeho oči se se spalující intenzitou setkaly s jejími.

„Pro mě to bylo stejné. Když jsem tě uviděl v Cambridgi, poté, co jsem byl od tebe odtržen, vzpomněl jsem si na tahle slova. Jen spatřit tě,

jak stojíš na ulici, mi připomnělo všechno, co jsem ztratil. Doufal jsem, že mě uvidíš a přijdeš za mnou.“

Gabriel si ji přitáhl k sobě a Juliiny oči se naplnily slzami. „Neplač, holčičko moje. Ty jsi má Beatrice, můj rašící lístek a má překrásná žena. Je mi líto, že jsem se choval jako parchant. Chtěl jsem ti ukázat, jak důležitá pro mě jsi. Ty jsi mé nejvzácnější mistrovské dílo.“

Julia k němu vzhlédla.

Přejel jí palci pod očima, než přitiskl rty k jejímu čelu.

„Ty jsi má Persefona; panna k mému netvorovi.“

„Žádné další řeči o netvorech.“ Oprášila mu rukou smoking, měla obavy, že mu ho slzami a make upem zašpinila.

Potom ji líbal, dokud nebyla bez dechu, paže pevně ovinuté kolem jejích zad. Když ji pustil, zahihňala se.

„Mám to chápat tak, že na vás tahle výstava udělala dojem, paní Emersonová?“

„Ano.“ Obličej jí zvážněl. „Ale ráda bych, aby se ta fotografie sundala.

Je to nádherné gesto, ale nechci být takhle vystavená.“

„Nejsi.“

Julia se podívala z Gabriela na fotografii a zase zpátky.

„Visím tu všem na očích.“

„Vitali si přál dát nám nějaký dar jako poděkování, ale odmítl jsem. Když jsem ho požádal, jestli bych pro tebe mohl udělat něco ech neobvyklého, souhlasil.“ Gabriel ukázal gestem do místnosti. „Vitali je starý romantik a potěšilo ho, že pro nás může udělat něco zvláštního. Souhlasil, že tu vystaví tu fotografii, a dal nám hodinu na tomhle patře jen pro nás dva.“

Julii se rozšířily oči. „My máme Botticelliho sál jen pro sebe?“

„Nejen to.“ Modré oči mu tančily pobavením, když jí přiblížil rty k uchu. „Máme taky chodbu.“

„Děláš si legraci.“

„Ne. Tohle patro je uzavřeno na…“ podíval se na své rolexky „čtyřicet pět minut od téhle chvíle, než budeme muset sejít dolů na recepci a na večeři.“

Jediným rychlým pohybem ho popadla oběma rukama za klopy, přitáhla si ho k sobě a vtiskla mu dlouhý, rozhodný polibek přímo na rty.

„Mám to brát tak, že jsi potěšená?“ zeptal se, když ho konečně pustila.

„Jdeme.“ Popadla ho za ruku a začala ho táhnout směrem ke dveřím.

„Kam?“

„Na usmiřovací sex, muzejní sex, sex na chodbě. Je mi jedno, jak ho nazveš, ale teď je naše šance.“

Gabriel zjistil, že se pochechtává a kluše za velmi odhodlanou, velmi rychle se pohybující Julianne, která klopýtala na svých vysokých podpatcích.

„Vy mě překvapujete, paní Emersonová.“

„Jak to?“ Mírně zvedla hlas, aby ho bylo slyšet přes klapot jejích lodiček.

„Ty bys měla být ostýchavá. Měla bys být sváděná, ne sama svádět.“ Otočila se k němu a v očích jí jiskřilo.

„Chci zničující, bezhlavý orgasmus u florentské zdi, profesore. Právě jste mi sdělil, že máme něco, o čem jsem si nikdy nemyslela, že budeme mít soukromí na veřejném místě. Do háje s ostychem.“

Teď se Gabriel naplno rozesmál a zvrátil hlavu dozadu.

Svižně za ní pochodoval chodbou a za roh na protilehlou stranu, kde ji postavil do tmavého kouta mezi dvě vysoké mramorové sochy na podstavcích.

„Tentokrát se nezastavím,“ zašeptal a svou velkou dlaní jí povytáhl šaty, aby ji mohl položit na její stehno.

„Dobře.“

„Není tu žádná klimatizace, a tak tu může být trochu… horko.“ Hřbetem ruky ji pohladil po kůži.

„Neočekávám nic menšího, profesore.“

Objala ho rukama kolem krku a přitáhla si ho blíž.

Zvedl ji a ona mu ovinula nohy kolem pasu, takže se přitiskli jeden k druhému. Zády se dotkla skla muzejního okna a lehce se nad tím pocitem chladu otřásla.

„A teď mi řekni, kdo je pohledný,“ zašeptal jí do rtů.

„Ty.“ Julia zajala jeho ústa, právě když mu z nich uniklo zasténání. Odhodlaně ho líbala a jazykem mu přejížděla mezeru mezi rty. Ote

vřel je pro ni a ona mu dychtivě vklouzla do úst.

Líbali se, jako by od sebe byli celé roky odděleni, rty roztoužené a dychtící.

Hladil ji rukou po stehně, než jí povytáhl sukni jejích šatů výš. Taft souhlasně zašustil.

Jak se k ní pevněji přitiskl, jeho prsty se přesunuly z nohy ke křivce jejího boku. Když narazil na kyčelní kost, odtáhl se.

„Kde máš kalhotky?“

„Miluji své tělo, když je s tvým, vzpomínáš? Kalhotky by jen překážely.“

Gabriel zasténal a ten zvuk se rozlehl prázdnou chodbou.

„To jsi tu takhle chodila celý večer?“ Provokativně na něj mrkla.

„Není divu, že na tebe ten chlap tak zíral.“

„Přestaň mluvit o jiných mužích.“ Zatáhla mu za motýlka.

Naklonil se k ní, aby znovu ochutnal její rty a jazykem laskal ten její. Julia se v jeho náručí zavrtěla a podpatky se jí zachytily o jeho smokingové sako. Rozvázala mu motýlka, odhodila ho na podlahu a rychle mu rozepnula košili. Začala ho líbat na krku a na hrudníku, její rty mu

ševelily do kůže, a poté sklouzla rukou k jeho opasku.

Ale Gabriel se nenechal uspěchat. Přesunul jí ruku zpátky ke svému rameni a pak jí sáhl mezi nohy a jemně se jí tam dotkl. Stěží dokázal pojmout svou radost nad tím, jak na něj reaguje.

Julia se prohýbala, svíjela se a sténala mu do ucha.

„Nenuť mě čekat,“ prosila a marně se ho snažila přitáhnout k sobě. Gabriel zalovil v kapse.

„Je dobře, že jsem s sebou vzal tohle.“ Vítězně zvedl malý čtvercový balíček.

Otevřela oči a podívala se na něj. „Kde se to tu vzalo?“ Gabriel se zasmál.

„Myslel jsem, že by ses nechtěla celý zbytek večera cítit nepohodlně.“ Zamrkala. „Ty jsi to plánoval?“

„Rozhodně.“ Jako důkaz jí levou rukou sevřel zadek. Natáhla ruku, aby si ho od něj vzala, ale zavrtěl hlavou.

„Nechte to udělat mě, paní Emersonová.“ Přidržel si kondom mezi zuby a rozepnul si kalhoty. Pak roztrhl fólii a rychle si ho nasadil.

Gabriel ji pokoušel, vnikal dovnitř a zase ven jen zlehka, než se do ní konečně ponořil. Spokojeně vydechla a sevřela se kolem něj.

Nezazněla žádná slova. Ve skutečnosti už se posunuli dál. Gabriel znal tělo své ženy, stejně jako ona znala to jeho, a oba dva se pohybovali a odpovídali jeden druhému ve vzrůstajícím tempu.

Chodbou se ozývalo tlumené vzdychání a spokojená zavrčení, tak hlasitá, až si skupina soch zacpala uši. Julia tím pohybem narážela zády o okno.

„Jsem blízko,“ vypravila ze sebe a to poslední slovo jí přetrhl přicházející orgasmus.

Gabriel zrychlil své hluboké výpady, dokud nebyl také přemožen.

Julia se k němu tiskla, jako kdyby umírala, a rukama ho objímala kolem ramen, tvář pohřbenou v jeho krku.

Nějakou chvíli se vůbec nepohnuli. Gabriel dlouze a uvolněně vydechl.

„V pořádku?“ zeptal se a políbil ji na tvář.

„Je mi fantasticky.“

Zůstali v objetí, pevně jeden druhého drželi, dokud se jejich srdce a dech úplně nezklidnily. Pak ji Gabriel jemně postavil na nohy a stáhl jí šaty, aby ji znovu zakryl. Rukou vyhledal její pas a sevřel ji.

„Můžeš jít?“ S obavami se na ni zadíval a pak sklouzl pohledem k jejím drahým botám.

„Myslím, že ano. Jen budu možná trochu vrávorat.“

„Tak dovol.“ Zvedl ji do náruče a odnesl do nedaleké umývárny.

„Je to moc jiné, když máš na sobě tohle?“ Julia kývla hlavou ke kondomu, který Gabriel mezitím hodil do odpadkového koše.

„Necítím to tolik, takže je to frustrující.“ Gabriel pokračoval v mytí rukou. „Po většinu mého života to bylo jediné, co jsem znal. Ale to vědomí, jaké to je, být v tobě bez něj, dělá z kondomu jistý druh mučení.“

„To je mi líto.“

Osušil si ruce a sklonil se, aby jí vtiskl polibek na temeno hlavy. „Nemusí. Nejsem tak sobecký, abych tě nutil cítit se nepříjemně nebo špinavě jen kvůli lepšímu sexu.“

Zamračila se.

Opřel se o ni čelem. „Milování s tebou je vždycky nádherné. Ale je to proto, že je to víc než jen sex. Teď si myslím, že by sis měla upravit vlasy a obličej. Nebo bude všem jasné, že jsme spolu právě spali v muzeu.“ Vypadal, že je na sebe víc než jen pyšný.

Vyklenula obočí. „A ty jsi v připravený, aby ses mohl vrátit na párty?“

„Samozřejmě.“ Gabriel si zapnul sako smokingu.

„Nemusíš provést žádné… úpravy?“

„Ne.“ Naklonil hlavu ke straně. „Ovšem, mně nevadí, jestli lidi zjistí, že jsem měl právě se svou ženou muzejní sex.“

„Ó ano, zjistí to.“

„Jak?“

„Protože jste na něco zapomněl, profesore.“

„A co to je?“

„Vaše vázanka.“

Gabriel zvedl ruku ke krku a přes tvář mu přelétl překvapený výraz.

Začal si zapínat košili.

„Kde je?“

„Na podlaze, tam, kde jsem ji nechala.“

„Ty potvůrko,“ zamumlal a zavrtěl hlavou.

Nahnula se nad umyvadlo a začala si upravovat účes a make up. „Tak jak dobrý byl sex, který jsme právě měli? Na stupnici od jedné do nekonečna?“

„Zemí otřásající a vázanku zapomínající.“

Samolibě si znovu nanesla rtěnku. „Nezapomeň na to.“

36. kapitola

“Miluji zahajování výstav,“ zamumlala Julia, když se připojili k ostatním hostům. „Jsou úplně nejlepší.“

„Nikdy mě nepřestaneš udivovat.“ Gabriel jí lehce tiskl ruku ke kříži.

„Mohla bych říci totéž. Myslím, že bys v okně o patro výš mohl spatřit obrys mého těla.“

Zasmál se a ruka mu sklouzla dolů, aby ji poplácal po zadečku. Někdo za nimi si odkašlal.

Gabriel i Julia se otočili a spatřili pár kroků za sebou stát dottore

Vitaliho.

„Odpusťte, že vás ruším, ale byl byste tak laskav a promluvil si s potenciálním dárcem?“ pohlédl s nadějí na profesora.

Gabriel se obrátil k Julii. „Vitali už mě dříve žádal, jestli bych se pokusil kohosi přesvědčit, aby přispěl galerii několika obrazy. Ale můžu odmítnout.“

„Ne, jen jdi.“

„Jsi si jistá?“

„Přesvědč toho člověka, aby se stal zdejším sponzorem. Já se tu budu chvilku jen tak potulovat.“

Gabriel ji políbil na tvář. Pak se společně se svým starým přítelem připojili ke skupině dobře oblečených mužů a žen, kteří stáli poblíž dveří.

Julia zamířila zpět do galerie a v poklidu obdivovala výstavu. Právě stála před jednou z mála kolorovaných ilustrací Danta a Vergilia v Pekle, když ji anglicky oslovil úlisný hlas.

„Dobrý večer.“

Otočila se a zjistila, že stojí tváří v tvář profesoru Paccianimu. Očima mimoděk přelétla po místnosti, a když zjistila, že nejsou sami,

ulevilo se jí. Nedaleko bylo několik párů, které také obdivovaly vystavené kresby.

Zvedl ruce. „Nepřeji si vám narušovat večer. Vše, o co žádám, je trocha času.“

Julia mu pohlédla do očí. „Můj manžel se během chvilky vrátí.“

„Během chvilky se vrátí i moje paní. Raději bych měl mluvit rychle.“ Usmál se a odhalil bílé zuby. „Lituji toho, co se odehrálo v Oxfordu. Jak si možná vzpomenete, nebyl jsem to já, kdo se choval špatně.“

Přistoupil blíž.

Julia couvla o krok vzad.

„Vzpomínám si. Ale už musím jít.“ Zkusila kolem něj projít, ale udělal krok stranou a vstoupil jí do cesty.

„Ještě moment, prosím. Profesorka Pictonová nebyla z chování mé přítelkyně nadšená. A já zrovna tak.“

Julia ho nevěřícně pozorovala.

„Řekl jsem Christě, aby se od vás držela dál, ale jak víte, neposlechla.“

„Děkuji vám, profesore. Pokud mě omluvíte…“ Znovu se postavil před ni, až trochu moc blízko. Julii nezbývalo nic jiného než znovu ucouvnout.

„Možná byste se o tom mohla profesorce Pictonové zmínit. Ucházím se o práci na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Vedoucí katedry je bývalá Katherinina studentka. Nechtěl bych, aby to ovlivnil nějaký špatný dojem.“

„Nemyslím si, že by Katherine zasahovala do přijímacího řízení na jiné katedře.“

„Považoval bych to za laskavost. Já už jsem vám tu svoji prokázal.“ Juliiny oči šlehly po jeho. „A co to bylo?“

„Zabránil jsem své přítelkyni, aby se vyspala s vaším manželem.“ Julia cítila, jak se s ní zastavil svět.

„Cože?“ Její otázka zazněla trochu moc nahlas, a tak se ostatní návštěvníci otočili a zírali jejich směrem.

Vzplály jí tváře.

„Jsem si jistý, že byste chtěla vyjádřit svou vděčnost.“ Naklonil se k ní blíž.

„Děláte si legraci?“

„Váš manžel se měl sejít s Christou v jejím hotelu. Přesvědčil jsem ji, aby svou pozornost obrátila jinam. Laskavost prokázána.“

„Jak se opovažujete,“ zasyčela Julia. Narovnala se v celé své výšce a Pacciani překvapeně ustoupil. „Jak se opovažujete přijít na tohle místo plné krásy a říkat mi tak odporné věci?“

Paccianiho tvář se zastřela zmatkem, jako by byl svědkem nečekané proměny kotěte ve lva. Na znamení kapitulace zvedl ruce.

„Nechtěl jsem vám ublížit.“

„Ale ano, chtěl.“ Zvýšila hlas. „Vy a vaše přítelkyně, nebo ať už je vám čímkoliv, jste nezamýšleli nic jiného než ubližovat. Je mi jedno, co vám řekla, nebo jaké byly její plány. Vy jste mému manželovi nezabránil v ničem. Slyšíte mě?“

Pacciani se zamračil, protože si začal být vědom toho, že jsou na ně upřeny všechny oči v místnosti. Juliin výkřik mohl zcela zřetelně slyšet kterýkoliv z ostatních hostů.

Pak se jeho rozzlobený výraz proměnil v blahosklonný úsměv.

„Všichni muži potřebují trochu jak tomu říkáte? Odreagování. Je až příliš očekávat, že jim bude stačit jediná žena.“ Pokrčil rameny, jako by citoval obecně známý fakt.

„Ženy nejsou nabídka v bufetu. A můj manžel vaše misogynství nesdílí.“ Vzdorně zvedla bradu. „A já řeknu profesorce Pictonové

jen to, že jste mi nestydatě lhal do očí. Teď jděte pryč a nechte mě na pokoji.“

Když neudělal žádný pohyb, aby vyhověl jejímu rozkazu, ukázala rozzlobeně prstem na dveře.

„Vypadněte.“ Její ocelový hlas naplnil místnost.

(To byla možná ta nejméně zdvořilá strategie, jak vykázat hosta z velkolepé události.)

Julia ty nevěřícné a kritické pohledy všech kolem ignorovala a zarytě hleděla na Paccianiho, jehož tvář byla maskou hněvu.

Vrhl se k Julii, ale v poslední chvíli ho zachytila nějaká žena, která sevřela jeho rámě železným stiskem.

„Hledala jsem tě.“ Signora Pacciani vyplísnila svého manžela, ale ne předtím, než uštědřila Julianne nepřátelský pohled.

Pacciani italsky zaklel a snažil se svou ženu setřást.

„Jdeme.“ Signora Pacciani zatahala manžela za paži. „Jsou tu i důležití

lidé, se kterými bychom si měli promluvit.“

Pacciani se s výhružným pohledem otočil a doprovodil svou ženu do chodby.

Julia sledovala jejich vzdalující se postavy s nemalou úlevou. A nemalým vztekem.

(Který ji účinně připravil o její postkoitální záři.)

„Drahá?“ Gabriel vstoupil s úsměvem do místnosti a sebejistě kráčel ve svém smokingu. A jako obvykle na něm visely všechny přítomné oči. I na jeho krásné, ladně se pohybující postavě.

Okolní páry, když viděly, že se Gabriel opět připojil ke své manželce, si začaly vzájemně něco šeptat.

Úsměv mu zmizel. „Co se stalo?“

Julia našpulila rty a snažila se ovládnout svůj hněv. „Zastavil mě tu profesor Pacciani.“

„Ten parchant. Jsi v pořádku?“ Gabriel jí zlehka položil ruku na rameno.

„Nabídl mi omluvu za Christino chování v Oxfordu. Ztratila jsem nervy a udělala scénu.“

„Vážně?“ Gabriel jí stiskl rameno a snažil se potlačit úsměv.

„Pověz mi víc.“

Julia se následkem návalu adrenalinu roztřásla.

„Označila jsem ho za misogyna a řekla mu, aby vypadl. A ukázala jsem na něj prstem.“ Zvedla ukazováček a nevěřícně se na něj zadívala.

„Skvělé.“ Gabriel si zvedl její prst ke rtům a políbil ho.

Zavrtěla hlavou. „To není skvělé. Je to trapné. Všichni mě slyšeli.“

„Velice pochybuji, že by ti to měl někdo za zlé. Pozvané ženy jím pravděpodobně pohrdají za jeho chlípnost a muži jím opovrhují, protože spí s jejich ženami.“

„Chtěl, abych řekla Katherine, že si poradil s Christou. Uchází se o místo na Kolumbijské a Katherine se přátelí s vedoucí katedry.“

„Nikdy ho nedostane,“ ušklíbl se Gabriel. „Katherine byla vedoucí dizertační práce Lucie Bariniové. A je to zrovna tak i moje přítelkyně. Ona ho prokoukne.

Možná chce Pacciani pracovat na Kolumbijské, aby byl s Christou.“

Julia vypadala znechuceně. „Ráda bych věděla, co si o tom myslí jeho žena.

Taky mi řekl, že zabránil tvé schůzce s ní.“

„S kým?“ zeptal se Gabriel ostře.

„S Christou. Říkal, že ses s ní měl sejít v hotelu, ale že odvedl její pozornost jinam. To proto jsem ztratila nervy. Obávám se, že ostatní hosté všechno slyšeli.“ Znepokojeně se rozhlédla po místnosti.

Gabriel zaklel a přesunul pohled ke dveřím. Pacciani a jeho žena nebyli nikde v dohledu.

„Je tu něco, co ti musím říct.“ Gabriel si s ní propletl prsty a odvedl ji do tichého koutku. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá.

Naklonil se k ní a ztišil hlas. „Christa mi těsně před tvou přednáškou dělala návrhy. Měl jsem ti to tehdy říct, ale nechtěl jsem tě rozrušit.“

Julia se na něj vyčítavě zadívala. „A co potom?“

„Nechtěl jsem tě rozrušit.“

„Což je stejný důvod, proč jsi mi neřekl o svém tajném rozhovoru s Paulem.“

Gabrielovi přeskočil sval na čelisti a přikývl. Julia ho pustila. „Měl jsi mi to říct.“

„Odpusť mi.“

„Nejsem křehká. Dokážu si se znepokojivými zprávami poradit.“

„Neměla bys muset.“

Julia zvedla oči v sloup a dopřála si chvilku, aby prozkoumala strop galerie. „Gabrieli, dokud nevstoupíme do života po životě, věci nás budou znepokojovat. Je to součást lidského bytí. Když přede mnou budeš věci skrývat, vrazí to mezi nás klín.“ Věnovala mu velice významný pohled.

Když neodpověděl, ukázala kolem místnosti. „Ostatní mohou ten klín zneužít.“

S napjatým výrazem přikývl.

„Myslím, že si zasloužím vědět, kdo to na mého manžela zkouší.

A kdy.“ Vyčkávavě zvedla obočí.

„Souhlasím.“

Téměř minutu ho pozorovala, vnímala výraz v jeho očích a napětí kolem rtů. Vypadal velmi nešťastně. Ale taky se tvářil ochranitelsky, a to nebyl postoj, který by chtěla, aby se ztratil.

„Budeš mi teď o všech věcech říkat, že ano?“ Hlas jí zněžněl.

„Ano.“ Byl upřímný, ale oba věděli, že si stále udržuje svá tajemství.

Alespoň pro teď.

„Takže,“ řekla vesele. „Je ti odpuštěno. Ale protože ta dobrá nálada z mého prvního zasvěcení do muzejního sexu byla zničena, budeš to muset napravit.“

Gabriel se uklonil a nespustil z ní oči. „Jsem tvůj, rozkazuj.“

„Fajn.“ Nahnula se dopředu a popadla ho za vázanku. „Protože můj rozkaz zní potěšení. A myslím, že bych ho ráda hned.“

Odhrnul jí vlasy za ramena a přiblížil své rty k jejímu uchu.

„Tak pojď.“

37. kapitola

SRPEN, 2011

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Když se Julia s Gabrielem vrátili v posledním srpnovém týdnu domů, našli tam nepřeberné množství neotevřené pošty. Gabriel se zadíval na obálky, které Rebecca úhledně naskládala na jeho stůl, a došel k rozhodnutí vzdát se jejich otvírání a místo toho si raději vybalit.

Zatímco byl v ložnici, Julia zůstala v pracovně. S obavami se podívala na otevřené dveře a pak se je potichu vydala zavřít.

Věděla, že to, co se chystá udělat, by mohlo narušit Gabrielovu důvěru. Ale odůvodnila si to tak, že její činy opravňuje jeho mlčení a jeho pokračující neochota odhalit jí, co ho trápí. Doufala, že by si s ní mohl promluvit během jejich pobytu ve Florencii, ale neudělal to.

Jednoduše řečeno, bála se a měla potíže se s tím strachem vyrovnat. V jeho stole byla zásuvka, kterou nikdy neotvíral. Matně si ji uvědo

movala, ačkoliv nikdy neměla odvahu, aby si prohlédla její obsah.

Gabriel ji jednoho dne přistihl, jak se ji chystá otevřít, když hledala nějaký papír do tiskárny. Přibouchl ji přímo pod její rukou a řekl, že v tom prostoru jsou vzpomínky, které si nepřeje oživovat. Pak ji rozptýlil tím, že si ji přitáhl na klín do rudého sametového křesla a miloval se s ní.

Od té doby se Julia toho šuplíku nedotkla. Ale dnes, frustrovaná a dotčená, se posadila za jeho stůl a pustila se do zkoumání jeho obsahu. Jestli jí Gabriel nechce dát odpovědi, možná to udělá jeho sbírka vzpomínek.

Botticelliho ilustrace, které míval v zamčené dřevěné krabici, už tu nebyly, protože teď byly vystavené v Uffizi. Julia potichu a rychle našla první věc a vzala ji do ruky.

Byly to kapesní hodinky po jeho dědečkovi. Tehdy v Torontu je příležitostně nosíval, ale od chvíle, kdy se přestěhovali do Cambridge, zůstávaly v šuplíku. Hodinky byly ze zlata a visely na dlouhém řetízku, který byl k ciferníku připevněný pomocí kroužku ve tvaru ryby. Opatrně je otevřela a přečetla si vyrytý nápis:

Williamovi,

mému milovanému manželovi, S láskou, Jean

Pak je zase zavřela a položila nahoru na pracovní desku.

Další věcí byla stará plechová lokomotiva, která už zcela jasně zažila lepší časy. Představila si Gabriela jako malého chlapce, jak svírá ten vláček v rukou a škemrá, aby si ho mohl vzít s sebou, když spolu se svou matkou opouštěli New York.

Zatrnulo jí v břiše.

Odložila lokomotivu na stůl a znovu obrátila pozornost k zásuvce. Vytáhla z ní dřevěnou krabici a otevřela ji.

Uvnitř našla šňůru velkých jihomořských perel a prsten s diamanty osázenými po celém obvodu. Julia ho zvedla, aby si přečetla nápis, ale žádný tam nebyl. Všimla si i dvou stříbrných náramků a náhrdelníku, všechny od Tiffanyho.

Ty šperky musely být jeho matky. Ale vrtalo jí hlavou, odkud se vzaly. Gabriel jí několikrát vyprávěl o chudobě, ve které žili. Jak by mohl někdo, kdo byl tak chudý, mít tak drahé šperky? A proč jeho matka ty šperky neprodala, když jí začaly docházet peníze?

Julia zavrtěla hlavou. Gabrielovo dětství bylo tragické, to bylo jisté, ale život jeho matky zrovna tak.

Zavřela krabici a sklonila se k fotografiím, které byly roztříděné do obálek. Rychle je prolistovala a našla obrázky Gabriela s matkou a pár snímků muže a ženy, kteří museli být Gabrielovi rodiče. Nicméně překvapivě tam nebyly žádné, na kterých by ti dva byli společně.

Stejně jako Gabriel měla jeho matka tmavé vlasy, ale její oči byly také tmavé, v kontrastu se světlou, mléčně bílou pletí. Celkově měla krásné rysy a byla moc hezká.

Naproti tomu Gabrielův otec byl šedovlasý pán s pronikavýma safírovýma očima. Na staršího muže byl velice atraktivní, ale z jeho výrazu byla patrná celková tvrdost, která se Julii nelíbila. Zřídka se na těch obrázcích usmíval.

Úplně vzadu v zásuvce, pod ušmudlaným plyšovým medvídkem, ležel deník. Julia ho otevřela a podívala se na předsádku.

Tento deník patří

Susan Elizabeth Emersonové

Z náhlého popudu ho otevřela na náhodné stránce. Oči jí padly na větu napsanou hned nahoře:

Jsem těhotná.

Owen chce, abych šla na potrat.

Dal mi peníze a řekl, že domluví schůzku u lékaře.

Řekl, že jestli to pro něj udělám, najde způsob, jak zařídit, abychom mohli být spolu.

Ale myslím, že to udělat nemůžu.

Julia s bouchnutím sešit zavřela a spěšně ho strčila zpátky na místo. Gabriel ji mohl každou chvíli přijít hledat. Byl by tím, co udělala,

neuvěřitelně naštvaný.

Už toho litovala. Slova Suzanne Emersonové jí planula před očima. Kdyby si to Gabriel přečetl, nenáviděl by svého otce ještě víc. Položila plyšového medvídka tam, kde ho našla, zároveň s fotografiemi a šperkovnicí. Zrovna se chystala vrátit do zásuvky i vláček, když si všimla, co leží vedle něj na vršku hromady neotevřené pošty.

Byl to dopis. Neznala ten rukopis, ale na tom nezáleželo. V levém horním rohu obálky bylo úhledně napsané Paulinino jméno a její adresa. Nějak zjistila, kde Gabriel bydlí, a poslala ten dopis k nim domů.

K nim domů. Do domu, který Gabriel sdílel se svou manželkou. Julia měla chuť ten dopis hodit do krbu.

Už tak se před ním chystala mít tajemství přečetla si deník jeho matky, když se nedíval. Nemohla taky vyhodit Paulinin dopis.

Držela obálku v ruce daleko od těla, přešla do ložnice a podala mu ji.

„Díky, ale poštu si projdu později.“ Chtěl obálku odhodit na postel, ale zastavila ho.

„Podívej se na zpáteční adresu.“ Gabriel pohlédl na dopis a zaklel.

„Proč mi píše? Dokonce ani Carson, můj právník, o ní teď nemá žádné zprávy.“

Julia zůstala bez hnutí a sledovala ho.

Roztrhl dopis s očekáváním, že najde dlouhý ručně psaný vzkaz, a byl překvapený, když našel jedinou kartičku z tvrdého papíru.

Rychle si přečetl vytištěná slova.

„Je to svatební oznámení.“ Otočil ho a na zadní straně našel Paulinino rozevláté písmo.

Gabrieli,

nejsem tak neomalená, abych Tě zvala na svou svatbu. Prostě jsem chtěla, abys věděl, že se budu vdávat.

Po všech těch letech budu konečně manželkou a matkou dvou úžasných holčiček.

Teď, když jsme oba šťastní, jsou věci tak, jak by měly být. XO,

P.

Podal oznámení Julii, aby si ho taky mohla přečíst. Julia ho přelétla pohledem.

„Bude se vdávat.“

„Ano.“

„Jaký z toho máš pocit?“

Vrátil oznámení do obálky. Pak si jím poklepal o dlaň levé ruky.

„Vyjádřila to správně oba jsme šťastní. Našla rodinu, po jaké toužila.“ Jeho modré oči se zabodly do Juliiných.

„Měla by poděkovat tobě.“

„Mně?“

„To ty jsi mě přesvědčila, abych ji nechal jít. Nikdy by vlastní štěstí nenašla, kdyby zůstala neustále závislá na mně. Měla jsi pravdu.“

Julia při jeho chvále přešlápla z nohy na nohu, celá nesvá z toho, že mu jen před pár minutami slídila v osobních věcech.

„Měla jsi pravdu i ohledně Marie.“ V očích měl smutek. Julia k němu došla a objala ho rukama kolem pasu.

„Přála bych si, abych s Marií pravdu neměla. Ale někdy někoho milovat znamená nechat ho jít.“

„Tebe nikdy nenechám jít. Vyzval bych na souboj kohokoliv, kdo by se pokusil mi tě sebrat.“ Teď zněl zuřivě.

Julia mu přitiskla prsty ke rtům. „Pamatuj na to, když si budeš řešit věci ve své hlavě. Ať jsou tvoje trable jakékoliv, já jsem tady. A nikam neodcházím.“

Znovu ho políbila a pak zmizela v chodbě.

Gabriel se zadíval na to oznámení a jeho mysl se zatoulala do minulosti.

38. kapitola

LEDEN, 2010 TORONTO, ONTARIO

Paulina Grusheva vstoupila do haly v budově Manulife a vysoké podpatky jí klapaly o mramorovou podlahu. U ucha si přidržovala mobilní telefon. Už byla v Torontu nějaký čas, ale Gabriel se s ní odmítal setkat, mluvit s ní nebo vůbec přistoupit na jakýkoliv druh komunikace s její osobou.

Unavovalo ji čekat.

Když jí hovor spadl do hlasové schránky, zavěsila a vytočila číslo na jeho pevnou linku. Tiše se modlila, aby to nezvedla Julianne. Už tak bylo dost špatné, že s ní spí. Nechtěla si nechat jejich aférku vmést do obličeje.

Znovu.

Fakt, že jí nezvedl ani jeden telefon, ji nijak neodradil, a tak přistoupila k Markovi, zaměstnanci ostrahy, a požádala ho, aby okamžitě zavolal profesora Emersona. Když odmítl, zakmitala řasami a pokusila se ho přemluvit. Ale byl vůči jejím vysokým, blonďatým a modrookým půvabům imunní.

Proto zvýšila hlas a ztropila scénu.

Během několika minut Mark kontaktoval profesora a požádal ho, zda by se nemohl setkat se svým hostem v hale.

Paulina se vítězoslavně usmála.

Ale úsměv jí z tváře zmizel, když ho spatřila, jak se k ní blíží se zuřivým výrazem a planoucíma očima. Popadl ji za loket a skoro ji vlekl přes halu ven na půlkruhovou příjezdovou cestu k jeho domu.

„Co si myslíš, že děláš?“ vyštěkl a pustil ji. Paulina o krok couvla, překvapená jeho vztekem.

„No?“ pobídl ji.

„Chtěla jsem s tebou mluvit. Jsem tu už týdny. A ty ses se mnou neplánoval sejít!“

„Nebudeme se znovu vracet k tomu rozhovoru. Řekl jsem ti všechno, co jsem musel, už v Selinsgrove. Víš, jak si stojíš.“

Obrátil se k odchodu, ale chytila ho za loket.

„Proč mi to děláš?“ Hlas se jí třásl a mrkáním zaháněla slzy. Gabrielův výraz změkl. Nepatrně.

„Paulino, je po všem. Už nějakou dobu bylo po všem. Nesnažím se ti udělat nic jiného než tě přesvědčit, aby ses ve svém životě pohnula dál. A nechala mě udělat krok vpřed v tom mém.“

Podívala se na něj a po tvářích jí začaly téct slzy.

„Ale já tě miluji. Máme minulost!“

Gabriel na chvilku zavřel oči a po tváři se mu rozlil bolestný výraz. Pak je otevřel.

„Miluji někoho jiného. Spím, a to výhradně, s někým jiným.“

„Ano, já vím. A je to tvoje studentka.“

„Opatrně,“ zavrčel.

Odhodila si vlasy za ramena.

„Je pozoruhodné, jaké informace můžeš získat ve městě téhle velikosti. Antonio z Harbour Sixty byl docela vstřícný.“

Přistoupil blíž. „Tos neudělala.“

„Ale ano. Je legrační, že jsi ji vzal do stejné restaurace, kam vždycky bereš mě, když jsem ve městě.“

„Už jsem tě tam nevzal hodně dlouho, Paulino. Ani potom, co jsme přestali…“ zarazil se a bojoval sám se sebou.

Gabrielův Ráj

„Potom, co jsme přestali šukat, Gabrieli? Proč to nedokážeš vyslovit?

Šukali jsme spolu roky.“

„Mluv potichu!“

„Já nejsem žádné tvoje malé špinavé tajemství. Byli jsme přátelé. Měli jsme vztah. Nemůžeš mě prostě ignorovat a chovat se ke mně, jako bych byla odpad.“

„Je mi líto, jak jsem se k tobě choval. Ale poslouchej se. Nemyslíš, že si zasloužíš být středem něčího vesmíru? Místo abys uháněla někoho, kdo touží po někom jiném?“

Odvrátila od něj oči. „Vždycky jsi chtěl jiné ženy. Dokonce, i když jsem byla těhotná. Proč by to teď mělo být jiné?“

Trhl sebou. „Protože ty si zasloužíš být s někým, kdo tě bude chtít stejně, jako ty chceš jeho. Je čas jít dál. Je čas být šťastná.“

„Ty mě děláš šťastnou,“ zašeptala. „Ty jsi všechno, co chci.“

„Já miluji Julianne a chystám se s ní oženit.“

„Nevěřím ti. Vrátíš se. Vždycky se vracíš zpátky.“ Otřela si hřbetem ruky pár slz.

„Tentokrát ne. V minulosti jsem byl slaboch a tys proti mně využívala můj pocit viny. Ale teď už nejsem. Nemůžeme dál vídat jeden druhého, nemůžeme spolu mluvit, měl jsem s tebou trpělivost a snažil jsem se ti pomoci, ale končím. Od dnešního dne je tvůj svěřenecký fond zmrazený.“

„To bys neudělal!“

„Udělám to. Jestli se vrátíš do Bostonu a začneš chodit na terapii, uvidím, jestli tě budu dál podporovat. Ale jestli mě znovu vyhledáš nebo uděláš cokoliv, abys ublížila Julianne, odstřihnu tě. Natrvalo.“ Výhružně se naklonil dopředu. „A to zahrnuje i cokoliv, co by ohrozilo její studium.“

„Ty bys to udělal? Prostě mě odkopl? Obětovala jsem ti život. Opustila jsem svou akademickou kariéru!“

Gabriel zatnul zuby.

„Nikdy jsem nechtěl, abys odtamtud odešla. Udělal jsem všechno, abych ti pomohl na Harvardu zůstat. To tys toho nechala.“

„Kvůli tomu, co se mi stalo. Kvůli tomu, co se nám stalo!“ Zaťal pěsti u boků.

„Nepopírám, že jsem se choval odporně a ty máš všechny důvody se zlobit. Ale moje přiznání nemění skutečnost, že tohle musí skončit. Dnes.“

Chvíli na ní prodléval pohledem, v očích soucitný výraz.

„Sbohem, Paulino. Měj se dobře.“ Vykročil směrem k posuvným dveřím.

„To nemůžeš. To neuděláš!“

Ve tváři se mu zračil pevně odhodlaný výraz.

„Už jsem to udělal.“

Gabriel vešel do budovy Manulife bez jediného ohlédnutí a nechal plačící Paulinu stát venku ve sněhu.

39. kapitola

KVĚTEN, 2010

HŘBITOV APOŠTOLA SV. JAKUBA WEST ROXBURY, MASSACHUSETTS

Gabriel stál před kamennými anděly, jejichž navlas stejné postavy zaujímaly místo jako čestná stráž po obou stranách náhrobního kamene. Andělé byli vytesáni z mramoru, pleť měli bílou

a dokonalou. Byli čelem k němu, křídla doširoka rozpjatá, se jménem vyrytým do náhrobku mezi nimi.

Pomník mu připomínal památník v Santa Croce ve Florencii. Ta podoba byla záměrná, protože náhrobek byl vyroben podle jeho vlastního návrhu.

Jak pozoroval ty kamenné postavy, v myšlenkách se vrátil k době, kterou strávil v Itálii jako dobrovolník u františkánů. Na svůj zážitek u krypty svatého Františka. Na své odloučení od Julianne.

Kdyby jen dokázal vydržet do prvního července, byla tu možnost, že se opět dají dohromady. Ale Gabriel si nebyl jistý, jestli mu odpustí. Nebyl si jistý, jestli mu vůbec někdy odpustí, ale musel to zkusit.

Sáhl do kapsy, vytáhl si mobilní telefon a vytočil číslo z uloženého seznamu.

„Gabrieli?“

Zhluboka se nadechl. „Paulino. Musím se s tebou setkat.“

„Co se děje?“

Otočil se k pomníku zády, nějak s ní nedokázal mluvit a zároveň se dívat na jméno, vytesané do kamene.

„Prostě tě potřebuji na hodinu vidět, promluvit si. Mohli bychom se zítra sejít?“

„Jsem v Minnesotě. O co jde?“

„Ještě dnes tam odletím. Můžeme se vidět?“ naléhal napjatým a přiškrceným hlasem.

Zhluboka si povzdechla. „Dobře. Sejdeme se zítra ráno v Caribou Coffee. Pošlu ti adresu e mailem.“

Odmlčela se a Gabriel zaslechl, jak se na pozadí nervózně ošívá.

„Nikdy jsi neletěl přes celou zemi, aby sis se mnou promluvil.“ Zaťal zuby. „Ne, to neletěl.“

„Náš poslední rozhovor nebyl zrovna příjemný. Nechal jsi mě ubrečenou venku před domem.“

„Paulino,“ řekl mírně prosebným tónem.

„Pak jsi se mnou přerušil veškerý kontakt.“

Gabriel začal přecházet sem a tam a tiskl si telefon těsně k uchu.

„To ano. A co se stalo pak?“ Chvíli byla zticha.

„Jela jsem domů.“ Zastavil se.

„Měla jsi jet domů už před léty a já jsem ti k tomu měl dodat odvahu.“ Rozhostilo se mezi nimi ticho.

„Paulino?“

„Tohle bude bolet, že?“

„Nevím,“ přiznal. „Promluvíme si zítra.“

Ukončil hovor a svěsil hlavu; pak se vrátil ke hrobu jejich dítěte.

Paulina byla nervózní. Gabriel ji během jejich konfrontace v hale budovy Manulife naprosto ponížil. Ostře si vědomá své závislosti na lécích na spaní, alkoholu a také na jeho svěřeneckém fondu přikročila k tomu, co si přísahala, že nikdy neudělá. Jela domů.

Našla si práci. Přestěhovala se do skromného, ale hezkého bytu. Dokonce, což bylo k neuvěření, někoho potkala. Někoho laskavého a milujícího, kdo chtěl ji a jenom ji. Někoho, kdo by se nikdy nepodíval na jinou ženu po celou délku jejich vztahu, a možná ani potom ne.

A teď s ní chtěl Gabriel mluvit. Osobně.

Paulina Gabriela milovala. Ale taky z něj měla strach. Byl nepolapitelný a nedosažitelný, dokonce i když byla těhotná a žili spolu. Vždycky tam byla jedna jeho část, které nikdy neměla dovoleno se dotknout. Věděla to. Akceptovala to. Ale neměla ráda ten jeho odstup, visící nad ní jako temný mrak, ze kterého může každým okamžikem začít pršet.

Díky jejich poslednímu střetnutí si uvědomila, že ji nikdy nebude milovat. Myslela si, že Gabriel prostě není lásky schopen. Ale když ho slyšela mluvit o Julianne, náhle jí začalo být jasné, že dokáže milovat a být věrný. Jak tragické, že žena, kterou miloval, byl někdo jiný než ona. Jakmile to přijala, k nevyhnutelné bolesti a touze přibyl určitý stupeň svobody. Už nebyla otrokem snažícím se získat city svého pána. Už nebyla kýmsi s omezovanými tužbami, kdo se brání své budoucnosti, aby

zůstal volný pro něj.

Když vcházela do kavárny Caribou Coffee, poprvé za dlouhé roky se cítila silná. Bude těžké ho zase vidět, ale už udělala takový pokrok v ostatních ohledech svého života, že určitě bude moci pokročit i ve vztahu s ním.

Našla ho sedět u stolku pro dva v zadní části kavárny, dlouhé prsty sevřené kolem hrnku s kávou. Měl na sobě sako a košili, ale žádnou kravatu. Kalhoty měl čisté a nažehlené a vlasy upravené. Na nose měl své brýle, což ji překvapilo, protože je nosíval jen na čtení.

Když ji spatřil, vstal.

„Můžu ti koupit kávu?“ nabídl jí zdrženlivý úsměv.

„Ano, prosím.“ Oplatila mu úsměv, ale cítila se trapně. V minulosti ji obvykle zdravil polibkem, ale teď si udržoval přiměřeně zdvořilý odstup.

„Pořád si dáváš kávu s nízkotučným mlékem a umělým sladidlem?“

„Správně.“

Přešel k pultu a ona si sedla na protější židli.

Zatímco Gabriel čekal, až bude Paulinina objednávka vyřízena, mnul si bradu. Vypadala jinak. Pořád se nesla jako baletka, páteř rovnou jako pravítko a pohyby kontrolované. Ale vzhledově se změnila.

Dlouhé blond vlasy měla stažené do nízkého ohonu, krásné rysy prosté make upu. Vypadala svěže a mladě a hodně z té tvrdosti, kterou rozeznával v jejích rysech ještě posledně, kdy ji viděl, bylo pryč.

I šaty měla jiné. Vždycky se dobře oblékala, dávala přednost sukním a vysokým podpatkům, posledním výkřikům módy předních návrhářů. Ale dnes byla oblečená v modrém tričku s dlouhými rukávy, obyčejném a prostém, a k tomu měla modré džíny a sandály. Byla to celá léta, co ji Gabriel naposledy viděl v ležérním oblečení. Přemýšlel, co to asi znamená.

Položil před ni kávu, sedl si na své místo a znovu zvedl ruce, aby sevřel svůj hrnek. Soustředil se na tu černou tekutinu a snažil se přijít na to, co říct.

„Vypadáš unaveně,“ upřela na něj s obavami modré oči.

Gabriel se jejímu pohledu vyhnul a otočil hlavu, aby se podíval z okna. Neměl ale nijak zvláštní zájem o minneapoliskou scenérii. Jednoduše nevěděl, jak začít.

„Kdysi jsme byli přátelé.“ Napila se kávy a následovala jeho pohled, zadívala se na kolem projíždějící auta. „Vypadáš, že bys přítele mohl potřebovat.“

Znovu se na ni podíval, oči za černými obroučkami brýlí ostře modré. „Přišel jsem tě požádat o odpuštění.“

Vytřeštila oči a rychle položila svůj šálek na stůl, aby ho nerozlila.

„Cože?“

Hlasitě polkl. „Nikdy jsem se k tobě nechoval tak, jak by se přítel nebo milenec chovat měl. Vždycky jsem byl bezcitný a sobecký.“ Opřel se o židli a znovu upřel pohled z okna. „Nečekám, že mi odpustíš. Ale chtěl jsem tě vidět a říct ti, že je mi to líto.“

Paulina se neúspěšně pokusila odtrhnout pozornost od jeho tváře a zatnuté čelisti, ale nedokázala to. Skoro se třásla, jak byla překvapená.

Díval se, jak je venku míjejí auta, a čekal, až něco řekne. Neozvalo se jediné slovo. Nakonec vyhledal její pohled.

Pusu měla dokořán, oči doširoka otevřené. Pak ji zavřela.

„Byli jsme spolu zapletení roky, Gabrieli, a nikdy, ani jedinkrát jsi mi neřekl, že se omlouváš. Proč teď?“

Neodpověděl, jen sklopil pohled a sval na čelisti bylo to jediné, co se mu ve tváři pohnulo.

„To je kvůli ní, že?“

Gabriel stále mlčel. Čelit Paulině bylo už tak dost těžké. Nemohl mluvit o tom, co pro něj znamená Julianne o tom, jak moc ho změnila a jak moc se bojí možnosti, že mu neodpustí, až se k ní vrátí.

Přijal Paulininu výtku bez odmlouvání. Ve svém současném stavu prahl po trestu a nesouhlasu, protože si byl až příliš vědom své vlastní viny.

Sledovala jeho reakci, ty emoce, které se mu měnily v obličeji. Velmi zřetelně trpěl, což bylo něco, co už nějakou dobu neviděla.

„Vrátila jsem se domů,“ uvolila se tiše promluvit. „Zapsala jsem se do odvykacího programu a chodím na setkání. Vídám se s terapeutem.“

Pozorně se na něj zadívala. „Ale to ty víš, že ano? Posílala jsem do Carsonovy kanceláře zprávy.“

„Vím o tom, ano.“

„Ona tě změnila.“

„Prosím?“

„Změnila tě. Ona tě… zkrotila.“

„Tohle není o ní.“

„Ale ano, je. Jak dlouho se známe? Jak dlouho jsme spolu spali? Ani jednou jsi mě kvůli ničemu nepožádal o odpuštění. Dokonce ani za…“

Rychle ji přerušil. „To jsem měl. Snažil jsem se napravit věci penězi.

Tím, že jsem se o tebe postaral.“

Gabriel sebou trhl, hned jak ta slova pronesl. Bylo to tak známé, až příliš se podobal těm mužům, kteří se takhle chovají, aby zakryli své sexuální úlety.

Paulina znovu zvedla svůj šálek s kávou. „Ano, to jsi měl. Ale to já jsem byla blázen, když jsem se spokojila s tím, co jsme byli. Nedokázala jsem z toho najít cestu ven. Ale teď už jsem ji našla. A přísahám Bohu, Gabrieli, nehodlám se vracet zpátky.“

Sevřela rty, jako by se snažila nic dalšího už neříct. Pak nečekaně pokračovala.

„Všechny ty roky jsem se bála, že mi rodiče přibouchnou dveře před nosem. Ještě když jsem zvonila na zvonek, ujišťovala jsem se, že na mě na příjezdové cestě čeká taxi.“ Sklopila pohled ke stolu. „Nemusela jsem to dělat. Brodila jsem se sněhem na svých vysokých podpatcích, když se otevřely přední dveře a moje matka vyběhla ven. Pořád měla na sobě pantofle.“ Paulina se zajíkla a oči se jí naplnily slzami. „Utíkala ke mně, Gabrieli. Utíkala ke mně a objala mě. Ještě než jsem vůbec vstoupila do domu, uvědomila jsem si, že jsem se mohla vrátit domů už před lety a ona by mě přivítala úplně stejně.“

„Marnotratná dcera,“ zamumlal Gabriel.

„Ano.“

„Tak bys mohla pochopit moji touhu po odpuštění.“

Prohlížela si ho, jeho oči, jeho výraz. Nebylo na něm nic, co by vypadalo neupřímně.

„Ano,“ odpověděla pomalu. „Jen přemýšlím, proč mě o to žádáš teď.“

Poposedl si na židli dozadu a rukama pořád svíral hrnek.

„Byla jsi moje přítelkyně,“ zašeptal. „A podívej, jak jsem se k tobě choval.“

Paulina si otřela oči.

Gabriel se naklonil dopředu.

„A je tu Maia.“

Paulině za rtů unikl nedobrovolný vzlyk.

Byla v tomhle ohledu stejná jako on. Zmínka o jejich dítěti způsobila okamžitou bolest. Když to jméno padlo bez varování, bolest byla obzvlášť ostrá.

„Já o ní nemůžu mluvit.“ Paulina zavřela oči.

„Ona je teď šťastná.“

„Ty víš, že tomu nevěřím. Když jsi mrtvý, jsi mrtvý. Usneš a nikdy už se neprobudíš.“

„Já vím, že to není pravda.“

Paulina nad Gabrielovým tónem prudce zvedla víčka. V jeho očích něco bylo. Něco, co se pokoušel skrýt, ale na čem lpěl s mnohem větším přesvědčením, než ho kdy dřív viděla projevit.

„Vím, že nemám právo tě o to žádat. Vím, že tě trápím už jen svou pouhou přítomností.“ Odkašlal si. „Ale musím ti tyhle věci říct osobně. Ublížil jsem ti. Choval jsem se jako zrůda. Omlouvám se. Prosím, odpusť mi.“

Teď už naplno plakala, slzy jí stékaly po dokonalé tváři.

„Přestaň.“

„Paulino. Stvořili jsme spolu jednu krásnou věc. Netruchleme nad ní tím, že bychom žili prázdné, promarněné životy.“

„Jak se opovažuješ! Přišel jsi za mnou, abys ulevil svému svědomí, a říkáš mi něco takového!“

Gabriel zaskřípal zuby.

„Nejsem tu, abych ulevil svému svědomí. Jsem tu, abych udělal změny k lepšímu.“

„Moje dítě je mrtvé a další mít nemůžu. Změň tohle.“

Napjal se. „To nedokážu.“

„Nikdy jsi mě nemiloval. Mrhala jsem životem na muže, který mě sotva snášel. A jenom proto, že jsem byla dobrá v posteli.“

Gabrielovi přeskočil sval na čelisti.

„Paulino, ty máš spoustu obdivuhodných vlastností, v neposlední řadě svou inteligenci, velkorysost a smysl pro humor. Neprodávej se tak lacino.“

Nevesele se zasmála. „Nakonec na tom vlastně nezáleží. Nezáleží na tom, jak jsem chytrá, když jsem byla dost hloupá na to, abych se tě snažila změnit. Selhala jsem.“

„Je mi to líto.“

„Pohnula jsem se ve svém životě dál a ty sem přijdeš, abys to zase všechno vytahoval.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Ale přesně to jsi udělal.“ Otřela si rukama oči a odtáhla se od něj.

„Vrátíš se domů za svou mladou hezkou přítelkyní s vědomím, že ti může dát dítě, pokud je to to, co chceš. Vasektomie se dá snadno zvrátit, ale co se stalo mně, to se nikdy nemůže odestát.“

Gabriel svěsil hlavu.

„Omlouvám se. Za všechno.“

Neochotně se postavil na nohy. Vykročil, aby prošel kolem ní, ale chytila ho za ruku.

„Počkej.“

Gabriel se na ni podíval, v očích obezřetný pohled.

„Někoho jsem potkala. Je to profesor. Pomohl mi dostat práci, učím anglickou literaturu, než dokončím v prodlouženém studiu doktorát.“

„To jsem rád.“

„Nepotřebuji tvoje peníze. Nechci se znovu uchylovat k tomu svěřeneckému fondu.

Keith je vdovec se dvěma malými holčičkami. Jedné je sedm let, druhé pět. Dokážeš si to představit? Říkají mi teto Paulino. Začala jsem je

oblékat, česat jim vlásky a pořádat čajové dýchánky s jejich panenkami. Potkala jsem někoho, kdo mě miluje. A jeho holčičky mě potřebují. Takže i když nemůžu mít dítě, pořád ještě ze mě bude matka. Nebo alespoň teta. Odpouštím ti, Gabrieli. Ale už se k tomuhle rozhovoru nechci znovu vracet. Vyrovnala jsem se s minulostí, jak jen jsem mohla.“

„Souhlasím.“

Věnovala mu skutečný úsměv a on jí přejel rty přes temeno hlavy.

„Sbohem, Paulino. Buď šťastná.“ Pustil jí ruku a odešel.

40. kapitola

SRPEN, 2011

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

“Jdeš si zaběhat?“ Julia vzhlédla od stolu se snídaní a spatřila Gabriela v jeho obvyklém běžeckém oblečení a teniskách. Měl na sobě karmínové harvardské tričko a černé šortky, které mu visely nízko

na bocích.

„Správně.“ Přešel místnost, aby ji mohl políbit.

„Takže… promluvíme si brzy?“

Gabriel se odvrátil a začal rozmotávat sluchátka, která měl zapojená do svého iPhonu. „O čem?“

„O tom, co tě trápí.“

„Ne, zrovna teď ne.“ Vyndal si sluneční brýle z pouzdra a rychle je přeleštil lemem svého trička.

Julia se kousla do jazyka, protože její trpělivost byla skoro u konce.

„Už sis domluvil návštěvu u svého lékaře?“

„A jsme u toho,“ zamumlal a ztěžka se opřel dlaněmi o kuchyňský ostrůvek, hlavu skloněnou a oči zavřené.

„Co má tohle znamenat?“ založila si ruce na hrudníku. Ani se nehnul.

„Ne, nevolal jsem doktorovi.“

„Proč ne?“

„Protože se s ním nepotřebuji sejít.“

Spustila ruce dolů. „Ale co to odstranění tvé vasektomie? Musíš si s ním o tom promluvit.“

„Ne, nemusím.“ Narovnal se, nenuceně vzal svoje sluneční brýle a nasadil si je.

„Proč ne?“

„Protože si ji odstranit nenechám. Rád bych, abychom se pokusili o adopci. Vím, že nemůžeme adoptovat Marii, ale chtěl bych se zaměřit na adoptování nějakého jiného dítěte, až absolvuješ.“

„Ty ses rozhodl,“ vydechla. Na čelisti mu přeskočil sval.

„Chráním tě.“

„Ale co potom s celou tou naší konverzací? Co s tím, o čem jsme spolu mluvili v sadu?“

„Mýlil jsem se.“

„Ty ses mýlil?“ Postavila se na nohy. „Gabrieli, co se to k čertu děje?“

„Můžeme s tím prosím právě teď nezačínat?“ Vykročil ke dveřím.

„Gabrieli, já…“

„Až se vrátím zpátky,“ přerušil ji. „Dej mi třicet minut.“ Spolkla vzteklou odpověď.

„Jen mi řekni jednu jedinou věc.“

Odmlčel se a zadíval se na ni skrz sluneční brýle.

„Jakou?“

„Miluješ mě ještě?“

Ve tváři se mu objevil bolestný výraz. „Nikdy jsem tě nemiloval víc.“ A s tím otevřel dveře a vyběhl do teplého ranního vzduchu.

„Jak se ti běhalo?“ přivítala Julia zplaveného a zpoceného Gabriela, jakmile vstoupil do kuchyně.

„Dobře. Jdu si rovnou dát sprchu.“

„Stojíš o společnost?“

Pousmál se na ni. „Až po tobě.“

Julia se před ním vydala do schodů a společně vešli do hlavní ložnice. Sedl si na židli, sundal si boty a ponožky a stáhl si tričko.

„Vyčistilo ti běhání hlavu?“ zeptala se a pozorně si ho prohlížela. Opálená kůže se mu leskla potem a svaly se s každým pohybem vlnily.

„Tak nějak.“

„Řekni mi, co tě trápí.“

Hlasitě si povzdechl a zavřel oči. Pak přikývl a ona si sedla na kraj postele a čekala.

Naklonil se dopředu a opřel se lokty o kolena. „Celý svůj život jsem se choval sebestředně. Nechápu, jak může kdokoliv vystát být v mé blízkosti.“

„Gabrieli,“ řekla mu vyčítavě. „Jsi neobyčejně k pomilování. Právě proto ti ženy padají k nohám.“

„Nestojím o to. Celé je to založené na vzhledu. Bylo jim jedno, že jsem sobecký, jen když jsem je pořádně ošukal.“

Julia se ušklíbla.

„Já tě znám. Znám tě skrz naskrz a nemyslím si, že jsi sobecký.“

„Uháněl jsem tě, když jsi byla ještě moje studentka. Choval jsem se hrozně ke své rodině a k Paulině,“ namítl.

Julia se mu zadívala do potemnělých a zmučených očí.

„To bylo kdysi. Nemusíme o tom mluvit.“

„Samozřejmě, že o tom musíme mluvit.“ Složil si hlavu do dlaní a chytil se za vlasy. „Copak to nechápeš? Pořád jsem sobec. Mohl bych ti ublížit.“

„Jak?“

„Co jestli Paulinin potrat byla moje chyba?“ Julii se sevřel žaludek.

„Gabrieli, o tom jsme už mluvili. Nebyla to ničí chyba.“

„Byla moje, protože jsem byl celý víkend na flámu. Kdybych byl doma a postaral se o ni, mohl jsem ji odvézt do nemocnice.“

„Prosím, nepouštěj se znovu touhle cestou. Ty víš, kam to povede.“

Stále pohledem provrtával podlahu. „Povede to k rozhovoru, který jsme vedli v sadu.“

„V sadu?“

„Mluvil jsem s tebou o tom, že bychom měli dítě. Ale nedokázal jsem se na to přestat dívat ve světle toho, co se stalo s Paulinou.“

„Gabrieli, prosím, já…“

Přerušil ji. „Co když byl její potrat výsledkem genetické abnormality?

Něčeho, čím jsem přispěl já?“ Julia ohromeně mlčela.

„Řekl jsem ti, že chci dítě, ale nikdy jsem nepřestal přemýšlet o riziku.“

„Potraty jsou běžné, Gabrieli. Je to tragické, ale je to pravda. Buď k sobě milosrdný. Ten sen o Maie měl svůj důvod. Přijmi klid, který ti nabídla, a nech to být.“

„A co když se stejná věc stane nám?“ Hlas se mu při posledním slově zlomil. „Podívej se na to, čím prochází tvůj otec s Diane.“

„To by bylo zničující. Ale takový je svět, ve kterém žijeme. Existují tu nemoci a smrt. Nemůžeme předstírat, že jsme vůči tomu imunní.“

„Můžeme se vyhnout nepřijatelným rizikům.“

Julii posmutněly oči. „Takže teď už se mnou dítě nechceš?“ Zvedl hlavu a spatřil v jejích očích slzy.

„Všechny ty řeči o Paulině.“ Julia ztěžka polkla. „Vím, že bych neměla žárlit, ale já jí závidím. Sdílel jsi s ní zkušenost, která člověku změní život a jakou my spolu možná nebudeme schopní mít.“

„Myslel jsem, že se ti uleví.“

„Nic z toho, co jsi řekl, mi úlevu nepřináší.“ Vyhledala jeho oči. „A ty rozhodně nevypadáš šťastně.“

„To proto, že chci něco, co nemůžu mít. Nedokážu znovu projít tím, čím jsem si prošel s Paulinou. Nedokážu to a nechci. Nedovolím, aby se to stalo tobě.“

„Žádné děti,“ zašeptala.

„Adoptujeme je.“

„Takže o tohle šlo.“ Přikývl.

Julia zavřela oči a nechala se zaplavit důsledky jeho slov. Myslela na jejich budoucnost, na obrázky, o kterých vždycky snila. Myslela na to, jak říká Gabrielovi, že je těhotná, jak nosí jeho dítě ve svém těle, jak ho drží za ruku, když dává život jejich synovi…

Všechny ty představy zmizely jako pára nad hrncem. A Julia okamžitě pocítila ztrátu. Neuvědomovala si, jak moc touží zrovna po těchhle zkušenostech a po tom, aby je sdílela s ním. Teď, když jí říkal, že je nezažije, bolelo ji to.

„Ne.“

„Ne?“ Obočí mu vyjelo vzhůru.

„Chceš mě chránit, a to je obdivuhodné. Ale pojďme si to vyjasnit, je tu ještě něco dalšího.“

„Nechci tě vidět, jak trpíš.“

„Tohle jde hlouběji než jen to, že? Má to co do činění s tím, co se stalo mezi tvým otcem a tvou matkou.“

Gabriel vstal a odhodil svoje šortky na podlahu. Odvrátil se a zůstal před ní stát nahý.

Odkašlala si. „Miláčku, vím, že si s sebou nosíš své jizvy. Dokonce se ani nedokážeš podívat na věci v zásuvce svého stolu.“

„O tom to není. Je to o tom, vybrat si rizika, která jsem ochoten podstoupit. Tvůj otec může ztratit Diane i dítě. Tohle nejsem připravený dát v sázku.“

„Život je risk. Můžu dostat rakovinu. Nebo mě může přejet auto. Mohl bys mě zabalit do ochranné fólie a držet mě za zamčenými dveřmi,

a stejně bych mohla onemocnět. Vím, že tě taky můžu ztratit. A i když to nechci ani vyslovit, jednoho dne umřeš.“ Její hlas se při posledním slově zlomil. „Ale zvolila jsem si tě milovat a zvolila jsem si budovat s tebou svůj život, i když vím, že bych o tebe mohla přijít. Žádám tě, abys učinil tutéž volbu. Žádám tě, abys riskoval se mnou.“

Popošla k němu a vzala do dlaní jeho ruce.

Podíval se dolů na jejich propletené prsty. „Nevíme, jaká by ta rizika mohla být. Nemám ani ponětí, co mám v rodinné anamnéze.“

„Můžeme se nechat testovat.“ Stiskl jí ruku a pak ji pustil.

„To nestačí.“

„Někteří z tvých příbuzných jsou ještě naživu. Můžeš se pokusit si s nimi promluvit, zjistit zdravotní historii tvých rodičů a prarodičů.“

Zamračil se. „Myslíš, že bych jim dopřál to zadostiučinění, že se za nimi připlazím a budu žebrat o informace? To bych radši shořel v pekle.“

„Poslouchej se. Jsi přesně tam, kde jsi začal myslíš si, že nejsi dost dobrý, abys měl potomky. A odmítáš zjistit, jestli jsou ve tvém rodokmenu nějaké zjevné problémy. A co tvůj sen o Maie? Co Assisi? A co já, Gabrieli? Modlili jsme se o dítě. Prosili jsme Boha, aby nám dal naše vlastní dítě. Chceš vzít tu modlitbu zpátky?“

Zaťal pěsti u boků, ale neodpověděl.

„Všechno jenom proto, že si myslíš, že nejsi dost dobrý,“ zašeptala.

„Můj krásný, zlomený anděli.“ Objala ho rukama kolem krku.

Gabriel ze sebe vydal zmučený zvuk a sevřel ji ve svém náručí.

„Stahuji tě do bahna,“ zašeptal a tiskl svůj zpocený hrudník k její halence.

„Nikdy jsi nebyl čistší.“ Něžně ho políbila na zarostlou čelist.

Drželi se navzájem a pak ho Julia odvedla do koupelny. Beze slova pustila sprchu a rychle se zbavila všeho oblečení.

Následoval ji dovnitř.

Voda byla teplá a padala dolů jako déšť, bubnovala a tančila jim po tělech a stékala na podlahu. Julia si vzala do dlaní mýdlo a začala mýt Gabrielovi hrudník, dlaně jí zlehka klouzaly přes jeho prsní svaly.

Popadl ji rukou za zápěstí. „Co to děláš?“

„Snažím se ti ukázat, jak moc tě miluji.“ Přitiskla mu rty k tetování a pak pokračovala a namydlila mu i břicho. „Myslím, že si vzpomínám na nádherného muže, který pro mě tohle jednou taky udělal. Bylo to jako křest.“

Mlčeli a ona prozkoumávala ocelové šlachy na jeho pažích a nohou, pevná záda a hrbolky na jeho páteři. Dala si na čas, něžně se ho dotýkala, dokud nebyla všechna pěna pryč.

Upřel na ni svůj pohled. „Znovu a znovu jsem ti ubližoval. A ty jsi teď tak šlechetná. Proč?“

„Protože tě miluji. Protože mám s tebou soucit. Protože ti odpouštím.“ Zavřel oči a zavrtěl hlavou.

Julia mu začala mýt vlasy, přiměla ho předklonit se, aby dosáhla na každý tmavý pramínek.

„Bůh mě ještě nepotrestal,“ zamumlal.

„O čem to mluvíš?“

„Pořád čekám, kdy mi tě vezme.“

Setřela mu šampon z očí, aby je mohl otevřít.

„Takhle Bůh nekoná.“

„Žil jsem arogantním, sobeckým životem. Proč by mě neměl potrestat?“

„Bůh se nad námi nevznáší a nečeká, aby nás potrestal.“

„Ne?“ Vrhl po ní zmučený pohled.

„Ne. Cítil ses tak alespoň jednou, když jsme byli v Assisi? Když jsme seděli vedle krypty svatého Františka?“

Zavrtěl hlavou.

„Bůh nás chce zachránit, ne zničit. Nemusíš se bát být šťastný a myslet si, že tě chce o tvé štěstí připravit. On takový není.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Protože když jsi zakusil dobrotu, pomůže ti to rozeznat rozdíl mezi dobrem a zlem. Věřím, že lidé jako Grace a svatý František a celá řada dalších laskavých, milujících bytostí nám ukazují, jaký Bůh je. On nečeká, aby tě potrestal, a nedává ti požehnání, jen aby ti ho zase vzal.“

Hladila ho rukama na hrudníku, dokud je nenechala spočinout po obou stranách jeho tváře.

„Nehodlám tě nechat odložit reverzi tvé vasektomie. Cokoliv zjistíš, cokoliv se stane, jsi můj manžel. Chci s tebou mít rodinu a je mi jedno, co řekne tvoje DNA.“

Položil si ruce na její předloktí.

„Myslel jsem si, že nejsi připravená mít miminko.“

„Nejsem. Ale souhlasím s tím, co jsi řekl v sadu. Jestli chceme mít dítě, musíme o tom začít diskutovat s lékaři.“

„A co adopce?“

„Můžeme udělat obojí. Ale prosím, Gabrieli, měl bys tu proceduru reverze podstoupit, jedině pokud uvěříš, že budeš dobrým otcem. A že nejsi vězněm své minulosti. Věřím ti, miláčku. Tak, jak bych chtěla, aby sis věřil ty sám.“

Stál pod sprchou, zavřel oči a nechal si vodu dopadat na hlavu. Pustil ji, projel si rukama vlasy a pak ustoupil stranou.

Julia vzala jeho ruce do svých.

„Tyhle ruce jsou tvoje. Můžeš je využít pro dobro nebo pro zlo. A žádná tvoje přirozenost, biologie nebo DNA nemůže to rozhodnutí udělat za tebe.“

„Jsem alkoholik, protože moje matka byla taky. To nebyla volba.“

„Rozhodl ses jít na odvykací léčbu. Každý den se rozhoduješ nepít nebo si nevzít drogy. Nebyla to tvoje matka nebo Anonymní alkoholici, kdo udělal tohle rozhodnutí to jsi byl ty.“

„Ale co když to přenesu na naše děti?“ Jeho hlas zněl beznadějně.

„Nemám ponětí, co mám v rodokmenu.“

„Moje matka byla taky alkoholička. Pokud zaměřuješ pozornost na rodinnou historii, měl by ses ptát, čím můžu přispět já.“

„Jediné věci, které ty můžeš předat dál, jsou krása, vlídnost a láska.“

Smutně se usmála. „Tohle je to, co jsem ti chtěla říct. Viděla jsem, jak na tebe reagovaly ty děti v sirotčinci. Viděla jsem, jak se směješ a hraješ si s nimi. A bereš Marii na projížďku na poníkovi. Ty dáš našim dětem lásku, ochranu a péči. Dáš jim domov a rodinu. A nevyhodíš je, když udělají chybu, nebo je nepřestaneš milovat, když se proviní. Budeš je milovat tak zoufale, že bys za ně položil život. Tohle je to, co tátové dělají. A to je to, co budeš dělat ty.“

Jeho oči se propalovaly do jejích. „Jsi velmi urputná.“

„Jenom když chráním někoho, koho miluji. Nebo když se pouštím do boje, abych zabránila nespravedlnosti. Poddávat se těm starým lžím by bylo nespravedlivé. Udělal jsi toho tolik, abys mi pomohl, Gabrieli. Teď jsem na řadě já. Jestli chceš na svou rodinu zapomenout, podpořím tě. Jestli chceš sledovat každou větev tvého rodokmenu, pomůžu ti. Ale nenech vinu a strach, aby tě připravily o tvé volby. Jednou ses rozhodl, že podstoupíš reverzní proceduru. Myslím, že by ses toho měl držet. Dokonce i kdybychom se rozhodli rozšířit naši rodinu prostřednictvím adopce.“

„Bylo by pro mě snazší na svou rodinu zapomenout. Ale nemůžu se snažit mít s tebou dítě bez toho, abych se o nich dozvěděl něco víc

– nebo abych alespoň zjistil, jestli tam nejsou nějaké zjevné zdravotní problémy.“

„Nebude to snadné. Ale budeš mít vedle sebe někoho, kdo tě bude podporovat. Právě teď má tvoje minulost nad tebou moc, protože nevíš, co v ní je. Jakmile to budeš vědět, už si s tím nebudeš muset lámat hlavu. Riskni to se mnou, Gabrieli.“

Zabořil jí tvář do krku.

Ze všech darů, které mi Bůh dal, pomyslel si, jsi ten největší ty.

41. kapitola

I když Juliina slova Gabrielovy obavy úplně neutišila, pocítil úlevu. Její láska a víra v něj ulamovala ostří jeho vlastním pochybnostem. Skutečně byl nade vši pochybnost požehnán, že našel takovou milenku, takovou manželku. Když se mu zadívala do očí a řekla, že chce, aby podstoupil reverzi vasektomie, ať už plánují mít dítě, nebo ne… Gabriel si ten okamžik bude pamatovat po zbytek života.

Na mysl mu přišlo přísloví z hebrejské bible: Kdo našel ženu, našel dobro a získal milost Boží.

Jenže v noci ho znovu mučila jeho minulost a obavy o budoucnost, takže se ta naděje otřásla v základech. Ale než aby opustil místo po jejím boku a strašil po domě ve snaze najít alkohol, rozhodl se vzít ji do náruče a držet se jí. Jeho hnědooký anděl ho těch obav nezbavil. Ale dal mu sílu, kterou potřeboval, aby s nimi bojoval.

Druhého dne po jejich sprše ho našla v pracovně v prvním patře, jak hloubá nad hromadou knih, notebook otevřený na stole.

„Ahoj,“ vstoupila dovnitř a v ruce nesla sklenici koly. „Přinesla jsem ti něco k pití.“

Vděčně se na ni podíval. „Děkuji, drahá.“

Poplácal si na klín a ona odložila pití na stůl a připojila se k němu.

„To ty jsi to sem dala?“ ukázal na lokomotivu na hraní, která teď trůnila na hromádce složek.

„Ano.“ Ošila se a zauvažovala, jak by mu to vysvětlila.

„Už jsem na ni zapomněl. Je z ní dobré těžítko.“

„Měla jsem se tě zeptat, než jsem se ti začala hrabat ve věcech.“ Pokrčil rameny. „Bylo načase. Ten vláček byl jednou z mých nejoblí

benějších hraček, když jsem byl malý.“

„Vypadá jako starožitnost. Odkud se vzal?“

Gabriel se poškrábal na bradě. „Rád bych řekl, že byl od mého otce. Mám dojem, jako bych si vzpomínal, že mi ho dával. Ale to nemůže být pravda.“

Julia mu nabídla soucitný pohled.

„Na čem pracuješ?

„Na své knize. Píšu oddíl o Pekle. Myslím, že do něj zahrnu nějaké poznámky o Guidově příběhu. Ocituji samozřejmě jako autoritu tvoji přednášku.“ Políbil ji.

„Teď bude jednodušší to udělat, když se moji přednášku chystají publikovat.“

„Opravdu?“

„Dostala jsem e mail od organizátorů konference, ve kterém mi sdělují, že vydavatelství souhlasilo s publikováním několika přednášek. Chtějí, abych jim poskytla tu svoji.“

„Tvoje první publikace. Gratuluji.“ Gabriel ji pevně objal a zaplavila ho vlna hrdosti.

„Bude to velká položka v mém životopisu,“ pohrávala si s jeho brýlemi.

„Ale budu potřebovat laskavost.“

„Cokoliv.“

Zvedla obočí. „Cokoliv?“

„Pro tebe, lásko moje, bych otrhal hvězdy z nebe, jen abych ti jimi zasypal nohy.“

Julia mu přitiskla ruku na srdce. „Jak tohle děláš?“

„Co jak dělám?“

„Jak říkáš takové věci. Je to nádherné.“

Pousmál se na ni. „Strávil jsem roky studiem poezie, paní Emersonová. Mám to ve své DNA.“

„To rozhodně ano.“ Objala ho kolem krku a pevně ho políbila.

Jejich objetí bylo čím dál žhavější. Gabriel se chystal smést knihy ze svého stolu a položit na něj místo nich Julianne, když si vzpomněla, že tu je proto, aby ho požádala o laskavost.

„Ehm, drahoušku?“

„Ano?“ Jeho hlas zněl napůl jako zasténání a ruce ji horečně hladily na bocích.

„Chci tě o něco poprosit.“

„Jen do toho.“

„Moje práce bude potřebovat nějaké úpravy, než ji odešlu. Chtějí ode mě rukopis první týden v prosinci. Přečetl by sis ho a připravil nějaké návrhy?“

Její výraz vyjadřoval úzkost. Před pár měsíci se kvůli té přednášce pohádali. Nechtěla se s ním kvůli tomu hádat znovu.

„Samozřejmě. Bude mi potěšením. Budu se snažit nechovat se jako parchant, až ti budu předávat svoje připomínky.“

Sarkasticky se usmála. „To bych ocenila.“

„A teď, rozdáme si to na stole, nebo si chceš celé odpoledne povídat?“

„Sex na stole, prosím.“

„Tvoje přání je mi rozkazem.“

Gabriel si sundal brýle a odhodil je stranou. Zavřel notebook, položil ho na nedalekou poličku a opatrně přendal i lokomotivu. Pak jediným máchnutím paže poslal všechny knihy a papíry na podlahu a položil Julii na stůl.

Následně strávili další hodinu oddávání se novému druhu manželského štěstí sexu na stole.

(Sex na stole může být velmi, velmi dobrý, ale je důležité nejdřív odstranit sponky od sešívačky.)

Později toho dne začala Julia balit na jejich cestu na Tomovu a Dianinu svatbu, zatímco Gabriel zůstal ve své pracovně a pokoušel se psát. Zjistil, že soustředit se na Guida da Montefeltro na místě jeho posledního (a velmi vášnivého) střetu s Julianne je velice obtížné.

Možná, že už na tomhle stole nebude nikdy schopen pracovat.

Frustrovaně zavřel dokument, na němž pracoval, a otevřel si e mail. Napsal krátkou zprávu Carsonu Brownovi, svému právníkovi, ve které ho požádal, aby začal zjišťovat věci o jeho biologických rodičích a jejich rodinách.

Pak zvedl mobilní telefon a vytočil číslo.

Julia poté, co strávila večer upravováním své přednášky, vstoupila do ložnice. Bolely ji oči. Musela uznat, že Paul měl pravdu trpěla nějakou formou únavy očí a potřebovala se poradit s oftalmologem. Rozhodla se domluvit si návštěvu, až se s Gabrielem vrátí ze Selinsgrove.

„Co se děje?“ dolehl k ní z postele Gabrielův hlas.

Stáhla si ruce z tváře. Seděl zpříma opřený o pelest, na nose brýle, a četl si.

Rozpačitě se na něj podívala.

„Byla jsem moc dlouho u počítače a teď mě bolí oči. Musím si je nechat prohlédnout, až se vrátíme.“

„Dobře. Tvoje oči jsou tak nádherné, byla by škoda, kdyby se jim něco stalo.“ Založil si prstem knížku tam, kde četl, a natáhl druhou ruku, aby poplácal místo vedle sebe. „Pojď sem.“

Julia si k němu vlezla a všimla si, že čte deník své matky.

„Co tě přimělo si to přečíst?“

„Vzhledem k tomu, že se začínám zabývat svou rodinou, myslel jsem, že bych to neměl odkládat.“

„Je ti z toho smutno?“

Odložil deník stranou a promnul si pod brýlemi oči.

„Je to spíš tragické než cokoliv jiného. Odmaturovala na střední a přestěhovala se do města, kde bydlela ve společném bytě s kamarádkou. Její první práce byla ve firmě mého otce. Jedna z jeho sekretářek šla na mateřskou dovolenou a ona ji dočasně nahradila. Tak se seznámili.“

„Byla mladá.“ Julia sevřela jeho ruku ve svých.

Pohlédl dolů na jejich spojené dlaně. „Skoro tak mladá, jako jsi byla ty, když jsem tě potkal. Legrační, jak se historie opakuje.“

„Nedělej to,“ řekla Julia tichým hlasem. „Mohl jsi po téhle cestě jít.

Ale neudělal jsi to. My jsme jiní.“

„Šel jsem touhle cestou s někým jiným.“

Julia cítila, jak v ní vzplanul hněv. „Ty jsi Paulinu neopustil. Staral ses o ni léta. Ty nejsi ten typ muže, který by opustil své dítě.“

„Řekni to ještě jednou.“ Gabrielův hlas zněl jako něco mezi zavrčením a prosbou.

Julia zvedla ruku, sundala mu brýle a natáhla se přes něj, aby je položila na noční stolek. Zůstala na něm ležet a zvedla hlavu.

„Gabrieli Emersone, ty nejsi typ člověka, který by opustil své dítě. A přestože bys o sobě rád přemýšlel jako o svůdníkovi, oba víme, že to bylo vzájemné.“

Zlehka ji pohladil po vlasech a pak jí zvedl bradu a přitiskl k ní své rty.

„Naše svádění bylo určitě vzájemné. Jsi jediná žena, která mě kdy přesvědčila, abych jí dal své srdce. A stále mě svádíte, paní Emersonová. Každý den.“

Znovu ji pohladil po vlasech.

„Zní to, jako by aférka mezi mými rodiči začala, když spolu dlouhé hodiny pracovali. Jednoho večera ji políbil. A pokračovalo to…“

„Miloval ji?“

„Tvrdil, že ano. Kupoval jí extravagantní dárky. Nechtěl se s ní nechat vidět na veřejnosti, ale scházeli se v hotelech.“

Julia si nevědomky pohrávala s náhrdelníkem.

„Viděla jsem ve tvém stole nějaké šperky. Byly tam věci od Tiffanyho a něco, co vypadalo jako snubní prsten.“

Gabriel se zamračil. „Ten prsten jí dal, když jsem se narodil. Měla ve zvyku ho nosit a předstírat, že je vdaná. Taková fraška.“

„Je možné, že to udělal, aby ji chránil.“

„Julianne, nic, co můj otec udělal, ji nechránilo,“ pronesl ledovým hlasem. „Byla mladá a žila u své rodiny jako v bavlnce. Předpokládala, že kvůli ní opustí svou ženu a rodinu. Očividně se to nestalo.“

Julia kolem něj sevřela své ruce. „Co jsi udělal, aby ses o své rodině dozvěděl víc?“

„Poslal jsem e mail Carsonovi a požádal ho, aby se začal vyptávat na Emersonovy a na mého otce.“ Odkašlal si. „Dnes jsem vyřídil pár telefonátů a sjednal si schůzku s doktorem Townsendem. A s urologem.“

„Jsem na tebe hrdá. Vím, že máš strach. Ale bez ohledu na to, co zjistíš, budeme tomu čelit společně.“

Povzdechl si a zvedl ruku, aby mohl vzít do dlaně její týl. „Jestli jsi myslela vážně, že se chceš dozvědět něco víc o své matce, pomůžu ti.“

Otočila se na záda a zírala do stropu.

„Její věci má táta. Nemyslím si, že by byl dobrý nápad ho o ně právě teď požádat. Má toho hodně.“

„Máš pravdu. Dostalas od něj nějaké zprávy?“

„Diane mi poslala e mail kvůli mým šatům pro družičku. Mám si je vyzvednout, až přijedeme.“

Julia byla chvíli zticha a přemýšlela. Pak opět promluvila.

„Myslíš si, že ti Bůh odpustil?“ Svraštil obočí. „Proč se ptáš?“

„Kvůli našemu rozhovoru ve sprše. Vypadalo to, že máš pocit, že ti tvoje minulost není ve skutečnosti odpuštěna.“

Zavrtěl se vedle ní.

„Když jsem byl v Assisi, poté, co jsme byli rozděleni, měl jsem pocit, že mi Bůh odpustil.“

„Ale pořád se na sebe díváš a nelíbí se ti, co vidíš, že?“ zeptala se něžným tónem.

„Proč by mělo? Mám tolik chyb.“

„Přesně jako všechny ostatní lidské bytosti, miláčku.“

„Možná jsem si víc vědom svých vlastních hříchů.“

„Možná jsi jen nepřijal milost a odpuštění, které ti bylo nabídnuto.“ Ostře se na ni podíval.

Přisunula se k němu blíž.

„Neříkám to, abych tě trápila. Vidím, jak daleko jsi dospěl, a není to nic menšího než zázrak. Ale částí toho zázraku je i rozpoznat velikost milosti.“

„Spáchal jsem tolik hrozných věcí,“ zašeptal.

„A milosrdenství Boží je tak malé.“ Julia se na něj podívala koutkem oka.

„To si nemyslím.“

„Ale někdy se takhle chováš jako kdybys byl pořád v pekle. Jako kdyby ti Bůh nemohl odpustit.“

„Chci být lepší.“

„Tak buď lepší. Přijmi skutečnost, že tě nedovedl tak daleko, jen aby tě opustil. On není tenhle typ otce. A ty taky nejsi.“

Gabriel chvíli zvažoval její slova.

„Jestli to, co říkáš, je správné, pak nemáš žádný důvod bát se být matkou. Nezáleží na tom, co se stalo se Sharon nebo co se přihodilo ve tvé minulosti, milost je tu i pro tebe. Myslím, že oba potřebujeme překonat svůj strach.“

Pohladil ji po tváři a pak si ji přitáhl pod sebe.

„Budeš úžasná matka,“ zašeptal, než spojil jejich rty.

42. kapitola

VÍKEND O DNI PRÁCE, 2011 HAMPTONS, NEW YORK

“Do prdele!“ vyjekl Simon a zhroutil se na její tělo.

„Jo, přesně tam, jen o kousek vedle,“ zahihňala se a objala ho. „To bylo úžasné.“

Simon nemohl nesouhlasit. Sotva cítil svoje tělo, jak byl jeho orgasmus silný.

Ovšem, skutečnost, že v sobě měli s April Hudsonovou o několik koktejlů víc, než aby byli jen opilí, s tím mohla mít taky něco společného. Někde v pozadí jeho mysli se vznášelo cosi, co si měl pamatovat.

Něco důležitého. Něco ohledně April.

Vylezla nahoru na něj. „Udělejme to znovu,“ vypravila ze sebe nezřetelně a naklonila se k němu. „Skoro to nebolelo. Nevím, proč jsem čekala…“

43. kapitola

VÍKEND O DNI PRÁCE, 2011 SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

“Tvůj otec používal tuhle místnost jako pokoj pro hosty, ale přemýšleli jsme, že bychom ho předělali na dětský.“ Diane otevřela dveře do malého pokojíku hned vedle hlavní ložnice.

Julia vstoupila dovnitř a nesla modrobílou dárkovou tašku.

Bylo jen pár dní před svatbou a ona pomáhala Diane se záležitostmi kolem domu.

„Chtěla jsem mít vymalované zdi a všechno přichystané, než děťátko přijde. Ale teď…“ Diane se znovu a znovu hladila po břiše.

„Nevidím důvod, proč bys nemohla mít dětský pokoj připravený.“ Julia se rozhlédla po místnosti a pošilhávala po třech povědomě vypadajících krabicích na podlaze šatníku.

„Možná vůbec nepozná domov,“ zašeptala Diane, slzy na krajíčku. Julia jí položila ruku kolem ramen.

„Doktoři v nemocnici už se s případy, jako je tenhle, setkali. A existuje celá řada dětí, které prodělaly stejnou operaci, jakou bude muset podstoupit malý Buráček.“

„Buráček?“

„Protože pro něj ještě nemáte jméno, začala jsem mu říkat Buráček.“ Diane si přitiskla ruku na břicho. „To se mi líbí. Buráček.“

„Všichni doufáme a modlíme se, aby byl malý v pořádku. Zařízení dětského pokoje by mohlo být vyjádřením téhle naděje toho, že věříte, že přijde domů.“ Julia si pohrávala s taškou, kterou držela v ruce. „Koupila jsem tobě a miminku dárek.“

„Děkuji ti. To je první dárek, co jsme dostali.“

„Chtěla jsem být první, vzhledem k tomu, že je to můj malý bráška.

Otevři ho.“

Diane opatrně odtáhla hedvábný papír a odhalila zabalený obdélníkový předmět. Odložila tašku na podlahu a rozbalila dárek. Uvnitř našla obrázek cherubína hrajícího na loutnu ve zdobeném zlatém rámečku.

S obdivem si ho zvedla k očím.

„Vím, že jsi váhala se na miminko připravovat,“ promluvila Julia tiše.

„Ale myslela jsem, že by ten anděl mohl představovat naději. Obraz se jmenuje Angelo musicante a je umístěn v galerii Uffizi ve Florencii.“

„Děkuji, zlato,“ objala ji Diane. „To je velmi milé.“

Přešla k oknu, položila rámeček na široký parapet u okna a opřela ho o sklo. Vypadal, jako by sem dávno patřil.

„Tvůj táta mluvil o tom, že až dítě přijde, používali bychom pro hosty tvůj pokoj.“

„Vlastně to není můj pokoj. Vyrostla jsem v tátově starém domě.“

„Jsi moje dcera. Vždycky budeš mít u mě doma svůj pokoj,“ ozval se za nimi chraplavý hlas.

Diane s Julií se otočily a spatřily Toma stojícího ve dveřích.

„To je pěkné, tati, ale nemusíš ho pro mě držet.“

„Ten pokoj je tvůj.“ Jeho tón a výraz tváře nepřipouštěly žádný argument.

Julia si jen povzdechla a přikývla.

Ukázala na zatím bílé zdi. „Už jste vybrali barvy?“

Diane se usmála. „Světle modrá a červená. Přemýšlela jsem o námořnickém tématu. Možná na některou zeď namalovat i loď. Myslela jsem, že by to mohlo být uklidňující.“

„To zní krásně. Podívám se po nějakém povlečení a věcech s plachetnicemi.“

„Děkuju.“

„Postarám se, aby můj malý bráška měl všechno, co bude potřebovat.

Těším se, až ho budu rozmazlovat.“

Tomovi začaly slzet oči. Ale nikdy by to nepřiznal.

„Takže se chystáš zařizovat?“ zeptal se své snoubenky.

„Myslím, že bychom mohli udělat pár věcí. Možná ne všechno. Po líbánkách bychom mohli vymalovat zdi.“ Diane vzhlédla k jeho tváři, v očích opatrnou naději.

„Cokoliv budeš chtít.“ Tom se k ní sehnul, aby ji políbil, a lehounce přitiskl dlaň k místu, kde rostlo jejich dítě.

Julia se přesunula ke dveřím, aby jim dopřála trochu soukromí. „Půjdu teď dolů a podívám se, co dělají Gabriel a strýček Jack.“

„Promiň, zlato,“ odtrhla se Diane od svého snoubence, ale ne dřív, než mu zlehka přejela rukou po zápěstí položeném na jejím břiše.

„Chtěla by sis vzít tohle s sebou? Myslím, že to patřilo tvé matce,“ Diane ukázala na krabice, které trůnily v šatně.

Jak se Tom a Julia podívali směrem, kterým ukazoval její prst, ovzduší v místnosti se rázem změnilo.

„Cože?“ pronesl Tom ostře.

„Vždyť to tu jen tak leží. Možná je v nich něco, co by sis s sebou ráda vzala do Massachusetts. Ale jestli je nechceš nebo na to nejsi připravená hned teď, v pořádku. Otevřela jsem je, jen abych se podívala, co v nich je, ale hned jsem je zase zavřela. Narazila jsem na ně, když jsem vyklízela pokoj.“

„Ráda bych si máminy věci prohlédla,“ řekla Julia, vědomá si otcových neustále se zatínajících pěstí.

„Nejsem zrovna žhavý vést tenhle rozhovor tři dny před svou svatbou,“ zavrčel Tom.

„Zlato,“ řekla Diane vyčítavě.

„Dobře. Proč nepožádáš Gabriela, aby přišel nahoru a pomohl mi je odnést dolů do vašeho auta?“

Julia přikývla, vyšla z místnosti a při odchodu si všimla, jak si její otec přitáhl Diane do náruče.

Jak scházela po schodech do haly, slyšela z obývacího pokoje hlasy.

„Tys jí to ještě neřekl?“ To mluvil Juliin strýc Jack, Tomův bratr.

„Ne.“ Gabrielův hlas zněl úsečně.

„A uděláš to?“ zesílil Jackův drsný tón.

„Vzhledem k tomu, že bylo ticho po pěšině, neviděl jsem důvod. Nedávno byla dost rozrušená. Nehodlám jí k tomu přidávat ještě další starosti.“

„Bylo by lepší, kdyby nežila ve strachu.“

„Nežije,“ pronesl Gabriel netrpělivě.

„Jestli zjistím, že ano, budeš mít se mnou problém.“

Juliiny kroky se rozlehly po dřevěné podlaze a hlasy ztichly.

Vešla do obývacího pokoje a uviděla výhrůžně vypadajícího Jacka stát u protější zdi.

Gabriel postával kousek od něj a zaujímal podobný postoj.

„Co se děje?“ zeptala se.

Gabriel zvedl ruku a ona k němu došla a přitulila se. „Nic. Pomáhala jsi Diane?“

„Trochu. Ale teď potřebuji tvoji pomoc. Mám pár krabic, které je třeba donést do auta.“

„Samozřejmě.“ Gabriel se na Jacka významně podíval a následoval Julii zpět do haly.

Den před svatbou Julia souhlasila, že pomůže Dianině sestře, hlavní družičce, oběhat nějaké pochůzky. Navštívila květinářství, kde podruhé překontrolovala objednávku, zašla do kostela obhlédnout výzdobu a zastavila se v restauraci Kinfolks.

Kinfolks by nebyla zrovna její volba pro předsvatební večeři, ale protože to bylo místo, které mělo jak pro nevěstu, tak pro ženicha sentimentální hodnotu, nechala si svůj názor pro sebe.

Právě ukončila schůzku s majitelem a manažerem podniku, na které se ujistila, že bude na dnešní večer všechno připraveno, když narazila na Deb Lundyovou, expřítelkyni svého otce, a její dceru Natalii.

Zatímco se k ní Deb blížila, Julia se snažila nasadit falešný úsměv.

„Zdravím tě, Jules. Už jsem tě dlouho neviděla.“

„Ahoj, Deb. Jak se máš?“

„Docela dobře. Natalie přijela na víkend domů, tak jsme byly na nákupech.“ Deb zvedla četné tašky, které držela v ruce.

Julia nervózně přesunula pohled od vysoké blondýny k její dceři, stojící s kyselým výrazem v obličeji asi o půl metru dál. Obě ženy byly oblečené v drahých šatech a na první pohled značkových sandálech. A obě držely velké kabelky od Louise Vuittona.

Natalie byla atraktivní mladá žena s rudými vlasy a zelenýma očima. Na studiích na univerzitě Saint Joseph byly s Julií spolubydlící. Dokonce i kamarádky. Ale to bylo předtím, než se Natalie rozhodla spát s Juliiným tehdejším přítelem Simonem a pozvat ji, aby se k nim připojila do trojky.

„Natalie měla být tenhle víkend v Hamptons se svým přítelem. Pamatuješ si ho, ne? Simon Talbot, senátorův syn?“

„Vím, kdo to je.“ Julia odolala nutkání se dále vyjadřovat. Deb přesně věděla, kým Simon pro Julii byl, a že byl zatčen za to, že ji před dvěma lety napadl. Zatčení naneštěstí vyústilo jen v přiznání viny výměnou za veřejně prospěšné práce.

Deb ignorovala Juliinu očividnou nechuť pokračovat v konverzaci a žvanila dál.

„Paní Talbotová onemocněla, a tak byl jejich výlet do Hamptons zrušen. Ale jsem ráda, že Natalie mohla přijet domů. Teď, když pracuje pro senátorovu prezidentskou volební kampaň, vídáme ji tak málo. Má velmi důležitou práci.“

„Gratuluji,“ řekla Julia a snažila se, aby se jí v hlase neozvalo pohrdání. Natalie Julii ignorovala a otočila se k matce. „Musíme jít.“

Julia svoji bývalou spolubydlící zvědavě sledovala. Posledně, když se viděly, bylo to právě v téhle restauraci. Natalie ji zahnala do kouta a ukázala jí snímek z videa, pořízeného Simonem. Videa, které ukazovalo Julii ve velmi kompromitující situaci. Natalie jí vyhrožovala, že ho vyvěsí na internet, jestli Julia nestáhne obvinění z napadení, vznesené proti Simonovi.

Jak se ovšem překvapivě ukázalo, Julia zůstala pevná v kramflecích. Dokonce jí pohrozila, že půjde do The Washington Post a řekne jim, že Simon poslal svou novou přítelkyni, aby ji vydírala. Tím by senátor nebyl potěšen.

Natalie tehdy pochybovala, že by Julia splnila, čím jí hrozila. Ale musela si to rozmyslet. Nebylo ani známky, že by to video někdo sdílel nebo kamkoliv poslal. Vypadalo to, jako by to vzdali.

Julii občas napadlo, proč po nich není ani vidu ani slechu. Ale rozhodla se považovat se za šťastnou a jednoduše přijmout dobrou kartu.

Když teď Natalii potkala, předpokládala, že se k ní bude chovat hrubě nebo agresivně. Čekala, že ji Natalie poctí skrytými výhrůžkami nebo narážkami. Ta místo toho vypadala rozrušeně, přešlapovala z nohy na nohu a ohlížela se k východu. Zdálo se, jako by se něčeho bála.

Julia neviděla v restauraci ani na chodníku před ní nikoho, z koho by šel strach. Uvažovala, co mohlo Natalii tak rozrušit. A proč jako mávnutím kouzelného proutku zmizela její samolibost a nadřazenost.

Deb gestem své dceři naznačila, aby počkala.

„Bylo hezké tě zase vidět, Jules. Slyšela jsem, že tvůj táta se zase žení.“

„Zítra, ano.“

„Nikdy jsem si nemyslela, že je typ na ženění. Myslím, že tohle s tebou může udělat pokročilý věk.“

Julia nadzvedla obočí. Deb byla přinejmenším stejně stará jako její otec, jestli ne o rok nebo dva starší. Ale neměla chuť nechat se zatáhnout do jakékoliv konfrontace.

„Pojďme.“ Natalie zatahala matku za loket a obě ženy vykročily ke dveřím.

Julia sledovala jejich vzdalující se postavy s neodbytným pocitem, že jí něco uniká. Něco důležitého.

„Ty nejsi vyčerpaná?“ Rachel se o dva dny později opřela o kuchyňský ostrůvek a podložila si hlavu rukou. „Ten večer, co byla předsvatební večeře, jsme byli dlouho vzhůru a včera v noci na svatbě taky. Potřebuju se vyspat.“

Julia se zasmála; loupala kukuřici k večeři. „Myslím, že jsem udělala jen dobře, když jsem si dnes odpoledne zdřímla.“

Rachel zvedla oči v sloup. „Jasně. Gabriel říkal, že si dnes odpoledne taky schrupnul, ale on nikdy v životě přes den nespal. A pochybuji, že by usnul, když jsi byla v posteli s ním.“

Julii stoupla do tváří barva, zaujatě zaměřila pozornost na kukuřici a změnila téma. „Svatba byla krásná. Nemůžu uvěřit, že jsem tancovala se svým otcem na jeho vlastní svatbě.“

„Nemyslím si, že mám energii dnes večer oslavit tvé narozeniny, Jules. Omlouvám se, že jsem tak špatná kamarádka.“ Rachelin hlas ztlumilo zívnutí.

„Proč si nejdeš lehnout?“

„Zkoušela jsem to. A stejně jako tebe mě následoval můj manžel. Což znamená žádný spánek, zato spousta dělání dětí.“

Julia se uchechtla. „Jak jste s tím daleko?“

Rachel se dramaticky zhroutila na nataženou paži. „Potřebuju dovolenou.“

„Od dělání dětí?“

Se zavřenýma očima zasténala.

„Ano, zatraceně. Máme sex celou dobu a já jsem ještě neotěhotněla. Je to deprimující.“ Otevřela oči a znovu zvedla hlavu. „Potřebuju pauzu. Nech mě k vám přijet na pár dní na návštěvu. Nebudu otravovat, slibuju.“

„Myslela jsem, že dítě chceš.“

„To ano, ale za jakou cenu? Nikdy jsem si nemyslela, že to řeknu, ale spíme spolu příliš často. Začínám se cítit jako stroj.“

„Dobrý Bože, k čemu jsem se to nachomýtl?“ Gabrielovi, který právě vstoupil do kuchyně ze zadní verandy, sjelo obočí k sobě.

„K ničemu. Tvoje sestra je prostě unavená. Rachel, vynech večeři a jdi si lehnout do našeho pokoje. Můžeš se k nám připojit později na zákusek.“

„Opravdu?“

Julia mávla klasem kukuřice směrem ke schodům. „Jdi.“

Rachel se zvedla z barové židle a vyletěla ze dveří, jako když střelí. Gabriel sledoval její mizící postavu a vrtěl hlavou. „Řekni mi, že ne

dopadneme takhle.“

„Nedopadneme takhle,“ vtiskla mu Julia polibek na spánek.

„Slibuješ?“

„Slibuji.“

„Přesvědčila jsi mě, abych podstoupil tu reverzi. A skoro jsi mě přesvědčila, že na mé rodinné historii nezáleží.“

„Nezáleží, zlato. Věř mi.“

Vzal jí kukuřici z ruky, odložil ji stranou a pak sepjal její ruce ve svých.

„Neměli bychom podléhat nadějím. Od mé vasektomie uběhlo už deset let.“

„Spokojím se i s adopcí. Ale pro tvoje vlastní dobro to chci zkusit. Jednou. A s trochu menším dramatem, než jakého jsme svědky u Rachel a Aarona.“

Gabriel se zasmál a přitáhl si ji do náruče.

Julia se k němu přitiskla a její ústa se doširoka otevřela v zadržovaném zívnutí.

Gabriel ji s obavami sledoval. „Proč nejdeš a taky si nezdřímneš?“

„Je tu tolik práce.“

„Nesmysl. Richard si čte na zadní verandě knížku a Aaron spí u televize. Myslím, že budeme večeřet až později.“

„Nabídla jsem náš pokoj Rachel.“

„Tak si vezmi gauč v pracovně.“ Přitiskl jí rty na čelo. „Pěkně tvrdě jsi pomáhala s přípravami i samotnou svatbou. Šlofík by se ti mohl hodit.“ Mrkl na ni. „Vzhledem k tomu, že se ti dnes odpoledne žádného nedostalo.“

Julia ho políbila a odešla z kuchyně.

Ponechán napospas svému osudu vytáhl Gabriel ze své aktovky malou knihu v kožené vazbě a šel se připojit k Richardovi na verandě.

„Je nádherný den,“ poznamenal Richard a zavřel svou detektivku.

„Ano.“ Gabriel se posadil do zahradního křesla vedle svého adoptivního otce.

„Co to čteš?“

Gabriel mu ukázal knihu, na jejíchž deskách bylo zlatými písmeny vyraženo slovo Deník. „Je to deník mé matky.“

Oba muži si vyměnili pohled.

„Našel jsem v něm něco od Grace.“ Gabriel rozložil dvě stránky papíru, které byly zastrčené uvnitř.

Richard se na ně se zájmem zadíval.

„Co je to?“

„Jména, adresy a telefonní čísla. Jedno je mého otce. Další je na Jean Emersonovou ze Staten Islandu. Je to moje babička.“

„To je poprvé, co jsi tyhle papíry viděl?“ podíval se Richard synovi do očí.

„Ano. Grace mi dala věci po mé matce, když jsem byl teenager. Ale nikdy jsem se na ně nepodíval.“

Richard přikývl a po tváři mu proběhl výraz, jako by si vzpomínal.

Gabriel se zadíval na Gracein rukopis. „Lámu si hlavu, proč tohle udělala.“

„Určitě jsme o tom s tebou mluvili, když jsi dospíval. Nevzpomínáš si?“

Gabriel na okamžik upřel pozornost na lesy za domem.

„Jen na útržky a kousky.“

„Když tvoje matka zemřela, odbor sociální péče vyhledal tvou babičku a požádal ji, aby si tě vzala k sobě. Odmítla. Grace jí telefonovala a snažila se zjistit, v čem je problém. Po rozhovoru s ní uložila její jméno a adresu k věcem tvé matky, protože si myslela, že bys ji jednoho dne mohl chtít kontaktovat.“

„Nevzpomínám si, že by mi Grace říkala, že mluvila s mou babičkou, jen že odbor sociální péče našel moje příbuzné a že se mnou nechtějí mít nic společného.“

Richard se zamračil.

„Byl jsi ještě malý kluk. Nemělo žádný smysl tě zatěžovat vším tím, co se stalo. Myslel jsem, že jsme ti podrobnosti sdělili, když jsi byl starší.“

Gabriel zavrtěl hlavou.

Richard sevřel rty. „Omlouvám se. Měli jsme ti to říct.“

„Nemusíš se za nic omlouvat. Ty a Grace jste si mě vzali, když se mě moje vlastní krev zřekla.“

„Jsi náš syn.“ Richardův hlas zněl najednou nakřáple. „Vždycky jsi byl náš syn.“

Gabrielovy ruce sevřely deník pevněji.

„Bude tě to dotkne se tě, když se toho pokusím zjistit o svých biologických rodičích víc?“

„Samozřejmě, že ne. Je to tvůj odkaz a máš právo o tom vědět.“

„Ty jsi můj otec,“ poznamenal Gabriel tiše.

„Vždycky budu,“ řekl Richard. „Bez ohledu na cokoliv.“

„Ohrozil jsem tebe i Grace. Musel jsi zastavit váš dům, abys mě zachránil.“

„Rodičovská láska si neklade podmínky. Nezáleží na tom, co jsi udělal, vždycky jsi byl náš syn. Jen jsem se prostě modlil, aby ses k nám jednoho dne vrátil. A tys to udělal.“

Gabrielovi začalo rozrušeně nadskakovat koleno. Richard ho sledoval napjatýma šedýma očima.

„Nedali jsme ti život, ale jsi náš syn. Patříš k nám.“

„Co řekla Grace babičce?“ Richard se opřel v křesle.

„Myslím, že jí vysvětlila, kdo je a co se stalo s tvou matkou. Vím, že mluvila i o tobě. Doufala, že by mohla tvou rodinu přesvědčit.“

„A dokázala to?“

„Ne.“ Richard vypadal ponuře. „Tvoje babička byla příliš zaslepená svou vlastní morálkou a hněvem na svou dceru. Zřekla se tvé matky, když otěhotněla, a já pochybuji, že se ty dvě potom ještě vůbec někdy viděly.“

„A co můj otec? Jemu Grace volala taky?“

Richard si poposedl. „Vím, že jsme o tom s tebou mluvili, protože na to došlo v souvislosti s tvým rodným listem. Tvůj otec přesvědčil tvou matku, aby ho tam neuváděla, což je důvod, proč je v něm jmenována jen ona.“

„Tak jak ho Grace našla?“

„Prostřednictvím tvé babičky. Nehrnula se, aby pomohla svému vnukovi, ale byla dost žhavá, aby jmenovala tvého otce. Měla jeho adresu a telefonní číslo a pravděpodobně to je právě to, co tam máš.“

Richard ukázal na deník. „Grace dobře věděla, že mu nemá cenu volat domů. Telefonovala mu do kanceláře. Odmítl s ní mluvit.“

„Vzpomínám si, jak Grace říkala, že můj otec věděl, kde jsem, ale že se neukázal, aby si mě vzal k sobě.“

„Doufala, že by se tě tví příbuzní mohli ujmout, což byl důvod, proč jim volala.“

„Grace si o každém myslela to nejlepší.“

„To ano. Ale nebyla blázen. Po rozhovoru s tvou babičkou a poté, co se marně snažila si promluvit s tvým otcem, to nechala být. Od té doby už jsi byl u nás.“ Smutně se na Gabriela podíval. „Grace předpokládala, že tu bude, až ty papíry najdeš. Vím, že by o nich s tebou chtěla mluvit.“

„Měl jsem se na ně podívat dřív.“

Na chvíli se zamyslel nad vizí, kterou měl o Grace a o tom, jak mu odpustila. Ještě pořád pro ni truchlil.

„Julianne tě má moc ráda.“ Gabriel změnil téma, už jen proto, aby se osvobodil od svých vlastních bolestných úvah.

„Stejně jako já ji. Musím jí i tobě poděkovat, že jste mě nechali vrátit se domů.“

„Tohle bude vždycky tvůj domov.“ Gabriel si poposedl v křesle. „Myslí si, že jestli je Bůh jako otec, musí být jako ty.“

Richard se zasmál. „To je ten nejvyšší kompliment, ale neopodstatněný. Jsem nedokonalý, stejně jako všichni ostatní.“

„Přál bych si, abych měl alespoň čtvrtinu tvé nedokonalosti,“ zamumlal Gabriel a svěsil hlavu.

„Grace a já jsme na tebe vždycky mysleli jako na dar. Ale od té doby, co zemřela, uvědomil jsem si něco ještě mnohem hlubšího.“

Gabriel zvedl hlavu a obrátil zrak na svého otce.

„Vím, že k nám cítíš určitý druh vděčnosti za to, že jsme tě adoptovali

– jako bychom ti udělali laskavost. Ale díváš se na to špatně.“ Richardovy oči se setkaly s Gabrielovýma.

„Bůh nám tě daroval, protože věděl, že jsme tě potřebovali.“

Oba muži si vyměnili dlouhý pohled a pak se zadívali na sad a odmlčeli se. A kdyby se někdo zmínil o tom, že Gabriel měl vlhké oči, řekl by, že to bylo kvůli jeho alergii.

44. kapitola

9. ZÁŘÍ, 2011

DURHAM, SEVERNÍ KAROLÍNA

April Hudsonová vyšla ze svého domu a chystala se odjet do univerzitního kampusu, když ji náhle zastavil muž, nesoucí růže.

„Ahoj,“ řekl s úsměvem.

„Simone!“ zajásala, rozběhla se k němu a objala ho kolem krku. „Co tady děláš?“

„Přijel jsem, abych se s tebou viděl. A abych ti dal tohle.“ Zvedl tucet rudých růží na dlouhých stoncích, které držel v levé ruce.

„Ty jsou krásné. Děkuju.“ Poskočila si a objala ho.

Zasmál se jejímu nadšení, vrátil jí objetí a zabořil nos do jejích dlouhých blonďatých vlasů.

„Bála jsem se, že už tě neuvidím. Chceš jít dál?“ zamumlala mu do krku.

Přikývl a ona ho vedla k výtahu.

„Jsou opravdu krásné.“ Přidržela si kytici u obličeje a přivoněla k ní.

„A tentokrát jsi vybral červené. Poprvé, když jsme si vyšli, koupil jsi bílé.“

„Bílá symbolizuje panenství.“ Zvedl ruku, aby se dotkl jejích dlouhých rovných kadeří. „To už teď neplatí.“

Přikrčila se, jako by ji uhodil, a rychle mu strčila kytici zpátky.

Chystal se zeptat, v čem je problém, když se výtah otevřel. Protáhla se kolem něj a rychle vyrazila ke svému bytu; pleskání jejích žabek se rozléhalo po celé chodbě.

„April? Počkej.“ Běžel za ní a pořád ještě svíral v ruce tu kytici. Vytáhla klíče z batohu a otevřela dveře do svého bytu. Vletěla dovnitř,

jako by se chystala mu je přibouchnout před nosem.

„Počkej chvilku.“ Vzepřel se dlaní o dveře a přidržel je otevřené.

„Hele, nemusel jsi sem letět celou tu dálku a dávat mi kytky, jen aby ses mi vysmíval. Já vím, že už nejsem panna.“

„O čem to mluvíš? Nejsem tu, abych se ti vysmíval.“

„Řekl jsi to všem svým kamarádíčkům? Jsem si jistá, že se tomu ohromně nasmáli. Vzít pěknou křesťanskou holku párkrát ven a ona ti podlehne jako maturantka po plese.“

„Takhle se to nestalo,“ zamračil se Simon.

„Po tom, co jsme spolu strávili víkend, už ses neozval. Žádné telefonáty, žádné textovky. Teď je zase víkend a ty se mi objevíš u dveří. Letěl jsi sem takovou dálku, aby sis zase vrznul?“

„Samozřejmě, že ne. Kdybys mě to nechala vysvětlit…“

„Já nejsem holka na zavolání, Simone. Seber si svoje rudé růže a vrať se do Washingtonu. Nemůžu ti zabránit, aby ses vychloubal tím, co se stalo, ale bylo by od tebe hezké, kdybys mě to nejdřív nechal říct rodičům. Nechci, aby si můj otec přečetl v novinách, jak jsem se opila a vyspala se s tebou na našem druhém rande.“

Začala zavírat dveře, ale natáhl ruku a zastavil ji.

„Zadrž na chvíli. Můžu dál?“

„Ne.“

Naklonil se blíž a snížil hlas. „Přijel jsem, protože jsem tě chtěl vidět.

A vybral jsem červené růže, protože jsem si myslel, že by se ti líbily.“ April pevně sevřela okraj dveří, ale neodpověděla.

„Dovol mi vzít tě na večeři a promluvíme si. Jestli se ti nebude líbit, co ti řeknu, vrátím se zpátky do letadla a už mě nikdy neuvidíš.“

Podezřívavě přimhouřila své zelené oči. „O co ti jde?“

„Mám tě rád.“

„A to je všechno?“

„Ano. Nestačí to?“

„A co tvůj táta a jeho prezidentská kampaň?“

Simon vytřeštil oči. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval.

„Požádal mě, abych tě vzal ven. To jsem udělal. A tam politika skončila.“

„Nevěřím ti.“ Hlas měla tichý a vypadala, jako by měla na krajíčku.

„Věř si trochu, April. Jsi hezká a milá. Nezval bych tě do Hamptons a nebral tě ven na mojito jen kvůli politice.“

Její výraz odrážel její nedůvěru.

„Myslím to vážně. Teď dej tohle do vody a nech mě vzít tě na večeři.“ Podal jí růže a střelil po ní úsměvem.

Zaváhala a zadívala se na květiny.

„Dobře.“ Pootevřela dveře natolik, aby mohl vejít dovnitř. „Ale žádné koktejly.“

„Čestné skautské.“ Zasalutoval jí a pak za nimi zavřel dveře.

45. kapitola

Když víkend skončil, Julia a Gabriel se vrátili do Cambridge, aby zahájili akademický rok. Gabriel učil v magisterském semináři a bakalářské třídě na Bostonské univerzitě, zatímco Julia navštěvovala Harvard. Druhý týden v září zašel Gabriel za uznávaným urologem. Nechtěl, aby ho Julia doprovázela, protože schůzka kolidovala s jedním z jejích

seminářů. A tak šel sám.

Když přišel domů na večeři, vrhla se na něj.

„Tak co?“

Přejel rty po jejích, odtáhl se a zadíval se na ni.

„Na tohle si ještě pořád zvykám,“ dotkl se želvovinových rámečků jejích brýlí.

Rozpačitě si je narovnala a pak je sundala. „Potřebuji je jen na čtení.

Alespoň tak to říkal oční lékař.“

„Vypadáš jako sexy knihovnice. Ve skutečnosti si myslím, že bychom je měli vzít do pracovny a zahrnout je do zázraků sexu na stole.“

Julia se zasmála. „Nesnažte se mě rozptýlit sexem, profesore Emersone. Chci slyšet o vaší schůzce.“

Gabrielův úsměv se vytratil.

„Co kdybych ti slíbil nepřetržité orgasmy?“ zašeptal, vzal ji za zápěstí a zvedl si ho k ústům. Políbil ji a zlehka ji zuby štípl do kůže.

Těžce polkla. „To zní skvěle. Ale ještě pořád chci slyšet o tom doktorovi.“

Přistoupil o krok blíž a vedl ji pozadu ke kuchyňskému stolu.

„A kdybych ti slíbil sex na kuchyňském stole, jaký jsi ještě nikdy nezažila?“

Posadil ji nahoru na okraj a rozevřel jí nohy, aby si mohl stoupnout mezi ně.

Zvedla ruku k jeho obličeji. „Řekla bych ti, že mi děláš starosti, protože se mě snažíš rozptýlit sexem. Prosím, řekni mi, co se stalo.“

Gabriel se odtáhl a ztěžka se posadil na nedalekou židli.

„Vařila jsi, nebo tu Rebecca něco nechala?“

„Rebecca udělala lasagne.“ Julia seskočila ze stolu, aby vyndala z ledničky plechovku koly. Nalila ji na led do skleničky a podala mu ji. „Doufám, že máš hlad.“

„Lékař si není jistý, jestli to bude fungovat.“ Gabriel náhle postavil sklenici na stůl.

„Ach, miláčku.“ Posadila se na židli vedle něj a položila mu ruku na rameno.

„Ale je celkem přesvědčený, že bychom mohli podstoupit umělé oplodnění, pokud by byla reverze neúspěšná. Musím se nechat testovat, aby zjistil, jestli produkuji životaschopné sperma. Až bude mít výsledky, rozhodne se, jestli naplánujeme reverzi, nebo ne. Na testy mě objednali na příští týden.“

„A?“

„I v případě, že reverzi provede, pravděpodobnost, že bude úspěšná, je nízká.“

Odkašlal si. „Vzhledem k tomu, že ten zákrok byl proveden už téměř před deseti lety, je šance na těhotenství třicet procent. Je tu možnost tvorby protilátek, zjizvení tkáně a sekundární blokace.“

„Nevěděla jsem, že je to tak složité.“

Přejel si rukou přes oči. „Je to mnohem složitější, než jsem čekal. Ale tomu doktorovi budiž ke cti, že byl ve svém vysvětlení tak důkladný. Také mi zakázal kouřit.“

„No, to je dobře. Kdy budeme vědět, jestli byl ten zákrok úspěšný?“

„Říká, že by se mi plodnost mohla vrátit během několika měsíců, nebo to taky může trvat rok.“ Zaváhal. „Nebo nikdy.“

Julia si přesedla k němu na klín a objala ho rukama kolem ramen.

„To je mi líto, Gabrieli. Kéž bych byla šla s tebou. Mohla jsem tě podpořit.“

„Byla jsi tam v duchu.“ Pousmál se na ni.

„Pokud mám produkci spermií v pořádku, pak bychom mohli zkusit umělé oplodnění. Když budeme chtít, může při zákroku odebrat vzorek a zmrazit ho pro nás.“ Pohrával si s jejími vlasy. „Doktor doporučil, abys zašla ke gynekologovi, pro případ, že by byly problémy s plodností na tvé straně.“

Julia se ušklíbla.

Gabriel opatrně sledoval její výraz. „Je to problém?“

„Ne. Nemám tenhle druh prohlídek ráda, ale dokážu pochopit, proč by to mohlo být nutné. Zrovna se na jednu chystám.“

„Naneštěstí doktor taky řekl, že bychom se tři týdny po mé proceduře měli zdržet sexu. Řekl mi, že nesmí dojít k ejakulaci.“

Julia vyvalila oči. „Tři týdny? Scheisse.“

„Přesně tak. Pořád jsi přesvědčená, že bychom to měli udělat?“

„Nejsem šťastná, že budeme mít tři týdny celibát.“ Otřásla se. „Ale žila jsem tak předtím už mnohem déle.“

„Trochu.“ Gabrielovi zacukal v koutcích rtů úsměv. „Tohle bude pro nás oba nové manželský celibát. Kdo by si pomyslel, že existuje tak hrozná věc?“

„Já určitě ne. S výjimkou, jak víš, jednoho týdne v měsíci.“

„To mi připomíná budeme se muset ujistit, že jeden z těch tří týdnů bude souhlasit s tvým cyklem, jinak budeme muset vydržet čtyři.“

„Vy myslíte na všechno, profesore.“

Gabrielovy oči jako by ztmavly. „Mám svoje potřeby.“

Přitiskla se hrudí k té jeho, ústa jen pár centimetrů od jeho rtů.

„Stejně jako já, profesore. Jsem si jistá, že některé z těch našich potřeb můžeme naplnit, aniž bychom do nich zahrnuli vaše zraněné partie.“

„Zraněné partie?“

„Chystám se věnovat velice podrobnou péči vám i všem vašim partiím. Budete potřebovat, abych se stala vaší zdravotní sestřičkou.“

Gabriel sklouzl rukama dolů a vzal do dlaní její zadek.

„Líbí se mi, jak to zní. Sestřička, knihovnice, studentka, profesorka sbírka vašich talentů nemá konce, paní Emersonová?“

„Ne. Ve skutečnosti mám ještě další tajnou identitu.“

„Ach, opravdu?“

Přiblížila rty k jeho uchu. „Jsem taky Lois Laneová.“

„Myslím, že bych si měl vyzvednout svůj supermanský oblek z čistírny.“

„To budu mít druhé Vánoce.“

„To jo.“ Věnoval jí žhavý pohled, ztěžklý příslibem. „Takže si naplánujeme ještě pár dalších schůzek, ale shodli jsme se, že to podstoupíme?“

„Ano.“

„A taky jsme se shodli, že nezaložíme rodinu, dokud nedostuduješ.

Tohle všechno je předběžné.“

Usmála se a políbila ho, a pak se rozhodli odložit večeři ve prospěch slavnostního sexu na kuchyňském stole, během kterého Gabriel předstíral, že je Superman, který přišel domů po dlouhém dni, kdy bojoval proti zločinu.

(Je třeba říci, že tenhle superhrdinský sex na kuchyňském stole byl ještě lepším domácím dováděním než běžný sex na kuchyňském stole.)

O několik hodin později seděli Julia a Gabriel na podlaze v ložnici a procházeli Sharoniny krabice. Našli fotoalba plná miminkovských a batolecích fotografií. Našli hračky a identifikační náramek, který Julia dostala v nemocnici, když se narodila.

Byla překvapená, že si její matka tyhle památky schovávala. A ještě překvapenější byla, když našla kopii svatební fotografie svých rodičů spolu se sérií snímků z jejich námluv. Bylo tam dokonce i pár rodinných fotek, které předcházely jejich rozvodu.

Jedna krabice ukrývala bižuterii a Sharoniny fotky s různými muži. Gabriel sledoval, jak Julia ty obrázky odkládá, aniž by jim věnovala alespoň letmý pohled. Vzhledem k tomu, že věděl, jak se Sharon se svými milenci chovala, chápal, proč chce Julia všechny vzpomínky na ně zahnat.

Přejel jí prstem po hřbetu ruky a pohladil ji po kloubech.

„Teď máš domov a rodinu.“

„Já vím.“ Trošku se na něj usmála, ale ten úsměv se nedotkl jejích očí.

Marně se dívala po matčině zásnubním a snubním prstenu. Ale oba už byly pravděpodobně dávno zastaveny. Nedokázala si vzpomenout, kdy je naposledy viděla.

Pokud Julia čekala, že najde mezi matčinými věcmi odpovědi, byla velice zklamaná. Nalezené materiály nevysvětlovaly, proč se Sharon rozhodla, že se to miminko, děvčátko, které původně milovala, stalo nepříjemnou součástí domácnosti. Nevysvětlovaly, proč se stal alkohol a sex důležitějším než vlastní krev.

„Drahá?“ Gabrielův hlas prolomil její myšlenky.

„Celý život. Tři krabice. Jaká marnost.“ Gabriel jí soucitně pohladil po zádech.

„Proč mě nemilovala?“ zakňourala Julia.

Gabriel cítil, jako by se jeho srdce trhalo na kusy. Posadil se za ni a přitáhl si ji zády k hrudi.

„Přál bych si, abych na to měl odpověď. Jediné, co můžu říct, je, že to chápu. Věř mi, Julianne, chápu to.“

„Je pro mě těžké uvěřit, že mě vůbec kdy měla ráda.“

„Schovávala si ty fotografie. Je jasné, že tě milovala, když ses narodila.

Můžeš jí to vidět ve tváři. Milovala tě i potom, když jsi byla malá.“

„Ale alkohol milovala víc.“

„Je to závislost.“

„Mám pochopení, Gabrieli, ale nemůžu ani pomyslet na to, že bych si místo svého dítěte vybrala alkohol a mužské.“

Gabriel ji objal pevněji. „Tak by to mělo být. Ale ty jsi nikdy nebojovala se závislostí, Julianne. To je něco, o čem já vím až moc.

Jsem si jistý, že byly chvíle, kdy tvá matka chtěla přestat.“

„Byly časy, kdy chodila na odvykací léčbu, ano.“

„Jen z milosti Boží jsme neskončili stejně,“ zašeptal.

Když neodpověděla, šeptem pokračoval. „Tohle je moje chyba. To já jsem trval na tom, abychom pátrali po našich rodičích, a podívej se, co se teď stalo.“

„Nebyl jsi to ty, kdo mi ublížil.

Myslím, že bylo hloupé myslet si, že by v těch krabicích bylo ukryté vysvětlení. Jestli ani můj táta žádné nemá, jak bych ho mohla najít v hromadě harampádí?“

„Tvoje miminkovské věci nejsou harampádí. Zarámujeme ty fotografie a ostatní věci dáme na polici. Jednou, jestli budeme mít malou holčičku, jí můžeš ukázat, jak krásná byla její máma, když byla miminko.“

Julia přitiskla obličej do ohbí jeho krku. „Děkuji.“

Pevně ji stiskl a držel ji, dokud nebyla připravená krabice zase zabalit.

46. kapitola

“Promiňte, mohla byste to zopakovat?“ Julia s vytřeštěnýma očima zírala na svou gynekoložku.

Byl třetí týden v září a Julia právě byla na své pravidelné roční kontrole. Měla to být rutina se zřetelem k odhalení možných problémů s plodností. Ale lékařčina poznámka naznačovala, že se prohlídka změnila v úplně něco jiného.

„Chci, abyste šla na ultrazvuk. Moje asistentka zavolá do nemocnice Mount Auburn a sjedná vám návštěvu. A chci, aby vás prohlédli okamžitě, poznamenám to do svého doporučení.“ Doktorka Rubiová něco horečně zapisovala do Juliiny karty.

Julii poskočil žaludek. „Takže je to vážné?“

„Mohlo by být.“ Lékařka se odmlčela a její tmavé oči se setkaly s Juliinýma.

„Je dobře, že jste přišla teď. Našla jsem něco na jednom z vašich vaječníků. Musíme zjistit, co to je. Půjdete na ultrazvuk, radiolog napíše zprávu a pošle mi ji; a z toho pak budeme vycházet.“

„Rakovina?“ Julia to slovo stěží dokázala vyslovit.

„To je jedna možnost. Může to být benigní útvar nebo cysta. Brzy budeme vědět víc.“ Doktorka Rubiová se vrátila ke psaní.

„To vyšetření nesmíte zmeškat. Je nutné, abychom se na to podívali hned.“

Julia seděla velmi, velmi tiše.

Jediné, na co dokázala myslet, byla Grace.

„Drahá, jsem zrovna uprostřed semináře. Můžu ti zavolat zpátky?“ Gabrielův hlas zněl tiše, když zvedl svůj mobilní telefon.

„Moc se omlouvám. Zapomněla jsem. Prostě se s tebou uvidím doma.“ Julia nervózně polykala slzy. Na druhé straně hovoru zaslechla kroky a zavírání dveří.

„Už jsem na chodbě. Co se děje?“

„Jsem na cestě domů. Uvidíme se brzy. Prosím, omluv se za mě svým studentům.“ Julia zavěsila, dřív než začala vzlykat. Zvuk jeho hlasu, trpělivý a milý, to všechno dělal tak nějak ještě horší.

Zabořila obličej do dlaní, právě když jí zazvonil mobil. Ani se na něj nepodívala, aby zjistila, kdo volá.

„H haló?“

„Co se stalo?“

„Řeknu ti to u večeře,“ popotáhla.

„Ne, řekneš mi to teď, nebo zruším seminář, přijedu a najdu si tě.

Děláš mi starosti.“

„Doktorka během mé prohlídky něco našla.“ Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Slyšela, jak se Gabriel ostře nadechl.

„Co našla?“

„Není si jistá. Mám jít co nejdřív na ultrazvuk do nemocnice Mount Auburn.“

„Jsi v pořádku?“

„Ano,“ lhala Julia, jak nejpřesvědčivěji uměla.

„Kde jsi?“

„Jdu domů z ordinace.“

„Zůstaň, kde jsi. Přijedu tě vyzvednout.“

Sylvain Reynard

„Budeš muset zrušit svůj seminář.“

„Nemůžu učit s vědomím, že jsi sama a pláčeš. Zůstaň tam a já ti za minutku zavolám.“

„Budu v pořádku. Jen jsem v šoku.“

„Ty nejsi v pořádku. Jen mi dej chvilku.“

„Už jsem skoro doma. Brzy se uvidíme.“ Přerušila hovor.

Gabriel zaklel, pak otevřel dveře do posluchárny a zrušil hodinu.

Během dní mezi Juliinou schůzkou s lékařem a jejím ultrazvukem volal Gabrielovi jeho urolog se zprávou, že jeho produkce spermií je normální. Profesor Emerson oplýval skvělou plodností.

(Mimochodem, je třeba poznamenat, že on o své plodnosti nikdy nepochyboval.)

Jeho úleva však byla zastíněna úzkostí, kterou cítil kvůli Julii. Nasazoval si statečnou masku, protože ji nechtěl rozrušit, ale uvnitř se bál.

Byla mladá. Byla zdravá. Ovšem, Grace byla před svou diagnózou taky mladá a zdravá. Měla rakovinu prsu už nějakou dobu, než ji objevili. Gabrielova mužnost a síla byla tak velká, že se jen zřídka, pokud vůbec někdy, cítil bezradný. Ale dívat se na svou milovanou ženu, jak sebou noc za nocí hází a převrací se ze strany na stranu, to v něm vzburcovalo pocit bezmoci. Ona byla světlo a život, láska a dobrota. A bylo

možné, že byla velmi, velmi nemocná.

Gabriel zavřel oči a modlil se.

„Miláčku?“ zazněl z temnoty její hlas.

„Ano?“

„Chci, abys mi něco slíbil.“

Převalil se na bok, aby na ni lépe viděl.

„Cokoliv.“

„Slib mi, že jestli se se mnou něco stane, dáš na sebe pozor.“

„Neříkej takové věci.“ Jeho tón byl zbytečně ostrý.

„Myslím to vážně, Gabrieli. Ať už můj čas nastane brzy, nebo až budu stará a šedivá, chci, abys mi slíbil, že budeš pokračovat v cestě, na které jsi teď. Že budeš dobrým člověkem, že budeš žít dobrý život a že se budeš snažit najít štěstí.“

Gabriel měl pocit, jako kdyby ho někdo dusil, jak mu v hrdle vřely miliony emocí.

„Nemůžu najít štěstí bez tebe.“

„Našel jsi už beze mě klid,“ zašeptala. „Našel jsi klid v Assisi. Můžeš beze mě žít. Oba víme, že můžeš.“

Položil jí dlaň na horní část břicha a prsty ji hladil po nahé kůži.

„Jak může člověk žít bez svého srdce?“ Přitiskla si ruku na jeho.

„Richard žije.“

„Richard je jen stín svého bývalého já.“

„Chci, abys mi to slíbil. Bojím se, že mě miluješ tolik, že kdyby se něco stalo, tak bys…“ Odmlčela se.

„Vždycky budu bojovat se závislostí, Julianne, ale nemyslím si, že bych se vrátil ke svému starému životu.“ Ztišil hlas. „Pak bych byl opravdu sám.“

„Slibuji, že kdekoliv budu, udělám všechno, co budu moci, abych ti pomohla,“ šeptala zoufale.

„Kdybys byla svatý František a já Guido da Montefeltro, ty bys pro moji duši přišla, že ano?“

„Přísahám. Ale já nevěřím, že je tvoje duše ve smrtelném nebezpečí.“ Zvedl ruku a palcem sledoval křivku její lícní kosti. „Žádné další morbidní řeči. Pokud je ten slib pro klid tvé duše nutný, pak slibuji. Ale

neopovažuj se mě opustit.“

Julia proti jeho ruce kývla a tělo se jí uvolnilo.

47. kapitola

V den Juliina ultrazvuku Gabriel zrušil své hodiny, aby ji mohl doprovázet.

„Je mi líto, pane, ale vám není vstup do vyšetřovny ultrazvuku povolen.“

Gabriel se narovnal do plné výšky a jeho hezké rysy zkřivil hněv. Pak se podíval dolů na mnohem menší laborantku. „Prosím?“

Laborantka ukázala na nástěnku, která visela na zdi. „Dovnitř smí jen pacient. Rodina musí počkat tady.“

Gabriel si dal rozzlobeně ruce v bok, čímž si rozevřel sako. „Je to moje žena. Neopustím ji.“

„Průměrný ultrazvuk zabere jen třicet minut. Brzy bude zase s vámi.“ Laborantka kývla na Julii. „Paní Emersonová, kdybyste mě následovala.“ Gabriel zatáhl Julii za ruku a zastavil ji. „Půjdeme do jiné nemocni

ce.“

Julia přešlapovala na místě, prakticky na chodbě tančila. „Dali mi vypít pět sklenic vody. Chce se mi šíleně na záchod. Nenuť mě tím procházet znovu.“

„Nenechám tě tam jít samotnou.“ Své oči, planoucí modrým ohněm, upíral do jejích.

„Tohle nemůže počkat.“ Její tón ho ostře zasáhl. Několikrát zamrkal.

„Co když tam bude nějaký problém?“

Laborantka si odkašlala a kývla směrem ke stejnému upozornění.

„Nesmím diskutovat o tom, co najdu. Jenom radiolog může sepsat oficiální zprávu, a ta bude zaslána přímo vašemu lékaři.“

Gabriel zamumlal několik vybraných kleteb a věnoval laborantce tak zlostný pohled, že ji tím skoro srazil na zem.

„Budu v pořádku, miláčku. Ale jestli nechceš vidět, jak můj močový měchýř přímo před tebou exploduje, musíš mě nechat jít.“ Julia zkřížila nohy.

Gabriel ji sledoval, jak odchází, a cítil se vzteklý a bezmocný současně.

O dva dny později byla Julia pozvána do ordinace doktorky Rubiové, aby s ní probrala radiologovu zprávu. Gabriel ji doprovázel.

„Myomy,“ oznámila doktorka vítězoslavně. „Četla jsem zprávu a viděla ten ultrazvuk. Souhlasím s jejich závěry.“

„Co je to myom?“ Julia se chytila Gabrielovy ruky.

„Myom je benigní výrůstek vně nebo uvnitř dělohy. Jsou velmi běžné.

Podle té zprávy máte dva.“

„Dva?“ Julia zněla vyděšeně. „Ale myslela jsem, že jste našla jen jeden.“

„Našla jsem ten větší během vyšetření pánve. Vzhledem k tomu, že tenhle je přichycen k vnější straně vaší dělohy, domnívala jsem se, že je to část vašeho vaječníku. Je tu ale ještě jeden menší níže na přední straně vaší dělohy.“ Doktorka Rubiová rychle načrtla Juliiny vnitřnosti, zatímco Gabriel se statečně snažil neomdlít.

(Je třeba si uvědomit, že jeho rozsáhlé vědomosti o dělohách byly založeny především na hmatových vjemech, nikoliv na vizuálních podnětech.)

„Větší z nich má okolo pěti centimetrů. Ten menší kolem tří.“ Ukázala na svou kresbu perem.

Julii se udělalo nevolno a odvrátila pohled.

„Bude potřebovat operaci?“ Gabriel ignoroval náčrtek a zadíval se doktorce do očí.

„Ne nutně.“ Doktorka Rubiová se obrátila na svou pacientku. „Pokud vás neobtěžují, přikloníme se k tomu nechat je prozatím být. Předepíšu vám antikoncepční pilulky. Hormony v tabletkách zpomalují růst myomů.“

„A co plodnost?“

Doktorka Rubiová se zadívala do karty. „Ach, ano. Chtěli jste během několika let počít rodinu. Budeme vaše myomy sledovat, ale vzhledem k tomu, že jsou lokalizovány na vnější straně dělohy, myslím, že plodnost nebude problém. Nicméně jakmile otěhotníte, musíme na ně dávat pozor. Myomy mají během těhotenství kvůli zvýšené hladině hormonů tendenci růst. Mohou tlačit na dělohu a způsobit předčasný porod. To všechno budeme monitorovat, až přijde čas. Ale pro tuto chvíli to beru jako dobrou zprávu. Zjistím, zda vás můžeme objednat za šest měsíců na další ultrazvuk, čistě proto, abychom ty myomy zkontrolovali. Napíšu vám recept na antikoncepci. A z toho vyjdeme.“

Julia si vyměnila s Gabrielem upřený pohled a pak společně doktorce poděkovali a opustili ordinaci.

Později toho večera byl Gabriel vzhůru, ležel, zíral do stropu a visel nad ním nevysvětlitelný pocit strachu.

Opatrně, aby nevzbudil Julii, vylezl z postele a vydal se chodbou k pracovně. Rozsvítil světlo, zavřel dveře a došel ke stolu.

Během několika minut měl zapnutý notebook a vygooglil si heslo

„myomy“. Kliknul na stránku, která vypadala slibně, a zadíval se na pár fotografií myomů, které byly odstraněny v průběhu chirurgického zákroku.

Pak okamžitě omdlel.

48. kapitola

Gabriel měl celkem štěstí, že mu reverzi vasektomie naplánovali na první týden v říjnu. Teď byla na řadě Julia, aby vyne

chala seminář a doprovodila ho do nemocnice.

To ráno, kdy ho měli operovat, ji probudil hlas Peggy Lee, zpívající píseň „Fever“. Nebyla to Gabrielova obvyklá volba ranní hudby, ale znělo to slibně. Oblékla si župan a vešla do koupelny.

Gabriel stál před zrcadlem u umyvadla a holil se. Tmavé vlasy měl mokré ze sprchy a konečky se mu všelijak kroutily. Byl do půl těla nahý, nízko na bocích měl jen tmavě modrý ručník. Julia měla chuť dotknout se vršku toho véčka, které končilo těsně pod ním.

Jak bylo jeho zvykem, používal štětku na holení, aby napěnil mýdlo a rozetřel si ho po tváři. Safírové oči za brýlemi měl soustředěné, když zvedl holicí strojek a začal pracovat.

„Na co tam číháte v těch dveřích, paní Emersonová?“ promluvil, aniž otočil hlavu.

„Přišla jsem se podívat, z čeho máš horečku.“

Odmlčel se a hodil po ní spalujícím pohledem. „Myslím, že odpověď znáš.“

„Vím, co zvyšuje mou teplotu. Není nic víc sexy než sledovat milovaného muže, jak se holí.“

Opláchl strojek. „Jsem rád, že si to myslíš, protože je to každodenní nezbytnost.“

Zablesklo se mu v očích. „Pokud tě tedy víc nepřitahuje moje strniště.

Jak si vzpomínám, v noci jsi vypadala, že si ho užíváš.“ Jeho oči zatěkaly směrem k jejím stehnům.

Cítila, jak jí vzplanuly tváře. Vzpomínka na to, jak leží na zádech a Gabrielovo strniště se jí otírá o…

Mávl jí rukou před obličejem. „Království za tvé myšlenky.“

„Promiň, cože?“

Zasmál se. „Ptal jsem se, jak se dnes ráno cítíš.“

„Je mi fajn. A co ty? Jsi nervózní?“

„Vlastně ani ne. Ale jsem rád, že jdeš se mnou. V nemocnici bych měl být v deset. Což nám dává spoustu času na nějaké ty mimoškolní činnosti, až skončíme s holením. Budeš mi muset poskytnout něco, s čím bych si pro příští tři týdny vystačil.“

Pokračoval ve svém rituálu a zručně pohyboval žiletkou.

„To zvládnu.“ Došla k němu a vtiskla mu polibek mezi lopatky.

„Myslím, že bychom měli počkat, dokud neskončím. Rozptyluješ mě.“

„Vážně?“

Znovu ho políbila, tentokrát mu ovinula ruce kolem ramen a cítila, jak se mu pod jejími prsty napjaly svaly.

„Nemůžu si pomoct profesore. Miluji se vás dotýkat.“

Přejela dlaní po linii jeho bicepsu až na předloktí a obdivovala jeho vypracované svaly. Tiskla mu rty na výčnělky páteře, než sjela až k údolím, které na ni pomrkávaly nad okrajem ručníku.

Ztěžka se opřel rukou o kraj umyvadla.

„Nemůžu se holit, když se mě dotýkáš.“

„Pak bych to pro tebe možná mohla udělat já.“

„Ach, vážně?“ Vyměnili si žhavý pohled.

„Ty si užíváš, když mě krmíš. Možná si já užiju, když tě budu holit.“

„Dnes ráno jsi velmi provokativní.“

„Možná potřebuji sexy vzpomínku, která by mě provázela naším manželským celibátem.“

Gabriel odložil holicí strojek stranou a s pobaveným výrazem ve tváři ukázal před sebe.

Přesunula se tam, čelem k němu. V jediném zlomku vteřiny ji zvedl a posadil na pult s umyvadlem.

Roztáhl jí kolena a odhrnul župan z cesty. Pak si stoupl mezi její nohy. Očima zabloudil dolů. „Dnes ráno žádné kalhotky?“

„Ještě jsem se tak daleko nedostala.“

„Naštěstí pro mě.“ Usmál se, zatímco prsty zápolil s uzlem jejího pásku. „A štěstí pro nás, že ještě nezačaly tvé dny.“

Položila ruce na jeho, aby ho zastavila.

„Naučíš mě, jak tě oholit?“

„Holení se přeceňuje.“

„Ráda bych to pro tebe udělala.“

Dramaticky zavzdychal, jako by pokoušela jeho trpělivost. Pak zvedl holicí strojek. „Používej tahy po směru růstu vousů, ale příliš netlač. Žiletka je hodně ostrá.“

S pohledem upřeným do zrcadla jí předvedl svou techniku a odstoupil. Spokojený se svou ukázkou opláchl holicí strojek a vložil jí ho do ruky.

Pohlédla na něj. Pak se podívala zpět na žiletku, která se ve světle zářivek zaleskla.

„Tréma, paní Emersonová?“

„Bojím se, že tě říznu a ty budeš krvácet.“

Probodl ji pohledem. „Tak teď víš, jak jsem se cítil, když to bylo tvé poprvé.“

Julii ta vzpomínka zrychlila tep. Tu noc byl plný obav, ale velmi, velmi něžný.

Přitiskl jí rty na zápěstí a přejížděl jimi po její kůži. „Vím, že budeš opatrná.“

Roztáhl klopy županu a pak jí to hedvábí shrnul přes ramena. Potom jí položil dlaň mezi ňadra a vnímal tlukot jejího srdce.

Julia povytáhla jedno obočí. „Chceš, abych tě holila napůl nahá?“

„Ne.“ Pohnul rty k jejímu uchu a snížil hlas do hrdelního šepotu.

„Chci, abys mě oholila úplně nahá.“

S rozvazováním pásku si dal na čas, jako by rozbaloval dárek. Pak se znovu postavil mezi její kolena.

„Není nic víc sexy než nechat milovanou ženu tě oholit, zatímco si budeš vychutnávat její tělo.“

Julia se otřásla, jak jí chladný vzduch zavířil kolem rozpálené pokožky. Položila mu levou ruku na rameno, aby se uklidnila.

Kývl na ni a ona začala.

Holicí strojek klouzal po jeho tváři snadno a lehce, aniž by musela použít jakýkoliv tlak. Celou tu dobu se na ni upíral své safírové oči.

Položil jí ruce do pasu a začal ji palci hladit na kyčelních kostech.

„Nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad.“ Opláchla žiletku. „Pořežu tě.“

„Možná to bude cvičení v sebeovládání pro nás oba.“

Jeho dlaně sledovaly přímou stezku až k jejím prsům a lehce kolem nich zakroužily. Když zasténala, sjel zpátky k jejímu pasu.

„Rád pod rukama cítím tvou kůži.“ Vyhledala jeho pohled. „Já tvou taky.“

Těžce polkla a vrátila se k tomu, co dělala. Snažila se nevšímat si jeho prstů, které jí klouzaly po břiše a mezi ňadry. Začal jí dráždit extrémně citlivé bradavky.

„Myslím, že mi musíš dost věřit,“ vypravila ze sebe a snažila se, aby se jí netřásla ruka.

Prstem jí promnul vyčnívající vrcholky. „To ano, Julianne. Víc než komukoliv jinému.“

V očích měl něžný pohled a jejich modrá intenzita k ní promlouvala mnohem výmluvněji, než by dokázala slova. „Ale nemůžu se na tebe dívat a nedotýkat se tě.“

Vzal její ňadra do dlaní a jemně je hýčkal v úctě k jejímu nadcházejícímu cyklu.

Trpělivě pracovala holicím strojkem na nedotčených částech jeho tváře, zatímco on ji nepřestával hladit. Začala mělce dýchat.

Spustil ruce k vnitřní straně jejích stehen, kde měla kůži lehce citlivou po tom, jak ji tam dráždil svým strništěm. Pomalu je sunul výš, centimetr po mučivém centimetru.

S posledními několika tahy žiletkou se odtáhla, aby obdivovala svou práci. „Myslím, že jsme hotoví.“

Zlehka ji políbil. „Děkuji.“

„Rádo se stalo.“ Odložila holicí strojek stranou a opřela se vzadu o ruce.

„Ale mám pocit, že nejsme ani zdaleka hotoví.“ Oči se mu zaleskly a rukama konečně dospěl k cíli. Palce se mu zamotaly do tmavých chloupků.

Olízla si spodní ret.

„Tak pryč s tím ručníkem, profesore.“

Gabrielův zákrok nebyl ničím výjimečný. Co nicméně výjimečné bylo, byla grimasa na chirurgově tváři, když vyšel za Julií do čekárny.

„Paní Emersonová,“ pozdravil ji a přešel se posadit do prázdného křesla vedle ní.

Zavřela svůj notebook. „Jak mu je?“

„Operace proběhla dobře. Bylo to komplikované, ale nic neočekávaného. Také jsme odebrali nějaké sperma a zmrazili ho, jak si přál váš manžel.“

„Gabriel říkal, že máte velmi vysokou úspěšnost,“ řekla Julia s nadějí.

„Ano. Někteří z mých pacientů byli schopní počít dítě dříve než tři měsíce po zákroku. Ale každý případ je jiný.“ Doktorův výraz zvážněl.

„Během operace měl váš manžel alergickou reakci na anestezii.“

„Reakci? Je v pořádku?“ Julii začalo bít srdce jako splašené.

„Bude v pořádku, ale zvracel. Má zavedenou infuzi a chci, aby tu zůstal přes noc. Teď je na jednotce intenzivní péče, pak ho přestěhují na normální pokoj. Zařídím, aby pro vás později někdo přišel, takže budete moci zůstat s ním.“

Chirurg si prohlédl Juliin ustaraný výraz.

„Tyhle druhy reakcí na celkovou anestezii nejsou neobvyklé. Budeme ho preventivně sledovat a s největší pravděpodobností bude zítra připraven jít domů.“

Lékař ji poplácal po ruce a zmizel za dvoukřídlými dveřmi.

„Gabrieli?“ zašeptala Julia.

Sténal a trochu sebou v nemocniční posteli házel. Natáhla se, aby ho vzala za ruku.

„Miláčku? Operace proběhla dobře. Budeš v pořádku.“ Náhle otevřel oči.

Odhrnula mu vlasy z čela.

„Ahoj, zlato.“

Zavřel je. „Cítím se jako mimino. Vlastně se cítím naprosto hrozně.

Motá se mi hlava.“

„Dělá se ti špatně?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem unavený.“

„Tak spi, drahý. Jsem tady.“

„Krásko moje,“ zamumlal, než odplul zpět do spánku. Julia mu přitiskla rty na čelo.

Miluji tohoto muže celým svým srdcem. Dala bych za něj svůj život.

Dala bych za něj cokoliv.

Bylo neobvyklé vidět Gabriela v nemocniční posteli. Málokdy, pokud vůbec, býval nemocný. Když nespal, síla jeho přítomnosti ovládala celé okolí.

Teď byla jeho osobnost utlumená. Tichá. Zranitelná.

Vzpomněla si na dobu, kdy se o profesora starala, když byl opilý. Pomohla mu do bytu a on ji celou pozvracel.

(A svůj britský zelený kašmírový svetr.)

Vzpomínala, jak ho táhla do koupelny a myla ho. Pročesávala mu prsty vlasy a přemýšlela, jaké by to bylo, mít dítě, o které by se starala. Tehdy se takové úvahy zdály tak vzdálené, tak nedosažitelné.

Pozorovala krásnou tvář svého milovaného manžela a věděla, že se v ní něco pohnulo. Něco se změnilo.

„Jak mu je?“ Rebecca pohlédla s obavami na Julii, která následujícího odpoledne vešla do kuchyně.

Julia položila na pult podnos od oběda. „Spí. Říkal, že se cítí nepříjemně, ale nechtěl si vzít léky proti bolesti, dokud jsem mu nepohrozila.“

Rebecca se zasmála. „Jak jste to udělala?“

Julia naskládala špinavé nádobí do dřezu. „Připomněla jsem mu, že čím déle se bude uzdravovat, tím déle bude muset čekat na sex. Vyrval mi lahvičku s prášky z ruky. Myslím, že už teď nebudeme mít problém do něj ty léky dostat.“

Rebecca zavrtěla hlavou a potlačovala úsměv.

„K večeři bude kuřecí polévka s domácími rohlíčky. Co na to říkáte?“ Přešla ke sporáku, kde vařila v hrnci pod pokličkou celé kuře.

„Báječné. Děkuji.“

„Budete potřebovat, abych tu tento víkend zůstala?“

„Ne. Jsem si jistá, že to zvládneme.“ Julia se zájmem Rebeccu pozorovala. „Vy byste to udělala?“

Rebecca znovu přiklopila hrnec. „Samozřejmě. Můžu tu být, kdykoliv mě budete potřebovat, tedy kromě prázdnin. Ale pokud byste

mě na to předem upozornili, mohla bych to nějak vymyslet. Možná to bude znít hloupě, ale já o vás dvou přemýšlím jako o rodině.“

„Není to hloupé. My si myslíme totéž.“ Julia se natáhla přes pult. „Je to mnohem jednodušší, když jste tady. Špinavé oblečení mizí a čisté se objevuje na svém místě. V ledničce nebo mrazáku je vždycky nějaké jídlo a dům je bez poskvrnky. Nikdy bych nezvládla dělat to, co děláte vy.“

„Ale jistě, že byste to zvládla. Ale nemohla byste zároveň studovat. Musela byste si vybrat jedno, nebo druhé. Má ještě pořád přijet na návštěvu váš švagr a jeho rodina?“

Rebecca si utřela ruce do zástěry a otočila se ke kuchyňskému ostrůvku. Měla tam ve stojánku opřený iPad jako kuchařku. Otevřela kalendář, projížděla jím a kontrolovala naplánované schůzky Emersonových.

„Ne. Mezi mým ultrazvukem a Gabrielovou operací jsme se rozhodli, že by bylo lepší, kdyby přijeli až po Vánocích. Stejně pojedeme domů na Díkůvzdání.“ Julia sebou při té vzpomínce trhla. „Myslela jsem, že jsem se o tom zmínila. Omlouvám se.“

Rebecca mávla rukou ve vzduchu. „Žádný problém. Poznamenám si to.“

„Nečekala jsem, že Gabriel bude po tom zákroku tak zesláblý. Trvá na tom, že půjde zítra do práce, ale netuším, jak by to dokázal. Má bolesti.“

„Muži jsou nejhorší pacienti. Nechtějí užívat léky, nedělají, co se jim řekne, a nikdy, ani za nic nepřiznají, že jsou nemocní. Jsou jako kočky.“

Julia se zasmála. „To si budu pamatovat.“

„Ve skutečnosti je jednodušší dát pilulku kočce než mužskému. Ale na druhou stranu vás muž nemůže poškrábat.“

Teď už se Julia rozesmála naplno.

„Je dobře, že je nahoře. Byl by mrzutý, že ho srovnáváme s kočkou.“ Rebecca mrkla. „Mňau.“

49. kapitola

Gabriel byl týden po své operaci už zase skoro zpátky ve svém starém já. Až na to, že byl následkem nedostatku sexu nevrlý

a mrzutý.

(Dalo by se konstatovat, že ta nevrlost a mrzutost byly přesně jako jeho staré já.)

Julia snášela jeho rozmary tak, jak to obvykle dělávala. Se svatozáří a humorem. Ovšem skutečnost, že se jí zásluhou jejího manžela dostávalo pravidelných orgasmů, mohla mít s její náladou také něco společného.

„Je tu dopis od Katherine.“ Gabriel mávl rukou směrem ke kuchyňskému stolu, kde ležela hromádka dnešní pošty.

Julia zvedla obyčejnou bílou obálku. Ano, zcela nepochybně to byl dopis od profesorky Katherine Pictonové z All Souls College v Oxfordu.

„Stále je v Anglii. Myslela bych si, že touhle dobou už bude zpátky v Torontu.“

Gabriel si přitáhl židli, začal procházet zbytek pošty a doufal, že v ní nebude žádné překvapení.

„Zůstala v All Souls na rok jako jejich spolupracovník. Otevři to a podívej se, co píše.“

Julia si nasadila brýle, rozlepila obálku a začala číst.

Drazí Gabrieli a Julianne,

doufám, že Vás tento dopis zastihne oba v pořádku.

Oxford je příjemný a s výzkumem, na kterém se tu mohu podílet, jsem spokojená. S láskou vzpomínám na letní konferenci a doufám, že Vás brzy uvidím.

Už jsem se o tom zmiňovala dříve, ale Greg Matthews mě pozval, abych se na konci ledna zhostila několika přednášek na Harvardu. Bylo mi řečeno, že pozval přednášet také Jeremyho Martina.

Doufám, že Vás oba během své návštěvy uvidím.

Rovněž doufám, že mě spasíte před Gregovými strašlivými kulinářskými zálibami.

Jako vždy, Katherine.

„Co píše?“ zeptal se Gabriel a podíval se na svou ženu přes obroučky brýlí.

„Říká, že v lednu přijede na Harvard. Ještě jsem o tom na katedře nic neslyšela. Ty ano?“

„Nepostřehl jsem, že by to oficiálně oznámili. Co ještě píše?“ Julia mu podala dopis.

Gabriel rychle přelétl jeho obsah. Ušklíbl se. „Jeremy.“

„Ano.“

Hodil dopis zpátky na stůl.

„Netěším se na tu konfrontaci. Pořád se zlobí, že jsem dal výpověď.“

„Můžeš to s ním urovnat?“

„Já nevím. Nějakou dobu jsme byli přátelé, a pak už ne. Uvidíme.“ Odhrnul jí vlasy z tváře. „Nedělej si s tím starosti. Důležité je, že budeme mít možnost vidět se s Katherine a vzít ji na večeři. Nemá ráda Gregův výběr restaurací.“

Julia si sundala brýle, odložila je na kuchyňský stůl a pak si vylezla ke Gabrielovi na klín.

„Nedovedu si Katherine představit, jak má lacinou aférku se starým seschlým oxfordským profesorem.“

Gabriel se zasmál. „Ani já ne. Ale Staroch Hut byl za svých časů považován za fešáka. Viděl jsem jeho fotografie.“

„Ale ti dva společně… Musela vědět, že je to špatné nejen kvůli její kariéře, ale i proto, že byl ženatý.“

Gabriel ji cvrnkl prstem do nosu.

„Myslím, že ho milovala.“

„To z toho nedělá správnou věc.“

„To, co jsme udělali my, bylo zrovna tak špatné, jestli si vzpomínáš.“ Snížil hlas a napjatě jí pohlédl do očí.

„Ano.“ Položila mu ruce kolem krku. „Myslím, že je snadné ukazovat na někoho prstem a zapomínat na své vlastní chyby.“

„Jestli cítila jen desetinu té lásky, kterou já cítím k tobě, pak, no, dokážu pochopit, proč ji to svedlo na scestí. Teď, když jsem ženatý, ale cítím sympatie k paní Huttonové. Kdyby se někdo pokusil tě ode mě odlákat…“ Zaklel.

„Miluji tě teď ještě víc než před svatbou.“ Julia nasadila přemýšlivý výraz. „Manželství je ta nejpodivnější věc. Skoro aniž bych si to uvědomovala, cítím, jako by se naše životy a srdce prolnuly dohromady. Nevím, jak se to stalo.“

„Manželství je svátost,“ pronesl Gabriel vážně. „A samozřejmě, je tu sex, který my už nemáme.“

„Tři týdny už jsou skoro pryč.“ Gabriel jí přesunul ústa k uchu.

„Měla bys raději oznámit svým profesorům, že ten den v jejich hodinách nebudeš.“

Zachvěla se jeho blízkostí.

„Nebudu?“

„Myslíš, že tě nechám odejít z domu, potom, co jsem to musel bez tebe vydržet tři týdny?“ Zlehka ji kousl do ucha. „Budeš mít štěstí, když se vůbec dostaneš z postele.“

„Líbí se mi, jak to zní.“ Položila si hlavu na jeho rameno. „Vím, že kromě svých lékařských záležitostí jsi pátral i po své rodinné historii. Objevil jsi něco?“

„Požádal jsem Carsona, aby se na to podíval. Měl získat kopii koronerovy zprávy o mé matce a taky lékařské záznamy o jejích rodičích a mém otci a jeho rodině. Ale zatím se neozval.“

„Nikdo tvému právníkovi tyhle informace nedá.“

„Nejspíš ne,“ řekl Gabriel ponuře. „Ale je dobře známý tím, že si najímá soukromé detektivy, kteří mají tendenci být velmi přesvědčiví. Oni zjistí, co potřebuji vědět.“

„Přesvědčiví?“

„V tomhle případě by se ty informace daly pravděpodobně koupit.

Pokud by to selhalo, mohou lidi přimět, aby promluvili.“

„Gabrieli,“ pokárala ho Julia vyčítavým tónem. „Už sis někdy takhle informace kupoval?“

„Ano.“

Jeho blesková odpověď bez mrknutí oka ji překvapila.

„Měl jsi výčitky svědomí?“

„Rozhodně ne.“

„Proč?“

„Protože jsem to dělal pro tebe. Proto.“

Odtáhla se od něj. „Tomu nerozumím. Jaké informace jsi kupoval?“ Povzdechl si. „To je dlouhá historie. Raději by sis měla udělat po

hodlí.“

Julia odolala nutkání se pohnout a zůstala, kde byla. U něj na klíně.

„Měl bych podotknout, že ačkoliv jsem neměl v úmyslu ti říct, co se tehdy událo, posledních několik měsíců mi to nedalo spát, takže ti to řeknu.“

„Co mi řekneš?“

„Jak jsem zajistil, aby tě Simon a Natalie už nikdy znovu neobtěžovali.“

Když Gabriel začal se svým příběhem, Julia třeštila oči čím dál víc.

50. kapitola

DUBEN, 2010

SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

Gabrielovi zazvonil mobilní telefon. Natáhl se, aby ho zvedl a podíval se, kdo volá. Julianne se mu od chvíle, kdy opustil Toronto, snažila několikrát dovolat. I když opakovaně poslouchal

její hlasové zprávy, aby se záměrně mučil, nechtěl riskovat a skutečně s ní mluvit.

Prvního července. Jestli to dokážu vydržet do prvního července, bude v bezpečí.

Na displeji se ukázalo skryté číslo. Gabriel měl reálnou představu, kdo to může být.

„Jacku,“ zachraptěl.

„Mám tu holku. A toho jejího přítele taky. Musíme se sejít.“ Gabriel si promnul oči.

„Nemůžeš se na to podívat sám? Za to tě přece platím.“ Jack zaklel.

„Nevěřím ti. Tom mi řekl, že jsi mé neteři zlomil srdce. Měl bych ti spíš upravit fasádu než pro tebe něco dělat.“

„To není pro mě. Je to pro ni,“ odsekl Gabriel. „Ta holka se ji snažila vydírat. A ten kluk ji kurva kousl a vyhrožoval jí, že ji znásilní. Tak jak to, že jsem podle tohohle scénáře já ten padouch?“

„Melrose Diner, jižní Philadelphie, zítra v devět ráno.“ Jack zavěsil.

„Kurva,“ vyštěkl Gabriel.

Jack Mitchell byl soukromý detektiv. Přinejmenším tohle bylo to, co uváděl na svá daňová přiznání. Byl to bývalý mariňák, který pracoval také jako soukromá ochranka a zaměstnanec vyšetřovací a vymahačské firmy.

Jednoduše řečeno, pomáhal bohatým jedincům zůstat v bezpečí před všemi možnými hrozbami, včetně vydírání.

Jack byl mladší bratr Toma Mitchella a taky člověk, na kterého se právě jmenovaný obrátil, když jeho přítel Richard Clark potřeboval vyplatit drogové dealery, jimž dlužil jeho syn. Jack a pár jeho kontaktů vzali peníze, které jim Richard poskytl (peníze z hypotéky, kterou uvalil na svůj rodinný dům v Selinsgrove), a přesvědčil dealery, aby na jméno Gabriela Emersona zapomněli.

Jack dokázal být velmi přesvědčivý.

Když Gabriel potřeboval někoho, kdo by přinutil jistou dvojici, aby se držela dál od jeho Julianne, okamžitě si vzpomněl na Jacka. Kontaktovat ho nebylo snadné, ale pár dobře směrovaných telefonátů je svedlo dohromady.

Když Jack spatřil fotografie Juliiných zranění, způsobených rukou senátorova syna, i přes svůj počáteční odpor souhlasil, že tu práci vezme. Sledoval Simona a tu zrzku, se kterou píchal, jak na sebe strhávají pozornost po celé Philadelphii a Washingtonu, D. C. Zakrátko o nich měl tlustou složku plnou dokumentů, o které se mohl s Emersonem podělit. A bylo tam toho zatraceně dost (jak si myslel), aby měl jistotu, že si jeho neteř už nebude muset s tím zbohatlickým synáčkem a jeho zrzkou dělat starosti.

Jack měl několik návrhů, jak ty informace využít, aby měly co největší účinek. A doufal, že dostane šanci pobýt s tím klukem pár minut o samotě. Někdo by tomu zkurvysynovi měl udělit lekci.

Jack posunul ke Gabrielovi přes stůl obálku z hnědého papíru.

„Využij toho, abys z nich dostal věci, které mají na Jules. A já si s nimi popovídám o tom, co se stane, jestli to neudělají. Senátor Talbot se pokouší dostat do Bílého domu. Budou souhlasit. Tečka.“

„Na co se to dívám?“ Gabriel přelétl očima několik černobílých fotografií, které zachycovaly senátorova syna, zapojeného v nějakých sexuálních hrátkách. Na některých z nich byl dokonce se dvěma ženami. A ze všech se Gabrielovi zvedal žaludek.

„Debutantky, spratkové z Capitol Hills a stážistky z úřadu senátora.“ Jack položil ukazováček na bledou, zastíněnou tvář mladé dívky.

Gabriel se znechuceně zamračil. „Vysokoškolačka?“

„Středoškolačka.“

„Nezletilá?“ Setkali se očima.

„Sedmnáct.“

„Kurva,“ zamumlal Gabriel. „Ten kluk je predátor. Je do toho zapletený i senátor?“

„Jeho lidé jsou si vědomi, že ten jeho syn je problém. Sledují ho.“

„Ale nezakročili?“

„O ničem nevím. Nechápu, jak to mohou nechat být. Ten kluk dal sedmnáctileté holce alkohol a drogy a pak se s ní vyspal. Všechno je to natočené.“

„Zmrd.“ Gabriel vložil fotografie zpátky do obálky a posunul ji přes stůl.

„Vrátím ti peníze.“ Jack si zastrčil dokumenty do své kožené bundy a pak z jedné z kapes vytáhl malou obchodní obálku. Podal mu ji.

Gabriel nad ní mávl rukou.

Jack ji odhodil vedle Gabrielova šálku kávy.

„Ona už není tvoje starost.“

Gabriel probodl muže, sedícího naproti němu, rozzlobeným modrým pohledem.

„Ona bude vždycky moje starost.“ Jack přimhouřil oči.

„Člověk jako ty, který utratí tisíce za to bílé svinstvo a protáhne to nosem. Skoro nechá zabít sebe i svého otce. Do hajzlu.“ Zavrtěl hlavou.

„Jsem rád, že už s ní kurva nejsi.“

„Tak si ty peníze vezmi.“ Gabriel zatnul pěsti, zhluboka se nadechl a odolával touze praštit Jackovi hlavou o stůl.

„To Tom by měl ten problém vyřešit. Mám za to, že v téhle záležitosti selhal.“

„Není to poprvé. Jestli s Julianne tak soucítíš, proč jsi ji sakra nezachránil před její matkou? Mohl jsi ji uchránit před tou jizvou, kterou má na zátylku.“

Jackova tvář hluboce zrudla. „Ona ti to řekla?“

„Samozřejmě.“

„Kurva.“

Gabriel se zamračil. „Nečekám, že to pochopíš, ale z důvodů, které nehodlám nijak vysvětlovat, nemůžeme být spolu. Ale pořád bych pro ni prošel peklem. A ať se propadnu, jestli nechám nějakého hajzla se senátorským tatíčkem, aby ji ponižoval a dělal jí ostudu. Nechceš peníze od závisláka, který zlomil tvé neteři srdce? Fajn. Dělej svou práci a udělej ji dobře, nebo najdu někoho, kdo to udělá za tebe.“ Gabriel si zastrčil obálku do kapsy a postavil se.

Jack natáhl ruku, aby ho zastavil.

„Zavolám ti, až s tím skončím.“

„Dobře. Očekávám, že tenhle rozhovor zůstane jen mezi námi.“ Jack se na něj překvapeně podíval. „Ty nechceš, aby to věděla?“

Gabrielovi ztuhly rysy. „Důležité je, aby byla v bezpečí. Žádné vydírání, žádné důsledky věcí z minulosti. Ať už se od ní drží navždycky stranou, aby mohla v noci klidně spát.“

Oba muži si vyměnili dlouhý pohled. Poté Gabriel opustil jídelnu.

51. kapitola

ŘÍJEN, 2011

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

“Scheisse,“ řekla Julia.

„Přesně tak,“ souhlasil Gabriel.

„Nemůžu uvěřit, že sis najal mého strýce Jacka.“

„Je dobrý v tom, co dělá. Už předtím mě dokázal dostat z malérů.“

Náhle si něco uvědomila. „To je to, kvůli čemu jste se tehdy v domě mého táty hádali?“

„Zlobil se, že jsem ti o tom nikdy neřekl.“

„Vůbec o ničem se nezmínil.“

„Není to muž mnoha slov.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ podívala se na něj vyčítavě.

„Moje činy byly ospravedlnitelné, ale ne legální. Nechtěl jsem, abys o tom cokoliv věděla, pokud existovala možnost, že by se Simon nebo Natalie rozhodli jít na policii. Nebo za federály. Než jsme se vzali, řekl jsem ti, že jsem se o ně postaral a ubezpečil se, že už tě dál nebudou obtěžovat.“

„Nevěděla jsem, že jsi jim vyhrožoval.“

„Je to opravdu tak hrozné?“ zašeptal.

Julia se střetla s jeho pohledem a spatřila mu v očích špatně skrývané zklamání.

„Řekl jsem, že jsem ti neodhalil ze své minulosti všechno, Julianne.

Dohodli jsme se, že je to v pořádku.“

„Ale můj otec měl na tebe takový vztek. Copak jsi nechtěl, aby se dozvěděl, že jsi mě chránil?“

„Čím míň lidí o tom vědělo, tím líp. Pochybuji, že by změnil názor.“

„Takže zatímco jsme byli každý jinde, tvrdě jsi pracoval na tom, aby ses ujistil, že jsem v bezpečí?“ Mrkáním zaháněla slzy. „Děkuji.“

Pevně ji objal. „Není zač. Měla bys vědět, že když se mi dostaly do rukou tvé fotografie a videa, zničil jsem je, aniž bych se na ně podíval.“

Julii poklesla ramena úlevou. „Ale strýček Jack je viděl.“

„Myslím, že se vší silou snažil na ně nepodívat. A teď už jsou pryč.“

„Simon a Natalie si pravděpodobně nechali kopie.“

„Jack tvrdí, že z nich dostal všechno, co se tě týkalo. A má pár dalších věcí pro případ, že by je v budoucnu potřeboval někdy motivovat.“

„Jak to všechno získal?“

„To není podstatné. Důležité je, že si už kvůli nim nemusíš dělat starosti. Už tě nebudou znovu obtěžovat.“

Julia ho objala a na rameno mu stékaly její slzy úlevy.

52. kapitola

ŘÍJEN, 2011

DURHAM, SEVERNÍ KAROLÍNA

“Co to děláš?“ April vešla do kuchyně bosa a oblečená jen v košili svého přítele.

Ten stál u sporáku a smažil na pánvi slaninu a vejce.

„Chystám nám snídani.“ Usmál se na ni a natáhl se, aby jí mohl dát pusu. „Jak ses vyspala?“

„Dobře.“ Protáhla se s rukama nad hlavou a pak se zahihňala. „Spí se mi líp s tebou než bez tebe.“

„Mně taky,“ přiznal, víceméně spíš pro sebe.

Popadla z ledničky krabici pomerančového džusu a nalila jim oběma sklenici. „Spí se mi s tebou sice líp, ale cítím se provinile.“

„Provinile?“ Simon se s vařečkou v ruce otočil. „Proč?“

April sklonila hlavu a zadívala se na svoje pití. „Protože spolu spíme a nejsme manželé.“

Simon ztuhl.

Cudnost mu byla cizí jako východní Evropa. Už se s ní setkal dříve, u Julie, ale vždycky mu to připadalo jako něco otravného a hloupého, něco, co měl chuť zničit, ať už sváděním nebo manipulací.

S April, jak zjistil, cítil něco úplně jiného. Něco, co se mohlo zdát jako osten lítosti.

Byla to pro něj úplně nová zkušenost.

„Sex není špatný.“

„Zní to legračně, takhle to vyslovit,“ poklepala prstem na sklenici s džusem. „Ukázal jsi mi, že sex je vážně, vážně fajn. Miluju ho a miluju být s tebou.“

„Tak v čem je problém?“

„Učili mě, abych počkala. A já jsem to neudělala.“

Simon se obrátil zpátky ke sporáku a nevěděl, co na to říct. Chvíli pokračoval v přípravě snídaně, pak vypnul hořák a položil pánev stranou.

Otřel si ruce vzadu o boxerky a přešel k ní.

„Tvoji rodiče tě učili, abys počkala, protože nechtěli, aby tě nějaký sráč využíval.“

„Simone,“ řekla káravě. „Nebuď sprostý.“

„Promiň. Tvoji rodiče se tě snaží chránit.“

„Nejsou to jen moji rodiče. Je to i moje církev.“

„No, ta se tě taky snaží chránit. A to je dobrá věc. Ale naše situace je jiná.“

Zvedla hlavu.

„Je?“

„Ano.“ Objal ji kolem ramen.

„Čím je jiná?“ zeptala se opatrně. „Řekni mi to.“

„Já tu nejsem jen tak ze srandy. Líbí se mi s tebou spát, ale jsem rád i ve tvé společnosti. Když jsem s tebou, nemusím si hlídat záda. Nemusím být synem senátora Talbota. Můžu být prostě jen sám sebou.“ Trochu váhavě se usmál.

„Taky to takhle cítím.“ Přitulila se mu k hrudi. „Ale pokaždé, když odjíždíš, je mi nanic.“

„To proto, že nám na sobě navzájem záleží.“

„Přála bych si, abychom takhle mohli zůstat navždycky,“ zašeptala a utáhla sevření svých paží kolem jeho pasu.

„Já taky,“ přiznal. Ohromilo ho, když si uvědomil, že to, co říká, je pravda. Že dokonce i za ten krátký čas, co ji znal, mu na ní začalo záležet, a to hluboce. Jejich vztah byl snadný a krásný a on si nedokázal představit, že by ho ukončil.

„Miluju tě, Simone.“

Simon cítil, jak mu srdce skočilo do krku.

Nebyl hlupák. Věděl, co drží v náručí krásnou, něžnou a úžasnou mladou ženu. Neměla žádné břímě, které nesl on. Nebyla naočkovaná a odhodlaná šplhat po společenském žebříčku nahoru. A nebyla ani ustrašená a povýšená jako Julia, která v něm vždycky vzbuzovala pocit, jako by byl zvíře. Někdo nehodný toho, aby se jí dotkl.

April se nejspíš toho rána probudila, rozhodla se, že ho miluje, a prostě mu to řekla. Žádné přemítání, žádné lámání hlavy, žádné zvyšování své prestiže přes postel.

Simon bez varování zjistil, že se mu pohnuly rty.

„Taky tě miluju.“

April ho objala tak pevně, jak jen dokázala, a téměř nadskakovala radostí.

„To je úžasné!“ vykřikla. „Já jsem tak šťastná.“

„Já taky.“ Pousmál se její mladistvé nevázanosti a políbil ji.

53. kapitola

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Jak se říjen chýlil ke konci, datum, na které Gabriel čekal, se blížilo. Spřádal fantazie o tom, co bude s Julianne dělat, jakmi

le jejich nucený celibát skončí, a pečlivě jejich aktivity plánoval. Odpoledne před oním dnem stála Julia v jejich kuchyni a volala mu.

Telefon stihl zazvonit jen dvakrát, než to zvedl.

„Ahoj, krásko.“

Zrudla. Nikdy ji nepřestalo udivovat, jak sotva jedním nebo dvěma slovy dokázal, že se jí zrychlil srdeční tep a začala jí hořet kůže.

„Ahoj, krasavče. Kde jsi?“

„Šel jsem jen nakoupit pár věcí. Kde jsi ty?“

„Doma.“

Gabriel se odmlčel a Julia slyšela, jak bouchly dveře od auta. „Jsi doma brzy. Nečekal jsem tě před šestou.“

„Profesorka Marinelliová zrušila svůj seminář, protože má laryngitidu. Myslím, že půjdu nahoru a dám si sprchu. Pak si možná trochu zdřímnu, než přijdeš domů. Dneska jsem vstávala vážně brzy.“

Julii dolehl k uším zvuk startujícího Range Roveru.

„To udělej. Brzy budu doma. Uvidíme se pak.“

„Miluji tě.“

„Taky tě miluji.“

Julia zaslechla něco jako uchechtnutí a pak Gabriel zavěsil. Přemýšlela, co mu mohlo připadat k smíchu.

Chvilku se potloukala po kuchyni a všimla si, že Rebecca nepřichystala nic k večeři. Udivilo ji to.

Celá zmatená vyšla po schodech do patra. Neobtěžovala se pověsit si šaty, jen je ze sebe jednoduše shodila na podlahu v ložnici, a vešla do koupelny.

Horká voda by jí po vyčerpávajícím dni mohla dodat trochu energie. Už byla téměř hotová, když postřehla, že se otevřely dveře od sprchy.

„Ahoj, ty tam.“

Stál před ní úplně nahý Gabriel a usmíval se. Naklonil se, aby ji mohl políbit.

„Potřebuješ se taky osprchovat?“ zeptala a snažila se na něj moc nezírat, v čemž hanebně selhala.

„Ne. Jen jsem chtěl být tam, kde jsi ty.“ Znovu ho políbila. „Díky.“

Uznale mu přejela dlaní ze středu hrudníku hluboko dolů k véčku, které protínalo jeho boky. Pak vypnula sprchu a vyždímala si vodu z vlasů.

Gabriel našel ručník a podal jí ho.

A tehdy si všimla, jak mu oči září očekáváním a roste mu úsměv na tváři.

„Co se děje?“

„Zapomněla jsi, co je za den?“ přejel jí jedním prstem po paži.

„Ne. Náš velký den je zítra.“

„Začneme dřív.“

„Myslíš, že je to moudré?“

„Je mi to zatraceně jedno. Už jsem čekal dost dlouho. Člověk dokáže vydržet jen něco.“

„Ach, opravdu?“ Naklonila hlavu ke straně.

„Takže se připrav na to, že tě zahrnu potěšením, má drahá.“ Rychle se osušila ručníkem a nakonec si ho omotala kolem hlavy.

Sylvain Reynard

Gabriel zvedl skleněnou dózu a podal jí ji.

„Čokoládová barva na tělo,“ přečetla si. Vzhlédla k němu. „Teď?“

„Teď.“ Pošimral jí pod nosem malým štětečkem. „Řekla jsi, že když jsme byli v Selinsgrove, tak sis náš vpád do světa malování na tělo užila. Usoudil jsem, že bychom to mohli zkusit znovu.“

„Myslela jsem, že budeš chtít něco jiného. Celé tři týdny jsi pro mě dělal všechno možné a já měla jen velmi málo možností, jak ti to oplatit.“

„Předehra je pro mě důležitá stejně jako pro tebe,“ zašeptal a oči mu potemněly. „A já mám plány pro nás pro oba.“

„Páni,“ vydechla.

„Přemýšlel jsem, že bychom to vyzkoušeli v ložnici, ale tohle může nadělat trochu nepořádek.“

Poklekl před ní, tvář v úrovni jejího pupíku, a otevřel sklenici. Namočil štětec do čokolády, párkrát jím zamíchal, aby pěkně tou sladkou pochoutkou nasákl, a pak zaklonil hlavu a hravě na ni mrkl.

„Můžeme začít?“

S přivřenýma očima přikývla.

Pomalu jí začal malovat kolem pupíku srdce.

Když na své horké kůži ucítila dotek štětce a čokolády, lehce se zavrtěla. A jak jinak, i přesto, že to téměř lechtalo, Gabriel nemínil spěchat.

„Tak.“ Odložil sklenici se štětcem stranou a olízl si rty. „Teď přijde ta zábavná část. Připravená?“

„Ano.“ To slovo z ní vyšlo spíš jako zapištění než jako obyčejné přitakání.

Když se Gabrielův jazyk dotkl její kůže, olízl čokoládu a ponořil se jí do pupíku, natáhla třesoucí se ruku, aby se chytila madla od sprchy.

Roztáhl dlaň na jejím zadečku, aby ji podepřel.

„Chutná to líp, než jsem čekal.“ Zlehka ji kousl. „Ale nejspíš je to opět proto, že miluju hlavně tvoji chuť.“

Jazykem za sebou zanechával planoucí stopu, až se dostal ke kyčelní kosti, kam jí začal sázet polibky.

„Myslím, že potřebujeme víc čokolády. Co ty na to?“

„Ano, prosím,“ přikývla Julia horlivě. „Rozhodně víc.“ Gabriel znovu zvedl sklenici a štětec.

„Pak bys ses měla zatraceně pevně držet, drahá, protože mám v plánu být velmi důkladný.“

Sklonila se a vzala do dlaně jeho bradu.

„Stejně jako já.“

54. kapitola

V průběhu listopadu dostali Diane s Tomem další dobré zprávy o zdravotním stavu jejich miminka. Operace byla pořád ještě nezbytná, ale dítě se vyvíjelo správně a Diane byla také zdravá.

Julia přijala zprávy o svém bratříčkovi se směsicí úlevy a opatrného optimismu.

Ona své rodině o myomech a Gabrielově reverzi vasektomie neřekla. V první řadě o tom, že kdysi tenhle zákrok prodělal, vůbec nevěděli, a pak nechtěla nikomu přidělávat starosti svými zdravotními problémy, zvláště když jí doktorka Rubiová řekla, že myomy jsou běžné a alespoň v jejím případě nejsou vážné.

Emersonovi si s těmito břemeny pomáhali navzájem a občas se o některé informace podělili s Rebeccou. Ale zdálo se, že zátěž své doktorandské kariéry nesla Julia pouze na svých bedrech.

(Nebo si to alespoň myslela.)

Jednoho listopadového dne se Gabriel pozdě v noci s trhnutím probudil. Okamžitě byl ve střehu a napínal uši po sebemenším zvuku. Z dálky uslyšel ženský pláč.

Potmě se natáhl po Julii, ale ta byla pryč.

Aniž se obtěžoval rozsvítit světlo nebo popadnout župan, vyskočil na nohy a nahý vyšel z ložnice.

Pode dveřmi pracovny zářil pruh světla.

Rychle vykročil jeho směrem a pláč zněl čím dál hlasitěji.

Uvnitř našel Julii s hlavou položenou na stole. Ramena se jí třásla a brýle měla odhozené na otevřeném notebooku. Po stole a na zemi se všude povalovaly hromady rozházených knih.

„Drahá,“ položil jí ruku na hlavu. „Co se děje?“

„Já to nezvládnu.“

„Co nezvládneš?“ sklonil se k ní.

„Nezvládnu to dohnat. Jsem pozadu s učením ve všech předmětech. Měla bych pracovat na seminárních pracích, ale snažím se si to přečíst. Měla jsem začít s opravami své přednášky, ale ještě na to nebyl čas. A jsem tak strašně unavená.“ Zlomil se jí hlas.

Gabriel se na ni soucitně podíval. „Pojď spát.“

„Nemůžu!“ zakvílela a rozhodila rukama. „Musím zůstat vzhůru celou noc a dočíst to. A pak musím zítra celý den pracovat v knihovně na svých seminárkách. Vůbec nevím, kdy se dostanu k opravě té přednášky pro publikaci.“

„Dnes už toho víc udělat nezvládneš. Dokonce i kdybys zůstala vzhůru, jsi příliš unavená, než aby ses soustředila. Pojď teď do postele a zítra můžeš vstát brzy. U snídaně mi povíš, co si máš přečíst, a já se podívám, jestli bych ti z toho dokázal najít stručný výtah.“ Natáhl k ní svou ruku.

Zavrtěla hlavou. „Stručný výtah mě nevytrhne.“

„Julianne, jsou dvě hodiny ráno. Pojď do postele.“ Jeho hlas nabral rozkazovačný tón.

„Musím zůstat vzhůru.“

„Pojď spát a já ti zítra pomůžu. Doprovodím tě do knihovny a pomůžu ti s těmi rešeršemi. To by ti mělo ušetřit nějaký čas.“

„To bys udělal?“ Utřela si nos do kapesníku.

Zamračil se. „Samozřejmě. Chtěl jsem ti pomáhat celý semestr. Nedovolilas mi to.“

„Byl jsi zavalený vlastní prací. A pak jsi měl tu operaci.“ Rychle si utřela oči.

„Budeš nemocná, jestli na sebe nedáš pozor. Pojď.“ Vzal ji za loket, pomohl jí na nohy a nesmlouvavě zavřel její notebook.

Následoval ji chodbou do ložnice.

„Jsem tak unavená,“ popotáhla a položila si hlavu na polštář. Byla dokonce tak vyčerpaná, že se k němu ani neměla sílu přitulit.

„Jediné, co musíš udělat, je požádat mě. Udělal bych pro tebe cokoliv.

A ty to víš.“

„Měla bych to zvládnout sama.“

„Blbost.“ Položil jí ruku kolem pasu. „Ten studijní program je navržený tak, aby byl náročný a vyčerpávající. Všem ostatním pravděpodobně taky někdo pomáhá.“

„Tys nepotřeboval ničí pomoc, když jsi studoval.“

„Zamysli se nad tím, co říkáš. Já jsem na vysoké šňupal koks. A měl jsem P někoho, kdo se o mě staral.“

Povzdechl si a ztišil hlas. „Starala ses o mě, když mě propustili z nemocnice. Proto se nejspíš stalo, že jsi najednou tak pozadu. Dovol mi, abych ti to pomohl dohnat. Ale první věc, kterou potřebuješ, je dobře se v noci vyspat. Promluvíme si zítra.“

Byla příliš unavená, než aby se s ním dohadovala. Během několika minut se jí prohloubil dech a Gabriel věděl, že tvrdě usnula.

55. kapitola

Na sobotu si Julia a Gabriel naplánovali strávit většinu dne v knihovně a udělat rešerše k jejím seminárním pracím. Aby mu ukázala svou vděčnost, pustila se Julia do přípravy palačinek, zatímco Gabriel seděl u kuchyňského stolu, na sobě jen kalhoty od pyžama a brýle, a četl si The Boston Globe.

Nalila těsto na rozpálenou pánev a otočila se k němu.

„Je tu něco, co mi vrtá hlavou.“

„A co to je?“

„Řekneš mi, co jsi tehdy napsal na ten lístek, který jsi mi nechal v bytě v Torontu?“

Sklopil noviny.

„Jaký lístek?“

„Ten, který nepřežil moji ztrátu sebekontroly.“ Předstíral, že pátrá v paměti. „Aha, tenhle lístek.“ Zvedla oči v sloup. „Ano, tenhle lístek.“

Složil noviny a odložil je stranou. „Ty to vážně chceš vědět?“

„Samozřejmě.“

„Ale roztrhala jsi ho.“ Významně se na něj podívala.

„Myslela jsem, že jsi mi odpustil.“

„To ano.“ Sklesle se usmál. „Byl to prostě vzkaz. Omlouval jsem se, že jsem se choval jako osel.“

„To bylo milé,“ pobídla ho. „Co přesně jsi tam psal?“

„Oslovil jsem tě má Beatrice a psal jsem, že jsem po tobě toužil celý svůj život, dokonce i když jsem byl přesvědčený, že jsi byla jen halucinace. Napsal jsem tam, že teď, když jsem tě našel, budu bojovat o to, abys byla moje.“

Julia se usmála a obrátila palačinku.

„A možná tam byla poezie.“

Podívala se na něj. „Možná tam byla?“

„Shakespearův dvacátý devátý sonet. Znáš ho?

Když zrazen štěstěnou a tupen všemi, svůj úděl psance s pláčem proklínám a marně spílám ohluchlému nebi, zpytuju se a odpor k sobě mám, závidím jedněm přitažlivý vzhled

a druhým štěstí, skvělé možnosti, a jiným zase, že jim patří svět,

že mají úspěch, slávu, schopnosti, zatímco já, já znám jen pohrdání jakmile ale myslím na tebe,

má duše zpívá, jak když za svítání skřivánčí píseň stoupá do nebe. Za tohle štěstí celý svět bych dal: u tebe jsem a cítím se jak král.“

Julia si přitiskla ruku na srdce. „To je nádhera, Gabrieli. Děkuji.“

„A co je ještě větší nádhera, je skutečnost, že už se nemusím spokojit se vzpomínkami. Mám tebe.“

Julia rychle vypnula hořák a sundala pánev z horké plotny.

„Co to děláš?“ Gabriel vypadal zmateně. Odhodila vařečku stranou.

Gabrielův Ráj

„Budeme mít obsah roztrhaného lístku odhalující sex. Čekala jsem na to věčnost.“ Popadla ho za ruku a táhla ho směrem k chodbě. „Pojď.“

Zaváhal. „O jaký druh sexu jde?“

„To uvidíš.“ Věnovala mu drzý pohled a rozběhla se ke schodům s profesorem v patách.

Po dlouhém dni, stráveném rešeršními pracemi, se Gabriel s Julií vrátili to potemnělého domu. Julia objednala k večeři pizzu a Gabriel zatím procházel sobotní poštu.

Objevil modrou obálku, která byla adresována jemu a nadepsaná neznámým ostře řezaným rukopisem. Zpáteční adresa byla z New Yorku.

Se zaujetím obálku otevřel a četl:

Drahý Gabrieli (pokud tedy smím),

nedávno mě kontaktoval Michael Wasserstein, náš rodinný právník, a sdělil mi, že ses dotazoval na našeho otce, Owena Daviese. Bylo mi řečeno, že ses chtěl dozvědět více o naší rodinné historii.

Jmenuji se Kelly Daviesová Schultzová a jsem tvoje nevlastní sestra. Máme ještě mladší sestru, Audrey.

Vždycky jsem chtěla mít bratra. Zmiňuji se o tom, protože se cítím špatně kvůli tomu, jak se ohledně poslední vůle našeho otce chovaly moje matka a sestra, a chci, abys věděl, že jsem se toho napadení testamentu neúčastnila. Tehdy jsem Ti chtěla napsat a uvést to na pravou míru, ale s mou matkou to tenkrát nebylo lehké a já jsem se rozhodla si ji neznepřátelit. Rozhodla jsem se špatně.

Od té doby, co moje matka minulé jaro zemřela, jsem na Tebe myslela a přemýšlela jsem, zda bych Tě neměla kontaktovat.

Myslím, že to byla prozřetelnost, že jsi mi zrovna teď vyšel vstříc.

Michael mi řekl, že žiješ v Massachusetts, že jsi profesorem a že ses nedávno oženil. Zajímalo by mě, zda byste Ty a Tvoje žena nebyli tak laskaví a nepřijeli do New Yorku, abyste se setkali se mnou a mým manželem Jonathanem? S potěšením bychom Vás pozvali na večeři. Myslím, že by to mohla být dobrá příležitost se navzájem poznat.

Není pravděpodobné, že by se Ti ozvala Audrey, z důvodů, které vysvětlím osobně. Ale já se nemohu dočkat, až se s Tebou setkám a povím Ti všechno, co o naší rodinné historii vím.

Přikládám svou vizitku, na jejíž zadní straně najdeš moje telefonní číslo domů a e mailovou adresu. Prosím, nenech se vystrašit faktem, že jsem psychiatrička. Přísahám, že své znalosti nepraktikuji na členech rodiny, a navíc se specializuji na děti. Takže navzdory svému mladému věku jsi na mého pacienta příliš starý…

Těším se, až o Tobě uslyším, a doufám, že se setkáme. Prosím, neváhej zavolat nebo napsat.

Tvá sestra,

Kelly

Gabriel se svezl na židli, nehybně seděl a zůstal na ten dopis zírat.

56. kapitola

Po večeři si dopis od Kelly Daviesové přečetla i Julia.

„Co si o tom myslíš?“ Pečlivě ho složila a podala zpátky Gabrielovi.

„Jsem skeptický.“

„Zní to hezky. A taky trochu vtipně. Proč máš pochybnosti?“

„Snažili se mě vydědit. Jak mám vědět, že to není lest?“

„Lest kvůli čemu? Peníze byly rozděleny už před lety.“ Založil si ruce na prsou. „Kvůli informacím.“

„Zlato, to ona je ta, kdo má informace. Chtěl jsi příležitost dozvědět se něco víc o historii své rodiny, zvláště o zdravotním stavu tvých rodičů. Teď ji máš. Myslím, že bys měl být šťastný.“ Posadila se na židli vedle něj.

„Kdy pojedeme?“ Gabrielovi ztuhly rysy.

„Čím dřív to všechno nechám za sebou, tím líp.“

„Na Vánoce a na Nový rok bychom měli být v Selinsgrove. Pokud Diane porodí, chtěla bych vyrazit i dřív.“

Gabriel se na ni zadíval pozorněji.

„Máš toho teď zrovna docela dost. Snažil jsem se ti pomoci to dohnat a slibuji, že toho udělám ještě víc.“

Julia se na něj pousmála. „Mám dojem, že teď přijde na řadu ‚ale‘.“

„Vadilo by ti, kdybych řekl, že bych to chtěl udělat radši hned? Možná druhý týden v prosinci, potom, co mi skončí výuka? Můžu někoho poprosit, aby za mě u zkoušek zaskočil.“

Julia škrábala nehtem po povrchu kuchyňského stolu.

„V tu dobu mám zrovna předložit přednášku k publikaci. A budu dokončovat a odevzdávat seminární práce. To je pro mě ta nejhorší doba, kdy odjet.“

„Myslel jsem si, že tohle bych měl raději udělat sám.“

Julia zkoumala své nehty, jako by ji na nich něco fascinovalo.

„Nemáš ponětí, co můžeš zjistit. Myslím, že bys mě mohl potřebovat.“ Gabriel se pomalu usmál.

„Tebe budu potřebovat vždycky, Julianne. Ale mám pocit, že při prvním setkání s Kelly bychom měli být jen ona a já. A pokud se dozvím něco nepříjemného, vyrovnám se s tím.“

„Jestli to tak chceš… Nemohli bychom ji navštívit během vánočních svátků, nebo tak něco?“

„Nemyslím si, že by bylo moudré se něco takového pokoušet navrhnout. Mohla by si to rozmyslet. A také, čím dřív budu znát svou rodinnou anamnézu, tím líp.“ Významně se na ni podíval. „Nežádal bych tě, abys udělala cokoliv, co by ohrozilo tvoje studium.“

„Dobře.“ Neznělo to moc nadšeně.

„Můžeme poprosit Rebeccu, aby tu zůstala, zatímco budu pryč. Pak tu nebudeš sama. Bude to jen krátký výlet. Dva nebo tři dny, maximálně. Uvidím, jestli si budu moci sjednat schůzku s právníkem, který spravoval majetek mého otce, a sejdu se s Kelly. Pak se vrátím domů.“

Vzal ji za ruku a přejel jí palcem po čáře života.

„Nedokážu se přimět, abych ji nazýval svou sestrou.“

„Myslím, že bych měla jet s tebou.“

„Právě jsi řekla, že nemáš čas. Musíš dodělat nějakou práci. A já vím, že tě rozptyluji.“ Uštědřil jí cosi, o čem doufal, že by mohl být provokativní pohled.

„Dokážeš být velice rozptylující.“

„Výborně.“ Zvedl ji do náruče a zamířil ke schodům. „Připrav se na celkem značné rozptýlení.“

Položila mu ruce na paže a zastavila ho.

„Polož mě dolů.“

„Položím tě, jakmile se dostaneme do postele.“

„Musím ti říct něco, co nebudeš chtít slyšet.“

„Tak to řekni rychle, ať to máme za sebou.“ Napjal se. Zavrtěla se mu v náručí, a tak ji postavil na schody.

„Tvoje cesta do New Yorku otevře spoustu vzpomínek. Samozřejmě udělám, co budu moci, abych ti pomohla. Ale je tu jedna věc, o které jsme nemluvili, a to je odpuštění.“

„Odpustit mým rodičům?“ odplivl si. „To je k smíchu.“

„Odpuštění tě osvobodí. Je to spíš pro tebe než pro ně.“ Odtáhl se od ní. „Nemůžu jim odpustit. Nezaslouží si to.“

„A kdo si zaslouží odpuštění, Gabrieli? Ty? Já?“

„Ty, jako jediná.“

„Kromě Boha je jedinou osobou, jež mi může odpustit, ta, které jsem ublížila. To je moc, kterou máme v rukou. Můžeme ji využít k něčemu dobrému abychom někomu odpustili. Nebo ji můžeme využít k tomu, abychom lpěli na starých křivdách a ranách, takže se nikdy nebudou mít šanci zahojit.“

Natáhla se k němu a chytila ho za ruku.

„Neříkám, že si to zaslouží. Rozhodně po tobě nechci, abys na to zapomněl nebo předstíral, že se to nestalo. Jen o tom prostě přemýšlej.“

„Už jsem o tom přemýšlel. Odpověď zní ne.“

„Jak můžeš žádat Paulinu, aby ti odpustila, pokud nejsi ochotný odpustit svým rodičům?“

Gabrielovi unikl z plic vzduch, jako by ho někdo udeřil.

„Nedělej to,“ zašeptal.

„Prostě se nad tím zamysli, lásko moje. Zamysli se nad svým smířením s Maiou a tím, co to pro tebe znamenalo. A představ si, co by znamenalo pro tvého otce, kdyby slyšel, že mu odpouštíš.“

Gabriel ji vedl po schodech nahoru, ale už nepromluvil.

57. kapitola

Zatímco Julia dokončovala seminární práce a revidovala svou přednášku pro publikaci, Gabriel si zašel pátého prosince na kontrolu ke svému urologovi a pak odletěl do New Yorku.

Jakmile se ubytoval ve svém pokoji v hotelu Ritz Carlton, uvědomil si, jakou udělal chybu. Měl vzít Julianne s sebou. Ta veliká a nádherná postel bude dnes večer chladná. Nenáviděl spaní o samotě. Vždycky ho to vracelo k jejich odloučení, ke vzpomínce, kterou nesnášel.

Vyřídil několik telefonátů Lucii Bariniové z Kolumbijské univerzity, právníkovi svého otce a Julii. Byl zklamaný, když mu ten poslední hovor spadl do hlasové schránky.

„Julianne, jsem v New Yorku. Bydlím v hotelu Ritz Carlton, pokoj číslo jedenáct. Dnes večer jdu na večeři s Kelly a pak budu ve svém pokoji. Promluvíme si později. Miluji tě.“

Gabriel ukončil telefonát s frustrovaným povzdechem. Pak se začal připravovat na setkání se svou sestrou.

Po příchodu do Tribeca Grillu byl uveden ke stolu pro dva, u kterého již seděla starší světlovlasá žena. Když k němu vzhlédla, spatřil pár modrých očí podobných těm jeho.

Dala si ruku před ústa, než vstala. „Já jsem Kelly.“

„Gabriel Emerson.“ Rozpačitě jí potřásl rukou. Oči se jí zalily slzami. „Vypadáš jako on.“

„Jako kdo?“

„Táta.“

Gabriel bez přemýšlení stáhl ruku zpátky.

Kelly se podařilo usmát. „Omlouvám se. Prosím.“ Ukázala na prázdnou židli naproti té své.

Posadila se a otřela si oči kapesníkem.

„Byl to prostě takový šok, setkat se s tebou. Vypadáš úplně stejně jako otec, když byl mladý. Kolik je ti let, pokud ti nevadí, že se ptám?“

„Třicet pět.“

„Ještě si pamatuji, jaké to je, být pětatřicetiletá. Nebudu dělat tajnosti a nechávat tě hádat můj věk. Mně je čtyřicet devět.“

Gabriel přikývl a opakovaně zatínal čelist. Pokoušel se zformulovat něco, co by řekl, ale zjistil, že netuší, co by to mělo být. Naštěstí je přerušil číšník.

Objednali si pití a trochu si povídali, než se obsluha vrátila. Pak si vybrali večeři a téměř netrpělivě čekali, až se číšník znovu objeví.

Kelly se na své židli předklonila.

„Jsem tak ráda, že jsem se s tebou mohla setkat. Děkuji, že jsi přijal moje pozvání.“

„Není zač,“ přinutil se Gabriel k úsměvu.

„Dlužím ti omluvu.“ Úsměv zmizel. „Za co?“

„Jak jsem napsala ve svém dopise, měla jsem ti vyjít vstříc už tehdy, když jsem se dozvěděla o tvé existenci. Měla jsem udělat raději správnou věc než si dělat starosti s tím, že rozčílím svou matku.“

Gabriel položil ruce na příbor. „Už je to dávno. Není třeba o tom mluvit.“

„Děkuji. Měla bych se zmínit, že moje matka o tobě věděla, ale nikdy o tobě nemluvila, dokonce ani potom, co táta umřel. Nikdy mu neodpustila, že měl milenku.“

V Gabrielově držení těla znatelně vzrostlo napětí.

„Takže ty jsi o mně předtím nevěděla?“

„Ne, ale znala jsem tvou matku. Je mi líto, že zemřela.“ Kelly mu věnovala soucitný pohled.

„Děkuji.“ Gabriel se na židli napřímil. „Zemřela, když mi bylo devět.

Ale rodina, která mě adoptovala, je velmi milá.“

„Michael se o tom zmiňoval. Řekl mi, že náš otec se o tobě a o tom, co děláš, nechával léta informovat.“

Gabriel zvedl obočí. „Cože?“

„Tys o tom nevěděl?“

„Ne. Odjeli jsme z New Yorku těsně předtím, než matka zemřela. Potom už jsem se s tvým otcem nikdy nesetkal.“ Gabriel zaskřípal zuby.

„Žádný telefonický hovor, ani dopis, nic.“

„To je mi moc líto. Na základě toho, co Michael říkal, jsem předpokládala, že mezi tebou a otcem nějaký kontakt byl.“ Kelly si zamyšleně usrkla vína. „Řekl mi, že táta si byl vědom toho, která rodina tě adoptovala, a že věděl, že jsi šel na Princeton a Harvard. Zdá se, že jsi byl po celá léta hlavním tématem jejich rozhovorů.“

„Když se zajímal natolik, aby o mém životě diskutoval se svým právníkem, proč neměl dost zájmu, aby zvedl telefon? Nebo napsal dopis?“

Kelly se zadívala na ubrus. „Myslím, že na to bych mohla vrhnout trochu světla. Táta byl typ muže, který udělá rozhodnutí a drží se ho.“ Zvedla tvář a s obavami pátrala v Gabrielově řeči těla. „Ale bojím se, že tě tahle konverzace ještě víc rozruší.“

„Jsem tu, abych dostal odpovědi,“ pronesl upjatě. „Věděl jsem, že nebudou příjemné.“

„Ano, jistě. Takže ty jsi tátu znal?“

„Potkal jsem ho, ano.“

„Ale když jste odešli z New Yorku, vyrůstal jsi v Pensylvánii?“ vybízela ho.

„Měl jsem štěstí, že poté, co moje matka zemřela, rodina spojená s nemocnicí souhlasila, že si mě vezme k sobě.“

„A rodina tvé matky?“

Ušklíbl se a neřekl nic.

„Nechtěla jsem vyzvídat. Ale je to něco, o čem jsem přemýšlela. Párkrát jsem se s tvou matkou setkala a zdálo se, že si je se svými rodiči blízká. Takže jsem se divila, proč jsi nešel žít k nim.“

„Můj děda zemřel dřív, než jsem se narodil. A moje babička a matka se kvůli okolnostem kolem mého početí odcizily. Když matka zemřela, babička řekla sociálnímu úřadu, že si mě nemůže vzít. Moje adoptivní matka kontaktovala mého otce, ale ten se ke mně neznal. Kdyby nebylo Clarkových, skončil bych v dětském domově.“ Gabriel měl ve tváři neproniknutelný výraz.

„To je mi tak líto.“ Kelly se znovu předklonila na židli. „Neměl jsi to jednoduché, viď?“

„Ty jsi mou matku znala?“ změnil rychle téma.

„Byla jednou ze sekretářek v kanceláři mého otce. Byla mladá a hezká a kdykoliv jsem přišla tátu navštívit, vždycky ke mně byla milá. Moc se mi líbila. V době, kdy ses narodil, nebo možná krátce poté, se moji rodiče často hádali. A pak to všechno utichlo. Ale o pár let později moje matka otce opustila a přestěhovala se k mým prarodičům na Long Island. Po šesti měsících se ale usmířili a ona se vrátila zpátky na Manhattan. Samozřejmě jsou to jen dohady, ale myslím, že to odloučení mělo něco společného s tebou. Jedna z věcí, které jsem zaslechla matku křičet, byla ‚to dítě‘. Samozřejmě, že jsme s Audrey neměly ani ponětí, o čem to mluví. Předpokládaly jsme, že se hádají kvůli některé z nás.“

Gabriel sevřel rty. „Kolik ti bylo let, když se rozešli?“

„Hm, dej mi chvilku.“ Kelly se zadívala na strop. „Řekla bych… dvacet tři? Tak nějak.“

„Mně bylo devět. Tolik mi bylo, když jsme odešli z New Yorku.“

„Moje máma nejspíš dala tátovi ultimátum, a to byl důvod, proč se tvoje matka rozhodla odejít.“

„Mluvila jsi někdy o něčem z toho se svou matkou?“

Kelly se rozšířily oči hrůzou. „Rozhodně ne. Moji rodiče se hádali, ale nikdy nám neřekli, kvůli čemu. Neměla bych odvahu se jí na to zeptat, dokonce ani jako dospělá.“

„Můžeš mi říct ještě něco o mé matce?“

Kelly zamyšleně pozorovala jejich talíře a příbory. „Byla krásná a velmi milá. Byla mladá a plná života. Moje matka byla tak trochu společensky ambiciózní a mohlo to s ní být občas dost těžké. Nevím, jestli si to uvědomuješ, ale věkový rozdíl mezi tvými rodiči byl dost značný. Táta se narodil v roce 1936. Tvoje matka musela být o dvacet let mladší.“

„To mi došlo. Co mi můžeš říct o něm?“

„Milovala jsem ho, ale hodně pracoval. Mám šťastné vzpomínky na to, jak jsem s ním o sobotních ránech chodila na procházky po městě a dávali jsme si palačinky. Byl to docela dobrý otec, i když nebyl moc dobrý manžel.“

„Ale tvoje matka ho milovala.“

„Samozřejmě.“ Teď Kelly zněla dotčeně. „Byl pohledný a okouzlující. Měl velký smysl pro humor a byl velmi vzdělaný. Jen byl prostě také záletník. Možná je překvapivé, jak to může znít, ale on moji matku zbožňoval.“ Při těch slovech se Kelly zalily oči slzami. Chvíli zůstala zticha a bojovala, aby dostala své emoce pod kontrolu.

„Vidím, že tě to také rozrušuje. Omlouvám se,“ řekl Gabriel jemně. Kelly zamávala kapesníčkem ve vzduchu, než si osušila oči.

„Byl to šok, když jsme zjistili, že měl milenku a že máme bratra.

Audrey se přes to nikdy úplně nepřenesla.“

„A ty?“

Kelly nasadila statečný výraz.

„Snažím se řídit tím, co říkám svým pacientům. Nemůžete ovládat všechny životní okolnosti, ale můžete mít pod kontrolou to, jak na ně budete reagovat. Mohla jsem zůstat rozzlobená na svého otce, že podváděl mou matku. A mohla jsem se zlobit na svou matku, že měla tak

chladné srdce a odstřihla mě od mého jediného bratra. Nebo si můžu vybrat, že jim odpustím a sama se budu snažit dělat věci lépe.“

Sklopila oči ke svým dlaním, které měla položené v klíně. „Vždycky jsem chtěla bratra. Jen jsem nečekala, že bude tak mladý.“

„Jestli má cenu to říkat, je mi to líto. Je mi líto, že moje matka a tvůj otec měli… vztah.“ Gabrielův výraz zjihl soucitem.

Vyhledala jeho pohled. „Děkuji, Gabrieli. Nepocházejí ty nejpodivnější zázraky z těch nejhorších okolností? Sedíme tu spolu, po všech těch letech. Jak jsem znala tátu, jsem si jistá, že o tvou matku musel mít zájem. A o tebe taky. Nesledoval by tě zpovzdálí a nezahrnul do poslední vůle, kdyby tomu tak nebylo.“

„Tím si nejsem jistý.“ Gabriel odstrčil své jídlo stranou.

„Neumím si představit, že by se hádal s matkou kvůli něčemu, co by mu bylo lhostejné. A v naší rodině nebylo žádné tajemství, že vždycky chtěl syna. Ale moje matka už další dítě nechtěla.“

Kelly sklonila hlavu a zadívala se na svůj talíř. Sotva se svého jídla dotkla.

„Přála bych si, abys s ním mohl strávit víc času. A vím, že když si to přeji, znamenalo by to, že Audrey a já bychom ho měly míň.“ Smutně se na Gabriela usmála. „Ale já bych se o něj podělila.“

„A Audrey?“

„Audrey.“ Kelly si povzdechla. „Audrey straní naší matce. Vidí v tobě zlatokopa.“

„Já jsem ty peníze nechtěl,“ řekl Gabriel ostře. „Přijal jsem je jen proto, že jsme se já i moje rodina ocitli v zoufalé situaci.“

Kelly k němu přes stůl natáhla ruku a položila ji na jeho.

„Neupřela bych ti ani cent.“ Pohladila ho, než ji znovu odtáhla. „Táta udělal řadu rozhodnutí, které měly důsledky pro nás všechny. Ale je mrtvý. Naše matky jsou mrtvé. Je čas jim odpustit a pohnout se dál. A ovšem, Gabrieli, ty jsi neudělal nic, co by nám ublížilo. Mohl jsi napadnout závěť a žádat víc. Mohl ses u čtení poslední vůle objevit osobně a uvést moji

matku do rozpaků. Mohl jsi svolat tiskovou konferenci nebo se obrátit na bulvár. Ale tys to neudělal. Tvoje činy ukazují, že jsi charakterní člověk, a to byl další důvod, proč jsem se s tebou chtěla setkat. Myslím, že to byl Bůh, kdo nás svedl dohromady.“ Opatrně se na svého bratra podívala.

Trochu zamrkal. „Moje žena má tendenci uvažovat stejně. Ve všem vidí prozřetelnost.“

„Asi bych s ní souhlasila.“ Kelly dopila víno. „Nebude ti vadit, když se tě zeptám, co tě přimělo napsat Michaelovi?“

„Nemyslím si, že to byla prozřetelnost. I když možná ano.“ Gabriel si pohrával se svou sklenicí vody. „Obávám se, že moji zvědavost zapříčinily spíše praktické důvody než cokoliv jiného. Moje žena a já bychom jednou rádi měli rodinu. Chtěl jsem se dozvědět něco víc o rodinné anamnéze svých rodičů.“

„To je problém, který snadno vyřešíme. Táta zemřel na infarkt. Necvičil, byl workoholik a jedl, co se mu zachtělo. Nejsem si jistá, jestli se narodil se sklonem k vysoké hladině cholesterolu, i když možné to je. Ovšem Audrey a já tenhle problém nemáme. A co se týče jeho rodičů, pokud vím, zemřeli ve vysokém věku z přirozených příčin. Víš o nich něco?“

„Vůbec nic. Ani jejich jména.“ Kellyin výraz zesmutněl.

„Je mi líto, že to slyším. My jsme na naše prarodiče velmi hrdí. Dědeček byl profesor, stejně jako ty. Přednášel literaturu, období romantismu.“

„Jak se jmenoval?“

„Benjamin Spiegel.“

Gabriel se posadil zpříma. „Benjamin Spiegel? Profesor Benjamin Spiegel?“

„Ano. Ty ho znáš?“

„Samozřejmě. Byl to přední odborník na německý romantismus. Četli jsme jeho práce na vysoké škole.“ Gabriel si mnul bradu. „A on byl můj dědeček?“

„Ano.“

„Ale on byl…“ V Gabrielově tváři se objevil výraz uvědomění. Kelly naklonila hlavu a pozorně ho sledovala. „Žid, ano.“

Gabriel se zatvářil zmateně. „Neměl jsem tušení, že náš otec byl Žid.

Nikdo se o tom nikdy nezmínil.“

„Nemohu samozřejmě mluvit za tvou matku, ale za otcovým mlčením je dlouhá historie. V mládí se se svým otcem velmi nepohodli a on si změnil příjmení na Davies, opustil svou rodinu a nechal svůj původ za sebou. V době, kdy se poznal s mou matkou a oženil se s ní, v roce 1961, se považoval za agnostika. Takže judaismus nebyl součástí naší domácnosti.“

Gabriel nehybně seděl a jeho mysl pracovala na plné obrátky.

„Benjamin Spiegel,“ mumlal. „Velmi jsem obdivoval jeho psaní.“

„Byl to dobrý člověk. Byl rabínem, víš, než ve dvacátých letech opustil Německo. Byl také velmi milovaným profesorem na Kolumbijské univerzitě. Pojmenovali po něm jednu z budov, právě tak jako množství stipendií. Když zemřel, naše babička Miriam tady v New Yorku založila jeho jménem charitativní organizaci. Jsem také členkou, společně s několika našimi bratranci. Jsem si jistá, že by uvítali, kdyby ses k ní připojil, pokud bys měl zájem.“

„Co ta organizace dělá?“

„Podporujeme gramotnost a četbu v rámci newyorského systému veřejných škol a rozdáváme třídám knihy a školní potřeby. Také financujeme série přednášek na Kolumbijské univerzitě a v jeho bývalé synagoze. Jonathan a já na ně vždycky chodíme.“ Usmála se. „Rádi říkáme, že jsme částí presbyteriánského křídla reformního judaismu.“

Gabriel jí vrátil úsměv. „Nevěděl jsem, že mám německý původ.

Nebo židovský. Rodina mé matky pocházela z Anglie, myslím.“

„Hodně lidí by překvapilo, co by našli ve svém rodokmenu, kdyby se vrátili o generaci nebo dvě zpátky. Což je důvod, proč je všechna ta nenávist mezi rasami a náboženstvími tak směšná. Nakonec jsme jedna rodina.“

„Souhlasím.“

Kelly se usmála. „Vzhledem k tomu, že jsi profesor literatury, myslím, že by bylo vhodné, kdybys nám jednou do té série přednášek na Kolumbijské přispěl.“

„Je od tebe milé, že to říkáš, ale obávám se, že jsem specialista na Danta.“

„Dědeček se zajímal o všechno, soudě podle knih v jeho knihovně.

Jsem si jistá, že i Dante tam někde byl.“

Gabriel si otřel rty ubrouskem. „Neuvedlo by to rodinu do rozpaků?“

V Kellyiných očích se na okamžik objevila dravost, skoro jako kdyby se proměnila ve lvici.

„Ty patříš do rodiny. A jestli se někdo opováží něco namítat, tak…“ hlas se jí vytratil, jako by uvažovala o něčem obzvlášť ošklivém. „Vyjma Audrey, myslím, že zjistíš, že ostatní jsou zdvořilí.“

„V tom případě řekni, prosím, výboru, že mi bude ctí.“ Lehce se uklonil hlavou.

„Výborně. Zmíním se o tom bratrancům.“

Kelly odstrčila svůj talíř stranou a dala znamení číšníkovi, aby ho odnesl.

„Skoro nic jsi nesnědl.“ Trochu nešťastně se zadívala na jeho plný talíř.

„Obávám se, že nemám hlad.“ Naznačil číšníkovi, aby odnesl i jeho jídlo. Pak objednal kávu.

„Rozrušila jsem tě?“ zeptala se Kelly tiše. Gabriel se odmlčel.

„Ne. Jen je toho moc, co musím zpracovat.“ Jeho výraz se změnil a oči rozjasnily. „Ale odhalení, že profesor Spiegel byl můj dědeček, to je vítané překvapení.“

Usmál se.

„Ráda bych tě představila tetě Sarah, tátově mladší sestře. Může ti povědět všechno o svých rodičích a tvých tetách a strýcích. Je to úžasná

dáma. Velmi bystrá.“ Kelly si ho chvíli prohlížela. „Vysvětlila ti někdy tvoje matka, proč tě pojmenovala Gabriel?“

„Ne. Moje prostřední jméno je Owen, po našem otci.“

Kelly zajiskřilo v modrých očích. „Jeho rodné jméno bylo Othniel.

Buď vděčný, že se ho zbavil, než ses narodil.“

„Má pro tebe moje jméno nějaký význam?“ Gabriel čekal na její odpověď.

„Obávám se, že ne. Vyjma toho, že když byla Audrey náctiletá a moji rodiče jí koupili k narozeninám psa, chtěla ho pojmenovat Gabriel. Táta dostal záchvat vzteku a řekl ne.“ Kelly se zadívala do prázdna. „Až do téhle chvíle jsem si na to nevzpomněla. Kvůli tomuhle se moji rodiče taky pohádali.“ Znovu vyhledala Gabrielův pohled. „Nakonec toho psa pojmenovala Godfrey, což bylo pro trpasličího špice hloupé jméno. Ale trpasličí špic je myslím vůbec hloupé plemeno. Jonathan a já jsme vždycky měli labradory.“

Gabriel mlčel, protože nevěděl, co říct. Po chvíli promluvil.

„Jeho jméno v mém rodném listě není. A samozřejmě mi nedali jeho příjmení.“

Kelly vypadala nesvá. „Obávám se, že o tom už vím. Když se moje matka a sestra rozhodly napadnout závěť, byl to jeden z důkazů, který citovaly. Ale než táta zemřel, podepsal místopřísežné prohlášení, kde potvrdil, že je tvým otcem, a prohlásil, že přesvědčil tvou matku, aby ho do rodného listu neuvedla. Nevím, co táta tvé matce nasliboval. Ale musel se za to, co udělal, cítit provinile. Nakonec.“

„Hm,“ řekl Gabriel.

„Ve skutečnosti si myslím, že musel cítit něco mnohem víc než vinu.“ Zvedla svou velkou kabelku a začala se v ní přehrabovat. „Tady.“ Položila na stůl vedle Gabrielova prázdného šálku od kávy starou fotografii.

Byl na ní on a jeho matka. Vypadal tam, že je mu kolem pěti let.

„Na tuhle fotku si nevzpomínám. Kde jsi ji našla?“ Prohlédl si ji pozorněji.

„Táta měl ve svém prádelníku krabici plnou věcí. Když moje matka zemřela, dostala se ke mně. Jednou večer jsem si ji prohlížela a všimla jsem si, že látka, kterou byla uvnitř vykládaná, je v jednom místě rozpáraná. Pod ní jsem našla tuhle fotografii. Musel ji před mou matkou schovávat.“

„Já nevím, co si s tím počít,“ ukázal Gabriel na obrázek.

„Nech si ji, samozřejmě. Mám pro tebe ještě taky další věci.“

„To bych nemohl.“

„Umíš číst německy?“

„Ano.“

„To je dobře.“ Zasmála se, měkce a melodicky. „Já trochu německy rozumím, protože táta tak tu a tam mluvíval, ale neumím v němčině číst. Takže dědečkovy knížky jsou mi k ničemu. A nemůžu nosit tátovy manžetové knoflíky. Takže vidíš, udělal bys mi laskavost, kdybys mě jich zbavil. Ve skutečnosti, vzhledem k velikosti našeho bytu a množství věcí, které v něm jsou, by to bylo jako micva.“

„Micva,“ zamumlal, když jim číšník naservíroval další kávu.

„Jsem velmi nezdvořilá, Gabrieli, obstarala jsem většinu mluvení a ani jsem se tě nezeptala na tebe a tvou ženu. Doufám, že se s ní budu moci setkat.“

„To bych rád.“ Gabriel se nakonec neubránil úsměvu. „Jmenuje se Julianne. Je v doktorandském studiu na Harvardu.“

„Má krásné jméno. Jak dlouho jsme svoji?“

„Od ledna.“

„Ach, novomanželé. Máš fotografii?“

Gabriel si otřel ruce do ubrousku a vytáhl iPhone. Rychle ho prošel, než vyhledal nedávný Juliin snímek, na kterém seděla za stolem v jejich domě v Cambridgi. Aniž by o tom přemýšlel, pohladil palcem křivku její tváře, když se zadíval na ten obrázek.

Podal telefon své sestře.

„Musíš ji hodně milovat.“ Kelly ho upřeně pozorovala.

„To ano.“

„Vypadá mladě.“

Gabriel stěží potlačil zamračení. „Je mladší než já, to ano.“ Kelly se uchichtla. „V mém věku mi připadá mladý každý.“

Chystala se mu telefon vrátit, když se zarazila. Podívala se na fotografii pozorněji. Pak poklepala prstem na displej, aby si ji zvětšila.

„Co to máš na stole?“ podala telefon Gabrielovi a ukázala na malý černý předmět.

„To je lokomotiva od vláčku. Mám ji už od doby, kdy jsem byl malý kluk. Julia si myslela, že by z ní bylo hezké těžítko.“

Kelly se znovu zadívala na fotografii. Gabriel se zamračil. „Co je?“

„Připadá mi povědomá.“

„Povědomá?“

Zvedla hlavu a podívala se na něj.

„Táta jednu měl, už od dětství. Na jeho prádelníku stávala lokomotiva, jeden vagon a služební vůz. Pak jednoho dne lokomotiva zmizela. Když se ho na ni Audrey ptala, řekl, že se rozbila. Tehdy jsme si mysleli, že je to chabá výmluva. Lokomotiva byla plechová. Odkud jsi říkal, že ji máš?“

„Nevzpomínám si. Měl jsem ji vždycky.“

„Zajímavé,“ vydechla.

„Proč?“

„Ten vláček byl jeho nejoblíbenější hračka, když byl malý. Myslím, že na té lokomotivě byly zespodu vyškrábané jeho iniciály. Bylo by zajímavé to vědět.“

„Byl by v tom nějaký rozdíl?“

„Jestli je to ta, která si myslím, pak ti ji musel dát on. Vzhledem k tomu, jak moc pro něj znamenala, myslím, že ty jsi pro něj musel taky hodně znamenat.“ Vrátila mu telefon.

„Tomu nedokážu uvěřit.“

Pohrávala si se svým šálkem kávy, míchala hnědou tekutinu lžičkou, než ji odložila na podšálek. „Víš, já jsem ho znala. Znala jsem ho léta. Byl to komplikovaný člověk, ovládaný vášněmi, ale nebyl zlý. Zůstal chycený mezi tvou matkou a tebou a mojí matkou a námi. Netvrdím, že udělal správné rozhodnutí. Kdyby byl silnější nebo kdyby moje matka byla shovívavější, mohly všechny jeho děti žít v jednom městě a měl by je pohromadě. Celá ta věc mi trochu připomíná biblický příběh Hagar a Izmaela. Nemůžu si pomoct, ale domnívám se, že moje matka sehrála úlohu Sáry. Přestože se jmenovala Nancy. Chci věřit, že tě miloval. Že se o tebe zajímal a že to je důvod, proč o tobě měl neustále přehled a zahrnul tě do své poslední vůle.“

„Tomu nevěřím.“ Gabrielův tón byl chladný.

„Ale možné to je, bratříčku. On nebyl zrůda. ‚A je mnoho věcí mezi nebem a zemí, Horacio, o nichž se vašim filosofům nezdá.‘ “

„Hamlet,“ řekl Gabriel neochotně.

„Ráda bych si myslela, že náš dědeček by byl na nás oba pyšný. Ty jsi šel na Harvard. Já na Vassar.“ Usmála se. „Je tvoje žena je Julianne věřící?“

Gabriel si zastrčil fotografii, kterou mu dala Kelly, do vnitřní kapsy saka. „Ano. Je katolička a její víra pro ni hodně znamená. Samozřejmě se snaží podle ní žít.“

„A ty?“

„Já jsem před naším sňatkem konvertoval ke katolicismu. Jsem věřící, jestli je to to, na co se ptáš.“

„Nemyslím si, že máme na palubě naší nadace katolíka. Budeš první.“ Kelly pokynula číšníkovi, aby jim donesl účet. „Počkej, až se bratranci dozvědí, že tu teď máme i katolické křídlo reformního judaismu.“

„Byla to chyba.“ Gabriel si povzdechl do svého mobilního telefonu, když se opět dovolal do její hlasové schránky. „Neměl jsem jezdit bez tebe.

Julianne, přál bych si, aby sis nevypínala telefon. Je to pro mě nejlepší způsob, jak se s tebou spojit. Je po půlnoci a já jsem se zrovna vrátil do hotelového pokoje, poté co jsem povečeřel s Kelly.

Promiň, že jsem ti nezavolal dřív. Náš rozhovor trval déle, než jsem čekal. Je velmi milá. Měla jsi pravdu, jako obvykle. Je legrační, jak máš skoro vždycky pravdu. (Pomalý výdech.)

Obrázek, kterým Kelly vykreslila našeho otce, je velmi odlišný od toho, jak si ho pamatuji já. Neměl jsem to srdce jí říct, že muž, kterého zbožňovala, uhodil moji matku. (Povzdech.)

Přál bych si, abys byla tady. Na konci večeře jsem začínal pochybovat o svých vzpomínkách. Pochybovat o sobě.

Potřebuji, abys pro mě něco udělala. Můžeš se podívat na lokomotivu od vláčku, kterou mám na stole, a zjistit, jestli je na ní zespodu něco vyryto? Je to důležité.

Budu muset svou návštěvu tady prodloužit. Je tu teta, které mě chce Kelly v pátek představit. To znamená, že nemůžu odjet dříve než v sobotu.

Omlouvám se za to, ale myslím, že je nejlepší svázat všechny přetržené konce, než se vrátím domů.

Zavolej mi, až dostaneš tuhle zprávu, je jedno, kolik bude hodin.“

(Další pauza.) „Apparuit iam beatitudo vestra. Miluji tě.“

Gabriel odhodil mobil na velkou, prázdnou postel.

Pořád ještě zpracovával svůj rozhovor se sestrou. Hodně z toho, co mu řekla, ho překvapilo. Bylo jasné, že její vztah s otcem byl láskyplný a dobrý. V tomto ohledu, jako v jiných, to vypadalo, jako by on a Kelly měli dva různé otce.

Pocítil úlevu, že na některé otázky dostal odpověď, třebaže ty odpovědi vedly k ještě většímu množství otázek. A samozřejmě, zprávy o jeho dědečkovi byly dobré. Při tom pomyšlení se mu v hrudníku rozlil hřejivý pocit.

Alespoň mám kromě své sestry jednoho pokrevního příbuzného, na kterého můžu být hrdý.

Tak moc si přál, aby se mohl vrátit domů ke spící Julianne a povědět jí, co se stalo. Tak moc si přál, aby se mohl uvelebit v jejím náručí a vymazat celý ten den. Udělal kolosální chybu, když se rozhodl vypořádat se s těmi věcmi sám. A teď, jako obvykle, byl nucen žít s následky.

Když vcházel do sprchy, proklínal sám sebe a doufal, že mu horká voda pročistí hlavu. Pak se chystal dočíst matčin deník a zjistit, jestli o vztahu mezi svými rodiči objeví pravdu.

58. kapitola

5. PROSINCE, 2011 WASHINGTON, D. C.

Natalie Lundyová zírala v šoku na fotografii.

V uších jí podivně bzučelo a svět kolem ní jako by se najednou zastavil. Dívala se na černobílý snímek na muže a mladou světlovlasou ženu, kteří se navzájem objímali a usmívali se do objektivu. Na veliký diamantový prsten, který se třpytil na prstu té ženy. Na oznámení o spojení dvou politicky silných rodin.

Natalii se vzbouřil žaludek. Sklonila se nad odpadkovým košem a vyprázdnila do něj svou ranní snídani. Celá roztřesená si utřela ústa a doklopýtala do koupelny.

Vypila sklenici vody a její mysl pracovala na plné obrátky. Právě ztratila úplně všechno. Slyšela nějaké zvěsti, ovšem. Ale taky věděla, že Simon je s dcerou senátora Hudsona jen z politických důvodů. Nebo tak jí to alespoň řekl, když byl na konci srpna naposledy v její posteli.

Dělala, co jí nařídil. Pracovala pro jeho otce a byla zticha. Příležitostně Simonovi napsala e mail nebo mu zavolala, ale jeho odpovědi byly stále méně a méně časté, až někdy v listopadu ustaly úplně.

Hrál si s ní. Roky si s ní hrál. Vždycky prahl po někom jiném, zatímco se uspokojoval na jejím těle.

A ona pro něj dělala všechno. Věci, které dělat nechtěla, jako rozličné sexuální praktiky a to, že předstírala, že je jí to jedno, zatímco on šukal s jinými ženami.

Zírala na svůj odraz v zrcadle a v tu chvíli dostala hrozný nápad.

Neměla co ztratit, ale mohla získat všechno. On mohl všechno ztratit a Bůh ji zatrať, jestli se nepostará, aby se to taky stalo.

Odložila sklenici vody stranou, utřela si ústa a už na jistějších nohou vběhla zpátky do ložnice. Sedla si na podlahu a vypáčila stranou jedno z prken pod svou postelí. Vytáhla flash disk a opatrně si ho strčila do kapsy u saka. Pak vrátila prkno zpět na místo.

Popadla kabát a kabelku a zamířila ke dveřím. Když si přivolávala taxík, nevšimla si tmavého auta, stojícího přes ulici. Takže si ani neuvědomila, že vyjelo do ulice hned za taxíkem a v bezpečné vzdálenosti ho následovalo.

59. kapitola

“Gabrieli, dostáváš moje zprávy? Tohle je potřetí, co ti volám, a spadne mi to jen do hlasové schránky.

Nechávala jsem ti dnes ráno vzkaz o té lokomotivě. Zespodu jsou na ní vyškrábaná písmena ‚O. S.‘. Nevím, co znamenají, ty ano? A jak jsi věděl, že se po nich mám podívat? Nikdy předtím jsem si jich nevšimla.

Je mi líto, že si budeš muset tu cestu prodloužit, ale chápu to. Doufám, že tvoje setkání s tetou dopadne dobře.

Jsem v knihovně a dokončuji svou poslední seminární práci. Víš, že se tu nesmí telefonovat. Napiš mi textovku a já vyjdu ven a zavolám ti zpátky. Miluji tě. A chybíš mi.“

Julia ukončila hovor a zasténala. Gabrielovy vzkazy byly melancholické a smutné, a to čím dál víc. Nějak se mezi všemi jeho schůzkami a její snahou o dokončení a odeslání přednášky pro publikaci míjeli. Dělala si o něj starosti.

Pokud ale přinejmenším dokončí tuhle svou poslední seminární práci, bude s právě probíhajícím semestrem hotová. Pak budou moci s Gabrielem zahájit své vánoční volno.

Se vší vážností začala psát na svém notebooku.

„Co si myslíš o Giuseppu Paccianim z Florencie?“ Lucia Bariniová, vedoucí katedry italianistiky na Kolumbijské univerzitě, se nad svým stolem upřeně dívala na Gabriela.

Ušklíbl se. „Nic moc. Kromě své knihy publikoval ještě pár věcí, ale podle mého názoru nic pořádného. Proč se ptáš?“

„Hledáme někoho, kdo by nahradil jednoho z našich profesorů, který odchází do penze, a on je na seznamu uchazečů.“

Gabriel zvedl obočí. „Ach, opravdu?“

„Nicméně, jedna magisterská studentka proti němu vznesla vážná obvinění, datovaná zpět až k době, kdy byla jeho studentkou ve Florencii. Znáš ji Christa Petersonová.“

Gabriel se ušklíbl. „Ano, znám ji.“

„Slyšela jsem o tom, co se stalo v Torontu. A taky jsem slyšela, že ty zvěsti začala právě Christa Petersonová a že to je jeden z důvodů, proč tam ty a Julianne už nejste.“

„Julianne byla přijata na Harvard. Vzali jsme se. Byl jsem celý žhavý opustit Toronto.“ Gabrielova reakce byla rozhodně strohá.

Lucia se na něj přátelsky usmála. „Jistě. Jen jsem si uvědomila, jaký problém Christa představuje až poté, co mě Jeremy Martin přesvědčil, abych ji sem vzala. Jinak bych se nepřiklonila k tomu ji přijmout. Dostáváme spoustu přihlášek a můžeme si dovolit být vybíraví.“

Gabriel jen zůstal seděl, nehybný jako socha.

Lucia si sundala brýle. „Zaujalo mě, jaká je Christa potížistka a že si své sklony vyvolávat problémy bere s sebou, kamkoliv se hne. Měla problémy s Paccianim ve Florencii, měla problémy v Torontu a zdá se, že tohle léto měla v Oxfordu potíže i s Katherine Pictonovou. Katherine mi telefonovala, aby mi sdělila, že bychom měli své magisterské studenty vyučovat etice, vzhledem k tomu, že se očividně neumějí chovat na veřejnosti.“ Luciin tón byl prostý jakéhokoliv pobavení. „Nelíbí se mi přijímat takové telefonáty od kohokoliv, zvláště ne od ní. Tento semestr mě má fakulta informovala, že nikdo nechce zasednout v Chris

tině zkušební komisi. Obávají se, že budou nařčeni ze sexuálního obtěžování.“

Gabriel jí věnoval pichlavý pohled. „Obávají se právem.“

„To jsem si také myslela. Jsem teď v nepříjemné pozici, kdy musím buď přistoupit na to, že budu vést Christu osobně, a tím urazím Katherine, nebo jí musím říci, aby přestoupila jinam.“ Lucia odhodila brýle na stůl před sebou. „Nepředpokládám, že bys měl nějaký návrh?“

Gabriel se odmlčel, protože mu bylo jasné, že v tomto okamžiku je Christina akademická kariéra v jeho rukou. Mohl by detailně popsat, co se doopravdy událo v Torontu a Oxfordu, a dokázat tak, jak daleko je Christa v sexuálním dobývání schopna zajít. Taková informace by bezpochyby Luciin názor na Christu zformovala.

Vytáhl si z kapsy brýle a pak je zase strčil zpátky; plně si uvědomoval slova, která by mu Julia (a svatý František) našeptávali do ucha.

Odhalením Christy by vydal na pospas také sebe a Julianne. A ta by nechtěla přiživovat klepy. Zasloužila si být schopna postavit se do místnosti plné akademiků a být pro ně sama sebou, ne jen součástí skandálu.

S Lucií byli přátelé, ale nebyli si až tak blízcí. Gabriel se nechtěl vracet ke každému střetu, který kdy s Christou Petersonovou měl, a zahanbovat jak sebe, tak svou ženu. Pro její dobro a pro dobro její reputace se rozhodl zkusit jinou taktiku.

„Pokud necháme osobní problémy stranou, mohu ti říci, že pod mým vedením byla Christina práce jen průměrná.“

„Mám stejný dojem. Pokud k tomu přičteme její chování…“ Lucia pokrčila rameny. „Je pro nás přítěží.“

„Pochybuji, že Pacciani je bez viny. Viděl jsem ho v akci.“

„Ten představuje další obtížnou situaci.“ Lucia ukázala na složku, která ležela otevřená na jejím stole. „Christa vznáší obvinění na jeho minulé chování, ale jsou tu i zprávy, že spí se svými nynějšími studentkami, a proto tak dychtí odejít z Florencie. Tohle z pochopitelných důvodů

na své katedře nechci, v neposlední řadě proto, že by to přineslo soudní spory.“

„To ano,“ souhlasil Gabriel a nevědomky začal poklepávat nohou o podlahu.

Lucia si uložila brýle do pouzdra a zastrčila ho do kabelky. „Dost o mých problémech. Dovol mi vzít tě na oběd. Mám rezervaci v Del Posto.“

Odsunula se od stolu. „Máme hodně co dohánět. Je pravda, že Julianne řekla Donu Wodehouseovi, že otázka, kterou jí položil, není relevantní k její práci?“

Gabriel se hlasitě zasmál. „Ne, to není. Alespoň ne tak docela.“ Následoval Lucii z její kanceláře a hrdě popisoval Juliinu prezenta

ci a způsob, jakým si poradila s tazateli, včetně profesora Wodehouse z Magdalen College.

„Zatraceně.“ Gabriel proklínal svůj iPhone, který vypadal, že je po něm.

Jako kdyby měl moc ho vzkřísit, zatřásl s ním a opakovaně tiskl zapínací tlačítko. Už se téměř rozhodl tím krámem frustrovaně mrsknout směrem k Central Parku, když si vzpomněl, že si ho minulý večer zapomněl nabít.

„Julianne bude mít strach,“ mumlal si pro sebe, zatímco procházel ulicemi New Yorku k právní kanceláři Michaela Wassersteina.

Pan Wasserstein byl v penzi, ale vzhledem k tomu, že byl právníkem Owena Daviese už od chvíle, kdy pro něj sepsal předmanželskou smlouvu v roce 1961, souhlasil, že se s Gabrielem setká v sídle své někdejší právnické firmy.

Gabriel se podíval na hodinky. Měl právě akorát tak dost času, aby před svou schůzkou rychle zavolal Julianne z veřejné telefonní budky.

Našel na Columbus Circle fungující automat, projel jím svou kreditní kartu a vytočil její telefonní číslo.

Po několika zazvoněních hovor znovu spadl do její hlasové schrán

ky.

„Zatraceně,“ zamumlal (znovu).

„Julianne, pro rány Boží, zvedej ten proklatý telefon. Asi ti budu muset koupit pager. (Dlouhý povzdech.) Omlouvám se. To bylo hrubé. Mohla bys prosím zvedat telefon? Volám z budky, protože jsem si včera večer zapomněl dát mobil do nabíječky, a ten je teď úplně vybitý. Až se vrátím do svého pokoje, dám si ho nabít. (Krátká pauza.) Teď jen přemýšlím, jestli jsem si ji s sebou vůbec vzal. Vypadá to, že si na tu zatracenou věc nemůžu vzpomenout. Vidíš, co se děje, když jsem od tebe pryč? Mám štěstí, že ze mě není bezdomovec a žebrák. Jsem na cestě na schůzku s právníkem svého otce. Zdá se, že má něco, co mi chce říct osobně. (Delší pauza.) Přál bych si, abys byla se mnou. Miluji tě. Zavolej mi, až dostaneš tuhle zprávu.“

Gabriel zavěsil a znovu se vydal na cestu, myšlenky upřené k nadcházející události.

„Tak jak to jde, Rach?“ zeptala se Julianne toho večera své kamarádky, když díky telefonu překlenuly tu velkou vzdálenost mezi nimi.

„Fajn.“ Rachelino obvyklé veselé chování bylo zcela evidentně potlačené.

„Co se děje?“

Julianne slyšela, jak se otvírají a zavírají dveře.

„Jdu do ložnice, aby mě Aaron neslyšel.“

„Proč? Děje se něco?“

„Ano. Ne. Já nevím.“ Rachel zněla podrážděně.

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Můžeš zařídit, abych otěhotněla? Pokud ano, zamluvím si hned příští let do Philadelphie. A uvidíme, jestli tě budou moci svatořečit za vykonání zázraku.“

„Rach,“ pronesla mírně vyčítavě Julia.

„Co je se mnou špatně?“ rozplakala se Rachel.

Julii rvalo srdce, když slyšela svou nejlepší kamarádku vzlykat. Racheliny slzy, to byl pláč obnažené duše ženy, která se zoufale toužila stát matkou.

„Rachel, zlato. Je mi to tak líto.“ Julia cítila, jak jí vlhnou vlastní oči, když jí naslouchala a nevěděla, co říct.

Poté, co se Rachel vyplakala, začala mluvit. „Oba jsme byli u doktora. Problém není v Aaronovi. Je ve mně. Nemám ovulaci. Takže mi začnou dávat hormonální injekce v naději, že nastartují moje vaječníky. Nebo jinak…“

Rachel popotáhla.

„Je mi to tak líto. Jsou ty hormonální injekce velký problém?“ zeptala se váhavě Julia.

„Dalo by se to tak říct. Zatraceně, nevím, proč moje tělo odmítá spolupracovat! Jedinkrát chci udělat něco důležitého, a ono mě zradí. Prostě to nechápu.“

„Co říká Aaron?“

Rachel se zasmála. „Spíš co neříká. Pořád mi tvrdí, že je všechno v pořádku, že to všechno dobře dopadne. Byla bych radši, kdyby mi řekl, že je naštvaný a zklamaný.“

„A je?“

„Jak by mohl nebýt? Já jsem.“

„Jsem si jistá, že je naštvaný, protože jsi naštvaná ty.“

„To mi nepomůže.“

„Tak si s ním promluv.“

„Proč, to s ním mám diskutovat o tom, jak moc jsem k ničemu? Ne, díky.“

„Rach, tak to přece není. A vypadá to, že máte nějaké možnosti. Tak se nevzdávej naděje.“

Rachel neodpověděla.

„Chceš přijet na návštěvu?“

„Ne. Mám toho zrovna teď v práci moc. Ale přijedete na Vánoce, ne?“

„Správně. Budeme doma příští týden, myslím. Dřív, než bude Diane rodit.“

„Slyšela jsi o nich v poslední době?“

„Voláme si každou neděli a Diane mi posílá novinky e mailem. Zatím je všechno v pořádku, ale pořád mají obavy, jaký vliv bude mít na dítě stres z porodu. Chystá se rodit v dětské nemocnici, což znamená, že budou muset jet až do Philadelphie, až to začne. Nebo se kolem předpokládaného termínu ubytovat v hotelu ve městě.“

„Kdy že to má být?“

„Dvacátého třetího prosince.“ Rachel opět ztichla.

Julia zaslechla zvuk dveří a pak Aaronův hlas.

„Jules, budu muset jít,“ řekla Rachel tlumeným hlasem. „Ale zavolám ti později, dobře?“

„Jistě. Miluji tě, Rachel. Nevzdávej se naděje.“

„To je jediné, co mi zbývá.“ Rachel znovu popotáhla a zavěsila.

Julia položila sluchátko zpátky do vidlice na stole a pak za svou přítelkyni odříkala dlouhou modlitbu.

„Tohle už je k smíchu.“ Julia následujícího večera odhodila stranou svůj mobilní telefon.

„Co se děje?“ Do kuchyně vplula Rebecca se stohem čistých a voňavých utěrek z prádelny.

„Gabriel. Dostávám jeho hlasové zprávy, ale od chvíle, kdy odjel, jsme si nebyli schopní přímo promluvit. Pořád mu volám a volám a jediné, co se ozývá, je jeho hlasová schránka buď v mobilu, nebo v hotelovém pokoji.“ Složila hlavu do dlaní. „Našla jsem jeho kabel k telefonu nahoře. Bude si muset koupit jiný. Nebo mi zavolat z hotelu. Ale vypadá to, že je celou tu dobu pryč.“

„V New Yorku zrušili většinu pouličních telefonních budek. Může mít problém nějakou venku najít.“ Rebecca poskládala utěrky a uložila je do zásuvky.

Julia bubnovala prsty o žulovou desku a pohledem probodávala svůj mobil.

„Měla jsem jet s ním.“

„A proč jste nejela?“

„Musela jsem dokončit seminární práce. Pořád mi ještě jedna zbývá, ale teď se nedokážu soustředit.“ Zvedla tvář, aby se na Rebeccu podívala.

„Dělám si o něj starosti.“

„Jsem si jistá, že je v pořádku. Ačkoliv se mu nepodobá, aby něco zapomněl.“

Rebecca ukázala na nabíječku. „Obvykle je tak úzkostlivě pečlivý.“

„To je velmi zdvořilý výraz pro to, jaký je.“

Julia se podívala na poštu, kterou Rebecca položila na kuchyňský ostrůvek, a všimla si obálky z JetBlue, adresované Gabrielovi.

Narovnala se.

„Myslíte, že bych mohla na dnes večer sehnat letenku do New Yorku?“ Julia se natáhla pro notebook.

„Nebude to levné, ale můžete to zkusit.“ Rebecca se lehce usmála.

„Gabriel už bude pryč jen dva dny.“

„Zdá se to jako věčnost,“ zamumlala Julia.

Rebečina tvář nabrala vědoucí výraz. „To proto, že jste pořád ještě novomanželé.“

Julia vyhledala webové stránky JetBlue a začala zuřivě psát.

„Ty letenky stojí celé jmění,“ bědovala, zatímco procházela několik různých stránek.

„Myslete na to jako na předčasný vánoční dárek.“

„Není to, jako kdybych utrácela spoustu peněz za obyčejné věci,“ ospravedlňovala se. „To Gabriel je ten, který trvá na tom, že vždycky musí mít to nejlepší.“

„Až vás uvidí, bude rád, že jste si tu letenku koupila.“ Rebecca se podívala ke schodům. „Můžu vám vyndat kufr a pomoci vám zabalit. Jestli poletíte dnes večer, nejspíš byste měla vyrazit hned. Nechcete se přece cestou na letiště zaseknout v dopravní špičce.“

Julia zvedla ruku a objala ji. „Děkuji. Bude tak překvapený.“

„Je pravděpodobně v horším stavu než vy,“ poznamenala Rebecca a zamířila ke schodům.

Během dvou hodin byla Julia na Loganově letišti a čekala na poslední let na Kennedyho letiště v New Yorku. Nechala Gabrielovi vzkaz u recepčního v Ritz Carltonu a oznámila mu, že se později toho večera zapíše. Zároveň jim objednala do jejich pokoje perlivou vodu, jahody a čokoládové bonbony.

Rebecca byla zrovna v polovině balení, když vlétla do ložnice a řekla jí, že její taxi je na cestě. Julia tak spěchala, že rychle shrábla make up a zubní kartáček a ostatní věci nechala ležet.

Sbalila si notebook a svoje rešerše (což bylo důležitější než osobní věci, protože potřebovala dokončit ještě poslední práci do školy), popadla svoji kabelku a stihla to ke dveřím právě včas, aby přivítala přijíždějící taxík.

Gabriel bude překvapený.

Profesor nařídil taxikáři, aby na něj počkal, a pak vystoupil z vozu. Zaparkovali na ulici níže pod domem, o který se zajímal, tak, aby nevzbuzovali pozornost.

Pomalu kráčel ulicí a všímal si domovních čísel. Byla to obytná čtvrť na Staten Islandu, zastavěná starými, malými domky.

Pak ho spatřil.

Dům samotný vypadal nenápadně malý a bílý se samostatnou garáží a krátkou zpevněnou příjezdovou cestou. Stál na maličkém pozemku s úzkými pruhy trávníku, které oddělovaly průčelí domu od chodníku. Stál u něj zaparkovaný nově vyhlížející černý mercedes.

Gabriel se o dva domy dál zastavil a jen se díval.

K jeho překvapení se otevřely přední dveře a vyšel z nich muž se šedými vlasy. Otočil se a pomohl ven starší ženě. Poté, co za nimi zavřel a zamkl, ji vzal v podpaží a opatrně ji doprovodil dolů po schodech.

Gabriel udělal pár kroků blíž.

Žena musela špatně slyšet, protože muž na ni mluvil zvýšeným hlasem, ale ne nijak zlostně. Gabriel zaslechl něco o schůzce u lékaře a oslavě Joeyho narozenin.

Žena Gabriela zahlédla, zastavila se a zadívala se na něj.

Zpomalil své tempo a nakonec se zastavil na chodníku naproti domu. Tohle byla jeho chvíle.

Teď měl příležitost si s ní promluvit, žádat odpovědi na svoje otázky a odhalit, kdo skutečně je.

Muž, který ji doprovázel, se podíval Gabrielovým směrem a pak zatahal ženu za ruku a ještě víc zesílil hlas.

Žena se od Gabriela odvrátila a poslušně ho následovala k mercedesu. Otevřel jí dveře a trpělivě čekal, než se v něm uvelebí.

Zdálo se, že muž si Gabrielovy přítomnosti nevšiml; zabouchl dveře od auta a obešel vůz. Nastartoval a odjel.

Gabriel sledoval, jak mercedes zahýbá za roh a mizí z dohledu.

60. kapitola

Bylo hodně po půlnoci, když Gabriel vešel do svého hotelového pokoje. Byl zmožený životem a unavený, vlasy rozcuchané a kravatu nakřivo.

Aniž by se obtěžoval rozsvítit světlo, odhodil kabát přes židli a skopl ze sebe zimní boty.

(Měli bychom se zmínit, že jeho boty byly téměř, ale ne úplně drsňácké, vzhledem k tomu, že byly nošeny k obleku.)

Právě když si sundával kravatu, na jednom z nočních stolků se rozsvítilo světlo.

„Co to kruci…“

Gabrielovo zaklení bylo přerušeno ženským hlasem. „Zlato?“

Jeho oči zaostřily na Julianne ležící v posteli, nahou a s rozcuchanými vlasy. Tmavé oči měla něžné a ospalé, rubínové rty pootevřené, hlas líbezně ochraptělý.

Vypadala jako sexy kotě.

„Ehm, překvapení,“ zamávala na něj.

Gabriel se k ní s výkřikem vrhl, přelezl postel a popadl do dlaní její tvář, aby ji mohl políbit. Líbal ji dlouho a důkladně, jejich jazyky se dotýkaly, dokud nebyli oba bez dechu.

„Co tady děláš?“ Láskyplně jí odhrnul vlasy z obličeje.

„Přivezla jsem ti nabíječku na iPhone.“ Ukázala na tu zapomenutou věc, která trůnila na nočním stolku.

Dlouhými prsty jí pohladil po šíji a jemně jí hladil kůži. Oči mu zářily.

„Letěla jsi do New Yorku, abys mi dala kabel k telefonu?“

„Nejen ten kabel. Přivezla jsem ti i ostatní věci jako adaptér, aby sis ho mohl dát do zdi. Víš, pro případ, že by sis ho chtěl nabít ze zásuvky.“

Políbil ji na nos. „Opravdu se mi po tom kabelu stýskalo. Děkuji.“

„Stýskalo se ti i po tom ostatním?“

„Přesně tak. Byl jsem kvůli tomu velmi, velmi osamělý.“ Rty se mu stočily do úsměvu.

„Dělala jsem si o tebe starosti. Pořád jsme se po telefonu míjeli.“ Gabrielův výraz se změnil a jeho oči teď vypadaly unaveně. „Potře

bujeme lepší formu komunikace.“

„Možná kouřové signály?“

„V tomhle bodě bych souhlasil i s poštovními holuby.“

Ukázala ke stolu, na němž ležela čokoláda a jahody, ze kterých už někdo ujedl. „Objednala jsem pokojovou službu. Ale obávám se, že jsem začala bez tebe. Nečekala jsem, že přijdeš tak pozdě.“

Přesunul se tak, aby seděl zády k čelu postele, přitáhl si ji do klína a zastrkal kolem jejího nahého těla přikrývku, aby nenastydla. „Kdybych věděl, že na mě čekáš, přišel bych domů už před hodinami. Byl jsem na Staten Islandu a pak jsem jel do Brooklynu, abych se podíval na náš starý byt.“

„Jaké to bylo?“

„Všechno se zdálo menší, než si to pamatuji čtvrť, budova.“ Opřel si čelo o její. „Jsem rád, že jsi tady. Litoval jsem svého rozhodnutí jet sem na vlastní pěst už v okamžiku, kdy jsem vyšel z domu.“

Zhluboka se nadechla a nasála jeho vůni. Cítila Aramis, kávu a něco, co by mohlo být mýdlo. A necítila žádný kouř.

„Ty jsi hotový tajný agent, Julianne. Neměl jsem ponětí, že sem jedeš.“

„Nechala jsem ti vzkaz u recepčního. Když jsem přijela, poslal jednoho z poslíčků, aby mě doprovodil.“ Rozhlédla se po místnosti. „Je to krásný pokoj.“

Sevřel rty. „Zamluvil bych apartmá, kdybych věděl, že jsi na cestě sem.“

„Tohle je mnohem hezčí, než bych si mohla představit. A je odtud úchvatný výhled na Central Park.“

Utáhl kolem ní své objetí. „Takže co s tebou budu dělat, když jsi teď tady?“

„Budeš mě líbat. Pak si svlékneš šaty a ukážeš mi, jak moc se ti stýskalo po tvém kabelu k telefonu.“

„A po ostatních věcech.“

„A po ostatních věcech.“

„Doufám, že sis v letadle zdřímla,“ usmál se Gabriel, než přitiskl svá dychtivá ústa k jejím.

61. kapitola

Gabriel byl stále v ní, těla vzájemně propletená. Vzpíral se nad ní na loktech a Julia mu líně přejížděla prsty tam a zpátky po zá

dech.

„Ty jsi má rodina,“ pronesl a palcem sledoval křivku její líce. Julia vyhledala jeho oči.

Zastřeným šeptem pokračoval. „Všechno to pátrání, všechna ta úzkost, když jediné, co jsem hledal, mám právě tady.“

„Miláčku,“ přitiskla mu dlaň k tváři.

„Omlouvám se, že jsem se ztratil ve své hlavě a tebe nechal venku.“

„Zlato, potřeboval ses dozvědět něco víc o své rodině. Byla to část tvého uzdravení.“

„Potřeboval jsem jedině tebe.“

Věnovala mu srdcervoucí úsměv, jako kdyby jí právě daroval svět.

„Taky tě potřebuji, Gabrieli. Byla jsem smutná, když jsi byl pryč, i přesto, že tam se mnou byla Rebecca. Dům byl tak prázdný. A spát sama je na houby.“

Zasmál se a její tělo na jeho pohyb zareagovalo.

„Připomeň mi tenhle rozhovor, až se příště rozhodnu jet někam sám na vlastní pěst.“

„Člověk musí udělat to, co musí. Ale měl by si s sebou vzít svou manželku.“ Odhrnula mu vlasy z čela.

„Nikdy bych se nehádal s nahou ženou.“

Její krásné rysy vypadaly zamyšleně.

Znovu ji pohladil po tváři a modré oči mu potemněly. „Rozesmutnil jsem tě?“

„Jen jsem přemýšlela o tom, co říkávala Grace.“

„A co to bylo?“

„Že manželství je mystérium. Že se dva lidé nějak svážou dohromady, až jsou jako jeden. Když jsme byli od sebe, měla jsem pocit, jako by mi část chyběla.“ Lehce se pod ním zavrtěla. „Jsem ráda, že jsi to cítil taky.“

„Vnímal jsem to už předtím, než jsme se vzali, ale teď je to jiné. Ta bolest je intenzivnější.

Dlouhou dobu jsem nechápal, jak by manželství mohlo být něco víc než láska. Ale je. Jen to prostě nedokážu vysvětlit.“

„Ani já ne. Možná proto to Grace považovala za mystérium.“ Podíval se dolů mezi jejich spojená těla.

„Myslím, že bych tě měl pustit.“

„Líbí se mi to. Je to postkoitální mazlení zatímco jsi pořád ve mně.“

„Ano, to je přesný popis. Pokud počkáme dost dlouho, budeme moci začít znovu.“

Julia kolem něj stáhla svaly a on sebou v odpověď zaškubal.

„Pokud si vzpomínám, profesore, váš čas potřebný k zotavení je minimální.“

„Díkybohu za to,“ zamumlal a začal se v ní znovu pohybovat.

Je třeba podotknout, že všeobecně platilo, že Emersonovi se lépe vyspali, když byli spolu, než kdykoliv během jejich odloučení. Tato noc nebyla výjimkou.

(Jinými slovy, když se konečně přestali milovat na dost dlouho, aby usnuli.)

Druhý den ráno se Gabriel probudil a zjistil, že Julianne pořád ještě spí, tvář položenou na jeho hrudníku. Bez hnutí si prohlížel její profil a odolával nutkání zvednout jí bradu a políbit ji.

Místo toho si prsty vrýval do paměti hebkost její kůže na zádech a ramenou.

Spadlo z něj velké břemeno. Nedostal přesně ty odpovědi, které si přál, ale získal něco lepšího dar v podobě své sestry a dědečka. Profesor Spiegel byl erudovaný a ušlechtilý člověk, dobře známý pro svoje intelektuální porozumění a milosrdenství. Byl to muž, kterého by si Gabriel přál poznat lépe. Předek, na jehož krev by mohly být jeho děti hrdé.

Ta myšlenka mu přinesla útěchu.

Kelly do něj zasela semínko pochybností, že by jejich otec nemusel být takový netvor, za jakého ho považoval. Gabrielovy vzpomínky a sny byly natolik pomíchané, že bylo možné, že si pletl jedno s druhým. Přesto fakta, která o svém otci s jistotou věděl, byla usvědčující až až.

Co za člověka opustí matku svého dítěte a zapře svého syna? Sevřelo se mu hrdlo, když pomyslel na sebe.

„Viděl jsi svou babičku?“ zamrkala na něj ospale Julianne.

„Jen z dálky. Přecházela ze svého domu do auta s někým, kdo je pravděpodobně můj strýc. Tedy alespoň myslím, že to byla moje babička. Bydlí v tom samém domě.“

„Tys s nimi nemluvil?“

„Ne.“ Přesunul ruku k jejím bedrům a položil dlaň mezi dvě jamky nad křivkou jejího zadečku. Bylo to jedno z jeho nejoblíbenějších míst na jejím těle.

(Tajně přemýšlel o tom, že by tu vztyčil vlajku jako akt tělesného kolonialismu.)

„Proč ne?“ Julia byla zmatená.

„Oni nejsou moje rodina. Jak jsem tam stál, uvědomil jsem si, že jsme si naprosto cizí. Nebylo tam žádné spojení. Nic.“ Povzdechl si. „Když jsem se setkal se sestrou, byly mi známé alespoň její oči.“

Julia na něj upřela tázavý pohled.

„Ona a já máme oči po otci.“

„Nepotřebuješ si s babičkou promluvit, abys zjistil něco o zdravotním stavu své matky?“

„Carson dokázal získat matčinu pitevní zprávu. A s využitím pochybných zdrojů sehnal informace i o její anamnéze.“

„A?“

„V její rodině se objevují onemocnění srdce a vysoký krevní tlak, ale není tam nic zvláště znepokojivého.“

Julia se mu pod prsty viditelně uvolnila.

„To jsou dobré zprávy, ne?“

„Ano.“ Gabriel to řekl podivně nezúčastněně.

„A co strana tvého otce?“

„Kelly mi řekla, že na jejich straně byla také nějaká srdeční onemocnění.“

„Takže už se nechceš setkat se svou babičkou nebo dalšími příbuznými?“

„Mám deník své matky a několik historek od Kelly. To stačí.“

„Kelly znala tvou matku?“ Julia se vedle něj posadila.

„Pamatuje si, že se s ní setkala, když pracovala pro jejího otce. A vzpomíná si, jak se její rodiče hádali, pravděpodobně kvůli mé matce a mně. Rád bych tě Kelly představil. Ona a její manžel mě dnes pozvali na večeři a v pátek večer bychom měli jít na návštěvu k tetě Sarah do Queensu.“

„Ráda se s tvou sestrou setkám. Ale budeš mě muset vzít na nákupy, abych si koupila něco vhodného na sebe. Balila mi Rebecca, takže mám spoustu krajkových nočních košilek a jenom jedny šaty.“

Gabrielovi zaplálo v očích. „Je jasné, že tě moc dobře nezná.“

„Proč tohle říkáš?“

Naklonil se a otřel se rty o její ucho. „Protože ty spíš nahá.“

Julii jeho blízkost vzrušovala. Začala si pohrávat s několika chloupky na jeho hrudníku.

„Dočetl jsi deník své matky?“

„Ano.“

„A?“

„Je o tom, co bys čekala. Jak plynul čas a ona si postupně uvědomovala, že s otcem nikdy nebude mít společný život, byla čím dál sklíčenější, dokud nakonec úplně nepřestala psát.“

Julia mu položila ruku na tetování a jemně mu ji vtiskla do kůže.

„Jsi rád, že jsi do New Yorku jel?“

„Ano. Díky Kelly mám nějaké dobré zprávy. Profesor Benjamin Spiegel z Kolumbijské univerzity byl můj dědeček.“

„Benjamin Spiegel,“ zamumlala. „To jméno mi nic neříká. Byl to odborník na Danta?“

„Ne, specializoval se na romantismus. Na univerzitě některé z jeho prací čteme.“

„Katherine Pictonová romantiky pohrdá. Jednou mě obvinila, že Dantovi dávám romantický výklad.“

Gabriel se zasmál. „Ne každý romantiky oceňuje. Ale profesor Spiegel ano. Jeho práce byly po desetiletí zlatým standardem. Publikoval většinou v němčině, ale pár jeho článků je i v angličtině.“

„A to byl tvůj dědeček?“

„Ano.“ Gabriel nasadil hrdý výraz. „Kelly mi řekla, že ho na Kolumbijské velmi milovali a že byl dobře znám svou charitativní prací i svým vůdčím postavením v židovské komunitě.“

Julia nadzvedla obočí. „Proč jsi o něm nevěděl?“

„On a můj otec se odcizili. Otec si pak změnil jméno, obrátil se k judaismu zády a o své rodině nemluvil. Kelly to samozřejmě ví. Je v kontaktu s našimi bratranci.“

„Ona ho znala?“

„Bohužel, zemřel dřív, než se narodila.“

„Myslím, že už víme, odkud se vzala tvoje vášeň pro literaturu. A tvůj zájem o košer sex.“

Zasmál se. „Můj zájem o košer sex pochází z něčeho jiného, ale možná tu souvislost je.“

Zvážněl. „Dozvědět se o dědečkovi, to je světlá stránka mé návštěvy.“ Julii pohasl úsměv. „A co tvoje sestry?“

„Audrey se mnou nechce mít nic společného. Kelly je úžasná, ale vidí mého otce ve velmi odlišném světle.“ Gabriel se ušklíbl. „Nevím, kde je pravda. Byl tím milujícím otcem, kterého si pamatuje ona, nebo tím mužem, který uhodil mou matku?“

„Možná byl obojí.“

„Nemožné.“

„Chtěla bych věřit, že tvou matku ani tebe neuhodil, ale je možné, že jeho vztah s manželkou a ostatními dětmi byl velmi odlišný.“

„To není útěcha.“

„Je mi to líto.“

Gabriel zabořil obličej do jejích vlasů.

„Proč nás nechtěl?“ Julii se sevřelo srdce.

„Myslím, že vás chtěl, zároveň se svou druhou rodinou. To byl ten problém. Chtěl to mít všechno a nemohl. Jakékoliv selhání z jeho strany je jeho chyba, ne tvoje.“ Hluboce Gabriela políbila. „Řekneš mi o své sestře víc? Tolik se toho stalo, a já jsem z toho zatím slyšela jen útržky.“

„Řeknu, ale může to počkat? Je tu něco košer, co bych dělal radši.“ Gabriel se přetočil na záda a přitáhl si ji nahoru na sebe.

Poté, co jim pokojová služba doručila jídlo a oni se najedli, Julianne se vrátila do postele a přikryla se prostěradlem.

„Pojďme tu zůstat celý den a jen se milovat.“

Gabriel jí seděl u nohou a oči mu zářily. „Tak tohle je Julianne, kterou znám a miluji. Ale nepotřebuješ udělat nějakou práci?“

„Raději bych udělala tebe,“ prohodila a lákala ho k sobě prstem. Chystal se jí z nahého těla stáhnout prostěradlo, když mu náhle za

zvonil iPhone.

Podíval se na něj.

Pak se mu oči zatoulaly zpět k Julii.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Gabriel nasadil otrávený výraz. „Tvůj strýc Jack.“

„Proč ti volá?“ Posadila se a přitáhla si prostěradlo víc k sobě. „Myslíš, že se něco stalo tátovi? Nebo miminku?“

„Doufám, že ne.“

Odpojil telefon z nabíječky a zvedl ho k uchu. „Haló?“

„Emersone. Stojím ve washingtonském depu FedExu.“ Jack přešel jako vždycky přímo k věci.

„A?“

„Mám u sebe flash disk, který obsahuje videa a fotografie a na některých z nich je i moje neteř. A nejsou zrovna mládeži přístupné.“

Gabriel se posadil na okraj postele.

„Říkal jsi, že jsi dostal všechno,“ zavrčel.

„Myslel jsem, že ano. Ta holka musela mít někde schovanou zálohu.

Zkoušela to poslat Andrewu Sampsonovi do The Washington Post.“

„Tak to naprav. Je to tvůj problém.“

„To vím. Jen volám, abych probral postup.“ Gabriel zalétl pohledem k Julii.

Co se děje? vyslovila nehlasně.

Zvedl prst a naznačil jí, aby počkala.

„Co navrhuješ?“

„Ta holka má vztek na svého přítele, protože jí dal kopačky, aby se oženil s někým jiným. Chce udělat jemu i jeho otci ostudu. Říkám, pomozme jí. Zkopíruju všechno, co má co dělat s ní a s tím jejím přítelíčkem, na nový flash disk a pošlu to.“

„Není to riskantní?“

„Tak se do toho zapletou jen oni a moje neteř z toho bude venku.“

Gabriel se znovu podíval na Julianne na způsob, jakým se jí obočí setkalo uprostřed, a na vrásku, která se jí udělala mezi ním. „Tvoje neteř je tady. Nech mě jí o tom říct a já ti pak zavolám zpátky.“

„Nemám moc času.“

„Tohle nebudu rozhodovat za ni.“ Gabriel ukončil hovor a odhodil telefon na postel.

Pak si protřel rukama tvář.

Julia se přisunula blíž. „Co se děje? Proč ti volá strýček Jack?“

„Natalie měla zjevně někde schovaný flash disk plný fotek a videí.

Snažila se ho poslat FedExem do The Washington Post.“

„Cože?“ vyjekla Julia. „Bude toho plný internet. Budou toho plné noviny. Panebože. Ach můj Bože.“

Zabořila obličej do dlaní a začala se pohupovat dopředu a dozadu.

Gabriel natáhl ruku, aby se dotkl jejího ramene. „Ne tak rychle. Jack to odchytil. Chce vědět, co s tím má udělat.“

Julii klesly ruce. „Řekni mu, ať to zničí. Popros ho, aby našel všechny kopie a taky je zničil.“

„Jsi si jistá? Může smazat jen fotky, na kterých jsi ty, a zbytek poslat.

Dostali by, co si zasluhují.“

Julia si přitáhla prostěradlo až k bradě.

„Já se nechci mstít.“

Gabrielovi se nebezpečně zaleskly oči. „K čertu, proč ne?“

„Protože jsem to nechala za sebou. Sotva si na ně vzpomenu a chci, aby to tak zůstalo. Nechci se dívat, jak se jejich životy hroutí, a vědět, že jsem za to zodpovědná já.“

„Ty bys za to nebyla zodpovědná. Oni si za to můžou sami.“

„Za své činy si zodpovídám jen já.“ Juliin hlas byl náhle ocelově pevný.

„Nechápu, proč to Natalie dělá zrovna teď, když už jste ji s Jackem vyřadili.“

„Simon se žení s někým jiným.“ Julia vytřeštila oči. „Co?“

„Předpokládám, že si Natalie myslí, že ho jeho snoubenka opustí, pokud vyjde najevo jeho minulost.“

Julia vypadala v šoku. „Takže ji nakonec odkopl. Myslela bych si, že si ji bude držet bokem, ale možná mu jeho otec nařídil, aby s ní přerušil veškeré styky.“

„To by mě nepřekvapilo. Příští rok budou volby.“

„A teď je tu svatba.“ Julia zavrtěla hlavou. „Nic tak nedodá šťávu volební kampani, jako malé okénko manželského štěstí. Tak se bude zdát, že jsou nakloněni rodinnému životu. Jen bych si přála, aby mě z toho Natalie vynechala.“

„Jsi tam. Alespoň zatím.“ Gabriel sevřel rty do ponuré linky. „Myslím, že můžu bezpečně prohlásit, že Jack poctí Natalii a její byt další návštěvou. Co chceš, abych mu řekl o tom flash disku?“

„Řekni mu, ať to všechno zničí.“

Gabriel frustrovaně zafuněl a zajel si prsty do vlasů.

„Oni si tvou milost nezaslouží.“

„Jeho snoubenka ano, ať už je to kdokoliv. Poníží ji to.“

„Je to hloupá holka, jestli se s ním zapletla.“ Julia sebou trhla.

„Taky jsem kdysi byla hloupá.“ Její hlas zněl tak tiše, že Gabriel musel napnout uši, aby ji slyšel.

„Nebyla jsi hloupá, jen s tebou manipulovali. No tak, ty nechceš, aby si to odnesli?“

„Ne takhle.“

Postavil se na nohy a založil si ruce v bok.

„Já ano! Vzpomeň si, co ti udělal. Vzpomeň si, co ti provedla ona.

Oba si zaslouží trpět celé roky. Skoro tě zničili!“

„Ale ne úplně,“ řekla tiše k jeho vzdalujícím se zádům.

Přešel k oknu, roztáhl závěsy a zadíval se ven na Central Park.

„Zlomil jsem mu čelist a pořád mi to k zadostiučinění nestačilo.“ Gabriel pozoroval holé, sněhem pokryté větve stromů. „Chtěl jsem ho zabít.“

„Tehdy jsi jednal v sebeobraně. Kdybys mě nepřišel zachránit…“ Při vzpomínce na den, kdy byla téměř znásilněna, se otřásla. „Ale to, o co mě žádáš, není sebeobrana.“

Přes rameno se na ni ohlédl. „Ne. To je spravedlnost.“

„Jednou jsme spolu mluvili o milosrdenství, jež je přísadou spravedlnosti. Mluvili jsme o pokání a odpuštění.“

„To je něco jiného.“

„To je pravda. Protože i když bych v tomhle případě spravedlnost žádat mohla, odmítám to udělat. Abych citovala jeden z našich oblíbených románů, to Bohu s veškerou úctou vracím vstupenku.“

Gabriel si odfrkl. „Překrucuješ Dostojevského pro své vlastní františkánské účely.“

Julia se jeho rozhořčení usmála.

„Vím, že se na mě zlobíš, protože je nechci potrestat. Ale, drahý, pomysli na jeho matku. Byla ke mně milá. Tohle by ji zabilo.“

Gabriel stále neodtrhl oči od stromů.

„Sama jsi vyhrožovala, že půjdeš do novin.“

„Abych jim řekla pravdu, ne abych jim poskytla fotky. A jedině, kdyby mi Natalie nedala na vybranou.“

Gabriel sevřel pravou ruku do pěsti a zvedl ji, aby se mohl opřít o okno. Odolával nutkání prorazit sklo.

Nebylo to fér. Nebylo fér, že někdo tak milý jako Julia byl zanedbáván svou matkou a otcem a ponechán krutému a manipulativnímu příteli.

Nebylo fér, že Suzanne Emersonová byla odsouzena jen k tomu, aby sbírala drobečky, kterými ji krmil její milenec, zatímco svou rodinu zahrnoval láskou.

Nebylo fér, že Grace a Maia zemřely, zatímco jiní žijí. Nebylo fér, že Tom a Diane čekají dítě se srdeční vadou.

Ne, vesmír nebyl fér. A jako by toho nebylo dost k lítosti, tak když se najde příležitost uplatnit spravedlnost, františkáni jako Julia nastaví druhou tvář a mluví o milosrdenství.

Zatraceně.

Zavřel oči.

Nastavila druhou tvář i jemu. Stejně jako Grace.

Stejně jako Maia.

S hlubokým povzdechem upřel svou pozornost k Assisi a k tomu, co se mu přihodilo, když navštívil kryptu. Bůh ho tam obdaroval, ale ne spravedlností. Milosrdenstvím.

„Zavolej strýci.“

„Gabrieli, já…“

Otevřel oči a povolil pěst, ale neotočil se.

„Prostě mu zavolej. Řekni mu, co chceš, aby udělal.“

Julianne stáhla prostěradlo z postele a omotala si ho kolem své drobné postavy.

Pak k němu došla a opřela si čelo o jeho záda.

„Chceš mě chránit. Chceš spravedlnost. Miluji tě za to.“

„Pořád ho chci zabít.“

„To už jsi udělal.“ Přitiskla tvář k jeho lopatce. Svaly se mu napjaly. „Jak to?“

„Miluješ mě, jsi na mě hodný a chováš se ke mně s respektem. Čím déle jsem s tebou, tím víc mi všechno, co jsem s ním měla společného, připadá jako zlý sen. Takže v mnoha ohledech jsi ho zabil. Zabil jsi jeho památku. Děkuji ti, Gabrieli.“

Gabriel zavřel oči, když ho zalila obrovská vlna lásky a čehosi, co nedokázal přesně pojmenovat.

Julia ho políbila na obě ramena a šla zavolat svému strýci.

62. kapitola

Téhož dne Julia s Gabrielem večeřeli v Kellyině bytě na Manhattanu i s jejím manželem Jonathanem a dcerami Andreou a Meredith.

Julia se mezi Gabrielovými příbuznými cítila vítaná. Na konci večera se už na návštěvě chovali spíš jako staří známí než jako cizinci.

Kelly dala Gabrielovi pár manžetových knoflíčků a starou čepici Brooklyn Dodgers, které patřily jejich otci, a spolu s tím i několik knih, jež napsal jejich dědeček.

Gabriel uvědomil Kelly, že lokomotiva od vláčku, kterou vlastní, byla skutečně jejich otce. Vyškrábal si na ni iniciály ‚O. S.‘, když byl ještě malý chlapec a jmenoval se Othniel Spiegel.

Emersonovi poté pozvali Schultzovy na návštěvu do Cambridge nebo Selinsgrove, a také se mluvilo o společné dovolené v Hamptons příští léto. Kelly se ujistila, že Gabriel přislíbil účast na příštím zasedání Nadace rabína Benjamina Spiegela. Těšila se, až svého bratra představí bratrancům.

Po návratu do Ritzu si Julia ještě před spaním kontrolovala e mail. Měla na sobě čepici Dodgers, protože na Gabrielovu hlavu byla příliš malá.

(Skutečnost, na niž poukázal s nemalým pobavením.) Zírala na monitor notebooku skrz svoje želvovinové brýle.

„Scheisse.“

„Vážně tě musím začít učit nadávat v jiném jazyce.

Slyšel jsem, že perština má nějaké obzvlášť barvité kletby.“ Gabriel se ušklíbl a přešel k ní, oblečený jen v přepychovém hotelovém županu.

„Nejsem si jistá, jestli by perština dokázala vyjádřit, co cítím, když se dívám na tohle.“ Julia ukázala na monitor.

Gabriel zvedl své brýle a nasadil si je. Zadíval se na naskenovanou černobílou zásnubní fotografii a okamžitě poznal Simona Talbota.

Odolal nutkání zaklít. „Kdo je ta žena?“

„Znáš senátora Hudsona ze Severní Karolíny? Tohle je jeho dcera. Je v posledním ročníku bakalářského studia na Duke.“

Gabriel si vyměnil s Julianne pohled.

„Její rodina je velmi konzervativní. Jak to, že skončila zrovna s ním?“ řekl Gabriel pohrdavě.

„Nemám tušení. Ale dokážu pochopit, proč je Natalie naštvaná. Simon ji poslal k vodě kvůli Jacqueline Bouvierové všech snoubenek. Jen se na ni podívej.“

„Kdo ti tu fotku poslal?“

„Rachel. Otiskli to v The Philadelphia Inquirer.“

Julia se otočila zpátky ke svému notebooku a smutně se dívala na fotografii smějícího se páru.

„Je mi jí líto. Nemá ani ponětí, do čeho se to dostala.“

„Možná, že má a je jí to jedno.“ Gabriel jí poklepal prstem na okraj kšiltu. „Sluší ti. Nepovažoval jsem tě za fanouška Dodgers.“

Usmála se. „Jen přijímám tvé brooklynské dědictví.“

Další den Julianne dokončovala svou seminární práci, zatímco Gabriel se věnoval svým záležitostem a pátral po stopách svého dědečka v archivech Kolumbijské univerzity. Odpoledne se pak připojili ke Kelly a Jonathanovi, aby navštívili tetu Sarah v pečovatelském domově v Queensu.

Večer strávili nakupováním, pak si dali večeři v restauraci Russian Tea Room a vrátili se do hotelu. Pokoj tonul ve světle, když se Julia vyhoupla nad manžela. Rukama mu spočívala na hrudi a hladila ho.

Popadl ji za boky a pobízel ji, aby zvýšila tempo.

„Řekni moje jméno,“ zašeptal.

Zalapala po dechu, když se vzepjal a vrazil hluboko do ní.

„Gabrieli.“

„Nic mě tak nerozpálí, jako tvůj hlas, když vyslovíš mé jméno.“

„Gabrieli,“ opakovala. „To je krásné.“ Přitáhl si k sobě a rty zkoumal její ňadra.

„Ty jsi má inspirace.“

„Jsi velmi vášnivý.“

„Samozřejmě, že jsem vášnivý. Ležím se svou krásnou ženou a oddávám se fantastickému sexu.“

„Mám pocit, že jsme na světě sami.“

„Dobře,“ zamumlal a sledoval ji, jak se pohybuje nahoru a dolů, tam a zpět a dokola a dokola.

„To díky tobě se cítím krásná.“

V odezvě jí začal jazykem laskat bradavky, dokud nezačala sténat. Gabrielovi se ve tváři objevil odhodlaný výraz a pobídl ji, aby zrychlila.

„Taky tě miluju.“

„Byla bych pyšná, kdybych s tebou měla dítě,“ vypravila ze sebe těsně před tím, než zvedla bradu a zavřela oči. Tělo se jí roztřáslo rozkoší, která se skrz ni valila.

Gabriel pokračoval ve svých výpadech a sledoval, jak vrcholí. Pak zrychlil a vzepjal se posledním mohutným pohybem, než se k ní přidal.

„Jsem rád, že jsi za mnou přijela do New Yorku.“ Držel Julii za ruku, zatímco čekali na odbavení ke zpátečnímu letu do Bostonu. „Je mi líto,

že jsme se nedostali na ten muzikál, ale alespoň jsme viděli některé z památek.“

„Gabrieli, čelil jsi davům, abych mohla udělat vánoční nákupy. Nemám, nač bych si stěžovala.“ Vtiskla mu polibek na rty. „Naúčtují nám příplatek za překročený váhový limit zavazadel.“

„Chtěl bych je vidět, jak si to zkusí. Jsou Vánoce, zatraceně.“

Zasmála se. „Ano, to jsou. Nějak si nedovedu představit, jak by sis odseděl celou tu show na Broadwayi.“

Odfrkl si. „Viděl jsem i Shakespeara.“

„Muzikál?“

„Velmi vtipné. Zvládl jsem celé představení Bídníků.“ Změřil si ji pohledem. „Tvoje interpretace toho románu mi změnila život.“

Julia se zadívala dolů na své nohy obuté v nových kozačkách Manolo Blahnik na vysokém podpatku, na jejichž koupi v Barney’s Gabriel trval.

„Myslím, že se spikla spousta věcí, aby změnily tvůj život. Nemůžu si připsat zásluhy za to, co se ti stalo v Assisi.“

„Ne.“ Vzal ji za ruku, pohladil ji palcem po kloubcích a pak si začal pohrávat s jejím snubním prstenem.

„Ale nejel bych do Assisi, kdybys mi nejdřív nepomohla. A neměl bych radost z toho, že jsem objevil svého dědečka, kdybys nesouhlasila, že se mnou budeš mít dítě. Tolik jsi mi toho dala.“

„Tammy řekla, že otcovství s dobrým mužem udělá něco zvláštního.

Ráda bych viděla, co to udělá s tebou.“

Gabriel dvakrát ztěžka zamrkal. „Děkuji, Julianne.“

Zachytil její úsměv svými rty a líbal ji, dokud si za nimi kdosi neodkašlal.

Rozpačitě postoupili ve frontě, ale ruce nechali spojené.

Emersonovi právě prošli bezpečnostní prohlídkou, když Julii zazvonil mobil.

„Jules,“ zazněl jí do ucha Tomův chraplavý hlas.

„Tati. Je všechno v pořádku?“

Pauza na druhém konci linky způsobila, že se Julia zastavila v půli kroku. Gabriel zůstal stát vedle ní, ve tváři tázavý výraz.

Tom si odkašlal. „Jsem v dětské nemocnici ve Philadelphii.“

„Ach ne. Jsou Diane a dítě v pořádku?“

„Diane se probudila uprostřed noci a cítila se divně, tak jsme rovnou jeli sem.“ Tom se odmlčel. „Zrovna teď ji napojili na hromadu monitorů a ona i dítě jsou v pořádku. Ale i tak“ znovu se odmlčel „před malou chvilkou začala rodit.“

„To je moc brzy,“ vydechla Julia.

„To máš pravdu.“ Tomův hlas zněl napjatě. „Nebudou vědět, jak si dítě povede, dokud nebude na světě. Doktoři říkají, že je spousta věcí, které na ultrazvuku nejsou vidět. Možná budou muset na jeho srdíčku začít pracovat okamžitě.“

„Bude potřebovat operaci?“

„Korektivní operace je naplánována na třetí den po porodu, buď jak buď. Myslím, že možná bude potřeba i další zákrok ještě předtím, záleží na tom, co najdou.“

Julia se podívala na Gabriela. „Jsme na Kennedyho letišti v New Yorku, chystáme se letět zpátky do Bostonu. Chtěl bys, abych přijela domů?“

„Ano. Jestli můžeš. Pravděpodobně bude ještě rodit, až se sem dostaneš, ale bylo by dobré mít tě tady. Budou to dlouhé tři dny a já nevím, jestli …“ začal kašlat.

„Jsem na cestě. Ano? Vyměním si let a pojedu rovnou do nemocnice.

Zavolám ti, až dorazím, abys mi mohl říct, kde tě najdu.“

„Dobře.“ Znělo to úlevně. „Jules?“

„Ano, tati?“

„Díky. Brzy se uvidíme.“

„Ahoj, tati. Vyřiď Diane, že ji mám ráda.“

Julia ukončila hovor a vzhlédla ke svému manželovi. Jeho výraz byl ponurý.

„Asi jsem si s tebou měla promluvit, než jsem slíbila, že poletím do Philadelphie.“ Kousla se zevnitř do tváře.

„Je to naléhavé. Musíme jet.“

„My?“

„To dítě bude tvůj bratr. A já tě nenechám letět samotnou.“ Přitáhl si ji k boku a odváděl ji davem pryč.

„Jules?“

63.

kapitola

Tom měl ruku na jejím rameni a snažil se ji probudit. Seděla v křes

le v čekárně oddělení novorozenecké jednotky intenzivní péče. Gabriel stál opodál a v rukách svíral šálek velmi špatné kávy.

(Naštěstí se udržel a rozhodl se nestěžovat si u ředitelství nemocnice na žalostný stav jejich prodejních automatů.)

Julia otevřela oči a zamžourala proti stropním světlům. Před ní seděl její otec. „Máme miminko.“

„Je v pořádku?“

„Museli mu hned provést nějaký zákrok, ale teď se zotavuje a Diane je s ním.“ Tom vytáhl z kapsy mobilní telefon a podal jí ho. „Je to moc hezký klučina.“

Julia začala procházet sérií snímků unavené, ale zářící Diane a chlapečka s kůží barvy moka kávy a černými kudrnatými vlásky.

„Je nádherný, tati. Jsem za tebe moc šťastná.“ Podala mu telefon zpátky.

Tom se na okamžik zadíval na poslední obrázek a placem přejel po dětské hlavičce.

„Thomas Lamar Mitchell. Tři kila padesát. Narozen dnes, jedenáctého prosince.“

„Nevěděla jsem, že se ho chystáte pojmenovat po tobě.“

„Chlapec by měl mít jméno svého otce,“ řekl Tom rázně. „Tak jako tak, Diane mu chce říkat Tommy. Pro teď.“

„Pak je to Tommy.“ Julia pohlédla na svého manžela, který se mračil do svého šálku s kávou.

„Měli byste se vrátit do hotelu, děti. Zavolám, pokud se něco změní. Dnes ho stejně nebudete moci vidět. Je pod dohledem a doufejme, že mu během pár dní odoperují i to srdíčko.“

„Dobře, tati.“ Julia kolem něj ovinula ruce a objala ho. „Blahopřeji.“

64. kapitola

“Tak jak se vede miminku?“ zeptala se Rachel a naklonila se přes jídelní stůl v bývalém domě svých rodičů.

Bylo dva dny před Vánoci. Julia se právě poté, co dotelefonovala se svým otcem, připojila u stolu ke Gabrielově početné rodině.

„Daří se mu dobře. Myslím, že je běžná praxe, aby dítě po takové operaci zůstalo v nemocnici alespoň měsíc. Propustí ho domů v lednu.“

„To musí být pro tvého otce a Diane těžké.“

„To ano, ale zůstanou tam s ním. Táta si na Susquehannské univerzitě chtěl vzít neplacené volno, ale dali mu placenou rodičovskou dovolenou.“ Julia se usmála. „Nejsou to ohleduplní zaměstnavatelé?“

„A co nemocniční účty?“ Rachel ztlumila hlas.

„O to, co nepokryje zdravotní pojištění, se stará anděl strážný.“ Juliiny oči zalétly směrem k jejímu manželovi a pak se vrátily zpět k její přítelkyni.

„Někteří strážní andělé jsou zatraceně milí.“

„O čem si to vy dvě šuškáte?“ naklonil se Gabriel, aby jejich rozhovor lépe slyšel.

Julia se usmála. „O mém novém bráškovi. Nemůžu se dočkat, až mu koupím jeho první čepici Red Sox.“

Gabriel se zašklebil. „Tvůj otec ji spálí. Fandí Phillies.“

„Nespálil by dárek ode mě. Jsem jeho velká sestra.“

„Sestry jsou velmi důležité,“ pronesla Rachel vážně. „Pamatuj na to, až mi půjdeš kupovat vánoční dárek.“

„Vynasnažím se.“ Gabriel odstrčil židli od stolu a vstal. Pozvedl svou sklenici s vodou.

Všichni přestali s tím, co zrovna dělali, včetně Quinna, který seděl ve své vysoké židličce a díval se na svého strýce.

„Máme být hodně za co vděční.“ Gabriel očima vyhledal Julii a chvíli ji pozoroval. Pak si dal na čas a postupně se setkal pohledem se všemi svými sourozenci a jejich drahými polovičkami a nakonec pohlédl na svého otce, který seděl na konci stolu.

„Máma měla během večeří, jako je tahle, ve zvyku pobídnout každého, aby řekl, za co je vděčný. Myslím, že půjdu rovnou k věci a oznámím, že jsem vděčný za svou krásnou ženu, za jejího nového bratříčka Tommyho a za novou práci.“

Nato dospělí zvedli sklenky a připili na Tommyho zdraví.

„Vím, že jste všichni slyšeli přípitek, který jsem pronesl mámě na Rachelině a Aaronově svatbě,“ Gabrielův hlas začal znít najednou zastřeně.

„Ale rád bych část z něj zopakoval.“

Když všichni u stolu dali najevo svůj souhlas, Julia zpozorovala, že se Gabrielovi trochu třese ruka. Tiše vklouzla dlaní do jeho a byla vděčná, když ji lehce stiskl.

„Dnešní večer by nebyl úplný, kdybychom nevzali na vědomí nepřítomnost naší matky. Grace byla milá a krásná, milující žena a oddaná matka. Její schopnost dobroty a soucitu neznala mezí. Byla velkorysá a laskavá a velmi, velmi tolerantní. Přivítala mě ve svém domově. Byla mi matkou, když jsem žádnou neměl, a dokonce i když to se mnou bylo těžké. Naučila mě, jaké to je, nesobecky a bezvýhradně někoho milovat, a nebýt jí a táty, byl bych pravděpodobně mrtvý.“

Gabriel se odmlčel a podíval se na Richarda a Julii.

„Nedávno jsem měl příležitost zjistit víc o svých biologických rodičích, včetně židovského dědictví po svém otci. Když jsem se na svatbě Rachel a Aarona rozhodl přečíst pasáž z hebrejské bible, o své minulosti jsem ještě nevěděl. Nyní má Písmo ještě větší smysl

a mohu říci, stejně jako jsem to řekl předtím, že vyjadřuje Graceinu lásku k její rodině.“

Vymanil se z Juliina sevření, vytáhl z kapsy složený kus papíru a začal číst.

„‚Ženu statečnou kdo nalezne? Je daleko cennější než perly. Srdce jejího muže na ni spoléhá a nepostrádá kořist.

Prokazuje mu jen dobro a žádné zlo po celý svůj život.‘“

Gabrielovy oči znovu vyhledaly Juliiny a na okamžik se mu zastavil svět, když uviděl z její tváře vyzařovat úžas a lásku.

„‚Stará se o vlnu a o len, pracuje s chutí vlastníma rukama. Podobna obchodním lodím zdaleka přiváží svůj chléb.

Ještě za noci vstává dát potravu svému domu a příkazy služkám. Okusí, jak je dobré její podnikání. Její svítilna nehasne ani v noci.

Dlaň má otevřenou pro utištěného a ruce vztahuje k ubožáku. Nebojí se o svůj dům, když sněží, celý její dům je oblečen do dvojího šatu.

Zhotovuje si přikrývky. Z jemného plátna a šarlatu je její oděv. Uznáván je v branách její manžel, když zasedá se staršími země.

Síla a důstojnost je jejím šatem, s úsměvem hledí vstříc příštím dnům.

Její synové povstávají a blahořečí jí, též její manžel ji chválí:

‚Statečně si vedly mnohé dcery, ale ty je všechny předčíš.‘

Žádám vás všechny, abyste připili na památku naší matky, Grace.“ Než všichni vyprázdnili sklenice, suché oko by se u nich sotva našlo.

65. kapitola

PROSINEC, 2011

NEDALEKO ESSEXU, VERMONT

Dva dny před Vánoci pracoval Paul ve chlévě, hluboko ponořený v myšlenkách.

(Mimochodem, měli bychom dodat, že byl hluboko ponořený i v něčem jiném. Něčem organickém.)

„Ahoj.“

Jeho sestra Heather se skoro neslyšně přikradla do stodoly a teď se na něj dívala, ruce založené na prsou.

„Ahoj i tobě.“ Pokračoval v práci a mluvil k ní přes rameno. „Co tu děláš?“

„Chris se musel zajet podívat na jednoho z Andersonovic koní. Myslí si, že má koliku. Bude pryč většinu noci, tak jsem ho poprosila, aby mě tu vysadil. Jak se máš?“

„Fajn.“

„Moc to tak nevypadá.“ Hleděla na něj, dokud k ní nezvedl pohled.

„Jen přemýšlím nad těmi nadcházejícími pohovory. Mám se v lednu na setkání Asociace moderních jazyků sejít se zástupci šesti různých vysokých škol. To je velký tlak.“

„Dobře.“ Heather skepticky pozorovala svého bratra.

„Mám pohovor i na univerzitě St. Mike. Jestli mě přijmou, mohl bych o víkendech pomáhat tátovi.“

„To jsou skvělé zprávy. Ztratím za tebe slovíčko v modlitbě ke svatému Michaelovi a požádám ho, zda by dohlédl, abys tu práci dostal.“

Heather naklonila hlavu na stranu a zaposlouchala se do hudby, která hrála v pozadí. Byla to cover verze „In the Sun“ a Paul ji poslouchal pořád dokola, znovu a znovu.

„Jestli jsi nadšený z vyhlídek na novou práci, proč k čertu posloucháš

tohle? Mám chuť si podřezat zápěstí, jen co jsem sem vešla.“ Zamračil se na ni a vykročil opačným směrem.

Šla za ním.

„Tuhle jsem u Hannafordů narazila na Ali.“

„Mm hmm.“

„Proč ji nepozveš ven?“

„Čas od času si vyrazíme.“

„Myslím na rande, ne jako kamarádi.“

„Rozešli jsme se,“ zdůraznil ta slova. „Už před pár lety.“

„Chris chce jet na Nový rok na snowboard do Stowe. Chce si tam něco pronajmout, abychom nemuseli jezdit tam a zpátky. Pozvi Ali a pojeďte s námi.“

„To není dobrý nápad.“

Heather se natáhla, popadla svého bratra za paži a zastavila ho. „Ale ano, je. Bude to jako za starých časů. Pozvi ji.“

„Nemůžeme tu nechat mámu samotnou.“

„Právě proto jsi najal výpomoc. Vergilie.“ Heather se na něj zazubila.

„Nejsem Vergilius. Jsem Dante,“ zamumlal.

„Cože?“

„Nic,“ odvrátil se.

„Hele, brácho, potřebuješ upustit trochu páry. Necháváš věci moc hnít. Vidím to.“ Zlomyslně se na něj usmála a snažila se ho zlechtat.

„Hnít, hnít, hnít.“

Paul ji od sebe plácnutím odehnal. „Když řeknu ano, dáš mi pokoj?“

„Rozhodně.“

„Fajn. Tak se teď ztrať.“

„Fajn. Udělám kávu. Až se vrátíš do domu, čekám, že jí zavoláš.“

Heather zmizela a Paul ještě chvíli strnule stál a přemýšlel, na co jí to právě kývl.

66. kapitola

27. PROSINCE, 2011

SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

Richard, jeho děti a jejich manželé či manželky seděli kolem stolu a vychutnávali si dezert a kávu. Rachel všem sdělovala novinky o léčbě své neplodnosti.

„Jo, beru hormony. Ale cítím se líp, než když jsem brala antikoncepci.

Z toho jsem byla přecitlivělá.“

Aaron za Rachelinými zády pozvedl obočí a všichni se jeho nevěřícímu výrazu rozesmáli. Všichni, kromě Rachel a Julianne.

Gabriel zabloudil pohledem ke své manželce a všiml si, jak přimhouřila oči. Zírala na desku stolu tak soustředěně, že by ho nepřekvapilo, kdyby to dřevo začalo pod jejím pohledem černat a vzplanulo.

Zčistajasna se zvedla a vystřelila z místnosti tak rychle, až převrátila židli. Gabriel ji zvedl, omluvil se a ve snaze dohnat svou manželku, bral schody po dvou.

Když doběhl do jejich ložnice, Julia se zrovna přehrabovala věcmi ve svém nočním stolku. Vytáhla zásuvku, vysypala její obsah na postel a rozhrnula ho do jedné vrstvy.

„Zatraceně!“ zaklela.

„Co se děje?“ Jeho ruka zachytila jen vzduch, když se kolem něj ve spěchu protáhla.

Následoval ji do přilehlé koupelny a díval se, jak obrátila naruby na umyvadlový pult svoji kosmetickou taštičku. Zběsile odhazovala věci stranou, na rtech patrný výraz úzkosti.

„Julianne, co se děje?“

„Nemůžu je najít.“

„Co nemůžeš najít?“

Když neodpověděla, chytil ji za ruku. „Julianne, co hledáš?“

„Moje antikoncepční pilulky.“

Na okamžik do něj pronikla její panika, ale jen na chvilku.

„Určitě tady někde budou. Kdys je viděla naposledy?“ Zamrkala a uhnula očima stranou.

„V Cambridgi,“ zašeptala. Teď vytřeštil oči on.

„V New Yorku ne? Ani tady?“

„Těsně předtím, než jsi odjel do New Yorku, jsem měla periodu, pamatuješ? Měla jsem začít brát nové balení tehdy ve středu.“

„A začala jsi?“

Zavrtěla hlavou. „To jsem zrovna byla na cestě za tebou. Tolik jsem spěchala, abych to stihla na letiště, že jsem na ně zapomněla. A potom, když jsme byli v New Yorku…“

„Miláčku,“ natáhl se k ní, ale uhnula stranou a složila hlavu do dlaní.

„Nemůžu uvěřit, že jsem téměř celý měsíc nebrala prášky a uvědomila jsem si to až teď. Jsem takový idiot.“

„Ale nejsi,“ zatáhl ji za zápěstí a přesunul se tak, aby ji mohl obejmout. „Spěchala jsi, aby ses se mnou setkala v New Yorku. Pak nám na letiště volal tvůj otec. Měla jsi toho moc, na co jsi musela myslet.“

„Myslím, že je dobře, že tvoje operace ještě nemohla přinést ovoce.“

Gabrielovými rysy se mihl stín, ale okamžitě zmizel, jako zatoulaný mráček za letního dne.

„Takže potřebuji jen náhradní balení pilulek, dokud se nevrátím do Bostonu,“ vysvětlovala Julia druhý den ráno v lékárně svou situaci.

Lékárník přikývl. „To by neměl být problém. Zavolám do vaší lékárny u vás doma. Zabere to jen pár minut. Zatím se posaďte.“

„Děkuji vám.“

Julia se připojila v čekárně malé selinsgroveské lékárny ke Gabrielovi.

„Je všechno v pořádku?“ znepokojeně k ní zvedl hlavu.

„Ano,“ vydechla úlevou. „Nemělo by to trvat moc dlouho.“ Gabriel vytáhl iPhone a začal na něm něco vyťukávat.

„Co to děláš?“ podívala se na něj se zájmem.

„Zatímco jsi mluvila s lékárníkem, procházel jsem si zprávy. Volali od mého urologa.“

„Máš mu zavolat zpátky?“

„Pokud by ti to nevadilo.“

„Nevadí mi to.“ Julia se zamračila. „Proč ti volají během vánočních svátků?“

„Nevím. Čekal jsem hovor už před pár týdny, ohledně výsledků mých posledních testů. Pravděpodobně byly beze změny.“ Vypadal nešťastně.

„Doktor říkal, že to může trvat i rok. Neměj obavy.“ Julia vzala jeho levou ruku do své.

Políbil ji na vršek zápěstí, postavil se a vyšel ven před lékárnu.

Než se vrátil, Julia už dostala své předepsané prášky, zaplatila za ně a vzala si první pilulku.

Gabriel se na místě zarazil a zíral na její krabičku léků.

Zadívala se mu do vytřeštěných očí, plných protichůdných emocí.

„Co se děje?“

„Pojeďme domů.“ Pohnul se, aby jí mohl položit ruku na kříž, a vedl ji ke dveřím.

„Je všechno v pořádku?“

„Promluvíme si v autě.“

Julia ho poslušně následovala k džípu, který měli zaparkovaný venku.

Gabriel měl tohle auto v Selinsgrove hlavně kvůli pohodlí.

„Děsíš mě,“ zašeptala.

„Není třeba propadat panice.“ Otevřel jí dveře u spolujezdce, počkal, až nastoupí, a zabouchl je za ní.

Když vlezl na sedadlo řidiče, ani se neobtěžoval strčit klíč do zapalování. Prostě položil iPhone na palubní desku a otočil se k ní.

Julia si všimla, že se snaží ovládat svůj výraz.

„Byly to špatné zprávy?“

„Nemyslím si.“

„Tak o co jde?“

Gabriel ji vzal za ruku a palcem přejížděl po vrcholcích a prohlubních jejích kloubů. Zastavil se u jejího snubního prstýnku.

„Podívej se na mě.“

Pohlédla mu do očí a srdce jí začalo v hrudi splašeně bušit.

„Nechci, abys panikařila, dobře?“

„Gabrieli, já už panikařím. Prostě to vyklop.“ Stiskl rty k sobě.

„Z ordinace mi volali, aby mi sdělili výsledky mých posledních testů.

Měli mi dát vědět už před dvěma týdny, ale byla tam anomálie.“

„Anomálie?“

„Výsledky testů byly pozitivní.“ Mluvil pomalu, velmi pomalu, a očima pátral v jejích.

Pak čekal, až jí dojde význam jeho sdělení. Zamrkala. Několikrát. „Takže ty jsi…?“

„Ano.“

„Ale to není možné. Ještě to nejsou ani tři měsíce.“

„Já vím. Opakovali testy a dostali stejné výsledky. Zdá se, že pan doktor by rád použil můj příběh jako doklad úspěchu.“

Gabrielovi okamžitě ten hrdý úsměv zmizel, když viděl, jak se Julia tváří.

„I když jsem plodný, nezáleží na tom. Bereš antikoncepci už od září. Trvalo by to déle než měsíc, než by se tvoje tělo vrátilo do normálu, ne?“

„Já nevím. Je tam výstraha, aby se člověk chránil i jinak, i kdyby vynechal jen dva prášky. A já jsem propásla celé balení.“ Julia zvedla třesoucí se ruku k ústům.

Gabriel jí ovinul paži kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Vrátím se do lékárny a koupím těhotenský test. Pak to budeme vědět jistě.“

Julia zvedla obočí. „Hned teď?“

„Chtěla bys radši čekat?“

„To nemůže být pravda,“ složila hlavu do dlaní. Gabriel sebou trhl.

„Bylo by to opravdu tak hrozné?“ zamumlal a promnul si bradu. Když neodpověděla, dotkl se jejího ramene. „Budu hned zpátky.“

Julia si opřela hlavu o zadní opěrku, zavřela oči a svolávala všechna božstva, pojmenovaná i bezejmenná, aby jí přišla na pomoc.

67. kapitola

28. PROSINCE, 2011 WASHINGTON, D. C.

Natalie Lundyová zírala na svůj mobilní telefon a zaklela. Zkoušela mu opakovaně volat, nechávala vzkaz za vzkazem, ale teď jí číslo, které vytáčela několik posledních týdnů, hlásilo, že už nadále není v provozu. Simon si ho změnil. A její e maily zůstaly také bez odpovědi. Dívala se na krabici ležící na podlaze, jejíž obsah se jí tiše vysmíval.

Byla bez práce.

Den poté, co bylo oznámeno Simonovo zasnoubení, si ji zavolali do kanceláře vedoucího volební kampaně senátora Talbota. Robert měl alespoň tolik taktu, aby byl z toho, co se chystal udělat, v rozpacích.

„Musíme vás nechat jít,“ řekl a vyhnul se jejímu pohledu.

„Proč?“

„Máme tu až moc zaměstnanců. Senátor chce, abychom provedli nějaké škrty, a osobní asistenti jsou k propuštění první na řadě. Je mi to líto.“

Natalie nadzvedla jedno obočí. „Tohle asi nemá nic společného s mým vztahem se Simonem, že ne?“

„Samozřejmě, že ne,“ lhal Robert, jako když tiskne. „Je to byznys, nic osobního.“

„Nekrmte mě těmi kecy z Kmotra. Já jsem ten film viděla.“

Robert přesunul svůj pohled někam do prostoru za ní a přikývl.

„Tady Alex vás vyprovodí ven. Pokud budete chtít, mohu zavolat do Harrisburgu a přimluvit se, abyste dostala místo u některého ze členů zastupitelstva.“

„Jděte se vycpat,“ odbyla ho a vyskočila na nohy. „A senátorovi a jeho synovi můžete vyřídit totéž. Chtějí se mě zbavit, fajn. Ale tím to nekončí. Jsem si jistá, že Andrew Sampson z Postu by si se zájmem vyslechl, co můžu vyprávět o tom, jak to u Talbotů chodí.“

Robert zvedl ruku. „Nenechte se unést. Jak jsem řekl, mohu vám zařídit práci v Harrisburgu.“

„Já nechci být v zasraným Harrisburgu, Roberte. Chci vědět, proč se mnou vyběhli. Dělala jsem svou práci a dělala jsem ji dobře. A vy to víte.“

Robert zalétl očima k Alexovi. „Dejte nám minutku.“ Alex se stáhl a zavřel za sebou dveře.

„Poslyšte, Natalie. Nechcete tu vyhrožovat něčím, co nejste připravená splnit.“

„Ale… já jsem připravená.“

„To by nebylo moudré.“

„K čertu s moudrostí.“

Robert si poposedl v křesle. „Samozřejmě, že vám v rámci kampaně poskytneme štědré odstupné. Detaily vám budou zaslány na adresu vašeho bytu.“

„Úplatek?“

„Odstupné za ukončení pracovního poměru z důvodu úsporných opatření.“

„To je fuk.“ Zvedla kabelku a zamířila ke dveřím. „Vyřiďte Simonovi, že má čtyřiadvacet hodin na to, aby mi zavolal. Jestli se mi neozve, bude toho litovat.“

A s tím otevřela dveře a vydupala na chodbu.

Uběhly více než dva týdny a Simon nezavolal. A ty zatracené důkazy, které poslala do The Washington Post, byly doručeny. FedEx jí poslal

potvrzení. Ale od Andrewa Sampsona ani nikoho jiného nepadlo jediné slovo. Možná se rozhodl ten příběh nezveřejňovat. Možná to bylo až příliš laciné.

Den po jejím výletu do FedExu jí obrátili byt vzhůru nohama. Nepotřebovala moc inteligence, aby jí došlo, že zloděj musel být někdo ze senátorovy kampaně. Sebrali jí notebook, digitální foťák, její složky i flash disky. Už neměla nic, čím by mohla Simona nebo kohokoliv jiného vydírat.

Dostala za mlčení slibovaný úplatek pětadvacet tisíc dolarů. Bylo to dost, pomyslela si, aby jí to pomohlo začít v Kalifornii nový život. Neuškodí jí vypadnout pryč a s pomocí peněz senátora Talbota začít znovu. Svoji pomstu Talbotům může osnovat i ze Sacramenta.

Nebylo pravděpodobné, že by ji nějaký seriózní novinář bral vážně, protože teď už neměla pro svá tvrzení žádný důkaz, ale mohla vyčkat času a prodat svůj příběh bulváru jako říjnové překvapení. To by mělo stačit.

Sama pro sebe se usmála a začala si balit své pozemské statky.

68. kapitola

28. PROSINCE, 2011

SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

Julia stála společně s Gabrielem v jejich koupelně v Richardově domě a oba upírali zrak na dva různé těhotenské testy, které

ležely na umyvadlovém pultu. Oba ukazovaly stejný výsledek.

„Julianne?“ Gabrielův hlas zněl jen jako srdcervoucí šepot.

Nedívala se na něj; zírala na ty testy. Stála bez hnutí, jako když se jelen snaží uniknout dravci.

„Je to moje vina.“ Zvedl ruku, aby se jí dotkl, ale pak si to raději rozmyslel.

Pohnula hlavou, jako kdyby si teprve teď uvědomila jeho přítomnost.

„Jak to může být tvoje vina?“

Odmlčel se a s obtížemi hledal slova. „Nechránil jsem tě. Věděl jsem, jak moc se bojíš, abys neotěhotněla. Měl jsem si brát kondom. Měl jsem se tě na ty prášky zeptat.“ Ztišil hlas. „Zklamal jsem tě.“

Julia zavřela oči a velmi zhluboka se nadechla. „Gabrieli, ty jsi mě nezklamal. Já jsem ten idiot, který si zapomněl prášky.“ Z koutku oka jí vyklouzla slza a stékala po tváři.

Zachytil ji prsty.

„To stačí. Nejsi idiot. Spěchala jsi, protože ses snažila dostat za mnou.

Jako obvykle sis dělala starosti o někoho jiného než o sebe.“

Její krásnou tvář zbrázdily další slzy a ramena se jí začala třást.

„Už je pozdě.“

Přistoupil k ní a ona mu prsty sevřela košili a držela se ho, jako by se topila.

69. kapitola

Tu noc měli Emersonovi potíže se spánkem. Julii sužoval strach a pocit viny. Strach, co se stane s jejími akademickými aspiracemi, a pocit viny, že jim přikládá tak vysokou prioritu. Gabriel byl rozpolcený. Na jednu stranu byl nadšený, že čekají dítě. Ale Juliino znepokojení a evidentní úzkost mu bránily dát své skutečné pocity najevo. A také on se utápěl v pocitu viny, že ji nedokázal ochránit.

Samozřejmě, že ani jeden z nich nečekal, že by ta reverze vasektomie byla úspěšná tak brzy, pokud vůbec.

Takže zatímco všichni ostatní v Richardově domácnosti trávili den v poklidné společnosti, Julia zůstala v posteli. Byla vyčerpaná. A rozhodně nebyla připravená čelit Rachel a Aaronovi, i přestože se s Gabrielem dohodli, že než oznámí, že je těhotná, měli by počkat, až uplynou tři měsíce.

Gabriel strávil den snahou předstírat, že zprávy, které obdržel, nebyly potenciálně ty nejlepší v jeho životě. Rozhodl se dát Julianne čas a prostor, který, jak se zdálo, potřebovala, aby se vyrovnala s tím, co bylo

– alespoň pro ni překvapující zklamání.

Pozdě večer ležela schoulená do klubíčka na své straně velké postele. Všichni ostatní v domě už tvrdě spali. Všichni, kromě jejího manžela.

Gabriel ji zezadu držel v náručí, paži volně položenou kolem jejího pasu. Prospala většinu dne, takže teď pochopitelně nebyla unavená. A třebaže on se potácel na hranici vyčerpání, jeho starost o ni mu bránila v odpočinku.

Její nejhlubší strach se stal skutečností. Byla těhotná a teprve sotva v polovině druhého roku jejího sedmiletého doktorandského studia.

Při tom pomyšlení popotáhla.

Gabriel si ji instinktivně přitáhl blíž k sobě a dlaň roztáhl přes spodní část jejího břicha.

Na několik okamžiků si dovolil luxus pomyšlení na to, jaký by byl jeho život, kdyby se Maia narodila. Na těhotnou Paulinu si sotva udělal čas. Pochyboval, že by se na jeho postoji něco změnilo, kdyby měla dítě.

Žaludek se mu obrátil naruby. Viděl sám sebe, jak na ni chrlí nadávky, aby udržela dítě zticha, až by plakalo a rušilo ho při psaní. Paulina by musela nést břemeno rodičovství sama. Neudělal by si čas, aby dítě nakrmil, ukolébal ke spánku, nebo nedej Bože vyměnil plenku. Tehdy byl sebestředný, na drogách závislý bastard. Ze strany Pauliny by byla čirá nedbalost nechat Maiu v jeho péči.

Asi by se odstěhoval a nechal ji, aby si s Maiou poradila sama. Ach, mohl by jí dávat peníze. Ale na svou závislost by spotřeboval všechny své prostředky, dokud by ho nakonec drogy nezabily. Pak by zůstala Paulina s Maiou sama.

I kdyby se šel léčit a nějakým zázrakem to zvládl, stejně si nedokázal představit, že by byl aktivním otcem zapojeným do jejího života. Ne. Starý profesor by byl příliš zaneprázdněný psaním knih a snahou hnát kupředu svou kariéru. Byl by posílal narozeninová přání a peníze, nebo, pravděpodobněji, by nechal svou sekretářku nebo některou z mnoha žen v jeho životě, aby to dělaly za něj.

Stručně řečeno, byl by stejný jako jeho otec, hádal by se s Paulinou po telefonu kvůli nedostatku své účasti, dokud by ho ty spory neunavily a nepřerušil by s nimi kontakt úplně. Ta vize, jak by se odvíjel jeho život, byla velmi jasná.

Vrátil se na zem tím, že sevřel Julianne v náručí pevněji. Dnes už nebyl tím starým profesorem, byl z něj nový člověk. Rozhodl se vším,

co v něm bylo, stát se tím nejlepším, nejaktivnějším, nejpozornějším manželem a otcem, jakým jen mohl být.

První věc, kterou musel udělat, bylo utěšit svou ženu. A pak potřeboval učinit pár kroků, aby se ujistil, že Julianne neztratí všechno, na čem pracovala už od střední školy.

Otevřel pusu, aby jí to pošeptal, ale Julia se mu vymanila z náručí, odhodila přikrývky stranou a přešla k šatně.

Slyšel, jak cvakla vypínačem, rozsvítila a začala se přehrabovat ve svém oblečení.

Gabriel šel za ní. Než se dostal do šatny, vytáhla džíny a jeden z jeho starých kašmírových svetrů a hledala ponožky.

„Co to děláš?“

„Nemůžu spát.“ Ani se na něj nepodívala a sklonila se, aby vytáhla pár jeho kostkovaných ponožek.

„Kam jdeš?“

„Myslela jsem, že bych se jela projet. Pročistit si hlavu.“

„Pak půjdu s tebou.“ Natáhl ruku, aby si sundal z ramínka košili. Zavřela oči. „Gabrieli, potřebuji čas na přemýšlení.“

Z jedné z polic popadl džíny a svetr.

„Pamatuješ si, co jsem řekl v New Yorku?“

„V New Yorku jsi říkal spoustu věcí.“

„Řekl jsem, že rozdělit se byl špatný nápad. Souhlasila jsi se mnou.

Jsme partneři, vzpomínáš?“

Kopla do podlahy pod kostkovanými ponožkami. „Vzpomínám.“

„Neodstavuj mě.“ Jeho tón zněl skoro prosebně.

„Nemám ponětí, co ti mám říct. Splnila se moje nejčernější noční můra!“ Gabriel se zapotácel na patách, skoro jako by dostal ránu.

„Noční můra?“ zašeptal. „Noční můra?“

Julia se na něj nepodívala.

„Tohle je důvod, proč potřebuju čas k přemýšlení. Nevím, jak vyjádřit, co cítím, aniž bych ti ublížila. Kvůli tomu, co se stalo, právě ztrácím

všechno, na čem jsem pracovala. Nedokážeš si představit, jak moc to bolí.“

V čelisti mu přeskočil sval.

„To já byl ten, kdo váhal, jestli máme mít dítě,“ řekl tichým hlasem.

„Tohle vyneslo na světlo i všechny moje staré úzkosti.“ Zvedla hlavu a oči jí planuly.

„Znáš mě, Gabrieli. Víš, že nechci udělat nic, čím bych tě od toho držela stranou.“

Vyměnili si pohled, než opět sklopila oči k podlaze.

„Nech mě jít s tebou. Nemusíme mluvit. Jen chci být u tebe.“ Jeho tón zněžněl.

Julia si uvědomila, že se Gabriel usilovně snaží být ohleduplný, přestože jeho první instinkt byl převzít kontrolu a ujmout se vedení.

„Dobře,“ souhlasila váhavě.

Sešli po schodech dolů a oblékali se do venkovního chladu, kolem krku si uvázali šály. V šatně u domovních dveří si Gabriel našel svůj baret a Julia popadla starou pletenou čepici, která patřila Rachel.

„Co bys řekla procházce?“ Pohrával si s klíči, které nechal nakonec ležet na stolku v hale.

„Procházka? Vždyť venku mrzne.“

„Nebudeme tam dlouho. Čerstvý vzduch ti pomůže usnout.“

„Dobře.“ Julia ho následovala přes obývací pokoj do kuchyně, kde našel baterku.

Pak za ním vyšla zadními dveřmi ven na sněhem pokrytou terasu.

Nenabídl jí ruku, ale držel se těsně u ní, jako by se bál, že by mohla upadnout.

Šli mlčky do lesa a jejich dech ve vzduchu vytvářel přízračné stuhy. Když dorazili do sadu, Julia se opřela o starou skálu a pevně se rukama objala kolem pasu.

„Pořád se sem vracíme.“

Gabriel se postavil před ni a paprsek baterky nechal svítit stranou.

„Ano, to vracíme. Tohle místo mi vždycky připomene, co je důležité.

Připomene mi tebe.“

Julia se ze strachu, co spatří v jeho tváři, odvrátila.

„Mám tady odsud spoustu šťastných vzpomínek.“ Jeho hlas nabral nostalgický tón. „Naše první společná noc, ta noc, kdy jsme plánovali završit naši lásku, naše zasnoubení…“ Usmál se. „Ta noc v létě, kdy jsme se milovali právě tamhle.“

Sledovala jeho gesto do prostoru, kde kdysi leželi propletení jeden do druhého. Představy a emoce na ni dolehly plnou vahou. Téměř na sobě cítila jeho paže, kůži na kůži.

„Před několika měsíci jsem měl obavy mít dítě. Přesvědčovala jsi mě, abych se nevzdával naděje; abych se díval do budoucnosti, a ne do minulosti. Naše naděje byla odměněna vědomím, že můj rodokmen není celý úplně prokletý.“

„Bůh mě trestá,“ vyhrkla. Svraštil čelo. „O čem to mluvíš?“

„Bůh mě chce potrestat. Chtěla jsem absolvovat na Harvardu a stát se profesorkou. A teď…“

„Takhle Bůh nekoná,“ přerušil ji Gabriel.

„Jak to víš?“

Stáhl si jednu koženou rukavici a položil jí ruku na krk, přímo pod ucho.

„Protože mi to řekla jedna mladá žena, moudrá na svůj věk.“

„A tys jí věřil?“ Vzhlížela k němu a oči jí přetékaly slzami.

„Ona mi nikdy nelhala,“ zašeptal. „A když k vám promlouvá hnědooký anděl, je nejlepší naslouchat.“

Julia se nevesele zasmála. „Hnědooký anděl to podělal.“

Bolest v Gabrielově tváři vzrostla, než nad svými rysy získal kontrolu.

Ale ona si jeho výrazu všimla.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem ti ublížit.“ Zvedla k němu dlaň a on přistoupil blíž a položil jí na krk i druhou ruku.

„Nevím, co na to říct, aby to ze mě neudělalo patriarchálního bezcitného hajzla.“

„Ach, opravdu, profesore?“

Sevřel rty k sobě, oči obezřetné. „Opravdu.“

„Tak to zkus.“

Oběma palci ji začal hladit po bradě.

„Vím, že tohle není to, co jsi chtěla. Vím, že to načasování je příšerné.

Ale nemůžu si pomoct.“ Palce se mu zastavily. „Jsem šťastný.“

„Já jsem vyděšená. Budu matkou dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Nikdy nebudu schopná se učit na závěrečné zkoušky a pracovat na své dizertaci. Ne, když se budu muset ohlížet na dítě. Tohle je přesně to, čeho jsem se bála, že se stane.“

Pevně zavřela oči a zpod víček jí unikly dvě slzy, které jí stékaly dolů po tvářích.

Gabriel je setřel.

„Mluvíš, jako bys měla být rodičem sama, Julianne. Ale ty nebudeš. Zajistím, aby veškerá odpovědnost za dítě nepadla jen na tebe. Promluvím si s Rebeccou a požádám ji, aby se nastěhovala k nám. Možná bych mohl dostat rodičovskou dovolenou nebo si vezmu výzkumné volno. Budu…“

„Rodičovskou dovolenou? To myslíš vážně?“ vykulila oči.

„Smrtelně.“ Přešlápl ve sněhu. „Jsem si jistý, že pro to dítě by to byla noční můra, kdyby muselo zůstat jen se mnou. Ale udělám cokoliv, co zaručí, že dokončíš svá studia. Jestli to znamená vzít si rodičovskou dovolenou nebo obětovat volno na výzkum, udělám to.“

„Nikdy ses ještě o dítě nestaral.“

Gabriel jí věnoval pohled, který se dal popsat jedině jako upjatý.

„Studoval jsem na Princetonu, Oxfordu a Harvardu. Určitě se dokážu naučit, jak se starat o dítě.“

„Péče o dítě není jako sbírat vavříny z Břečťanové ligy.“

„Udělám si výzkum. Koupím všechny příslušné knihy o novorozencích a prostuduji si je, než se dítě narodí.“

„Tvoji kolegové se ti budou posmívat.“

„Tak ať.“ V jeho modrých očích narůstalo odhodlání. Koutky Juliiných rtů se zvedly v úsměvu.

„Budeš až po lokty ve špinavých plenkách a poblinkaných bryndácích, budeš přežívat jen s pár hodinami spánku a snažit se uklidnit šíleného kolikou trpícího tyrana předčítáním Dobrou noc, měsíčku pořád dokola. V angličtině. Protože si nemyslím, že by Dante úspěšně dokončil italský překlad tohoto dílka.“

„Abych citoval obecně platné rčení: Sem s tím.“

Popadla ho za zápěstí. „Tvoje katedra tě odsune na okraj zájmu. Řeknou, že nebereš svou vědeckou práci vážně. Jejich názor by mohl snížit možnost, že získáš granty nebo další vědecké volno.“

„Jsem řádný profesor s definitivou. Kašlu na ně.“

V jeden splašený okamžik Julii popadlo nutkání se smát. Ale odolala.

„Myslím to vážně, Julianne. Kašlu na ně. Co mi můžou udělat? Pokud nedojde k nějaké apokalypse, mají mě na krku. Jak si uspořádám svůj rodinný život, není jejich starost.“

„Proč jsi tak odhodlaný to udělat?“ Pohledem vyhledala jeho oči.

„Protože tě miluji. Protože už teď miluji naše dítě, i když je on nebo ona sotva větší než zrnko hroznového vína.“ Palci ji pohladil po tvářích.

„Nejsi sama. Máš manžela, který tě miluje a je šťastný, že budeme mít dítě. Nebudeš si tím muset projít sama.“

Ztišil hlas do šepotu. „Stojím přímo tady. Neodháněj mě pryč.“ Zavřela oči a chytila ho za předloktí.

„Mám strach.“

„To já taky. Ale přísahám Bohu, Julianne, bude to v pořádku. Zařídím, aby to bylo v pořádku.“

„Co když se něco pokazí?“

Opřel se čelem o její. „Doufám, že se nic takového nestane. Ale nemůžeme vykročit na tuhle cestu tím, že budeme myslet na ty nejhorší následky. To ty jsi ta, kdo mě učil naději. Nezoufej si.“

„Jak se to mohlo stát?“

Prohledal kapsy kabátu, aby našel kapesník, a jemně jí otřel tváře.

„Pokud nevíš, jak se to stalo, miláčku, tak jsem to očividně nedělal správně.“

Snažil se potlačit svůj úsměv a selhal. Naprosto.

Julia otevřela oči a spatřila ty jeho, lehce potemnělé mužskou pýchou.

„Supermane,“ zamumlala. „Měla jsem vědět, že máš v genech nějaké kouzlo.“

„Ovšemže ano, paní Emersonová, mám kouzelníka přímo ve svých džínách. S radostí pro vás uspořádám představení, a to kdykoliv. Stačí říct.“

Julia zvedla oči v sloup. „Velmi vtipné, Supermane.“

Pak ji něžně políbil. Byl to polibek muže, který od své milované právě dostal to, po čem nejvíce toužil. Nejvytouženější, nejnečekanější dárek.

„Já… modlil jsem se za to,“ řekl váhavě.

„Já taky. A ne jednou. Měla jsem vědět, že si svatý František nedá pokoj, dokud nepřemluví Boha, aby nás obdařil dítětem.“

„No, to tedy nevím.“ Poklepal jí prstem na nos. „Jistá odbornice na Danta mě přesvědčila, že svatý František má tendenci vyjadřovat svůj názor mlčením. Možná neřekl nic. Možná tam jen tak stál.“

„No, možná něco řekl,“ namítala Julia. „A tohle je jeho způsob, jak mi ukázat, že moje přednáška byla úplně špatně a že skutečně bojoval s ďáblem o Guidovu duši.“

„O tom upřímně pochybuji. A stejně tak profesor Wodehouse. Ve skutečnosti si myslím, že se tebou svatý František pravděpodobně chlubí v kruhu svatých.“

„Poslední dny jsem mu toho k chlubení moc neposkytla. Byla jsem rozmazlená a sobecká.“

„Nebyla jsi ani jedno.“ Gabrielův tón zpřísněl. „Překvapilo tě to, stejně jako mě, ale ty dáváš v sázku víc. Jak už jsem řekl dříve, slibuji, že za tebe převezmu nějaké další starosti, abychom se s tím vyrovnali.“

Pevně ji objal.

„Nečekal jsem, že budou moje modlitby vyslyšeny. Pořád si nemůžu zvyknout na myšlenku, že by mi Bůh mohl naslouchat, natož aby mým žádostem vyhověl.“

„Možná je to štědrost Boží milosti, obdarovávat nečekaně.“

„Fun dayn moyl in gots oyern.”

Julia zvedla obočí. „Jidiš?“

„Přesně tak. Znamená to ‚Z našich úst k Božímu sluchu‘.“ Uvnitř těla se jí začal rozlévat hřejivý pocit.

„Budeme moci naše dítě naučit jidiš. A mluvit italsky. A vyprávět mu o jeho slavném pradědečkovi, profesoru Spiegelovi.“

„A o jeho slavné matce, profesorce Julianne Emersonové. Ty svoje studia dokončíš, Julianne, a staneš se profesorkou. To ti přísahám.“

Julia zabořila tvář do jeho vlněného kabátu.

70. kapitola

1. LEDNA, 2012

STOWE, VERMONT

Paul seděl v časných ranních hodinách v chatě u krbu. Heather a Chris odešli do své ložnice, už když odbil Nový rok, a nechali Paula a Allison v družném mlčení popíjet pivo.

Oba byli uvelebení na podlaze. Allison hleděla na Paula s neproniknutelným výrazem ve svém půvabném obličeji.

„Vzpomínáš, jak jsme poprvé byli spolu?“

Paul se prudce napřímil a málem se udusil pivem. Odkašlal si.

„Cože? Proč se mě na tohle ptáš?“

Uhnula pohledem, očividně v rozpacích. „Jen mě napadlo, jestli na to někdy myslíš. Omlouvám se. Neměla jsem to vytahovat.“

Začal odlupovat štítek z lahve piva Samuel Adams a čekal, až mu srdce začne znovu bít.

„Myslíš na to hodně? Na naše poprvé?“ Paul měl o Ali starost a nechtěl, aby se cítila špatně. Nechtěl, aby se za jejich minulost styděla. Byl si zatraceně jistý, že on se za ni nestydí.

„Ehm, a ty ne?“

„Rozešla ses se mnou, pamatuješ?“ Znovu začal dloubat do láhve.

„Kam tímhle míříš?“

„Jen mě zajímalo, jestli o mně ještě někdy takhle přemyslíš.“

„Samozřejmě, že ano. Ale o co se to snažíš, chceš mě… mučit? Musel jsem na tebe přestat takhle myslet, jinak…“ Teď byla řada na něm, aby vypadal zahanbeně.

„Omlouvám se.“ Objala si nohy a položila si tvář na kolena. Ve světle ohně z krbu vyhledala očima ty jeho a vypadala tak ztraceně. Tak smutně.

Paul si poposedl a zadíval se do plamenů.

„Na co myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Na to, jak jsi voněl. Jak zněl tvůj šepot v mých uších. Na to, jak ses na mě díval, když jsme…“ Pousmála se. „Už se na mě tak nedíváš.

Chápu proč. Byla to moje chyba a musím s tím žít.“

„Možná, že se všechno děje z nějakého důvodu.“ Paul odhodlaně držel oči upřené do ohně.

„Možná. Jen bych si přála, abych to mohla vzít zpátky. Teď už bych nebyla tak hloupá.“

„Ta věc na dálku byla těžká i pro mě. Hádali jsme se.“

„Byly to hloupé hádky.“

„Ano, to byly.“

„Omlouvám se.“

Teď se na ni podíval.

„Přestaň s tím, ano? Udělala jsi, co sis myslela, že bys udělat měla.

Smířil jsem se s tím. Konec příběhu.“

„Ale to je mi právě nejvíc líto,“ zašeptala.

„Cože?“

„To, že ses s tím smířil.“

Jejich oči se setkaly a Paul by přísahal, že je vidí zaplavené slzami. Rychle si je setřela.

„Nechápej mě špatně, jsou to dobré vzpomínky, šťastné vzpomínky. Ale i po tom, co jsme se rozešli a já jsem začala chodit s někým jiným, nemůžu si pomoct a znovu o tom přemýšlím.“

Sylvain Reynard

„Chodila jsi s chlápkem jménem Dave, že?“

„Jo. Pracovali jsme spolu, ale už je to pryč. Odstěhoval se do Montpelier.“

„To jste spolu nebyli moc dlouho.“

Znovu si položila tvář na kolena. „Byl docela milý, ale ne tak milý, jako ty.“

„Ublížil ti?“ zeptal se Paul opatrně.

„Ne. Ale když jsme měli sex, nedíval se na mě. Vždycky měl oči zavřené. Pokaždé jsem měla pocit, jako by tam ani nebyl, víš? Cítila jsem se, jako bych mohla být kdokoliv. Jakákoliv dívka, kterou by si vzal k sobě domů, spíš než jeho přítelkyně.“

„Ali, já…“

Přerušila ho. „Nemohla jsem si pomoct, ale srovnávala jsem ho s tebou.

To je důvod, proč jsem se zmínila o našem poprvé. Jak jsi trval na tom, že musíme jeden druhého opravdu znát, než se budeme milovat. Jak jsi rezervoval pro naše poprvé hotel jen kousek odtud.“ Tvářila se smutně. „Vždycky jsi mi dodával pocit, že jsem jiná, zvláštní, dokonce i předtím, než jsi mi řekl, že mě miluješ.“

„Ty jsi jiná.“

Upřeně se na něj zadívala.

„Myslíš, že bychom mohli pokračovat tam, kde jsme skončili?“

„Ne.“

Přikrčila se.

Natáhl se, aby ji vzal za ruku. „Pořád k tobě něco cítím. Ale nejsem připravený se zrovna teď do něčeho vrhnout po hlavě. Dokonce i kdybych byl, nemůžeme prostě začít tam, kde jsme skončili. Oba jsme dnes jiní lidé.“

„Nezdáš se tak jiný.“

„Jsem. Věř mi.“

Allison mu stiskla ruku. „Nikdy jsem nikomu nevěřila víc než tobě.

Žárlila jsem na Julii. Na způsob, jakým jsi vyslovoval její jméno. Protože přesně takhle jsi říkával to moje. Ale rozešla jsem se s tebou a ty ses zamiloval do někoho jiného. Byla bych zticha, kdyby to mezi vámi dvěma fungovalo. Ale to se nestalo.“

Paul se znovu dlouze napil piva a zavrtěl hlavou.

Druhého ledna odlétal Paul na setkání Asociace moderních jazyků, které se konalo v Seattlu. Během konference měly proběhnout všechny jeho pohovory o budoucím zaměstnání.

Allison ho odvezla na letiště do Burlingtonu. Než vystoupil z auta, dala mu malou dárkovou taštičku.

„Je to jen pár čokoládových sušenek, co jsem upekla. A taky by tam mohla být i kniha.“

Paul jí s úsměvem poděkoval.

„Co je to za knihu?“

„Rozum a cit.“

Tázavě se na ni podíval. „Proč mi dáváš zrovna tohle?“

„Myslela jsem, že by ti to mohlo dávat smysl.“

„Díky,“ řekl. „Alespoň myslím.“

„Není zač. Budeš mi chybět.“

„Ty mi taky budeš chybět. Pojď sem.“ Přitáhl si ji do hřejivého objetí.

V odpověď se lehce odtáhla a pak mu vtiskla na rty lehký, ale naléhavý polibek. Byla překvapená, ale nadšená, když neucukl, ale to jejich spojení o něco víc prohloubil.

„Vrátím se brzy,“ vypravil ze sebe, když se od sebe konečně odtrhli. Odpověděla mu úsměvem plným naděje a mávala mu, dokud nezmi

zel v terminálu.

71. kapitola

10. LEDNA, 2012

NEW YORK, NEW YORK

Christa Petersonová vpadla na oddělení italianistiky Kolumbijské univerzity. Užila si doma u rodičů v Torontu velmi příjemné zimní prázdniny a dokonce potkala někoho, s kým si vychutnala krátkou aférku. Teď se nemohla dočkat, až se vrátí ke studiu a bude pokračovat ve svém tažení za cílem stát se odbornicí na Danta.

Se zájmem vyndala ze své přihrádky veškerou poštu a posadila se do nedalekého křesla, aby si ji mohla projít. Většinou to byly reklamní letáky, s výjimkou jednoho oznámení, psaného na psacím stroji. Christa ho rychle přelétla očima.

Uváděla se v něm jména tří starších odborníků na Danta, kteří měli jako potenciální kandidáti na uvolněné profesorské místo v průběhu příštích dvou týdnů navštívit katedru. Christa si ta jména přečetla dvakrát a pak se v křesle uvolněně opřela.

Usmívala se. Ale nikoliv kvůli těm uvedeným jménům.

Ne, usmívala se proto, že tam jedno konkrétní jméno nebylo. Zdálo se, že její plán pomsty proti profesoru Giuseppu Paccianimu už přinášel své ovoce. S touto příjemnou myšlenkou v hlavě zastrčila oznámení do kapsy, nevyžádanou poštu hodila do koše a chystala se opustit katedru, když ji zastavila profesorka Bariniová.

„Slečno Petersonová, potřebuji s vámi mluvit.“

„Samozřejmě.“ Christa ji poslušně následovala do její kanceláře. Profesorka Bariniová nechala pootevřené dveře a sedla si za stůl.

„Ráda bych vám poděkovala, že jste vzala v úvahu mou radu ohledně profesora Paccianiho. Všimla jsem si, že se nedostal do užšího výběru.“ Christa se ani nepokoušela zakrýt, jak je nadšená.

Lucia poznámku ignorovala, našla nějakou složku a rychle listovala jejím obsahem. Pak se podívala na Christu nad obroučkami svých brýlí.

„Vyvstal před vámi problém.“

„Problém? Jaký problém?“

„Předpokládá se, že by ve vaší zkušební komisi, u které budete skládat ústní zkoušky, měli zasednout tři profesoři, ale byla jsem fakultou upozorněna, že k tomu nikdo není ochoten.“

„Cože?“ vytřeštila Christa tmavé oči.

„Tohle se doposud ještě nikdy nestalo. Jako vedoucí katedry nemohu vyučující nutit, aby byli ve vaší komisi. A i kdybych mohla, neudělám to. Jejich neochota se na tom podílet naznačuje, že nejsou toho názoru, že byste mohla prospět k jejich spokojenosti.“

Christa nemohla uvěřit vlastním uším. Bylo nemyslitelné, že by s ní všichni vyučující do jednoho odmítli pracovat. Nikdo jí takové antipatie ani v nejmenším nenaznačil. (Alespoň do očí ne.)

„Co to znamená?“

Lucia si povzdechla. „To znamená, že vám počínaje květnem bohužel budeme muset ukončit magisterské studium a že se budete muset pokusit o studium jinde.“

„To nemůžete udělat!“

Lucia zavřela Christinu složku jediným pohybem zápěstí. „V magisterském programu existují předpisy o uspokojivém výkonu studenta. Podle vyučujících takovou práci neodvádíte.“

„Ale, ale, to je neslýchané!“ zajíkla se Christa. „Odevzdala jsem všechny svoje práce. Dostala jsem slušné známky. Nikdo mi nedal ani

Sylvain Reynard

žádnou zpětnou kritiku. Nemůžete mě jednoduše vyhodit z programu jen tak z rozmaru!“

„My tady na kolumbijské nemáme rozmary, slečno Petersonová. Máme standardy. A i když je pravda, že jste v seminářích prošla, stále ještě musíte složit ústní zkoušky. Jak už jsem se zmínila, nikdo nechce zasedat ve vaší zkušební komisi. To znamená, že nebudete schopná program dokončit.“

Christa se bezmocně rozhlížela po místnosti a snažila se najít ze své situace cestu ven.

„Dovolte mi si s nimi promluvit. Mohu se s profesory setkat a svůj případ hájit.“

Lucia zavrtěla hlavou. „To vás nemohu nechat udělat. V tuto chvíli je ve vaší složce trvalý záznam. Pokud se za nimi navzdory mému varování vydáte, bude na to pohlíženo jako na obtěžování.“

Christa se nad těmi možnými důsledky zamračila.

„To je směšné. Nemám v úmyslu je obtěžovat.“

Lucia na ni vrhla dlouhý pohled. „Ať je to, jak chce, nemohu vám dovolit s nimi mluvit.“

Christa cítila, jak jí ten pocit kontroly, který získala, proklouzává mezi prsty.

(Nenapadlo ji, že přesně takhle se musel cítit i profesor Emerson a Julianne, když byli v Torontu postaveni před vyšetřovací komisi.)

„Je příliš pozdě na to, abych se pokusila přihlásit ke studiu někde jinde. Tohle mě zničí,“ začala se jí třást brada.

„Ne nutně. Mnoho programů přijímá přihlášky až do března. Moje sekretářka vám je pomůže vyhledat. Možná byste mohla zvážit návrat do Kanady.“

„Ale já chci zůstat tady. Profesor Martin říkal…“

„Profesor Martin není vedoucím této katedry. Tím jsem já.“ Lucia pokynula ke dveřím. „Uvědomuji si, že je to pro vás zklamání, ale možná budete na jiné univerzitě úspěšnější.“

„Musí tu být něco, co bych mohla udělat. Prosím,“ škemrala Christa a poposedla si na židli dopředu.

„Můžete se odvolat k děkance, pokud byste si to přála, ale univerzitní předpisy jí nedovolují vyžadovat od zaměstnanců fakulty, aby zasedali v konkrétních zkušebních komisích. Obávám se, že by vám nedokázala pomoci.“ Lucia opět pokynula ke dveřím. „Moje sekretářka vám pomůže s vyhledáním jiných programů. Přeji vám hodně štěstí.“

Christa na ni v naprostém šoku zírala přes stůl. Ale když vycházela z kanceláře, vzpomněla si na něco, co jí tehdy v Oxfordu řekl profesor Pacciani.

Buď opatrná, Cristina. Nechceš si znepřátelit profesorku Pictonovou… Katedry na celém světě jsou plné jejích obdivovatelů. Tvoje vedoucí na kolumbijské byla její studentkou.

Bolestně ji rozzlobilo, že měl nakonec Pacciani pravdu. Ale stejně rychle, jako si to uvědomila, ji napadlo i možné řešení. Potřebovala jen prostě směřovat své vzdělávání mimo patronátní systém profesorky Pictonové. A to znamenalo, že si bude muset vyhledat informace o každičkém profesorovi na každé katedře, která nabízela doktorandský program v oboru dantovských studií.

Měla před sebou celé dny práce, jen aby našla možnost zapsat se do doktorandského programu.

(Mimochodem, je třeba říci, že karmě bylo učiněno zadost.)

72. kapitola

Strach a úzkost se nedají tak snadno zvládnout, zvláště někým, kdo s obojím bojuje už léta. Když se Emersonovi vrátili do Cambridge, oba si sjednali schůzky u svých terapeutů, a to okamžitě.

Doktorka Waltersová navrhla Julii několik různých strategií, jak se během těhotenství vyrovnávat s úzkostí, ale zdůraznila jí skutečnost, že musí požádat o pomoc a že ji také musí přijmout a nepokoušet se všechno zvládnout sama.

Doktor Townsend se důkladně zabýval Gabrielovými obavami o zdraví a blaho jeho ženy a nenarozeného dítěte. Ale byl potěšen pokrokem, kterého Gabriel od léta dosáhl.

Emersonovi také navštívili doktorku Rubiovou, která jim těhotenství potvrdila a odhadla, že datum porodu by mohlo být kolem šestého září. Naplánovala jim řadu kontrol, včetně ultrazvuku kvůli sledování vývoje dítěte a případných problémů souvisejících s děložními myomy. Julia musela pozměnit jídelníček a začít užívat potravinové doplňky, aby zajistila sobě i svému dítěti dobré zdraví.

Také byla poučena, aby se se svým manželem vyhýbala orálnímu sexu.

„Promiňte, můžete to zopakovat?“ zahřměl v malé místnosti profesorův hlas.

„Během těhotenství žádný orální sex s vaší ženou,“ zopakovala doktorka Rubiová rychle.

„To je směšné.“

Doktorka Rubiová se na něj chladně zadívala.

„A kde jste získal diplom v oboru porodnictví vy, pane Emersone?“

„Je to profesor Emerson a chodil jsem na Harvard. Kam jste chodila vy, anti orální kolegyně?“

„Zlato,“ položila mu Julia ruku na rameno, aby ho zkrotila. „Doktorka Rubiová se jen snaží nám i dítěti pomoci. Chceme být zdraví.“

„Cunnilingus zdravý je,“ odfrkl si. „To mohu dokázat.“

Doktorka Rubiová pronesla barvitou španělskou nadávku. „Pokud se do vagíny dostane vzduch, mohlo by to způsobit vzduchovou embolii, která by mohla poškodit plod. Proto všem svým pacientkám radím, aby se tomuto druhu orálního sexu vyhnuly. Nevybrala jsem si speciálně vás, profesore Emersone. A teď, uvidíme se na příští kontrole. Nezapomeňte

– žádný kofein, žádné nepasterované mléčné výrobky, žádný Brie nebo Camembert, žádný alkohol, žádné korýše, žádné suši, žádné arašídové máslo a samozřejmě žádný orální sex.“

„Zrovna tak by se dalo říct ‚žádné potěšení‘. Co vůbec k čertu zbývá?“ stěžoval si Gabriel mrzutě.

Julia se nervózně zahihňala. „Jsem si jistá, že na něco přijdeme. Děkuji, paní doktorko.“

A s tím odjel Gabriel i s Julií do nejbližšího knihkupectví Barnes & Noble, kde koupil nejméně tři knihy o těhotenství, z nichž každá uváděla, že je cunnilingus během těhotenství v pořádku, alespoň potud, pokud se do vagíny nedostane vzduch.

Pak se Emersonovi vrátili k sobě domů, kde profesor zahájil dokazování své pravdy.

„Nejsem si jistá, jestli bys měl se mnou na další kontrolu k lékaři chodit,“ přemítala jednoho rána Julianne, zatímco se oblékala.

Bylo dvacátého prvního ledna, datum jejich prvního výročí svatby. Rebecca (která byla vyhlídkou, že se stane nádavkem ke svým ostatním povinnostem v domácnosti i chůvou, velmi potěšená) pronajala svůj dům v Norwoodu a nastěhovala se do jedné z ložnic pro hosty. Julia zjistila, že je pro ni její přítomnost uklidňující, zvláště když ona ani Gabriel neměli matky, které by je jejím těhotenstvím provázely.

„Půjdu s tebou na všechny kontroly. Rubiová mě nevyděsí,“ prohlásil Gabriel netrpělivě a zapínal si košili. „Není vševědoucí.“

Julia se s ním neobtěžovala hádat.

Byla ve druhém měsíci těhotenství a už pociťovala příznaky. Zvětšila se jí prsa a měla je velmi citlivá. Většinu času byla vyčerpaná a začala hůř snášet různé pachy. Musela požádat Gabriela, aby už nepoužíval Aramis, protože tu vůni nemohla vystát. A zbavila se všech produktů s vanilkovou vůní a nahradila je těmi s vůní grapefruitu, protože to byl jeden z mála pachů, které ještě byla schopná tolerovat.

Nicméně ke Gabrielově radosti měla Julia hormony rozbouřené tak, že vyžadovala sex několikrát denně. S největší radostí se jí přizpůsobil.

(Neboť v tomto ohledu, stejně jako v několika dalších, byl dokonalý gentleman.)

„Jsi v pořádku?“ Gabriel zkoumal její tvář, která nabrala nazelenalý odstín.

Pokračovala v zapínání džínů. „Podívej, Gabrieli, pořád mi jsou.“ Natáhl se, aby ji políbil na čelo. „To je skvělé, miláčku. Ale asi by

chom měli začít nakupovat těhotenské oblečení.“

„Nechci strávit naše výročí na nákupech.“

„To nemusíme. Ale myslel jsem, že bychom se mohli nejdřív projít po Copley Place, než se na víkend zapíšeme do hotelu Plaza.“

„Dobře,“ souhlasila tiše. „To zní skvěle.“

Než došla do kuchyně, začal se jí obracet žaludek. Pohlédla na talíř s míchanými vejci, co ležel připravený na stole, a zahlédla Gabriela, jak si posloužil několika plátky slaniny.

Vzadu v krku měla najednou zvláštní pocit.

„Proč nezačnete krajíčkem suchého toastu? Já jsem to tak dělávala každé ráno.“ Rebecca sebrala bochník chleba a ukázala směrem k toustovači.

„Necítím se dobře,“ pronesla Julia a zavřela oči.

„Koupila jsem další zázvorové pivo. Sedněte si a já vám jedno podám.“ Rebecca odložila chleba stranou a vydala se k ledničce.

Než mohla Julia odpovědět, cítila, jak se jí zvedá žaludek. Přikryla si ústa dlaní a běžela do nejbližší koupelny.

Gabriel ji následoval a zvuk jejího dávení se nesl ozvěnou po celé chodbě.

„Zlatíčko.“ Sklonil se k ní a sáhl dolů, aby jí odhrnul vlasy z cesty. Klečela na kolenou, hlavu ohnutou přes okraj toalety.

Zvracela znovu a znovu, dokud neměla žaludek úplně prázdný.

Gabriel jí druhou rukou konejšivě třel záda. Podal jí ručník, aby se mohla otřít, a vzápětí i sklenici vody.

„Tak to musí být láska,“ zamumlala mezi doušky.

„Co to?“ Posadil se za ni a kolébal ji v náručí.

„Přidržel jste mi vlasy, profesore. Musíte mě milovat.“

Zkusmo jí natáhl ruku k podbřišku. „Myslím, že si vzpomínám, jak ses o mě taky kdysi starala, když mi bylo špatně. A to bylo předtím, než jsi mě milovala.“

„Já jsem tě milovala vždycky, Gabrieli.“

„Děkuji.“ Políbil ji na čelo. „Tohle malé jsme udělali společně. Nevyděsíš mě svými tělesnými tekutinami.“

„Na to si vzpomenu, až mi praskne voda.“

Emersonovi strávili pár hodin pomalou procházkou kolem Copley Place a pak zajeli do italské restaurace v North Endu na večeři.

Ten večer se v jejich apartmá v hotelu Plaza Julia svlékla a nechala šaty nedbale spadnout na zem. Gabriel zkoumal její tělo, oči upřené na nyní plná a zralá ňadra.

„Tvoje krása mi vždycky bere dech.“

Julia cítila, jak jí začíná pod jeho pohledem hořet kůže. „Tvoje komplimenty mě vždycky překvapí.“

„Neměly by. Možná ti je neříkám dost často.“ Odmlčel se a zadíval se na ni. „Teď už nejsme novomanželé.“

„Ne, to nejsme.“

„Všechno nejlepší k výročí, paní Emersonová.“

„Všechno nejlepší k výročí, pane Emersone.“

Sáhl do kapsy u saka a vytáhl charakteristickou modrou krabičku, převázanou bílou saténovou stužkou.

Julia se zadrhla.

„Omlouvám se, Gabrieli. Mám pro tebe blahopřání, ale dárek jsem zapomněla doma.“ Třela si čelo. „Doufám, že to není těhotenská demence.“

„Těhotenská demence?“

„Doktorka Rubiová říká, že těhotné ženy běžně mívají problémy s krátkodobou pamětí. Je to pravděpodobně způsobeno hormony.“

„Nepotřebuji dárek, ale jsem vděčný, že jsi na mě myslela.“

„Je to Davidova hvězda na stříbrném řetízku. Vím, že nenosíš šperky.“ Ukázala na jeho snubní prsten. „Až na tohle. Ale myslela jsem si, že možná…“

„Samozřejmě, že ho budu nosit. Děkuji, Julianne, to je od tebe velmi pozorné.“

„Je mi líto, že jsem na něj zapomněla. Děkuji za tvůj dárek.“ Vřele se na něj zadívala, když jí podával krabičku.“

Když ji otevřela, našla jednoduchý diamantový přívěsek, zavěšený na dlouhém platinovém řetízku. Tázavě se na něj podívala.

„Odpovídá Graceiným náušnicím.“ Postavil se za ni a ukázal směrem k náhrdelníku.

„To je krása,“ dotkla se kamene, zatímco jí připevňoval řetízek kolem krku. „Děkuji.“

„Děkuji, že se se mnou trápíš,“ zašeptal a políbil ji do prohlubně na krku.

„Neřekla bych, že je to trápení. Jednou jsme nahoře, jednou dole, jako každý jiný pár.“

Narovnal se a vzal ji za ruku. „Pojďme zkusit zajistit, aby našich nahoře bylo víc než těch dole.“

Po čase stráveném společným milováním se spolu na posteli stočili do klubíčka.

Julia si prsty pohrávala s náhrdelníkem, který jí spočíval těsně nad zvětšenými ňadry.

„Bojíš se?“

Gabrielovi se zvedly koutky rtů. „Jsem vyděšený.“

„Tak proč se usmíváš?“

„Protože v tobě roste moje část. Bylo mi dáno vidět, jak moje nádherná žena nosí moje dítě.“

„Za pár měsíců budeme mít rodinu.“

„My už rodina jsme.“ Natáhl ruku a pohladil ji po vlasech. „Jak se cítíš?“

„Jsem unavená. Tento týden jsem na jednom ze seminářů skoro usnula. Zjišťuji, že bez kofeinu je těžké zůstat odpoledne vzhůru.“

Začal se tvářit znepokojeně. „Potřebuješ víc odpočívat. Možná bys před semináři mohla přijít domů a trochu si zdřímnout.“

Julia zívla.

„To bych ráda, ale na to není čas. Jen prostě musím začít chodit dřív spát. Což znamená, že musíme mít sex vždycky hned po večeři.“

„A už je to tady,“ zamumlal.

„Nezačínej si se mnou.“ Hravě do něj šťouchla a on ji popadl za zápěstí a přitáhl si ji k něžnému polibku.

„Doufám, že je to holčička.“ Julia byla překvapená. „Proč?“

„Chci někoho, koho budu moci rozmazlovat, jako tebe. Malého hnědookého anděla.“

„To mi něco připomnělo. Dokud nezjistíme pohlaví dítěte, nechci miminku říkat to. Vím, že to někdo dělá, protože v angličtině není genderově neutrální zájmeno. Ale nelíbí se mi to.“

„Miluji, když mluvíš o gramatice. Je to sexy.“ Políbil ji. „Budeme prostě říkat ona nebo miminko.“

Julia zabloudila rukou dolů na své břicho. „Kde bereš tu jistotu, že to dítě je děvče? Myslím, že budeme mít kluka.“

„On je ona. A musíme přijít na nějaké vhodné jméno.“

„Jako co? Beatrice?“

„Ne,“ řekl jemně. „Je jenom jedna Beatrice. Mohli bychom jí říkat Grace.“

Julia se na chvíli zamyslela.

„Ještě nejsem připravená vybrat jméno, ale Grace by byla možnost. Ale stejně si myslím, že to bude kluk. Takže mu pro tuhle chvíli můžeme říkat Ralph.“

„Ralph? Proč Ralph?“

„Je to dobrá, univerzální přezdívka. Říkala bych mu Buráček, ale tak jsme říkali Tommymu, než se narodil.“

Gabriel se zasmál. „Tvoje mysl je fascinující. Teď pojď spát, maminko.

Poslední dobou rána přicházejí brzy.“

Políbil ji na čelo a zhasnul světlo. Pak vzal svou ženu do náruče.

O několik hodin později ho probudila ruka, hladící ho po hrudi.

„Drahá?“ pronesl rozespalým hlasem.

„Omlouvám se, že jsem tě vzbudila.“ Přisunula se blíž a vsunula stehno mezi jeho nohy.

Cítil, jak mu rty tiskne lehounké polibky přes hrudník až ke krku.

„Nemůžeš spát?“

„Ne, nemůžu.“

Její ruka ho pohladila po břišních svalech, a pak sjela níž.

Políbila ho a on jí vřele odpověděl. Ospalost a únava jako by se rázem rozplynuly, když začala pohybovat rukou nahoru a dolů.

„Máš něco, co potřebuji.“

„Jsi si jistá?“ Chytil ji rukou za zápěstí a zastavil ji v pohybu. Zaváhala.

„Julianne?“

„Omlouvám se, že jsem tě probudila, ale já opravdu potřebuji mít sex.

Teď hned.“

„Teď hned?“

„Teď hned. Prosím.“

Odtáhl od ní ruku a odhodil přikrývky.

„Dělej si se mnou, cokoliv chceš.“

Okamžitě se na něj obkročmo vyhoupla. Vztáhl ruce, aby vzal do dlaní její těžká prsa, a ona se sklonila a políbila ho.

„Pozvi mě dovnitř,“ zamumlal a přitiskl se k ní.

„Ty potřebuješ pozvání?“

Gabriel se jí zahleděl do očí, rozšířených vzrušením.

„Mohl bych uvnitř tebe strávit zbytek života a umřít šťastný. Ty jsi můj domov.“

Julia se pozastavila nad tou náhlou zranitelností, která probleskla tváří jejího manžela. Zvedla ruce a položila je na jeho, které měl stále přitisknuté k jejím ňadrům.

„Ty mě rozpláčeš. Už tak jsem přecitlivělá.“

„Žádné slzy, prosím.“ Stiskl ji silněji.

„Tak pojď,“ zašeptala a přitiskla k němu boky. Pomalu do ní vstoupil.

„Domov,“ zašeptal.

Julia se ani nesnažila potlačovat slzy. Nechala je prostě stékat.

„Tak moc tě miluji.“

Odpověděl jí sáním jejích prsou, laskáním jazykem, škádlil ji a pobízel. Během pár minut už se pohybovali ve stálém rytmu a kůže jim ožila a žhnula vzrušením.

„Je to dobré?“ zavrčel Gabriel a rukama sklouzl na její boky.

Oči měla zavřené, narůžovělé rty pootevřené. Když neodpověděla, něžně jí položil ruku na tvář. „Julie?“

Se zachvěním otevřela oči. „Je to dobré,“ vydechla. „Tak skvělé.“ Velkými dlaněmi jí sevřel boky a pobízel ji dál.

„Rychleji,“ zamumlal.

Julia odpověděla dalšími přírazy, dokud se oba nezhroutili téměř na hranici vyčerpání.

73. kapitola

31. LEDNA, 2012

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Profesorka Katherine Pictonová stála v přednáškovém sále na Harvardu a očima pátrala v davu. Prezentovala svou přednášku půl hodiny poté, co dokončil tu svoji profesor Jeremy Martin. Pak čelila dotazům publika a obdržela jako dárek od profesora Grega Matthewse jménem katedry románských studií velmi vkusné těžítko na papír.

Ještě neměla příležitost pozdravit Emersonovy. Ale už se nemohla dočkat. Pozvali ji k sobě domů na večeři, takže mohla uniknout Gregovým experimentálním kulinářským volbám.

„Ach, tady jste!“ Šum asi tak tuctu rozhovorů proťal ostrý anglický přízvuk profesorky Pictonové.

Rychle kráčela jednou z uliček přímo k místu, kde seděla Julia, zatímco Gabriel postával vedle ní a přátelsky si povídal s vedoucí Juliiny práce, profesorkou Marinelliovou.

„Katherine,“ pozdravil ji Gabriel přívětivě a políbil ji na tvář.

„Gabrieli, Julianne. Ráda vás oba vidím.“

Obrátila se k profesorce Marinelliové. „Cecilie, je příjemné se s tebou opět setkat, jako vždycky.“

„Nápodobně.“ Obě ženy se objaly.

„A teď, už jsi mluvil s Jeremym?“ obrátila Katherine své modrošedé oči zpět ke Gabrielovi.

„Ne,“ odpověděl Gabriel stroze.

„Myslím, že je nejvyšší čas, abyste vy dva zakopali válečnou sekeru.

Ty ne?“

Cecilia přelétla pohledem ke dvěma dalším odborníkům na Danta, zdvořile se omluvila a rozhodla se utéct do jiné části místnosti, kde nehrozila propuknout hádka.

„Já s Jeremym nemám problém,“ zaznělo od Gabriela dotčeně. „Jeremy má problém se mnou.“

Katherine ho sjela pohledem.

„Pak ti nebude vadit, když ho sem přivedu.“

Její drobná postava odpochodovala rovnou k Jeremy Martinovi a dala se s ním do řeči.

Julia se nejistě postavila a přemýšlela, co se to má právě stát.

Bylo zřejmé, že profesor Martin si s Gabrielem mluvit nepřál. Julia sledovala, jak se zadíval jejich směrem, a pak znovu pohlédl na Katherine a zavrtěl hlavou.

Katherine vypadala, že ho za něco peskuje, ale jen chvilku, než se oba profesoři vydali směrem k Emersonovým.

„A je to tady,“ zašeptala Julia a vzala Gabriela za ruku.

„Emersone,“ pozdravil ho blížící se Jeremy upjatým hlasem.

„Jeremy.“

Katherine přejela pohledem mezi oběma muži a zamračila se. „No, tak se přes to přeneste. Podejte si ruce.“

Gabriel pustil Juliinu dlaň, aby potřásl rukou svému někdejšímu příteli.

„Pokud to má nějakou cenu, Jeremy, omlouvám se.“ Julia překvapeně vzhlédla ke svému manželovi.

Profesor Martin vypadal zrovna tak zaskočený. Přešlápl z nohy na nohu a oči mu těkaly od Gabriela k Julii a zase zpátky.

„Chápu to dobře, že je na místě gratulace. Jste manželé přibližně rok, tuším. Je to správně?“

„Správně,“ ozvala se Julia. „Děkuji, profesore Martine.“

„Odnynějška Jeremy.“

„Vím, že jsem ti zůstal dlužný. Nezapomínám na to,“ snížil Gabriel svůj hlas.

Jeremy udělal krok zpět.

„Tady není ten správný čas ani místo.“

„Pak bychom si mohli promluvit na chodbě? No tak, Jeremy, byli jsme léta přátelé. Pokouším se ti omluvit.“

Jeremy protáhl obličej. „Tak dobře. Dámy, omluvte mě.“ Kývl na Katherine a Julii a následoval Gabriela na chodbu.

„To šlo dobře,“ obrátila se Julia ke Katherine.

„Uvidíme. Jestli se vrátí, aniž by prolili nějakou krev, budu s tebou souhlasit.“ Katherine se rozpustile zajiskřilo v očích. „Půjdeme špehovat zpoza dveří?“

Gabriel s Julií se rozhodli toho večera Katherine při večeři u nich doma o Juliině těhotenství neříkat. Vlastně se rozhodli neříkat o tom nikomu, dokud Julia nebude ve druhém trimestru.

(Nicméně nepodnikli žádná opatření, aby se pokusili schovat to neklamné znamení ve formě velkého Volva, které Gabriel nedávno zakoupil a které bylo zaparkované na příjezdové cestě.)

Zatímco Gabriel připravoval v kuchyni kávu, Katherine upřela své vševidoucí oko na Julii a poklepala jedním prstem na lněný ubrus.

„Ty čekáš dítě.“

„Cože?“ zajíkla se Julia a položila sklenici s vodou, aby ji nevylila.

„Je to jasné jak den. Nepiješ alkohol. Odmítla jsi kávu. Tvůj manžel, který je podle všeho velmi starostlivý, kolem tebe tancuje, jako bys byla

z porcelánu, a zároveň se snaží ukrýt svou extrémní testosteronem obtěžkanou pýchu. Mě nemůžeš oklamat.“

„Profesorko Pictonová, já…“

„Myslela jsem, že jsme se dohodly, že mi budeš říkat Katherine.“

„Katherine, ještě to není dlouho. Zatím to nechceme říkat nikomu, včetně rodiny, dokud nebudu ve druhém trimestru.“

„To je moudré. Mohlo by být pro tebe lepší odložit to oznámení na tvé katedře až na poslední možnou chvíli.“ Katherine zamyšleně upíjela víno.

„Mám obavy jim to říct.“

Katherine odložila svou sklenici. „Můžeš mi říct proč?“

Julia zabloudila rukou na břicho. „Je tu několik důvodů. Bojím se, že si budou myslet, že to neberu dost vážně, a že se mě Cecilia jako studentky zbaví.“

„Nesmysl. Cecilia má tři děti a dvě z nich měla ještě jako magisterská studentka v Pise. Další problém?“

Julia se odmlčela a zůstala na ni zírat s otevřenými ústy.

„Ehm, to jsem nevěděla.“

„Znám ji už léta. Je to tvrdě pracující matka, která je odhodlaná si čas pro svou rodinu vybojovat. Proto také tráví letní prázdniny v Itálii, aby děti mohly být se svými prarodiči. Další problém?“

„Ehm, mám strach, že mi vezmou moje stipendium.“

„Vysoké školy jsou teď velmi odlišné od časů, kdy jsem bývala studentkou já. Jsou tu právní normy, které tvé katedře brání v tom, aby se tohle stalo. Máš nárok na mateřskou dovolenou, stejně jako kdokoliv jiný. Ve skutečnosti, jestli se nepletu, má Harvard výbor, který ženám ve tvém postavení zajišťuje, aby s nimi zacházeli fér. Dokonce i kdyby tvoji katedru vedl blázen, což nevede, musel by postupovat podle předpisů. Další problém?“

„Nebudu žádat o mateřskou dovolenou. Ale moje doktorka mi řekla, že si budu muset vzít po narození dítěte alespoň šest týdnů volno. Bojím se, že mě má vedoucí bude nutit vynechat semestr.“

Katherine se zamračila „Nepůjdeš na mateřskou dovolenou? Zbláznila ses?“

Julia začala protestovat, ale Katherine zvedla stařecky vrásčitou ruku.

„Možná můžu být stará panna, ale vím, že nebudeš moci učinit svému studiu zadost, nebo tomu novorozenci, pokud si nevezmeš mateřskou dovolenou. Můžeš si to dovolit. Měla by sis ji vzít.“

„Nebude se na to katedra tvářit špatně?“

„Některé z těch starých fosilií by mohly, ale pokud budeš mít podporu svého vedoucího práce, co na tom záleží? Radím ti, aby sis promluvila s Cecilií a požádala ji o radu. Ona bude vědět nejlépe, jak tě nasměrovat. Nedovol, aby tě misogynové vmanévrovali do bezvýchodné situace.“

Katherine si zamyšleně poklepala na bradu. „Vždycky jsem připravená dychtivě bojovat s nespravedlností. Jen ať si zkusí ti ublížit. Ve skutečnosti mám sto chutí přijmout Gregovu nabídku připojit se k jeho katedře, jen abych si byla jistá, že to neudělají.“

Julii poklesla čelist. „Vy o tom uvažujete?“

„Rozhodla jsem se prodat svůj dům a odejít z Toronta. Na All Souls v Oxfordu jsou celí žhaví, abych se k nim připojila na trvalejší bázi, ale pravda je, že na té koleji je jen pár osob, které jsem schopná tolerovat. To by mi tam nepříjemně kazilo chuť k jídlu.“

„Bylo by skvělé mít vás na Harvardu.“

„Taky si to začínám myslet.“ Katherine se rozzářily oči. „Tady je centrum všeho dění. A Greg mi slíbil, že mi osobně přestěhuje moji knihovnu.

Chci tu nabídku přijmout, jen abych ho viděla, jak mi vlastnoručně balí knihy.“

Julia se při pomyšlení na velice proslulého profesora Matthewse, stěhujícího vlastníma rukama rozsáhlou soukromou knihovnu profesorky Pictonové, zasmála.

„Jsem ráda, že ty a Gabriel budete mít dítě. Ať už se přesunu na Harvard, nebo ne, doufám, že mě necháte být letitou výstřední kmo

trou, která bude nakupovat pobuřující dárky a krmit to dítě věcmi, které pro něj nebudou dobré.“

„Nic bych neměla radši.“ Julia stiskla Katherine ruku, právě když se Gabriel vrátil s kávou.

Přejel pohledem mezi oběma ženami. „Co se děje?“

Katherine zvedla sklenku a pozdravila ho. „Jen jsem právě říkala Julianne, že přijímám význačné postavení jako kmotra vašeho dítěte.“

Těsně před spaním se Julia zeptala Gabriela na jeho rozhovor s profesorem Martinem.

Gabriel zíral do stropu.

„Šlo to lépe, než se dalo čekat, ale pochybuji, že mi někdy odpustí.“ Julia si opřela hlavu o jeho hruď. „To je mi líto.“

„Myslí si, že jsem jemu i celé katedře vrazil kudlu do zad. Ačkoliv se zdá, že skutečnost, že jsem se s tebou oženil, trochu to jeho nízké mínění vylepšila. Možná, že až se dozví, že čekáme rodinu, jeho hněv ještě o trochu víc pohasne.“

„Jaký z toho máš pocit?“

Gabriel pokrčil rameny. „Byl to přítel. Je mi líto, že jsme se pohádali, ale nelituji toho, co jsem udělal. Šel bych do toho znovu.“

Julia si povzdechla. „No, dnešek nebyl tak úplně k ničemu. Užívala jsem si pohled na reakce svých spolužaček, když jsi vešel.“

Gabrielovi zaškubalo v koutcích. „Ach, vážně? A jak reagovaly?“

Julia se přetočila na břicho. „Jako kdyby ještě nikdy neviděly sexy profesora. Ve svém roláku jsi na ně udělal docela dojem.“

„Ó ano, rolák. Roláky mají na lidi tenhle vliv.“

„Byl to ten muž, kterého obdivovaly. A já jsem byla pyšná, že jsem s tebou.“

Žmoulala mezi prsty okraj deky. „Ale ještě pořád o nás kolují zvěsti.“

„Ach, opravdu?“ Gabriel jí zvedl bradu, aby se jí mohl podívat do očí.

„Zsuzsa mi řekla, že někteří ze studentů tvrdí, žes to byl ty, kdo mě dostal do programu.“

„Parchanti,“ odplivl si Gabriel. „To zavinila Christa.“

„Ne tak docela. Zvolili jsme si a teď s tím musíme žít.“

„To, co se opravdu stalo, a to, co říkají, jsou úplné protipóly.“

„To je pravda. Ale bude tě zajímat, že teď klevetí o Christě.“ Gabriel se na ni zadíval s opatrným zájmem. „O Christě? Proč?“

„Sean, jeden z doktorandů u mě na škole, má přítele na Kolumbijské univerzitě. Říkal, že Christu donutili odejít z katedry. Nikdo z vyučujících jí nechtěl dělat vedoucího práce.“

Gabriel nadzvedl obočí. „Opravdu? Když jsem byl v New Yorku, Lucia se zmiňovala, že si Katherine stěžovala na Christino chování v Oxfordu. Ale pochybuji, že má její vyhazov něco společného s námi. Lucia také říkala, že její práce není moc dobrá.“

„Je možné, že na té katedře nedokázala vyjít s místními odborníky na Danta. Dokážou být náladoví,“ Julia na svého manžela potměšile mrkla.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ odfrkl si Gabriel.

„Sean tvrdil, že se Christa chystá udělat si doktorát v Ženevě.“

„Ženeva nemá svůj vlastní doktorský program v oboru italianistiky.

Jsou součástí konsorcia.“

„Tam právě zamířila, jestli se dá těm drbům věřit.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Kdyby se prostě v Torontu soustředila na svou práci a nezaměřila se na mě, pravděpodobně by tam ještě byla. Její původní přihláška a zkouškové písemné práce byly velmi dobré.

Byly to její pletichy, co způsobilo její pád. Pak udělala kolosální chybu, když se postavila proti Katherine. Tím Lucii došla trpělivost.“

„Proč?“

„Katherine je ve svém oboru jedna z nejlepších. Pokud chce někdo v oboru dantovských studií publikovat nebo požádat o podporu pro

grant, nebo dostat práci, lidé vyhledávají její názor. Pokud tě schválí, řekne to. Pokud odmítne, řekne to taky. Nikdo si ji pro případ, že by jednoho dne potřeboval její podporu, nechce znepřátelit. To zahrnuje i Lucii a její katedru.“

Julia našpulila rty.

„Nechtěla jsem, aby měla Christa zničený život. Jen jsem si přála, aby nás nechala na pokoji.“

„Zavinila si to sama. Měla několik příležitostí svá rozhodnutí přehodnotit a neudělala to. Nikdo ji nenutil jet do Oxfordu a pokoušet se tě zesměšnit nebo odvádět na Kolumbijské univerzitě jen průměrnou práci.“

„Myslím, že máš pravdu.“ Julia si položila hlavu na polštář. „Akademický svět je to nejpodivnější místo.“

„Trochu jako Mars, vážně. S výjimkou více sexu.“

Julia se zasmála. „Jsem ráda, že mě Katherine schvaluje. Děsím se pomyšlení, co by se stalo, kdyby to tak nebylo.“

„Já taky. Ale v každém případě si promluvím s Gregem Matthewsem a ujistím se, aby ty pověsti o nás zarazil.“

„Nežádej ho o laskavost kvůli tomuhle. Možná budu potřebovat jeho pomoc s něčím jiným.“

„Jako s čím?“

„Katherine si myslí, že bych si měla vzít mateřskou dovolenou. Chce, abych si o tom promluvila s Cecilií.“

Gabriel ji pohladil po klenbě obočí.

„A co chceš ty?“

„S Cecilií si promluvit musím. Ale doufala jsem, že počkám až do druhého trimestru. Většina pot…“ zachytila Gabrielův pohled a zakoktala se při tom slově, „…problémů se vyskytuje v prvních třech měsících.“

„Jestli chceš mateřskou dovolenou, měla by sis ji vzít. Jestli nechceš, nemusíš to dělat. Bez ohledu na to já si volno vezmu. A po rodičovské dovolené mi ještě dluží volno na výzkum. Mohl bych být s dítětem doma dva roky.“

„Není tam nějaké pravidlo, že dovolená a výzkumné volno nemůžou navazovat?“

„Asi ano.“ Gabriel ji začal hladit v kříži. „Ale napsal jsem si už do smlouvy, že mi dají volno na výzkum přespříští rok. Byla to součást jejich pracovní nabídky.“

„Nerada bych viděla, jak mrháš svým výzkumným volnem,“ řekla tiše. Ruka se mu zastavila v prohlubni jejích beder.

„Která část času stráveného s dítětem by byla mrhání?

Jsem si jistý, že budu mít čas na psaní. A i kdybych neměl, stálo by to za to. Promluv si s Cecilií a uvidíme, co řekne. Ale ať uděláš, co uděláš, neměj obavy. Něco jsem ti slíbil a mám v úmyslu to dodržet.“

Julia se usmála. „To je jediný důvod, proč ještě nešílím.“ Upřeně se na ni zadíval. „Dobře.“

74. kapitola

DUBEN, 2012

“Takže, Julianne, co pro vás mohu udělat?“ Cecilia Marinelliová uvedla svou studentku do své kanceláře a ukázala na pohodlné křeslo u velkého stolu.

Cecilia byla vysoká něco přes sto padesát centimetrů, s tmavými vlasy zastřiženými do mikáda a modrýma očima. Pocházela z Pisy a její angličtina měla lehký přízvuk.

„Přišla jsem vás požádat o radu,“ řekla Julia a začala si pohrávat s rukama.

„Do toho,“ podívala se na ni povzbudivě Cecilia.

„Ehm, čekám dítě.“

„Gratuluji! To jsou dobré zprávy, ne?“ Cecilia se širokým úsměvem přešla do italštiny.

Julia jí odpověděla také italsky. „Ano. Velmi dobré. Ech, ale měla bych rodit v září, zrovna na začátku semestru.“

Cecilia pokrčila rameny. „V tom případě půjdete na mateřskou dovolenou a vrátíte se příští rok.“

„Nechci ve studiu zůstat pozadu, takže na mateřskou dovolenou nepůjdu.“

Profesorka Marinelliová zavrtěla hlavou. „To není nejlepší nápad. Podle běžného plánu byste měla v zimním semestru třetího ročníku vy

učovat a navštěvovat jazykový kurz plus další předmět. Pak byste také měla v zimě skládat písemné zkoušky. Vzhledem k tomu, že se vaše dítě narodí v září, musely by se vaše ročníkové práce a vyučovací hodiny odložit až do ledna. Pak byste se ale musela připravovat ve stejnou dobu i na zkoušky. To je příliš mnoho najednou.“

Ceciliin tón nebyl nijak nevlídný.

„To jsem si neuvědomila,“ pronesla Julia tichým a roztřeseným hlasem.

„Můžete se rozhodnout, jak je vám libo, ale já bych rozhodně šla na mateřskou dovolenou.“

„Opravdu?“

Cecilia se na chvíli opřela v křesle. „Bude toho na vás moc, zvládnout všechny tyhle věci v jednom semestru. Vaši kolegové budou mít proti vám při závěrečných zkouškách výhodu. A vy si nemůžete dovolit selhat. Takže, aby to bylo fér, vezměte si na rok mateřskou dovolenou. Pak můžete příští podzim vyučovat a pokračovat ve svých kurzech a v zimě udělat zkoušky. Ano, budete o rok pozadu. Ale jste dobrá studentka. Myslím, že to doženete, až budete psát dizertaci. Bude lepší být o rok pozadu než si v polovině semestru uvědomit, že to všechno nezvládnete.“

Julii se sevřelo srdce, protože se všechny její plány rozpadly na prach.

Horečně hledala jiné řešení.

„Nebudou se některé z těch předmětů otvírat v létě?“

Cecilia si povšimla reakce své studentky a přešla do angličtiny. „Ne, je mi líto.“

Julia překřížila ruce v klíně. „Já jen, že Gabriel si chce vzít na Bostonské univerzitě volno, takže já bych si ho brát nemusela.“

„Gabriel? S dítětem?“ zasmála se Cecilia a něco si pro sebe prohodila italsky.

(Očividně shledávala myšlenku na profesora starajícího se o dítě velmi zábavnou. V tom nebyla jediná.)

„To jsem nečekala. Ale ukazuje to, že bude dobrým otcem, ne? Když je ochoten pomoci. Ale ani Gabrielova dovolená nevyřeší problém s roz

vrhem. Není reálné si myslet, že můžete porodit dítě a následující den se vrátit na přednášku. Nedej Bože, abyste měla komplikace a musela si vzít volno ještě předtím, než se dítě narodí.“

Julia sebou trhla. „Na tohle jsem taky nepomyslela.“

Cecilia se trpělivě usmála. „Právě proto máme poradce, aby nám posloužili radou a možná i malým varováním. Moje rada zní jít na mateřskou dovolenou.

Neztratíte své místo v programu ani stipendium. Pokud budete chtít, dám vám seznam literatury pro vaši dizertační práci a můžete na tom začít pracovat, zatímco budete na mateřské dovolené. Můžete také pokračovat ve studiu dalších jazyků. Ale nebuďte příliš ambiciózní. A je tu ještě jedna věc, ale musíte mi slíbit, že ji udržíte v tajnosti. Profesor Matthews čeká s oficiálním oznámením.“ Přešla zpátky do italštiny, jako by jim ten jazyk nabízel větší soukromí.

„Samozřejmě,“ odpověděla Julia italsky a se zájmem se zadívala na svou vedoucí.

„Profesorka Pictonová se rozhodla přejít na Harvard.“

„Opravdu? To je úžasné.“ Julii poskočilo srdce radostí.

„Ano, to je. Je rozhodnutá zůstat v Oxfordu ještě jeden rok, takže dorazí příští září, až se vrátíte z mateřské dovolené. Nemohu mluvit za ni, ale věřím, že by se mohla ujmout oponentury vaší dizertace. To jsou pro vaši práci velmi dobré zprávy.“

Julia se usmála a v hlavě se jí začala otáčet kolečka.

„Takže,“ uzavřela to Cecilia a vrátila se zpátky k angličtině. „Nemohu vám slíbit, že to bude snadné, být matkou a zároveň studentkou. Ale vy to zvládnete. Prosím, vyřiďte Gabrielovi mé gratulace. Mám z vás obou radost.“

Julia své profesorce poděkovala a opustila kancelář.

Když přijela domů na večeři, Gabriel seděl na barové židličce u kuchyňského ostrůvku a četl si noviny.

Jakmile ji uviděl, okamžitě je odložil.

„Ahoj, krásko. Jaký jsi měla den?“

„Šlo to.“ Julia položila brašnu na zem a sedla si vedle něj.

„Co se stalo?“ Položil jí ruku na šíji a zlehka si ji přitáhl, aby ji mohl políbit. „Je ti špatně?“

„Mám dobrou zprávu a špatnou zprávu.“

Svěsil koutky rtů dolů. „Co je to za špatnou zprávu?“

„Profesorka Marinelliová mi řekla, že musím jít na mateřskou dovolenou.“

„Proč to říkala?“

„Vzhledem k tomu, že se má dítě narodit v září, nemyslí si, že bych se mohla na podzim zapsat do kurzů. Podle toho, jak vypadá rozvrh, by toho bylo trochu moc, kdybych se snažila nacpat požadavky z celého třetího ročníku do letního semestru. Takže si myslí, že bych si měla studium o rok odložit.“

Gabriel si promnul bradu. „Už jsem zapomněl, kolik se toho musí ve třetím ročníku zvládnout. Co chceš tedy udělat?“

„Co můžu dělat? Musím na tu mateřskou dovolenou jít.“ Opřela se lokty o pult.

„Julianne, můžeš udělat, co budeš chtít. Pokud chceš chodit na přednášky, až se dítě narodí, zařídíme, aby to šlo. Jen se budeš muset smířit s tím, že nebudeš klasifikovaná, dokud nedoženeš, co zameškáš.“

„Na univerzitách nemají rádi, když jsou studenti neklasifikovaní.“

„Ne, to nemají. Ale za určitých okolností to připouštějí. Jsem si jistý, že by v tomhle případě udělali výjimku.“

„Pak bych toho musela spoustu dohánět a zároveň se učit na zkoušky.“

„To je pravda. Ale jen to, že si Cecilia myslí, že by to mohlo být náročné, ještě neznamená, že by to bylo nemožné. Jak už jsem řekl dříve, zajistím, aby to fungovalo. Slibuji.“

Julia se na něj podívala, na jeho vřelý a vážný výraz. „Zajistíš?“

„Ovšem. Ale nebudu ti říkat, co máš dělat. Ty se rozhodni a já si promluvím s Gregem, pokud to bude nutné.“

„Ne, já si s ním promluvím sama. Ale…“ odmlčela se.

„Copak?“

„Musím ti říct tu dobrou zprávu. Cecilia říkala, že Katherine přejde na Harvard.“

Gabrielovi údivem poklesla brada. „Cože? Minulý týden jsem od ní dostal e mail. O ničem se nezmiňovala.“

„Zdá se, že příští rok ještě zůstane v Oxfordu, a ten následující dorazí na Harvard. To je další důvod, proč si Cecilia myslí, že mateřská je dobrý nápad Katherine by nastoupila právě ve chvíli, kdy bych se vracela.“

„To je skvělé.“

„To je. Ale “ Julia zavrtěla hlavou. „Nechci si brát mateřskou dovolenou, ale mám strach, že propadnu u zkoušek.“

„Nepropadneš.“

„Stejně nebudu v prvotřídní formě.“

„Pak tě do prvotřídní formy dostaneme. Budeš tu mít Rebeccu a mě, abychom hájili pevnost. Můžeš studovat na zkoušky a dělat všechno, co budeš potřebovat.“

„Taky chci být matkou,“ zašeptala. „Nechci naše dítě ignorovat.“

„Jsem si jistý, že dokážeš najít rovnováhu.“ Políbil ji na temeno hlavy a pak přešel k ledničce, odkud vytáhl láhev zázvorového piva a rychle ho nalil na led do vysoké sklenice.

Podal jí ho. „Nemusíš se rozhodnout hned. Zapiš se do zimního semestru, a jestli budeš mít pocit, že potřebuješ přerušit kurzy nebo pozastavit klasifikaci, můžeš.“

„Nechci něco začít a pak to nedokončit. A rozhodně nechci riskovat, že propadnu u zkoušek.“ S ustaraným výrazem ve tváři pohlédla na Gabriela. „Nechci být nepřítomná matka jako Sharon.“

„Ty nebudeš jako ona.“

Gabriel se zadíval na mramorovou desku pultu a přejížděl prstem po vzoru na jejím povrchu.

„Popravdě řečeno, nevím, co čekat, až se dítě narodí. Ale jak jsem řekl, bez ohledu na to si beru dovolenou.“

„Cecilia se zmiňovala, že by mi dala seznam literatury pro mou dizertační práci. Mohla bych pracovat na ní, zatímco bych byla na mateřské, zároveň se studiem dalších jazyků.“

Zvedl hlavu. „Jsem si jistý, že naše dítě bude nadšené, když se dozví něco o Dantovi a zároveň bude umět i něco víc než jen nadávat v němčině.“ Julia se zasmála a objala ho kolem pasu. „Mám pocit, že bych něco propásla, kdybych si nevzala alespoň část mateřské dovolené. Kdo ví,

jakých rošťáren byste se ty a dítě mohli dopustit?“

„Ach, můžeš si být jistá, že bychom se dopustili úplně všech rošťáren.“ Mrkl na ni. „A je tu velká pravděpodobnost výskytu lumpáren a vylomenin nejrůznějšího druhu, a to pravidelně.“

„Možná mě ty i dítě budete potřebovat,“ pohlédla na něj Julia. Gabriel upřel oči do jejích.

„Samozřejmě, že tě budeme potřebovat. Ale zařídím, aby to fungovalo, pokud tu nebudeš moci být.“

Přiložil jí ke tváři hřbety prstů a jemně ji pohladil po líčku. „Pokud bys šla na mateřskou dovolenou, mohli bychom část roku strávit v Umbrii.“

„Opravdu?“

„Nebo v Oxfordu nebo v Barceloně. Kde si jen vzpomeneš.“

„Selinsgrove?“

Gabriel se odtáhl. „Ze všech měst na světě chceš jet zrovna tam?“

„Tam je domov tvé rodiny. A je tam i moje rodina. Mohlo by být pěkné být nablízku Diane. Mohla by mi dávat rady a děti by si spolu mohly hrát.“

„Můžeme s ní mluvit přes internet z Evropy.“

„Ale je tam sad.“

Gabriel přejel palcem přes Juliin spodní ret a povzdechl si. „Ano, je tam sad.“

„Zvážím, že bych se nezapsala do zimních kurzů, a jestli se nebudu moci vrátit, až se dítě narodí, přeruším studium. Pak bych si vzala na zimní semestr mateřskou dovolenou a začala bych se učit na zkoušky.“

„To zní jako dobrý plán. Katherine tu bude následující září.“

„Dítě můžu porodit v nemocnici Mount Auburn, a až tam se můžeme rozhodnout, kam chceme jet. Nejsem si jistá, jestli brát novorozence na let před oceán.“

„Hmm. Na to jsem nepomyslel.“

Julia ho objala kolem pasu. „Ještě jsme nepomysleli na spoustu věcí.“

„Ano, ale mám knihu.“ Gabriel se natáhl kolem ní, aby zvedl výtisk

Co čekat, když čekáte, který ležel poblíž.

„Ujisti se, abys zvýraznil místa, kde se píše o transatlantických letech a psaní knihy o Dantově pojetí pekla, zatímco se staráš o dítě. Měla bych zájem si ty pasáže přečíst.“

Odhodil knihu stranou. „Velmi vtipné, paní Emersonová.“

Přitulila se k němu. „Pokud pojedeme do Evropy, možná bychom mohli navštívit nějaká muzea.“

„To bychom mohli.“

„Mohli bychom si dát tango u zdi.“

„Budeme s sebou muset vzít Rebeccu, pokud si vůbec kdy budeme chtít zopakovat tango u muzejní zdi,“ vtiskl jí na krk polibek otevřenými ústy.

„Muzea nejsou tak vstřícná, jak bývala.“ Rozzářily se mu oči.

„Vyjma naší poslední návštěvy v Uffizi.“ Teď se začervenala.

„Tohle bych si přála k našemu příštímu výročí.“

„Cože? Muzeum?“ usmál se.

„Ne. Další tango u zdi.“

„Měli bychom příště vyzkoušet Louvre?“

Julia cítila, jak se jí uvnitř roznítily plameny. „To zní slibně.“

Políbil ji na krk a rty se vznášel nad její kůží. „Máme toho spoustu dobrého, nač se těšit, paní Emersonová. Ale myslím, že si oba potřebujeme přečíst tu knihu.“

75. kapitola

„Cože jsi?“

SELINSGROVE, PENSYLVÁNIE

Rachel vyklouzla z prstů hromádka příborů a s rachotem se rozsypa

la po kuchyňském pultu. Zírala na svou nejlepší kamarádku s otevřenou pusou. Gabriel objímal Julii paží a oba stáli v kuchyni domu Clarkových. Scott, Tammy a Quinn seděli na židlích okolo, zatímco Richard a Aaron byli hluboce ponoření do rozhovoru vedle sporáku.

„Jsem těhotná,“ zopakovala Julia a očima pátrala v Rachelině tváři. V místnosti se rozhostilo ticho.

„Ale, ale, nevěděla jsem, že to zkoušíte. Myslela jsem, že chcete počkat,“ vyhrkla Rachel.

„Ta zpráva byla nečekaná, ale nikoliv nevítaná.“ Gabriel přitiskl rty k Juliině spánku.

„To jsou skvělé novinky, Julie. Kdy to čekáte?“ vložila se do toho Tammy.

„V září.“ Julia si rukou pohladila lehce vypouklé bříško. „Včera večer jsme to řekli tátovi, Diane a mému strýci Jackovi.“

„Myslím, že tohle si říká o doutník. Jsem na vás oba moc pyšný.“ Richard potřásl Gabrielovi rukou a poplácal ho po zádech, a pak políbil Julii na tvář. „Bude hezké mít tu kolem další miminko. Quinn a Tommy budou mít nového kamaráda na hraní.“

„Přesně tak.“ Tammy ho následovala a taky Julii objala a po ní i Scott. Julia se s obavami podívala na svou nejlepší kamarádku. „Rach?“

„Já…“ Rachel náhle zavřela ústa. Vypadala, jako by měla na krajíčku. Aaron ji objal kolem ramen a něco jí zamumlal do ucha.

„Mám z tebe radost,“ vypravila ze sebe Rachel. Po chvíli objala Julii i Gabriela zároveň. „Mám radost. Mám radost z vás obou.“

Julii začaly slzet oči.

„Myslím, že bychom měli děvčatům dopřát chvilku. Nedávají nějaký zápas?“ ukázal Aaron palcem směrem k obývacímu pokoji, kde se nacházela velkoplošná televize.

Tammy, Quinn a ostatní muži se rychle vytratili a nechali nejlepší přítelkyně o samotě.

„To je překvapení.“ Rachel se posadila na jednu z barových židlí.

„Byla to nehoda?“

Julia se kousla zevnitř do tváře. „Gabriel tomu nechce říkat nehoda.

Nechce, aby dítě vyrůstalo v domnění, že bylo nechtěné.“

„Samozřejmě, že ne!“ Rachel vypadala zděšeně. „Nemyslela jsem to takhle. Omlouvám se.“

„Ale, ehm, jasně, že to bylo nečekané, protože jsme plánovali, že počkáme.“

Rachel si bedlivě svou kamarádku prohlížela.

„Musel to být pro tebe šok. Jsi v pořádku?“

„Zezačátku jsem byla naštvaná, ale Gabriel byl skvělý. Je opravdu nadšený a jeho elán je nakažlivý. Nastěhovala se k nám Rebecca, aby nám mohla s dítětem pomáhat. Rozhodla jsem se jít na mateřskou dovolenou a Gabriel se chystá udělat totéž.“

Rachel si odfrkla a opřela se předloktími o kuchyňský ostrůvek. „Gabriel si bere mateřskou dovolenou? Tomu uvěřím, až to uvidím.“

„No, je to rodičovská dovolená. Má na ni nárok, a tak si ji chce vzít. Tak jako tak mu dluží výzkumné volno, ale to si odložil.“ Julia si sedla na barovou židli po Rachelině levici.

„Dokonce jsme mluvili o tom, že bychom se na část roku přestěhovali sem, až se dítě narodí.“

Rachel zjihly oči. „To by byl táta rád. Řekli jste mu o tom?“

Julia zavrtěla hlavou. „Čekali jsme, dokud všem neoznámíme, že jsem těhotná.“ Podívala se směrem k obývacímu pokoji. „Gabriel ho o to pravděpodobně žádá právě teď.“

„Táta neřekne ne. Přijela by taky Rebecca?“

„Ještě jsme nepřemýšleli tak daleko dopředu. Ale bylo by trochu směšné, že by jedno miminko vyžadovalo, aby na něj dohlíželi tři dospělí.“

Rachel se na svou přítelkyni zadívala. „Ty nemáš s kojenci moc zkušeností, že?“

„Ne.“

„Mohla bys ocenit, kdyby se Rebecca starala o dům a pro všechny vařila.“ Rachel zaujatě zkoumala svoje nehty. „Ty a Diane se budete moci v mateřství podporovat. My sem budeme jezdit na víkendy. Dítě bude obklopené rodinou.“

„To jsme právě chtěli. Je mi líto toho načasování. Vím, že ty a Aaron to pořád zkoušíte, a cítím se tak…“

„Nech toho.“ Rachel se přinutila k úsměvu. „Jsem z vás šťastná. A chystám se stát tou zatraceně nejlepší tetou, jakou bych jen mohla být. A doufám, že jednoho dne budeš mít šanci být tímtéž ty pro mě.“

„To já taky.“

Julia se usmála a uvnitř ní vířil soucitný smutek.

Toho večera stál Aaron v bývalém pokoji své ženy, pořád ještě vyzdobeném diplomy a trofejemi, které získala na střední škole.

Držel ji v náručí a ona mu vzlykala na hrudi. Cítil se bezmocný. Cítil se neschopný.

„Rachel,“ šeptal a hladil ji po zádech.

„To je tak nespravedlivé,“ vypravila ze sebe a sevřela v pěstech jeho košili. „Oni ani dítě nechtěli! Julia chtěla počkat, dokud nedostuduje. Nemůžu uvěřit, že se to děje.“

Aaron nevěděl, co na to říct. Když Julia oznámila svou dobrou zprávu, záviděl jim, ale ne do takové míry jako Rachel. Po roce, kdy se marně snažila otěhotnět, bojovala s depresí. Nechtěl ji přiživovat řečmi o nespravedlnosti života a kladením existenciálních otázek, na které neexistovala odpověď.

„Vím, že jsi rozčilená, ale potřebuju, aby ses uklidnila.“

„Chci zpátky mámu,“ přitiskla mu čelo na rameno. „Ona by věděla, co dělat.“

„Ať už jsem tvou matku miloval sebevíc, ani ona by nedokázala udělat zázrak.“

„Ale mohla by mi poradit. A já už ji nikdy znovu neuvidím.“ Rachel uniklo z hrudi nové kolo vzlyků.

„Ty víš, že to není pravda,“ zašeptal a znovu ji začal hladit. „Byl to šok, ale musíme se přes to přenést. Lidé kolem nás budou mít děti. Nechceš přece, aby se tohle postavilo mezi tebe a Julii.“

„To nechci.“

„To je moje holka. Takže zítra žádné slzy.“ Odtáhl se, tvář poznamenanou obavami.

„Zvládnu to. Už předtím jsem podala výkon hodný Oscara. Bylo mi do breku, hned jak mi to řekla.“

„Já nechci, abys to hrála, Rachel. Chci, abys vypadala, že jsi v pořádku, a chci, aby to byla pravda.“

„Ale já v pořádku nejsem.“ Posadila se na okraj postele.

„Chci si o tom s tebou promluvit.“ Aaron si k ní přisedl na postel. „Místo aby ses soustředila na to, co nemáme, rád bych, abys začala myslet na to, co máme. Máme oba svou práci, máme hezké místo, kde žít, máme…“

„Máme léčbu neplodnosti, která nefunguje.“ Rachel si pro sebe zaklela.

„Existují i jiné možnosti. Už jsme o tom mluvili.“

„Ještě nejsem připravená to vzdát.“

„Nemusíme to vzdávat. Ale možná bychom si mohli na chvíli odpočinout. Dát si pauzu.“

„Dát si pauzu?“ Zvědavě se na něj zadívala.

„Přerušit léčbu neplodnosti a zapomenout na dítě. Jen na chvíli.“ Založila si ruce na hrudi. „Ne.“

Vzal ji za ruku. „Myslím, že tě ten tlak dostává.“

„Já to zvládnu.“

„Ne, zlato, nezvládneš. Znám tě jako sám sebe. A říkám ti, potřebuješ pauzu. Oba potřebujeme pauzu.“

„Měli jsme pokračovat v léčbě alespoň po dobu jednoho roku. Nemůžeme teď přestat.“ Brada se jí začala třást.

„Ale ano, můžeme.“ Rty se otřel o její. „Promluvíme si s lékařem, až budeme zpátky ve Philadelphii. Pak si uděláme dlouhou dovolenou. Gabriel slíbil, že nám půjčí jejich dům v Itálii. Můžeme na nějaký čas být zase jen obyčejný pár.“

„A co když to tak je? Co když nebudeme moci…“ nemohla to ze sebe ani vypravit.

„Tak se začneme poohlížet po jiných možnostech.“ Vzal ji kolem ramen. „Ať už budeme, nebo nebudeme mít dítě, máme jeden druhého. To něco znamená, nebo ne?“

Přikývla.

„Musíme se o sebe navzájem starat. A nepostaral bych se o tebe, kdybych tě dál nechal takhle pokračovat.“

„Cítím se jako ztroskotanec,“ otřela si Rachel tvář hřbetem ruky.

„To nejsi,“ zašeptal. „Jsi ta nejúžasnější žena, jakou jsem kdy potkal. Strašně rád bych měl s tebou rodinu, ale ne, kdyby tě ta pouť měla zlomit. Je mi líto, ale tak moc ty děti zase nechci.“

Rachel se na něj překvapeně podívala. „Myslela jsem, že je to pro tebe důležité.“

„Ty jsi na prvním místě. Vždycky jsi byla na prvním místě.“ Stiskl jí ramena. „Chci tu ženu, s níž jsem se oženil. Jakmile se dostaneme zpátky k tomu, co jsme měli, můžeme začít o dětech mluvit znovu. Dobře?“

Rachel mlčela a přemýšlela o tom, co jí navrhl. Zavřela oči a cítila, jako by jí z ramen sňali obrovskou tíhu.

Najednou měla pocit, že může znovu volně dýchat.

„Dobře.“

Aaron si přitáhl svou ženu do náruče. „Miluji tě.“

O kus dál po chodbě se Julia bokem opírala o umyvadlový pult a dívala se, jak si Gabriel čistí zuby.

„Tvůj otec je na nás pyšný, že budeme mít dítě.“ Gabriel přikývl a pokračoval v čištění.

„To znamená, že je na nás pyšný, že jsme měli sex a že jsi mě oplodnil. Myslíš, že se vyrábějí trička pro dědečky, která by vyjadřovala tenhle postoj?“

Gabriel vydal přiškrcený sípavý zvuk a začal plivat pastu do umyvadla.

„Jsi v pořádku?“ bouchla ho do zad. „Můžeš mluvit?“ Odpověděl dalším pliváním a pak halasným smíchem.

„Trička,“ vypravil ze sebe a položil ruce na pult, aby se podepřel. „Jak jsi na něco takového přišla?“

„To jsem nebyla já, kdo to řekl. Nemyslím si, že by mi někdy někdo sdělil, že je na mě pyšný, že se oddávám sexu. Můj táta z nás má radost, ale neřekl, že je pyšný.“

Gabriel uložil svůj kartáček na zuby do držáku a narovnal se.

„Já jsem.“

Vyměnili si pohled.

„Ano, ty jsi.“ Julia se usmála. „Strýček Jack se zdál šťastný, když jsem mu to řekla. Ale v telefonu se choval divně.“

„Co říkal?“

„Blahopřál mi, ale taky mi udělil přednášku.“ Gabriel zvedl obočí. „O čem?“

„O tom, že potřebuji chránit sebe i dítě. Ujistila jsem ho, že to dělám, a pak se mě zeptal, co děláš ty, abys nás chránil.“

„A co jsi řekla?“

„Řekla jsem, že jsi velmi pozorný a že se mnou chodíš na všechna vyšetření. Zamumlal něco o tom, že to nestačí.“

Gabriel se zamračil. „Zareagovala jsi na to nějak?“

„Zeptala jsem se ho, s čím si dělá starosti, ale mlčel jako ryba. Myslíš, že to má něco společného se Simonem a Natalií?“

„O tom pochybuji. Kdyby se něco dělo, řekl by nám o tom.“

„Možná.“ Julia zavrtěla hlavou. „Slíbil mi, že na nás bude dávat pozor, a já jsem mu řekla, že uvítám jakoukoliv pomoc, kterou nám bude schopen nabídnout. Byl to velmi podivný rozhovor.“

„Tvůj strýc Jack je zvláštní člověk. Možná, že se rozhodl zmlátit Grega Matthewse, aby se ujistil, že ti dá mateřskou dovolenou.“

„Profesor Matthews už ji schválil. Nepotřebuji, aby mi s tímhle pomáhal strýček Jack.“ Usmála se a opustila koupelnu.

Postavila se k oknu a zadívala se do bezhvězdné noci.

Gabriel viděl skrz její staromódní noční košili obrys jejího těla: dlouhé štíhlé nohy, oblé boky a pozadí. Zhasnul světla, postavil se za ni a talentovanými prsty si pohrával s jejími vlasy.

„Tvůj rozhovor s mou sestrou byl těžký, ale myslím, že ty zprávy přijala dobře.“ Propletl si s ní prsty a jejich spojené ruce položil nad místo, kde rostlo jejich dítě.

„Snaží se s Aronem tak dlouho.. a my ne, a bum! Jsem těhotná.“

Gabriel se zasmál a opřel si bradu o její rameno. „Nebylo to úplně takhle. Byl v tom Boží zásah.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ty ne?“ Tělo mu ztuhlo.

„Myslím, jen se cítím provinile. Zdá se to nespravedlivé,“ zašeptala.

„Možná, že musíme odvést lepší práci v tom, abychom je podpořili. Jsem si jistý, že je to pro ně pro oba těžké.“ Políbil ji na šíji a přitiskl se hrudníkem k jejím zádům. „Řekla jsi jí vůbec někdy, jak jsme se potkali?“

„Ne. Bylo to pro mě příliš vzácné a příliš bolestné, než abych o tom mluvila.“

„A teď?“ Sevřel ji pevněji.

„Líbí se mi, že je to naše tajemství. Tvoje rodina je úžasná, ale nemyslím si, že by to pochopili. Můj otec by po tobě šel s brokovnicí.“

„Beru na vědomí.“

Začal se jí konečky prstů probírat ve vlasech, jemně se jí dotýkal, dokud sebou náhle netrhla.

„Omlouvám se,“ zamumlal. „Zapomněl jsem na tvou jizvu.“

„To je v pořádku. Jen jsi mě překvapil.“

Gabriel ji znovu začal hladit, a tentokrát se vyvýšené kůži pod jejími vlasy vyhnul.

„Sharon někdy dokázala být milá, když zrovna nepila a měla pauzu mezi milenci.“ Julia ztěžka polkla. „Brávala mě do zoologické zahrady a mívaly jsme pikniky. Nechala mě zkoušet si její šaty a dělala mi účesy. Líbilo se mi to.“

Gabriel nechal ruku nehnutě a zamyšleně se odmlčel, než promluvil.

„Taky si vzpomínám na pár dobrých věcí o své matce. Je mi líto, že ti Sharon ublížila. Kéž bych to všechno mohl zahnat pryč.“

„Zajímalo by mě, proč na mě byla vůbec milá, když se pak jen otočila na patě a znovu se chovala hrubě.“

Gabriel si dál pohrával s jejími vlasy. „Rozumím. Kolotoč násilí, vystřídaný občasnými záchvaty laskavosti, tě drží lapenou na místě, čekáš a doufáš, že se ta laskavost vrátí. A příležitostně se i vrací, jen aby byla zase smetena pryč. Vím o tom všechno. Bohužel.“

Julia se k němu otočila čelem. „Překonali jsme toho hodně.“

„To ano.“

„To, co se stalo se Simonem, už mě strašit nebude. Ne tak, jako kdysi.

Mám pocit, jako bych to nechala za sebou.“

Gabriel si pro sebe zaklel. „Ten hajzl má štěstí, že má vlivnou rodinu. Pořád si přeju, abych ho mohl zmlátit hlava nehlava a udělit lekci i té jeho přítelkyni. Tvůj strýc Jack nechtěl, abychom je nechali vyváznout.“

Julia mu položila ruku na hruď. „Už je to pryč. Simon se bude ženit a Jack říkal, že Natalie se přestěhovala do Kalifornie.“

„Čím dál bude, tím líp.“

„Nevím, jestli dokážu být skvělá matka, ale rozhodně mám představu, co bych dělat neměla.“

Gabriel se dotkl přes noční košili jejího břicha.

„Částí toho, být dobrým rodičem, je být dobrým člověkem. A ty, Julianne, jsi ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy potkal.“

Něžně ji políbil.

„Když stojím v tomhle domě, nemůžu si pomoci, abych nevzpomínal na to, jaký byl život s mými rodiči. Můžeme mít domov, jako byl jejich. Domov plný lásky a štěstí. Byli jsme zahrnutí takovým množstvím milosti…“ Gabrielovi se vytratil hlas.

„Jen mě uklidňuje, že na to nejsem sám.“

„Mě taky.“

Gabriel ji vzal za ruku a odvedl ji k posteli.

76. kapitola

DURHAM, SEVERNÍ KAROLÍNA

April Hudsonová vběhla v pondělí odpoledne do svého domu a zastavila se, aby zkontrolovala poštovní schránku. Právě se vrátila z Hamptons z romantického víkendu se svým snoubencem, Simonem Talbotem.

Při pomyšlení na něj si povzdechla. Byl vysoký, blonďatý a krásný.

Byl chytrý a z dobré rodiny. A věci, které uměl dělat s jejím tělem… Hamptons bylo ze sentimentu její nejoblíbenější místo. Tam mu vě

novala své panenství. Tam ji požádal o ruku. (Ne, ovšemže ne ve stejnou chvíli.)

Jak se probírala poštou, v mysli jí šťastně vířily svatební plány a vzpomínky na víkend. Choval se k ní pěkně. A ona už se necítila provinile, že s ním spí, protože se budou brát. Bude se vedle něj probouzet každé ráno, navždycky.

(Vzhledem k tomu, že měla mysl tak zaneprázdněnou, nevšimla si bývalého mariňáka z Philadelphie, který seděl přes ulici v tmavém autě a sledoval, jestli otevře jeho dopis. Zcela jistě nevěděla, že se ujišťuje, že nikdo nebude dělat jeho neteři a jejímu nenarozenému dítěti problémy.)

Na dně své poštovní schránky našla velkou obálku. Bylo na ní její jméno, ale žádná adresa ani razítko. Zmateně ji přidala k ostatní poště

a vyjela výtahem do třetího podlaží. Jakmile vešla do svého bytu a zamkla za sebou dveře, nechala zavazadla ležet a skočila na gauč.

Nejdřív otevřela tu velkou obálku a ohromeně zjistila, že obsahuje stoh velkých černobílých fotografií. Všechny nesly datum 27. září 2011. Uši jí naplnil podivný hukot. Stejně jako zvuk klíčů, které jí vyklouz

ly z ruky a dopadly na dřevěnou podlahu.

Listovala fotografiemi a viděla dvě nahá těla, propletená na posteli. Totožnost muže byla nezaměnitelná. Tohle bylo jeho tělo, jeho pozice, jeho technika.

Ale ta žena, se kterou byl, nevypadala jako žena. Vypadala mladě, spíš jako teenager.

A věci, které dělali…

April schovala tvář do dlaní a ze rtů jí unikl zmučený výkřik.

77. kapitola

WASHINGTON, D. C.

Téhož večera zaklepal Simon Talbot na dveře otcovy pracovny v jejich rodinném domě v Georgetownu. Zavolal mu Robert, vedoucí kampaně jeho otce, a nařídil mu okamžitě se vrátit domů.

Nevěděl, co je tak naléhavého. Toho rána se rozloučil na letišti s April, poté co si spolu užili poklidný, ale sexuálně nabitý víkend. Měl v úmyslu ji příští víkend překvapit a zaletět za ní do Durhamu. Brzy jí skončí semestr a on jí pomůže sbalit si věci a přestěhovat celý její život do jeho bytu ve Washingtonu, kam patřila.

„Pojď dál,“ zavolal senátor.

Simon otevřel dveře a šel směrem ke křeslu, stojícímu před senátorovým stolem.

„Neobtěžuj se si sedat. Nebude to trvat dlouho.“ Senátor byl jako obvykle strohý a věcný.

„Viděl jsi tohle?“ Hodil na stůl štos fotografií. Nahodile se po něm rozlétly. Simon se podíval na tu, která k němu ležela nejblíž. Popadl ji a zůstal na ni zírat. Tvář mu zbledla.

„Tak co? Viděl jsi je?“ Senátor zvedl hlas a vztekle uhodil pěstí do stolu.

„Ne,“ Simon pomalu položil fotografii na stůl a pocit strachu mu zježil chloupky na zátylku.

„Jsi to ty, ne?“

„Ehm…“

„Nelži mi! Jsi to ty?“

„Ano.“ Simon cítil, jak se mu sevřel hrudník. Měl potíže se nadechnout.

„To jsi fotil ty?“

„Ne, tati. Přísahám. Nemám ponětí, kdo to byl.“ Jeho otec zaklel.

„Tohle jsou jen kopie. Víš, jak jsem k nim přišel?“ Simon zavrtěl hlavou.

„Od senátora Hudsona. Někdo poslal originály tvé snoubence. Řekla o nich otci a on nechal udělat kopie, které mi předal.“

Simonovy se hrudník svíral čím dál víc.

„April je viděla?“

„Ano. Byla hysterická. Její matka odletěla do Durhamu, aby byla s ní.

Musela ji vzít do nemocnice.“

„Je v pořádku? Do jaké nemocnice?“

„Soustřeď se na problém, chlapče, proboha! Máš nějakou představu, co to znamená pro mou kampaň?“

Simon zaťal pěsti. „Zapomeň alespoň na chvíli na svou kampaň.

Zkusila si April ublížit? Ve které nemocnici je?“

„Máme štěstí, že senátor Hudson nemá zájem nás vydírat. Jen prostě chtějí, abys nechal jejich dceru na pokoji. Svatba už nepřichází v úvahu, samozřejmě. Zítra se to chystají oznámit.“

Simon vytáhl mobilní telefon a stiskl tlačítko. Přiložil si telefon k uchu, ale během pár vteřin obdržel jen nahranou zprávu, že Aprilino telefonní číslo už není v provozu.

„Tati, můžu to vysvětlit. Dovol mi promluvit si s April. Není to tak, jak si myslí.“

„Neopovažuj se,“ vyštěkl jeho otec. „Robert tu holku na fotkách poznal. Byla to středoškolačka, co byla na praxi v mé kanceláři. Chápeš,

506

Gabrielův Ráj

jakou spoušť jsi nadělal? Jak jsi mohl být tak hloupý?“

„Stalo se to před víc než rokem. To datum je špatně. Přísahám, že jsem April nešukal za zády. Miluju ji.“

„Miluješ ji,“ ušklíbl se jeho otec. „Měl jsi celou dobu bokem tu zrzavou děvku.“

Simon udělal krok vpřed. „Neměl. Ukončil jsem to s ní. Říkám ti, s April je to jiné.“

Senátor mávl rukou, jako by odháněl mouchu.

„Už je moc pozdě. Nechce s tebou mít nic společného. A kdo by jí to mohl vyčítat? Té holce na fotografiích bylo sedmnáct, pracovala pro mě a ty ses s ní vyspal a přiměl jsi ji k pití a braní drog. A všechno je to tu, Bůh tě zatrať, černé na bílém!“ Senátor znovu praštil do stolu a smetl fotky, pera i papíry do vzduchu.

„Tati, přísahám, že to můžu napravit. Nech mě si promluvit s April.“

„Ne.“ Senátor se zvedl na nohy a zlostně se zadíval na svého syna.

„Hudsonovi chtějí, abys ji nechal na pokoji, a to taky uděláš.“

„Ale tati, já…“

„Udělej alespoň jednou, co se ti řekne!“ zařval.

Simon zůstal strnule stát, ale jen chvilku, než sebral bronzovou sošku jezdce, kterou měl jeho otec na stole, a mrštil s ní o zeď.

„Nikdy mě neposloucháš!“ vykřikl. „Celý můj život mi jenom přikazuješ, mluvíš, ale nikdy kurva neposloucháš. Tak jdi do prdele. Do prdele s tvou kampaní a do prdele s rodinou. Jediná věc, na které mi kdy záleželo, byla ona. A já ji nehodlám ztratit.“

A s tím vypochodoval z pracovny a práskl za sebou dveřmi.

Je to ta nejčernější ironie, pomyslel si Simon, když seděl na policejní stanici v Durhamu.

(Na rozdíl od Gabriela Simon neznal skutečný význam pojmu ironie.)

Opakovaně se pokoušel setkat se s April, ale bez úspěchu. Posílal květiny a dopisy, ale všechny byly odmítány. Zkoušel jí poslat e mail, ale zablokovala si jeho e mailovou adresu.

Snažil se na ni čekat před jejím bytem a byl zatčen. Teď seděl na policejní stanici a čekal na zprávu, z čeho bude obviněn. Neměl právníka a věděl, že otec mu nepomůže.

Svoje poslední zatčení si zasloužil tehdy, když napadl Julii. Byl vzteklý a snažil se mezi nimi vyrovnat skóre. Ale k April se vždycky choval s láskou. Mohl jen doufat, že pokud akceptuje svoje zatčení a přizná vinu, možná by mohl dostat příležitost dát to do pořádku. Možná by mu ona nebo její matka, což byla milá, soucitná žena, mohly dát pět minut, aby to vysvětlil.

Nevěděl, kdo ty fotky udělal. Natalie se téhle konkrétní schůzky nezúčastnila, ačkoliv znala hotelový pokoj, ve kterém k tomu došlo. Bylo možné, že někoho najala, aby je pořídil.

Bylo zřejmé, že právě Natalie poslala ty fotografie April. Ona byla jediná, kdo by mohl tím, že je od sebe roztrhne, získat. A jediným vypočítavým činem zničila jeho, April i otcovu kampaň. A byla to přesně tak pomstychtivá děvka, aby to chtěla udělat.

Takže zatímco Simon čekal na svou příležitost si to u April napravit, chystal se vyrazit na výlet do Sacramenta a poctít Natalii návštěvou.

A tyhle plány Simon v duchu spřádal, zatímco čekal na svůj právní verdikt. Neměl tušení, že venku před policejní stanicí sedí ve svém tmavém Oldsmobilu Jack Mitchell, myslí na svou těhotnou neteř a usmívá se.

78. kapitola

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Jakmile odezněly Juliiny ranní nevolnosti, vyvinula se u ní podivná fixace na thajskou kuchyni. Nedaleko jejího starého bytu v Cambridgi byla restaurace, kterou si oblíbila, a trvala na tom,

že je to jediné místo, které může uspokojit její chutě. V důsledku toho odtamtud Gabriel nebo Rebecca téměř denně objednávali donášku jídla. Vzhledem ke složení jejího jídelníčku se Gabriel začal domnívat, že sedmdesát pět procent její tělesné hmotnosti (a tělesné hmotnosti dítěte) tvoří nudle. Takže už miminku nadále neříkali Ralph. Gabriel, Re

becca a nakonec i Julia o něm mluvili jako o Nudličce.

Na konci dubna navštívili Emersonovi nemocnici Mount Auburn kvůli dalšímu ultrazvuku. Doufali, že by snímek mohl být dost jasný, aby odhalil pohlaví dítěte.

„Nudlička je kluk,“ zašeptala Julia a snažila se ignorovat bolest ve svém přeplněném močovém měchýři.

„Ne,“ usmál se Gabriel. „Věř mi. Znám ženské. To dítě je určitě holka.“ Julia si nemohla pomoci, aby se nerozesmála.

Laborantka zavolala její jméno. Julia stiskla Gabrielovi ruku a pak ji následovala do vyšetřovny.

(Za současných okolností Gabriel věděl, že bude lepší se s ní nehádat o tom, zda má svou ženu doprovázet.)

„Chcete znát pohlaví dítěte?“ zeptala se laborantka, když pokládala na lehátko nemocniční košili.

„Rozhodně. Čeká na mě manžel a vím, že by to také rád věděl.“

„Samozřejmě. Nechám vás převléknout a hned budu u vás. Jmenuji se Amelia.“ Laborantka se usmála a nechala Julii, aby se oblékla do nemocničního roucha. Za pár minut měla Julia zaoblené břicho pokryté zahřátým gelem a vyšetření začalo. Nemohla si pomoci, zírala na počítačový monitor a sledovala svoje dítě snímek za snímkem.

Popravdě řečeno, nedokázala rozeznat nic jiného než hlavu a tělíčko.

Chudák Nudlička vypadala jako mimozemšťan.

„Máme štěstí,“ řekla Amelia a stiskla několik tlačítek, aby pořídila nějaké snímky. „Vaše dítě je ve správné pozici, takže mám dobrý výhled.“

Julia si zhluboka oddechla. Byla nadšená, ale nervózní.

„Jen udělám ještě pár obrázků a pak můžeme zavolat vašeho manžela.

Dobře?“

„Děkuji.“

O několik minut později došla Amelia pro Gabriela. Když vstoupil do místnosti, okamžitě přikročil k Juliině boku, vzal ji za ruku a políbil ji.

„Tak co?“ otočil se k Amelii, která se znovu posadila k monitoru počítače.

Ukázala na obrazovku. „Vaše dítě se vyvíjí dobře. Všechno vypadá skvěle. Gratuluji, budete mít holčičku.“

Gabrielovu tvář přeťal široký, šťastný úsměv.

Julii se zalily oči slzami. Překvapeně si zakryla rukou ústa.

„Říkal jsem ti to, mamko. Znám ženské.“ Políbil Julii na tvář.

„Budeme mít holčičku,“ opakovala.

„Je to v pořádku?“ Safírové oči mu potemněly znepokojením.

„Je to dokonalé,“ vydechla.

510

Gabrielův Ráj

Gabriel udělal kopie ultrazvukových snímků a okamžitě je nechal odborně zarámovat, ale odolal nutkání rozvěsit je i jinde než v jejich ložnici a pracovně.

„Teď, když víme, že Nudlička je holka, mohli bychom se možná zamyslet nad tím, že bychom jí zařídili pokoj.“ Gabriel jednu květnovou sobotu řídil volvo a nespouštěl zrak ze silnice. „Taky bychom si mohli promluvit o jménech.“

„To zní dobře.“

„Možná by sis mohla promyslet, co bys chtěla, a pak půjdeme nakupovat.“

Julia k němu stočila svůj pohled. „Teď?“

„Řekl jsem, že tě vezmu na oběd, a to taky udělám. Ale potom musíme začít přemýšlet o Nudliččině pokoji. Chceme, aby byl krásný, ale funkční. Něco, co by bylo pohodlné jak pro tebe, tak pro ni, ale nic moc dětského.“

„Je to dítě, Gabrieli. Její věci by měly být dětské.“

„Víš, co mám na mysli. Chci, aby to bylo elegantní, a ne aby to vypadalo jako ve školce.“

„Dobrý Bože.“ Julia bojovala s úsměvem, když si představila, jak by to profesor pojal.

(Okamžitě jí na mysli vytanula skotská kostka, tmavé dřevo a čokoládově hnědá kůže.)

Odkašlal si. „Možná bych si měl udělat nějaký průzkum na internetu.“

„Ach, opravdu? A kde? Na stránkách Restoration Hardware?“

„Jistěže ne,“ naježil se. „Jejich věci by do dětského pokoje nebyly vhodné.“

„Tak kde tedy?“

Vítězoslavně se na ni podíval. „Na Pottery Barn Kids.“ Julia zasténala. „Stali se z nás velkoměstští snobové.“

Gabriel se na ni v předstíraném zděšení zahleděl. „Proč tohle říkáš?“

„Jedeme ve volvu a mluvíme o nakupování v Pottery Barn’s.“

„Tak za prvé, volva mají vynikající hodnocení bezpečnosti a jsou mnohem hezčí než minivan. Za druhé, nábytek od Pottery Barn’s je náhodou jak funkční, tak esteticky vyhovující. Rád bych tě vzal do jednoho z jejich obchodů, aby ses mohla přesvědčit na vlastní oči.“

„Klidně, pokud nejdřív dostanu thajské jídlo.“

Teď to byl Gabriel, kdo zvedl oči v sloup. „Dobře. Ale objednáme si ho s sebou a vezmeme si ho do parku na piknik. A já si dám místo toho něco indického. Jestli uvidím ještě jeden talíř thajského jídla, pozvracím se.“

Julia vybuchla v salvě smíchu.

Pozdě v noci se Gabriel odebral po dlouhém večeru, stráveném sestavováním nákupního itineráře pro dětský pokoj, do hlavní ložnice. Některé položky se chystal přesunout do seznamu dárků, protože jeho sestry (Kelly a Rachel), Diane, Cecilia a Katherine se všechny dožadovaly, aby s Julií sestavili seznam dárků pro miminko.

Gabriel neměl tušení, že rodiče něco takového dělají, a zjistil, že ho ta myšlenka zaujala.

(Trpce ho zklamalo zjištění, že nabídka dárků z Pottery Barn Kids nezahrnuje dětské knihy v italštině nebo jidiš.)

Když procházel kolem postele do koupelny, všiml si, že Julii vykukují zpod přikrývky nohy. Zbytek těla měla přikrytý.

Usmál se a zvedl ruku, aby jí přes ně přetáhl deku.

79. kapitola

KVĚTEN, 2012

SACRAMENTO, KALIFORNIE

Natalie Lundyová kráčela svým každodenním životem nadšením celá bez sebe. Simon a April měli za sebou velmi veřejný rozchod, jeho rodina se ho zřekla a kampaň senátora Talbota byla v troskách.

Stručně řečeno, neměla jediný důvod, aby ohrozila svou novou práci nějakou kompromitující historkou v bulvárnímu tisku. Někdo tu práci udělal za ni možná nějaká Simonova žárlivá exmilenka nebo politický odpůrce jeho otce.

Natalie žila v blažené nevědomosti o Simonových plánech na pomstu. Nebo o skutečnosti, že se těch plánů zřekl, když se April rozhodla nevznést proti němu obvinění. K Natalii se donesly zvěsti, že se ji pokouší získat zpět, ale veřejné mínění bylo takové, že si myslela, že by to byl více než nepravděpodobný výsledek.

Jistě, Natalie ani Simon neměli ani tušení, jak v tom byl zapojený Jack Mitchell, což znamenalo, že ten v noci dobře spal s klidným vědomím, že udělal, co musel, aby ochránil svou těhotnou neteř.

80 kapitola

ČERVENEC, 2012

BOSTON, MASSACHUSETTS

“Nejsem si jistá, že je to dobrý nápad,“ zaváhala Julia před butikem Agent Provocateur na Newbury Street.

„Proč ne?“ vzal ji Gabriel za ruku.

„Tohle není obchod s těhotenským oblečením. Nebudou tu mít nic, co by mi sedělo,“ zčervenaly jí tváře.

„Už jsem mluvil s Patricií. Ví, že přijdeme.“ Usmál se na svou těhotnou ženu. „Ve skutečnosti jsem už něco objednal.“ Julia poznala jméno vedoucí butiku, protože se s ní předtím jednou setkala. Gabriel nebyl ten typ muže, kterého by dámské prádlo uvádělo do rozpaků. Popravdě dával přednost tomu, vybírat ho sám, alespoň pro zvláštní příležitosti.

A tohle byla zvláštní příležitost. Jak její těhotenství pokračovalo, Julii začalo být nepohodlné spát nahá. Vzhledem k tomu, že jí teď už žádná z jejích sexy nočních košilek nebyla, musela si na sebe do postele brát tepláky a trička, což byla pro Gabriela nevítaná změna.

Takže se samozřejmě rozhodl s tím něco udělat.

Patricia je srdečně přivítala a uvedla je do privátní šatny, do které postavila pojízdný stojan plný ramínek s nočními košilkami, spodním prádlem a župánky.

„Zavolejte mi, pokud byste něco potřebovali.“ Ukázala na telefon, umístěný na stole, a pak za sebou zavřela dveře.

Julia vzala do prstů průhledný černý šifon kraťounké noční košilky a Gabriel ji sledoval jako kočka myš.

„Nemyslím, že bych tohle zvládla.“ Zlověstně se zadívala do obrovského trojdílného zrcadla.

„Jsme to jen my. Podívej, Patricia nám tu nechala něco k pití.“ Vhodil do sklenice pár kostek ledu a nalil na ně trochu zázvorové limonády.

Vděčně si od něj nápoj vzala. „Nemám zrovna dobrý den. Připadám si jako slon.“

„Nejsi slon,“ uťal ji Gabriel. „Jsi těhotná. A krásná.“

Vyhnula se mu pohledem. „Nedokážu se postavit před zrcadlo. Budu vypadat jako autobus ze všech tří stran.“

„Nesmysl.“ Vzal jí skleničku z ruky a odložil ji na nízký stolek. „Svlékni si šaty.“

„Cože?“

„Řekl jsem, svlékni si šaty.“ Odvrátila se od něj. „Já nemůžu.“

„Věř mi,“ zašeptal a přistoupil blíž.

Podívala se na něj. Modré oči měl vřelé, ale vypadal velmi odhodlaně.

„Snažíš se mě rozplakat?“ Ztuhl.

„Ne, snažím se ti pomoct, abys viděla, co vidím já, když se na tebe podívám.“ Kývl na ni a ona se k němu přesunula.

Položil jí ruku kolem ramen a políbil ji na čelo. „Vyber si něco, o čem si myslíš, že je hezké, a zkus si to. Sednu si k tobě zády, než se převlékneš. Když se ti tady nebude nic líbit, půjdeme někam jinam.“

Julia se o něj na chvíli opřela a on ji podepřel a krouživými pohyby ji hladil na bocích.

Povzdechla si, vybrala si několik saténových ramínek a odnesla je do vzdálenějšího kouta, kde byla na zdi řada háčků.

Sylvain Reynard

Gabriel se usmál, usadil se do koženého křesla, které stálo jen o pár kroků dál čelem k zrcadlu. Ujistil se, aby k ní byl zády, zatímco se bude svlékat, protože ji nechtěl rozrušit.

Nalil si trochu vody Perrier a začal si prohlížet stojan s oblečením. V úctě k Juliině skromnosti nepožádal o provokativnější kousky například takové, u kterých by chybělo zakrytí nad prsy. Smyslem tohoto úkolu bylo zakoupit věci, ve kterých by se cítila sebejistě a sexy, ne sebevědomě a chladně.

I když by něco z toho, co by vybral on, mohlo její hranice posunout, neměl zájem ji zneklidňovat. Tohle by mělo být zábavné a, jak doufal, i inspirativní.

„Je to trochu těsné,“ zavolala na něj.

„To má být těsné. Pojď sem, ať na tebe vidím.“ Držel oči upřené na zrcadlo, skoro bez dechu očekáváním.

„Myslím, že potřebuji větší velikost.“

„Dal jsem Patricii tvoje míry.“

„Cože jsi udělal?“ málem vykřikla. „Ale já jsem obrovská.“

„Julianne.“ Teď už byl jeho tón velitelský. „Pojď sem.“

Zhluboka se nadechla a přešla k zrcadlu. Gabriel cítil, jak mu srdce klopýtlo v hrudi.

Julia tam stála v krátké košilce z černého šifonu, vyšívaného malými růžovými kvítky. Nechala si na sobě svoje černé těhotenské spodní kalhotky, ale přidala k tomu černé punčochy se švy, vytažené těsně pod její vypouklé bříško.

„Úchvatné,“ řekl.

Stála po straně zrcadla a ruka jí zajela na břicho mezi díly černého šifonu. Pak se pomalu otočila a prohlédla se zezadu.

„Vypadáš dokonale.“

Zachytila v zrcadle jeho pohled.

Už nedokázal déle sedět. Zvedl se, aby se postavil za ni, ale odolal touze se jí dotknout.

Věděl, že kdyby kapituloval, musel by ji mít přímo tady v šatně na koženém křesle a bylo by po jejich nákupním výletu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se zdrsnělým hlasem.

„Líbí se mi to. Ale pořád si myslím, že je to trochu těsné.“ Zatahala za ramínka a odhalila tak víc ze svých plných prsou.

Přesunul ruce, aby jí je srovnal, a stiskl je v dlaních.

„Padne ti to jako ulité. Máš nádhernou postavu.“

Do očí se jí vkradl zjihlý výraz. „Ty si to opravdu myslíš.“

„Myslím.“ Pohladil ji přes látku po ňadrech a jemně přejel palci přes její vždycky tak citlivé bradavky.

Rozevřela rty, sledovala, jak se jí dotýká, a cítila, jak se jí tělem rozběhlo chvění, když spatřila hlad v jeho očích.

A tady stál beznadějně vzrušený a dychtivý muž, který se věnoval svému řemeslu svůdníka.

Gabriel jí odhrnul vlasy stranou a přiblížil se rty k jejímu uchu. „Jen si pomysli, jak se budeš cítit, až ti to budu svlékat.“

Odhodil veškerou opatrnost stranou, přitiskl jí rty ke krku a kmitl jazykem, aby ochutnal její pokožku.

„Dělá se tu horko.“ Zavřela oči a opřela se mu do náruče.

„Teprve jsem začal.“ Přitiskl se ke křivce jejího zadečku, takže mohla cítit jeho vystupující vzrušení. „Myslím, že bychom se mohli dohodnout, že si vezmeme to, co máš na sobě. Teď si vyber něco jiného.“

Otočila se, aby ho políbila, a vpletla mu prsty do vlasů. Líbala ho, dokud nebyli skoro připravení vzdát se nakupování, a pak se vrátila ke stojanu s oblečením.

Gabriel přešel ke stolku a zvedl telefon.

„Patricie? Budeme potřebovat víc ledu.“

81. kapitola

SRPEN, 2012

NEDALEKO BURLINGTONU, VERMONT

Jak míjely zimní měsíce, Paul trávil s Allison víc a víc času. Chodili na večeře a do kina. Flirtovali v e mailech a textovkách. A kredenc na Norrisovic farmě byla pořád plná kávy od Dun

kin’ Donuts a domácích sušenek.

Ve skutečnosti se pro něj jeho přátelství s Ali (protože tak tomu pořád ještě říkal) stalo velmi důležitým. Nedočkavě se těšil na každý víkend, až s ní bude moci trávit čas. A i když jejich fyzický vztah nepřekročil pár cudných polibků, vzájemné pouto se stále prohlubovalo.

Nicméně ani jeden z nich neočekával, jak ohromující radost se jich zmocní, až bude Paulovi začátkem března nabídnuto místo odborného asistenta na katedře anglistiky na Saint Michael’s College. Neztrácel čas rozčilováním se nad platem nebo vyjednáváním o kratším učitelském úvazku nebo jiných výhodách. Prostě tu práci přijal. S radostí.

Napsal o své pracovní nabídce e mail Julii a pak v té občasné přátelské korespondenci pokračovali. Byl ohromený, když mu v polovině dubna poslala zprávu, ve které mu oznámila, že je těhotná.

Vzhledem k tomu, že měli ve své korespondenci mezeru, se Paul necítil dost v pohodě, aby ji ohledně načasování toho těhotenství vyslýchal. Rozhodně ji nechtěl rozzlobit, nejen proto, že si cenil jejich přátelství,

ale také proto, že nijak netoužil po tom, aby Gabriel odvolal svoje schválení jeho dokončené dizertace. V důsledku toho jí Paul jednoduše poslal vzkaz s blahopřáním a slibem, že pošle dítěti z Vermontu dárek.

Poté, co úspěšně dopsal a obhájil dizertační práci a v červnu přečkal promoci na Torontské univerzitě, se Paul na konci srpna přestěhoval do své nové kanceláře v kampusu Saint Michael’s College.

Byl šťastný. Měl v plánu bydlet doma, zatímco bude šetřit na zálohu na dům. V rámci svých možností bude pomáhat na farmě, ale zdálo se, že s výpomocí, kterou najal jeho otec, běželo všechno hladce. A otcovo zdraví se výrazně zlepšilo.

Během vybalování svých knih v nové kanceláři našel své akční figurky Danta a Beatrice. Bohužel, společnost, která je vyráběla, jeho opakované žádosti o postavičku Vergilia ignorovala.

(A opět, jejich oficiální postoj zněl, že Vergilius nestojí za akci.) Zrovna rovnal Danta a Beatrici na svém stole, když uslyšel zaklepání.

„Dále,“ zavolal přes rameno, aniž by se otočil. „Je otevřeno.“

„Ahoj.“

Paul vzhlédl od Danta a Beatrice a spatřil ve dveřích stát Allison.

V tom okamžiku, ačkoliv ji viděl už tisíckrát, ačkoliv ji znal už léta, zasáhlo Paula vědomí, jak je hezká její vlasy, tvář a ty oči. Byla krásná.

„Myslela jsem si, že bys mohl být tady. Napadlo mě, jestli nepotřebuješ nějakou pomoc.“

„Není tu toho moc co dělat. Jen si rovnám knihy.“ Odložil na zem prázdnou bednu.

Tváří jí problesklo zklamání.

„Ach. No, nechtěla jsem tě obtěžovat. Nechám tě vrátit se k práci.“ Otočila se k odchodu a Paulovi kleslo srdce až do kalhot.

„Počkej.“

Vstal, přešel k ní a vzal ji za ruku.

„Je hezké tě vidět.“

Usmála se na něj. „Je hezké se nechat vidět.“

„Byla jsi dva týdny pryč.“

„Moje sestra potřebovala pomoct s dětmi. Plánovala jsem tam jet jen na týden, ale víš, jak to chodí.“ Zvedla ruku a odhrnula mu z čela pár zatoulaných vlasů. „Chyběl jsi mi. Počítala jsem dny.“

„Taky jsi mi chyběla. Moc.“

Dívali se jeden na druhého snad celou věčnost, než Paul nalezl slova.

„Stejně jsem si chtěl dát pauzu. Co kdybych tě vzal do American Flatbread na pizzu?“

„To bych ráda.“

Vykročila, aby vyšla z jeho kanceláře, ale zatáhl ji za ruku. Tázavě se na něj podívala.

„Růže,“ zašeptal a pohladil ji prací zdrsnělými prsty po kloubech.

„Cože?“

„Naše poprvé. Tehdy ti kůže voněla po růžích.“

Zrudly jí tváře. „Myslela jsem si, že si to nepamatuješ.“ Upřeně se na ni zadíval.

„Jak bych mohl zapomenout? Dodnes, pokaždé když si na tebe vzpomenu, cítím růže.“

„Teď už tu vůni nenosím. Myslím, že jsem z ní vyrostla.“ Zvedl ruku, aby vzal do dlaně její tvář.

Položila si ji do ní a zavřela oči.

„Vrátila by ses k ní? Kvůli mně?“ Otevřela oči a pohledem pátrala v jeho.

„Jen pokud to myslíš vážně.“

„Myslím.“ Svým výrazem se jí snažil dokázat, že mluví pravdu.

„Pak ano.“

Allison se k němu naklonila a zlehka přitiskla rty k jeho.

Paul jemným tlakem zavřel dveře své kanceláře a přitáhl si ji do náruče.

82. kapitola

9. ZÁŘÍ, 2012

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Z koupelny se ozvalo přidušené zasténání.

Gabriel prudce otevřel oči. Byl zmatený. Na okamžik nevěděl, kde je. Když uslyšel další sten, ospale potmě klopýtal přes ložnici.

„Miláčku? Jsi v pořádku?“

Jakmile vstoupil do koupelny, spatřil téměř zkroucenou Julii, jak se zbělalými klouby na rukou svírá mramorovou desku umyvadlového pultu.

Zhluboka dýchala.

„Chceš, abych probudil Rebeccu?“ Gabriel se otočil k odchodu a chystal se vyběhnout na chodbu.

„Ne, zavolej do nemocnice.“

„A co jim mám říct?“

„Řekni jim, že si myslím, že začínám rodit.“

Okamžitě propadl panice, v rychlosti kladl otázky, neobratně spěchal zpátky do ložnice, aby si našel brýle a mobil, a spěšně vytáčel číslo na porodnické oddělení nemocnice Mount Auburn.

„Praskla ti voda?“ zeptal se, když úspěšně sehnal sestru.

„Ne. Tvoje dřevěné podlahy jsou v bezpečí.“

„Velmi vtipné, Julianne. Opravdu rodíš?“

„Myslím, že ano. Stahy jsou bolestivé a pravidelné.“ Julia se snažila o hluboké a uvolněné dýchání, techniku, kterou znovu a znovu nacvičovala se svou cvičitelkou prenatální jógy, která jí slibovala, že to bude účinné.

(Julia uvažovala o tom, že bude žádat o vrácení peněz.)

„Jak často máš kontrakce?“

„Po šesti minutách.“

Soustředila veškerou svou pozornost na pravidelné dýchání a na to, aby vytěsnila zvuk jeho hlasu.

(Milovala ho, pravda, ale teď jí zrovna nepomáhal.)

„Sestra říká, že bych tě měl rovnou přivézt. Mám tvou tašku a také tu, kterou jsi sbalila pro miminko. Jsi připravená?“ Snažil se, aby to znělo klidně, a začal jí hladit záda přes volné tričko.

„Ano. Pojďme.“

Julia se narovnala a pořádně se podívala na svého manžela.

„Takhle nemůžeš jít.“

„Proč ne?“ Prohrábl si vlasy prsty ve snaze udělat ze sebe někoho, kdo se celou noc dobře vyspal. Pak se poškrábal na zarostlé tváři. „Nemám čas se holit.“

„Podívej se na sebe.“

Gabriel se zadíval na svůj odraz v zrcadle. Ke svému šoku a zděšení byl oblečený jen ve spodním prádle, v opovážlivých boxerkách, které měly všude po sobě fosforeskujícím písmem vytištěnou větu Profesoři středověku dělají to v každém věku.

„Zatraceně! Dej mi chvilku.“

Julia se za ním se smíchem odkolébala do ložnice. „Scott bude velmi potěšený, že nás jeho vánoční dárek bude doprovázet do nemocnice. A v případě, že nastane výpadek proudu, alespoň nebudeme mít problém tě najít. Stačí, když si sundáš kalhoty.“

„Vy jste duší komediant, paní Emersonová.“

Zahihňala se, jak jí jeho oděvní faux pas připadalo zábavnější než obvykle.

Během posledních dvou týdnů se vzdala drahého prádélka, které jí koupil v Agent Provocateur, s námitkou, že ty věci nejsou dost teplé. Gabriel v odezvě na to prohlásil, že její těhotenské tepláky a trička „smrtelně křivdí její smyslnosti“, a navrhl, aby se v potřebě se zahřát spolehla na jeho tělo.

Místo toho objala velký těhotenský polštář.

„Ty středověké trenýrky smrtelně křivdí zase tvé smyslnosti,“ popíchla ho, a jak se pobaveně rozesmála, chytila se za vyčnívající břicho.

Vrhl na ni zničující pohled a natáhl si džíny a košili. Pak ji vzal za loket a doprovázel ji chodbou.

Právě před dětským pokojem ji přepadla další kontrakce, a tak se zastavili.

Gabriel rozsvítil růžovobílý lustr, aby jí viděl do tváře. „Je to hodně zlé?“

„Ano.“ Snažila se odvést svou pozornost od bolesti tím, že se opřela o rám dveří a dívala se do pokoje pro miminko.

Byla by spokojená, kdyby koupili všechen nábytek v Targetu, ale Gabriel trval na Pottery Barn.

(Mimochodem, je třeba poznamenat, že Julia mluvila o Pottery Barn jako o Potrhlé stodole, protože nabízeli zařízení v koloniálním selském stylu, ale extrémně luxusní. Nábytek, kterým byla okouzlená, ale o kterém si myslela, že je až moc drahý.)

Oba společně i s dalšími položkami, velkoryse věnovanými jejich přáteli a příbuznými, přeměnili jednu z ložnic pro hosty na klidný koutek pro malou holčičku. Julia vybrala na stěny šalvějově zelenou a na dřevěné obložení a stropní lišty hřejivě bílou. Dubovou podlahu pokrýval rozlehlý přepychový koberec s vetkanými kvítky v růžové, žluté a pastelově zelené barvě.

„Tohle je moje nejoblíbenější místnost na celém světě,“ vydechla a dívala se na klasické obtisky medvídka Pú nad postýlkou a přebalovacím pultem, které čekaly na vykulená a dychtivá očka.

„Čeká to tu na ni,“ usmál se Gabriel. „Na tu naši malou Nudličku.“

Když Juliina kontrakce ustoupila, vzal ji za ruku, pomohl jí dolů ze schodů a do Volva, ve kterém už měli nainstalovanou dětskou sedačku. Poslal textovku Rebecce, v níž jí vysvětlil, co se děje, a ujistil ji, že budou ve spojení.

Krátce poté dorazili do porodnice Mount Auburn. Než je umístili do jednoho z pokojů, Gabrielovi se podařilo vykouzlit klidný zevnějšek. Nechtěl, aby Julia viděla, jaký má strach, nebo cítila, jak se mu kroutí vnitřnosti nevýslovnými obavami.

Ale ona si toho všimla. Věděla, čeho se bojí, a držela ho za ruku a říkala mu, že ona i Nudlička budou v pořádku.

Během jejího vyšetření, kdy jim lékařka v pohotovostní službě oznámila, že Nudlička je v příčné poloze a že doufá, že se dítě rozhodne otočit, až bude čas, aby se narodilo, se drželi za ruce.

Zdravotní sestra Tracy rychle odvedla pozornost nervózního Gabriela, který požadoval komplikovaný ilustrovaný výklad příčných poloh, tím, že mu ukázala, jak odečítat hodnoty z monitoru, aby mohl Julii říkat, kdy bude kontrakce vrcholit a kdy ustoupí.

Byla za jeho rozptýlení vděčná. Ale jeho to nijak neodradilo od toho, aby si vygooglil příčné polohy i s doprovodnými informacemi na svém iPhonu.

(Je třeba se zmínit, že v tuhle chvíli si Julia přála, aby tu zatracenou věc nechal doma.)

Naštěstí ji léky proti bolesti uvolnily dost na to, aby si mohla zdřímnout, a tak upadla do polospánku.

„Julianne?“

Otevřela oči a uviděla nad sebou stát svého manžela se znepokojeným výrazem v obličeji.

Zesláble se na něj usmála a jemu to málem zlomilo srdce.

„Sténala jsi.“

„Muselo se mi něco zdát.“

Julia k němu zvedla ruku a on ji za ni uchopil, zvedl si ji ke rtům a políbil ji.

„Moje prstýnky,“ zašeptala a stiskla jeho snubní prsten. „Ztratila jsem je?“

Pohladil ji po prázdném prstu. „Sundala sis je už před měsíci, pamatuješ? Otékaly ti prsty a ty ses bála, že pak nepůjdou sundat. Začala jsi je nosit na náhrdelníku, který jsem ti dal tehdy před rokem v sadu.“

Zvedla ruku a dotkla se svého krku. „Zapomněla jsem na to. Včera jsem si ho uložila do šperkovnice.“

„Měla jsi předtuchu. Nudlička už je skoro tady.“ Zavřela oči.

„Myslela jsem si, že nic nemůže být náročnějšího než můj studijní program na Harvardu. Spletla jsem se.“

Gabrielovi se sevřelo srdce.

„Budeš na zpátky univerzitě, ani se nenaděješ. Rebecca a já ti budeme pomáhat.“

Julia odpověděla jen tichým přitakáním.

„Vím, že to bylo moc brzo.“ Přiblížil jí rty k uchu. „Omlouvám se.“

„Už jsme o tom mluvili. Někdy překvapení přinesou to nejlepší.“

„Udělám cokoliv, abych ti to vynahradil.“

„Mít s tebou dítě není oběť. Až na tu bolest.“ Ušklíbla se.

Přitiskl jí rty na čelo. „Volal jsem tátovi. Řekne to tvému otci a Diane.

Pochybuji, že by sem s Tommym mohli přijet, ale navrhne jim to.“ Přikývla, ale nechala oči zavřené. „Dobře.“

Zatímco Julia spala, doktorka se snažila ujistit Gabriela, že příčné polohy nejsou u dětí nijak neobvyklé. Dítě se někdy převrátí během porodu samo nebo ho porodník prostě otočí. Není to nic, čeho by se měli bát.

Gabriel byl vděčný za lékařčino povzbuzení, ale pořád měl strach. Co mu dávalo sílu, byla jeho naděje v budoucnost vědomí, že se brzy setká se svou dcerou a bude moci začít být otcem.

Zatímco Julia ležela na posteli v polospánku a snění, přecházel po pokoji sem a tam. Vypadala na tom velkém nemocničním lůžku tak malá a tak křehká.

Tak mladá.

83. kapitola

“Julie?“ Gabriel ji držel za ruku a Julii sevřela další kontrakce. Neustále bedlivě sledoval monitor, aby jí mohl oznámit, kdy kontrakce začne ustupovat, a pak ji později jemně hladil po kloubech nebo po čele

a chválil ji.

„Vedeš si dobře.“

To Gabriel ale nikoliv. Byl rozcuchaný a nervózní, a kdyby měl čas se nad tím zamyslet, i navýsost znepokojený. Navzdory tomu, že byli v nejuznávanější nemocnici v Bostonu a dostávalo se jim vynikající lékařské péče, byl vyděšený.

Nechával si své obavy pro sebe a v duchu se znovu a znovu modlil za to, aby Julia i Nudlička byly v pořádku.

Krátce před devátou hodinou večer dostala Julia horečku. Do té doby už se dostavila přivolaná doktorka Rubiová. Vyšetřila Julii a nařídila, aby jí do nitrožilní infuze přidali antibiotika.

Gabriel se kousal do rtu, když sledoval sestru, jak zavěšuje nový sáček vedle těch dalších, které už pomalu odkapávaly do paže jeho manželky. Doktorka Rubiová protrhla Julii plodové obaly, aby odtekla voda,

a povzbuzovala ji, aby začala tlačit. Epidural, který dostala, ji zbavil jen části bolesti, pořád jí ještě dost přetrvávalo. Julia stále cítila dolní polovinu těla.

Sestra Susan přidržovala Julii jednu nohu, zatímco Gabriel se ujal té druhé. Tlačila s každou kontrakcí, a ačkoliv ji doktorka Rubiová i Gab

riel podporovali, moc to nepomáhalo. Nakonec doktorka připustila to, čeho se Gabriel bál Nudlička tvrdošíjně setrvávala v příčné poloze a byla moc vysoko, než aby mohli použít kleště.

Julia nad těmi zprávami zesláble zasténala a zhroutila se na postel, téměř vyčerpaná.

„Co to znamená?“ zeptal se Gabriel tiše, ruce sevřené do pěstí. Doktorka Rubiová našpulila rty.

„To znamená, že musíme udělat akutní císařský řez. Srdeční frekvence dítěte se začíná zvyšovat, vaše žena má horečku a je možné, že má infekci. Svolám svůj chirurgický tým, ale musíme to udělat hned.“

„Co se mě týče, je to v pořádku,“ pronesla Julia. Byla unavená. Ach, tak unavená. Představa, že námaha s porodem skončí, jí přinesla vítanou úlevu.

„Jsi si jistá?“ svíral jí Gabriel nervózně ruku.

„Opravdu nemáme jinou možnost, pane Emersone. Nemohu dítě v poloze, v jaké se nachází, dostat ven,“ řekla doktorka Rubiová pevně.

„Jak už jsem vám říkal dříve, je to profesor Emerson,“ vyštěkl, jak v něm pracovaly roztřesené emoce.

„Zlato, uklidni se. Budeme v pořádku.“ Julia se pousmála, zavřela oči a přála si přežít kontrakce, které jí nepřestávaly drásat tělo.

Gabriel vtělil svou omluvu do cudného polibku a několika šeptaných slov, než se Juliin pokoj stal najednou epicentrem horečné činnosti.

Dorazil anesteziolog a položil jí řadu otázek. Sestra požádala Gabriela, aby ji následoval a převlékl se do chirurgického oděvu.

Nechtěl, aby ho od Julie oddělili ani na jediný okamžik. Strávil hodiny po jejím boku, podával jí do úst kousky ledu a držel ji za ruku. Ale vzhledem k tomu, že s ní chtěl na operační sál, což bylo sterilní prostředí, souhlasil, že půjde.

Než se vzdálil, Julia natáhla ruku. Vzal ji za ni a vtiskl jí rty do dlaně.

„Já toho nelituji,“ zašeptala.

Odtáhl se. Vypadalo to, že jí léky proti bolesti ovlivnily myšlenkové procesy.

„Čeho nelituješ, miláčku?“

„Že jsem otěhotněla. Až bude po všem, budeme mít holčičku. Budeme rodina. Navždycky.“

Napjatě se na ni usmál a políbil ji na čelo. „Uvidíme se za pár minut.

Zůstaň silná.“

Vrátila mu úsměv, zavřela oči a soustředila se na dýchání s cílem vypořádat se s další kontrakcí.

84. kapitola

Zatímco byl pryč, Julia prostě zavřela oči a pravidelně dýchala tedy dokud neležela na operačním sále a doktorka Rubiová se jí nezačala dotýkat břicha v místě, kde se připravovala provést císařský řez.

„Já to cítím,“ řekla Julia, naprosto zděšená.

„Cítíte to jako tlak?“

„Ne. Cítím, jako byste mě štípla do kůže.“

Gabriel seděl po Juliině boku, za clonou, která mu blokovala výhled na spodní část jejího těla.

„Bolí to?“

„Ne,“ řekla a v hlase měla paniku. „Ale pořád to cítím. Bojím se, že ucítím ten řez.“

Doktorka Rubiová zopakovala svou zkoušku, dotýkala se její kůže a Julia s rostoucí úzkostí trvala na tom, že cítí každičké štípnutí.

„Musíme ji uspat,“ oznámil anesteziolog a rychle začal připravovat celkovou anestezii.

„To by byla pro dítě moc velká zátěž. Něco jí přidejte,“ namítla doktorka Rubiová.

„Už jí toho víc dát nemůžu. Měla epidural a lokální umrtvení. Musím ji uspat.“

Julia vzhlédla do anesteziologových laskavých očí.

„Omlouvám se,“ zašeptala.

Anesteziolog ji poplácal po rameni. „Zlatíčko, není třeba se omlouvat. Je to moje práce. Prostě se snažte uvolnit.“

Gabriel se začal na něco vyptávat, když se kolem něj začal rojit chirurgický tým.

Julia mu stiskla ruku ve snaze ho uchlácholit, aby neztrácel nervy. Potřebovala, aby zůstal v klidu. Potřebovala, aby na ni dal pozor, zatímco bude spát.

Sotva si všímala toho, co dělají doktoři, nebo instrukcí od anesteziologa. Poslední věc, kterou slyšela, než se propadla do tmy, byl Gabrielův hlas v jejím uchu, ujišťující ji, že bude s ní, dokud se neprobudí.

85. kapitola

“Zatraceně.“ Doktorka Rubiová ze sebe začala sypat dlouhý proud bleskových žádostí a pokynů a její tým se najednou mohl přetrhnout.

„Co se děje?“ Gabriel stiskl Juliinu ochablou ruku pevněji.

Doktorka Rubiová trhla směrem k němu hlavou, aniž by se mu vůbec podívala do očí. „Dostaňte manžela odsud pryč.“

„Cože?“ Gabriel vyskočil na nohy. „Co se děje?“

„Řekla jsem, dostaňte ho odsud,“ štěkla doktorka Rubiová na jednu ze sester. „A sežeňte sem chirurga, který má pohotovost. Urgentně.“

Sestra začala vystrkovat Gabriela ze dveří.

„Co se děje? Řekněte mi to!“ zvedl hlas a směřoval své otázky k chirurgickému týmu.

Nikdo neodpověděl.

Sestra vzala ho za ruku a zatáhla.

Gabriel se na Julii naposledy podíval, na oči přelepené páskou.

Na bledou pokožku. Na nehnutě ležící tělo.

Vypadala, jako kdyby byla mrtvá.

„Bude v pořádku?“

Sestra ho vyvedla přes dvoukřídlé dveře do čekárny před operačním sálem.

„Někdo brzy vyjde ven a promluví si s vámi.“ Sestra na Gabriela povzbudivě kývla a vrátila se na operační sál.

Svezl se do křesla a mysl mu divoce vířila. V jednu chvíli se připravovali na císařský řez, a v tu další…

Stáhl si z obličeje chirurgickou roušku.

Žilami se mu hnala panika a strach. Jediné, co měl před očima, byla Juliina tvář a její paže, roztažené od těla, jako by byla ukřižovaná.

Gabriel se v duchu ocitl vzadu za domem v Selinsgrove, šel pěšky k lesu. Kráčel tou stezkou už tisíckrát. Mohl by po ní jít i potmě. Ale teď byl jasný den.

Když se blížil k lesu, uslyšel hlas, volající jeho jméno.

Otočil se a spatřil Grace stojící na zadní verandě, jak na něj mává.

„Vrať se.“

Zavrtěl hlavou a ukázal směrem k sadu. „Musím jít, abych ji dostal zpět. Ztratil jsem ji.“

„Tys ji neztratil.“ Grace se trpělivě usmála.

„Ztratil. Je pryč.“ Gabrielovi se zrychlil tep.

„Ona není pryč. Vrať se domů.“

„Musím pro ni jít.“ Gabriel se rozhlížel mezi stromy po jakékoliv Juliině stopě, než vstoupil do lesa. Zrychloval každým krokem, dokud neběžel, větve ho švihaly a drásaly mu obličej i oblečení. Zakopl a upadl na všechny čtyři, právě když se dostal k mýtině. Rychle se rozhlédl kolem a ze rtů mu unikl úzkostný výkřik, když si uvědomil, že Julianne tu nikde není.

86. kapitola

“Nemůžu uvěřit, že jsme ji ztratili.“

„Ani já ne. Dva akutní císařské řezy ve stejnou chvíli. A nakonec šel jenom jeden hladce.“ Hlas si povzdechl. „Nenávidím noci, jako byla tahle.“

„Já taky. Díkybohu už nám končí směna.“

Trvalo několik minut, než Gabriel otevřel oči. Musel spát, nebo… Promnul si bradu. Neměl tušení. V jednu chvíli byl v lesích za svým

domem, v příští slyšel mluvit ty sestry.

V hlavě mu při návratu vzpomínky na bledou a nehybnou Julianne, ležící na operačním stole, začalo hučet.

Sestry musely mluvit o ní.

Nemůžu uvěřit, že jsme ji ztratili.

Když zaslechl kroky, potlačil vzlyk a zaostřil zrak na pár ošklivých bot. Bylo to hrubě nevhodné, to věděl, ale nemohl si pomoci a musel si všimnout, jak jsou těžké a nelichotivé. Jako by byly vyrobeny ze dřeva.

Bylo to plýtvání dokonalou pediatrickou příležitostí. Zvedl hlavu.

Sestra, kterou nikdy předtím neviděl, mu věnovala zdrženlivý úsměv.

„Já jsem Angie, pane Emersone. Chtěl byste se podívat na svou dceru?“ Přikývl a vyškrábal se na nohy.

„Omlouvám se, že jsme vás tu nechali sedět tak dlouho. Někdo vás za ní měl vzít už dřív, ale měli jsme tu vážně napilno a právě se nám střídaly směny.“

Zavedla ho do přilehlé místnosti, kde byla pojízdná dětská postýlka.

Poblíž stála další sestra a psala něco do karty.

Gabriel přešel k ní a podíval se dolů.

Ležel tam nehybný malý bílý uzlíček. Uviděl červenou tvářičku a černé vlásky, částečně schované pod drobounkou fialovou pletenou čepičkou.

„Má vlasy.“

Angie se postavila vedle něj. „Ano, spoustu vlasů. A také téměř čtyři kila a čtyřicet osm centimetrů. Je to dobře vyvinuté dítě.“

Angie zvedla miminko do náruče. „Dáme vám náramek, stejný, jako má ona, takže budeme vědět, že je vaše.“

Druhá sestra upevnila Gabrielovi na pravé zápěstí bílý plastový náramek.

„Chtěl byste si ji pochovat?“

Přikývl a otřel si studené vlhké dlaně do chirurgického pláště, který měl stále ještě na sobě.

Angie mu opatrně vložila dítě do náruče. Okamžitě otevřelo velké temně modré oči a podívalo se na něj.

Setkali se pohledem a Gabriel cítil, jako by se celý jeho svět zastavil. Pak si holčička zívla, široce otevřela malou pusu, růžovou jako pou

pátko, a znovu zavřela oči.

„Je krásná,“ vydechl.

„Ano, to je. A je zdravá. Byl to těžký porod, ale je v pořádku. Můžete si všimnout, že má trochu oteklé tvářičky, ale to opadne.“

Gabriel zvedl dítě tak, že bylo jen pár centimetrů od jeho tváře.

„Ahoj, Nudličko. Já jsem tvůj táta a už jsem na tebe dlouho čekal.

Tolik tě miluji.“

Přitiskl si ji k sobě, poslouchal její drobný dech a cítil, jak jí přes zavinovačku tluče maličké srdíčko.

„Moje žena,“ zachraptěl, aniž se obtěžoval mrkáním zahnat slzy, které mu plnily oči.

Sestry si vyměnily pohled.

„Mluvila s vámi doktorka Rubiová?“ zeptala se Angie. Gabriel zavrtěl hlavou a pevně svíral dítě.

Angie se podívala na druhou sestru, která se zamračila.

„Už si s vámi měla promluvit. Omlouvám se za to. Bylo tu velmi rušno, jak jsem řekla, a měnily se nám služby.“ Angie ukázala na křeslo opodál. „Zatím se s dcerkou posaďte a já se půjdu podívat, jestli paní doktorku najdu.“

Gabriel udělal, co mu řekla, a držel si dceru u srdce. Výrazy těch sester mu prozradily všechno.

Nebude žádné šťastné shledání.

Nikdy neuvidí Julianne chovat jejich dítě.

Ztratil ji. Tak jistě, jako Dante ztratil Beatrice, i on ztratil svou milovanou.

„Zklamal jsem tě,“ zašeptal.

Gabriel si přivinul dceru blíž k hrudi a rozplakal se.

87. kapitola

Gabriel seděl, choval Nudličku a připadalo mu, že čas nemá žádný význam. Před očima se mu rychlostí světla střídaly představy. Viděl se, jak veze dítě domů z nemocnice. Jak ho uprostřed

noci krmí. Jak odchází chodbou do prázdné ložnice.

Byl tak sám.

Miloval v životě jen jednu ženu. Nejdřív ji miloval jako pohan, dychtil si z ní udělat modlu a uctívat ji. Pak si uvědomil, že některé věci jsou důležitější než jeho láska k ní její štěstí, například.

V duchu ji viděl a slyšel, jak svírá jeho ruku a šeptá: „Nelituji toho, že jsem otěhotněla.“

Teď by toho litovala. Připravil ji o život. Zachvěla se mu ramena, jak ho přemohl vzlyk. Jeho krásná, sladká Julianne.

Měl u sebe mobilní telefon, ale necítil se na to, aby komukoliv zavolal. Z textovek, které mu přišly, věděl, že Richard s Rachel už brzy dorazí. Rebecca chystala dům pro hosty i dítě. Kelly mu psala, aby mu sdělila, že objednala květiny a balónky, které už jsou na cestě do nemocnice.

Neměl dost síly, aby jim řekl, že Julianne odešla.

Díval se do tváře své dcery a přemýšlel, jak jí zvládne být rodičem sám. Tolik se na Julianne spoléhal. A nakonec to bylo jeho sobectví, které ukončilo její život.

Byl ztracený ve vlastním žalu a vyčerpání, když kdosi vstoupil do místnosti a zastavil se před ním. Ještě jednou zaostřil zrak na pár velmi ošklivých pevných bot.

„Profesore Emersone.“

Poznal hlas doktorky Rubiové a zvedl hlavu. Vypadala unaveně.

„Je mi líto toho, co se stalo. Měli jsme tu několik akutních případů najednou a nemohla jsem se utrhnout. Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho.“

„Můžu ji vidět?“ přerušil ji Gabriel.

„Samozřejmě. Ale musím vám to vysvětlit. Vaše žena…“

Gabriel lékařčina slova neposlouchal. Byl zavalený bolestí. Mysl mu zaplavily všechny rozhovory, které s Julií o miminku vedl.

Byla to jeho chyba. Přesvědčil ji, aby měli dítě, a pak otěhotněla dřív, než na to byla připravená.

To on tohle způsobil. Zasel do ní své dítě a ten skutek ji zabil. Sklíčeně sklonil hlavu.

„Profesore Emersone.“ Doktorka Rubiová popošla blíž.

„Profesore Emersone, jste v pořádku?“ V uších mu zazněl její hlas tentokrát důrazněji. Něco si pro sebe španělsky zamumlala, slova, která Gabriel rozpoznal, ale jen matně.

„Můžu ji vidět?“ zašeptal.

„Samozřejmě.“ Doktorka Rubiová ukázala ke dveřím. „Omlouvám se, že pro vás nikdo nepřišel už dříve, ale sestry měly plno práce.“

Gabriel se pomalu postavil na nohy a dál choval dcerku v náručí. Doktorka Rubiová mu nařídila, aby položil dítě do pojízdné postýlky,

a pak ji tlačila před sebou.

Vytáhl z kapsy kapesník, otřel si tváře a ignoroval iniciály, které na něm byly vyšité. Byl to dárek od Julianne, prostě jen tak. To byla celá ona měla štědrého ducha a šlechetné srdce. Jak moc si teď přál, aby měl na sobě Davidovu hvězdu, kterou mu dala jako dárek k výročí. Jistě by z ní mohl načerpat nějakou útěchu.

Gabriel následoval doktorku Rubiovou skrz několik místností, dokud nevstoupili do rozlehlého prostoru, ve kterém stála řada nemocničních lůžek.

„Tady je.“

Gabriel se prudce zastavil.

Julianne ležela na nemocniční posteli a nad ní se skláněla sestra, která jí dávala injekci.

Viděl, jak se jí pod pokrývkou pohnuly nohy. Slyšel, jak zasténala. Rychle zamrkal, jako by ty slzy v jeho očích mohly být příčinou přeludu. Cítil, jak zavrávoral.

„Profesore Emersone?“ Doktorka Rubiová ho podepřela, aby neztratil rovnováhu. „Jste v pořádku?“

Zavolala na sestru a požádala ji, aby vedle Juliina lůžka postavila židli. Pomohly Gabrielovi se posadit a zavezly postýlku tak, aby ji měl vedle sebe.

Někdo mu do ruky vnutil plastový kelímek s vodou. Zíral na něj, jako by nevěděl, k čemu slouží.

Hlas doktorky Rubiové, který předtím slyšel jako v mlze, byl najednou křišťálově jasný.

„Jak jsem už řekla, vaše paní ztratila hodně krve. Museli jsme jí dát transfuzi. Když jsem udělala incizi pro císařský řez, střetla jsem se s jedním z jejích myomů a naneštěstí dost krvácel. Museli jsme to pak později řešit i chirurgicky, a právě proto to trvalo tak dlouho.“

„Myomy?“ opakoval Gabriel s rukou na ústech.

„Jeden z myomů vyrůstal z dělohy právě v místě, kde jsme provedli řez. Zastavili jsme krvácení a zašili jí to, ale tím se nám císařský řez

zkomplikoval více než obvykle. Naštěstí to doktor Manganiello, chirurg na pohotovosti, vyčistil. Vaše žena bude v pořádku.“ Položila Gabrielovi ruku na rameno. „A nezdá se, že by došlo k nějakému trvalému poškození dělohy. Brzy se probudí, ale bude omámená. Budeme jí dávat léky proti bolesti. Zítra během vizity se na ni přijdu podívat. Gratuluji k narození dcery. Je to krásná holčička.“ Doktorka Rubiová ho poplácala po rameni a odešla.

Gabriel zíral na Julii a všiml si, že se jí do tváří vrátila barva. Spala.

„Pane Emersone?“ oslovila ho sestra, která si všimla jeho slz. „Mohu vám něco donést?“

Zavrtěl hlavou a rychle si otřel tvář hřbetem ruky. „Myslel jsem, že je mrtvá.“

„Cože?“ zeptala se ostrým tónem.

„Nikdo mi nic neřekl. Vypadala jako mrtvá. Myslel jsem…“

Sestra popošla o krok blíž, ve tváři výraz hrůzy. „Je mi to tak líto. Někdo z předchozí směny vám měl vysvětlit, co se děje. Zároveň s vaší ženou tam byl ještě další akutní císařský řez, ale ta pacientka o své dítě přišla.“

Gabriel zvedl pohled a zadíval se sestře do očí.

„To není omluva,“ pronesla tiše. „Někdo vám měl říct, že je vaše žena v pořádku. Pracuji tady v porodnici už deset let a ztratili jsme jen velmi málo matek. Velmi, velmi málo. A když se to stane, okamžitě se to vyšetřuje a všichni jsou velmi rozrušení.“

Gabriel se chtěl zeptat, co znamená „velmi málo“, když náhle zaslechl z Juliina nemocničního lůžka zasténání. Odložil kelímek s vodou stranou a postavil se nad ni.

„Julianne?“

Se zachvěním zvedla víčka. Na pouhý okamžik se na něj podívala a pak opět zavřela oči.

„Naše dcera je tady. Je nádherná.“ Julianne se ani nepohnula.

Ale o pár minut později začala znovu sténat.

„Bolí to,“ zašeptala.

„Vydrž. Někoho seženu.“ Gabriel zavolal sestru.

Poté, co sestra upravila Julianne kapačku, Gabriel zvedl dítě.

„Miláčku, seznam se se svou dcerou. Je krásná. A má vlasy.“ Podržel dítě tak, aby na něj Julia ze své polohy vleže viděla.

Julia měla rozšířené zorničky a rozostřený pohled, a znovu téměř vzápětí zavřela oči.

Opět si dítě přitiskl k hrudi.

„Zlatíčko? Slyšíš mě?“

„Chvíli to bude trvat, než přijde úplně k sobě. Ale nakonec se probudí.“ Hlas zdravotní sestry přerušil Gabrielovo zadumání, ve kterém nervózně přemítal, jestli není Julia nešťastná z toho, jak dítě vypadá.

Položil miminko zpátky do postýlky, posadil se vedle ní a bedlivě svou manželku sledoval. Už ji nikdy nehodlal znovu spustit z očí.

Zabzučel mu iPhone několika doručenými zprávami, a tak ho rychle zkontroloval. Richard a Rachel to báječně stihli a už brzy dorazí. Tom a Diane poslali gratulace společně s přáním štěstí.

A Katherine Pictonová zopakovala svou naléhavou prosbu, že chce, aby si ji vybrali za kmotru. Dokonce jim za to jako úplatek slíbila vzácný rukopis Dantova La Vita Nuova.

Gabriel pořídil telefonem pár snímků Nudličky, rychle je všem rozeslal e mailem a mezitím zavolal Katherine, aby jí řekl, že žádný úplatek není třeba.

„Ona má vlasy?“ Když se Julia konečně probrala, první věc, které si všimla, byly tmavé pramínky, vykukující zpod pletené fialové dětské čepičky.

„To má. Spoustu vlasů. Tmavších než tvoje,“ usmál se Gabriel a položil holčičku Julii na hrudník.

Rozbalila ji, odhrnula si košili a položila si dcerku přímo na tělo. Miminko se okamžitě ke své matce přitulilo.

Gabriel si v duchu řekl, že je to ten nejneuvěřitelnější pohled, jaký kdy viděl.

„Je krásná,“ zašeptala Julia.

„Nádherná jako její máma.“

Tiskla dítěti na hlavičku lehounké polibky. „To si nemyslím. Má tvoji tvářičku.“

Gabriel se zasmál. „O tom nic nevím. Nejsem si jistý, jestli vypadá jako jeden z nás, snad kromě toho, že se zdá, že má moji barvu očí. Má ty největší oči, jaké jsi kdy viděla, ale nerada je otvírá.“

Julia zvedla hlavu, aby si prohlédla její tvář, a přitiskla si ji ještě blíž. Gabriel ji s obavami pozoroval. „Máš bolesti?“

Ušklíbla se. „Mám pocit, jako bych byla přeříznutá v půli.“

„Myslím, že jsi.“

Tázavě se na něj podívala.

„Ne, miláčku, nedíval jsem se.“ Přejel jí rty po vlasech. „Měli bychom si nejspíš promluvit o tom, jak jí budeme říkat. Na její dědečky jméno Nudlička asi neudělá ten správný dojem. A už jsem si vyslechl Katherine, která si myslí, že by se to dítě mělo jmenovat po ní.“

„Mluvili jsme o Clare.“

Gabriel tu možnost chvíli zvažoval.

„Clare se mi líbí, ale protože jsme se za ni modlili v kryptě svatého Františka, možná bychom ji měli pojmenovat Frances.“

„Svatá Klára byla Františkova přítelkyně. Můžeme ji pojmenovat Clare a jako prostřední jméno jí dát Grace.“

„Grace.“ Gabriel zachytil Juliin pohled a měl pocit, jako by se dusil.

„A co Grace Hope? Představuje vyvrcholení tolika nadějí, tolika milosti…“

„Clare Grace Hope Emersonová. To je dokonalé.“ Julia vtiskla na Clařinu drobnou tvářičku polibek.

„Ona je dokonalá.“ Gabriel postupně políbil Julianne i Clare a obě najednou objal.

„Moje zlaté, milované holčičky.“

88. kapitola

Julia tvrdě spala, zhluboka dýchala a tělo se jí ani nehnulo.

Když Gabrielovi sestra přikázala položit Clare zpět do postýlky, aby mohla spát, odmítl. Držel svou dceru v náručí, jako by se bál, že

mu ji někdo vezme.

Oči mu ztěžkly, a tak se opřel v židli vedle Juliiny postele a dcerku si položil na hruď. Zívla si a s tvářičkou, přitisknutou k němu, a s malým zadečkem vystrčeným do vzduchu vypadala spokojeně.

„Víra, naděje a láska,“ zamumlal si pro sebe. „Ale největší z nich je láska.“

„Cože?“ Julia se na posteli pohnula a otočila se k němu. Usmál se. „Nechtěl jsem tě vzbudit.“

Opatrně posunula nohy a přidržovala si místo, kde měla zašitou ránu.

„Zase to začíná bolet. Nejspíš jsem zralá na další dávku léků.“

Zadívala se na něj a na to, jak drží Clare v náručí a ona mu odpočívá na hrudi.

„Jsi rozený táta.“

„To doufám. Ale i kdyby ne, budu tvrdě pracovat na tom, abych se jím stal.“

„Netušila jsem to,“ zašeptala Julia a oči se jí naplnily slzami.

„Co jsi netušila?“

„Netušila jsem, že je možné tak moc milovat ještě někoho jiného než tebe.“

Gabriel vzal do dlaně Clařinu hlavičku.

„Taky jsem to nevěděl.“ Políbil svou dceru na temeno. „Vlastně jsem právě svatému Pavlovi řekl, že s ním nesouhlasím.“

„Ne?“ Otřela si slzy. „A co on na to?“ Gabriel zachytil její pohled. Usmívala se.

„Řekl jsem mu, že největší silou není láska, je to naděje. Lásku jsem poznal s Richardem a Grace, ale také s tebou. A pomohla mi projít velmi temnými časy. Také jsem poznal víru, když jsem jel do Assisi. Ale bez naděje bych tady nebyl. Vzal bych si život. Bez Božího zásahu v podobě mladé dívky v sadu v Pensylvánii bych byl v pekle; a neseděl bych tu vedle tebe a nedržel v náruči naši dceru.“

„Gabrieli,“ zašeptala a slzy jí tekly proudem.

„Láska má velkou moc a víra zrovna tak. Ale naděje pro mě znamená nejvíc. Tohle je naděje.“ Ukázal na miminko na své hrudi, přikryté bílou dekou a s malou pletenou čepičkou na hlavičce.

Gabrielovy děkovné modlitby byly spontánní a upřímné. Zde, v této místnosti, byl v rozpacích ze svého bohatství krásné, inteligentní ženy, která měla veliké a štědré srdce, a nádherné dcerky.

„Tohle je vrchol všech mých nadějí, Gabrieli.“ Julia k němu natáhla ruku a on si zahákl malíček o ten její. „Tohle je moje ‚šťastně až navěky‘.“

S nadějí se zahleděl do budoucnosti a viděl dům zvonící dětským smíchem a dupotem malých nohou, běhajících po schodech nahoru a dolů. Viděl Clare se sestrou a bratrem, jedním adoptovaným, druhým ne.

Viděl křty a svatá přijímání a svou rodinu, sedící s ním ve stejné kostelní lavici, mši za mší, rok za rokem. Viděl odřená kolena, první dny ve škole, doprovody na ples a maturitu na střední škole, zlomená srdce a slzy štěstí; a radost ze zasvěcování svých dětí do děl Danta, Botticelliho a svatého Františka.

Viděl sám sebe, kráčejícího uličkou po boku Clare na její svatbě, a jak poté chová v náručí svá vnoučata.

Sylvain Reynard

Viděl, jak se svou milovanou Julianne stárne a jak se společně v jejich sadu drží za ruce.

„A nyní se moje blahoslavenství zjeví,“ zašeptal, držel za ruku svou ženu a Clace Grace Hope, mírumilovně spící na jeho hrudi.