Sylvain Reynard

Princ

Prolog

ČERVEN, 1870 FLORENCIE, ITÁLIE

Ve stínu před princovou vilou shlížející z vrchu na město Florencii se ukrývala osamělá postava. Z oken bylo možné si vychutnat výhled na neuvěřitelná okolní panoramata - dokonce i v noci. Ne že by si je právě teď ona postava dokázala užít.

Princ využíval podivnou magii, aby tohle místo odpuzovalo ostatní jedince jeho druhu, a dotyčná osoba to teď pocítila na vlastní kůži. Půl bloku od vily, která připomínala spíše pevnost, se mu udělalo zle a cítil se neklidný, ve svalech mu cukalo. Nebylo divu, že princ vládl městu tak dlouho. Jeho branami nikdo nebyl schopen ani projít, natož ho fyzicky napadnout. Nicméně dnes v noci princ napaden bude. A některé z nejvzácnějších kousků jeho sbírky mu budou ukradeny.

V dálce zaskřípal klíč v zámku a po chvíli se otevřela těžká železná brána. Postava ve stínu se narovnala a zbystřila smysly.

Směrem k ní vykročil muž ve středních letech a v rukou svíral koženou brašnu.

Postava opustila své útočiště ve stínu a přešla ulici, aby se s ním setkala. Pohybovala se rychle a neslyšně. „Gianni?“ zavolala na muže.

Gianni přidal do kroku.

„Můj pane,“ zamumlal italsky a uctivě se uklonil. Jeho pán si od něj převzal brašnu a otevřel ji.

Bledýma rukama dychtivě procházel soubor ilustrací nevyčíslitelné hodnoty a sám pro sebe si je přepočítával.

Zvedl hlavu, aby se podíval na Gianniho. „Jsou všechny?“

„Ano, můj pane. Všech sto.“ Gianni měl doširoka otevřené oči a téměř nemrkal, jako kdyby byl v transu.

(Což také byl.)

„Viděl tě někdo?“

„Ne, můj pane. Služebnictvo spí a princ není doma.“

„Výborně,“ popadl Gianniho za rameno a přinutil ho, aby se na něj podíval. „Vrátíš se do vily a půjdeš rovnou do svého pokoje. Za hodinu se probudíš a nebudeš si pamatovat nic, co se mezi námi odehrálo.“

„Ano, můj pane.“

„Běž. A ujisti se, že tě nikdo nespatří.“ S další úklonou se Gianni vrátil do pevnosti. Pán ho pozoroval, jak za sebou zavírá bránu a zamyká ji, než vešel jedněmi z bočních dveří dovnitř té impozantní stavby.

Zamumlal renesanční nadávku a odplivl si. Knížectví florentské mělo být jeho. Roky se držel stranou, pozoroval dění kolem sebe a čekal na den, kdy bude moct převzít vládu nad městem.

Svým městem.

A dnes v noci se zdálo, že byla jeho trpělivost odměněna. Podkopal princovu důvěru v bezpečnost vlastní pevnosti a ukradl mu jeho nejvzácnější majetek. Zcela jistě mohl počkat ještě o něco déle, než odhalí princovo tajemství, aby ho mohl zničit.

Než zavřel brašnu a dal se do běhu, oči mu zaplanuly nad jednou z ilustrací - inkoustovou kresbou Danta a Beatrice.

V jediném okamžiku přeletěl piazalle do ulice pod ním a zmizel ve tmě.

1. kapitola

SRPEN, 2011 FLORENCIE, ITÁLIE

Princ florentský stál v prvním patře galerie Uffizi a zvažoval vraždu. Dav městské smetánky kroužil kolem něj - muži ve smokinzích, ženy v dlouhých večerních róbách -, zatímco arogantní a nesnesitelný profesor Gabriel Emerson zaplňoval renesanční budovu svou nanicovatostí.

Princ už v minulosti zabíjel. Své oběti si pečlivě vybíral a pouze v ojedinělých případech z toho měl potěšení. Tohle bude jeden z nich.

Byl neuvěřitelně rychlý a mimořádně lstivý, jeho nadpřirozená síla se mísila s jeho inteligencí. Nebylo pochyb o tom, že by toho amerického profesora dokázal popadnout a zlomit mu vaz dřív, než by si kdokoliv všiml, že něco není v pořádku. Princ si představoval, jak přebíhá rozlehlý prostor v patře, popravuje profesora a uniká oknem, ještě než by kterýkoliv z hostů jen odtrhl svou sklenku šampaňského od rtů.

Lidské bytosti jsou tak pošetilé. Profesorovu smrt by pravděpodobně svedly na náhlou mozkovou příhodu, aniž by měly vůbec tušení, co se vlastně doopravdy stalo.

Princovo tělo se při té lákavé představě celé napjalo, svaly na předloktí, schované v rukávech jeho drahého černého obleku, se samovolně zaťaly.

Ale rychlá smrt nebyla v souladu se závažností profesorova zločinu, který zahrnoval obrovskou urážku a osobní újmu. Princ byl hrdý na svůj „závazek vůči spravedlnosti“ - jak ho nazýval -, takže možnost rychlé popravy zavrhl.

Profesor musí trpět, což znamená, že jeho krásná žena musí trpět také.

Stála po boku svého manžela, v červených šatech, a ta barva na něj působila jako rudá muleta na býka. Bezpochyby upoutala jeho pozornost.

Upřeně ji pozoroval a všímal si každého detailu její postavy.

Jako by na sobě ucítila jeho oči, pootočila hlavu a střetla se s jeho pohledem. Rychle se odvrátila.

Paní Julianne Emersonová byla mladší než její manžel, drobná a podle princových měřítek příliš hubená. Oči, které byly podle všeobecného mínění krásné, měla velké a tmavé. Při pohledu na její tvář mu na mysli vytanuly renesanční malby - elegantně klenutý krk a lícní kosti.

Princ obdivoval krásu profesorovy ženy, zatímco ten blázen nepřestával pořád dokola italsky omílat, jak ho přesvědčila, aby se o své kopie Botticelliho ilustrací podělil. Jeho ignorantské poznámky pouze rozdmýchaly plameny princova hněvu.

Byly to jeho ilustrace, ne profesorovy, a byly to originály vytvořené samotným Sandro Botticellim.

Bylo zřejmé, že kromě toho, že byl profesor zloděj, byl i kulturní barbar, který nepoznal rozdíl mezi originálem a kopií.

Princ začal vymýšlet nové a důmyslné metody mučení, které znal ze základů dějin umění, a ignoroval profesorův rozvláčný chvalozpěv na filantropickou obětavost své ženy, s jakou se věnovala opuštěným dětem a bezdomovcům. Mnoho lidí doufalo, že svými činy smažou své hříchy, a tak se zachrání.

Princ až příliš dobře znal marnost dobrých skutků.

Emersonovi nelegálně obchodovali s ukradeným majetkem. Získali umělecká díla, která se princ pokoušel dostat zpět do svého vlastnictví po více než století. A ještě měli tu drzost nakráčet do princova města, nabídnout jeho ilustrace galerii Uffizi (zatímco je prohlašovali za kopie) a

nechat si upořádat tuhle podívanou. Vypadalo to, jako kdyby se snažili vymyslet ten nejdetailnější a nejpropracovanější způsob, jak podnítit jeho hněv.

Teď propadli životem.

Princ dál upíral pohled směrem k paní Emersonové, v šedých očích nepřítomný výraz.

Pak cosi upoutalo jeho pozornost. Ta mladá žena bez zjevného důvodu zrudla a zadívala se s láskou a touhou na svého manžela.

V tu chvíli připomněla princi někoho jiného - ženu, která se, s roztomilým ruměncem mládí a srdcem naplněným touhou, takto dívala na něj.

Ta stará vzpomínka se v něm zkroutila jako had.

„Moje dnešní výzva k vám zní, abyste si vychutnali krásu ilustrací Dantovy Božské komedie a pak ji našli ve svých srdcích, abyste oslavili krásu, milosrdenství a soucit s městem, které Dante miloval, s Florencií. Děkuji vám.“ Profesor se zlehka uklonil a sesbíral si své poznámky. Pak došel ke své ženě a za hlasitého potlesku ji objal.

Princ se k aplausu nepřipojil. Ve skutečnosti se zamračil a zamumlal nadávku adresovanou Dantovi.

Vypadalo to, že je ve svém opovržení sám, jediný člen davu florentské honorace, který jim nezatleskal. A s jistotou byl v galerii také jediný, kdo měl doopravdy tu čest s Dantem přímo mluvit a informovat básníka o tom, že je osel.

Ta vzpomínka prince nepotěšila. Neměl Danta rád, tehdy ani teď, a nenáviděl slova, která Dante ve svém veledíle zplodil.

(Princ nebral v úvahu rozpor mezi svou láskou k Botticelliho ilustracím a nenávistí k textu, jejž zobrazovaly.)

Narovnal si manžetové knolíčky své černé košile, na kterých byl zobrazen symbol Florencie. Chystal se následovat Emersonovy, a až budou mimo dohled svědků, zaútočit. Jediné, co musel, bylo zůstat trpělivý.

A trpělivost byla ctnost, jíž oplýval dostatečně.

Během doby, kdy se hosté mísili v davu a bylo přineseno občerstvení, princ zůstával v ústraní, vyhýbal se rozhovorům a odmítal jídlo a pití.

Lidé na něj obvykle reagovali jedním ze dvou způsobů. Buď vycítili, že je nebezpečný, a vyhnuli se mu velkým obloukem, nebo na něj zírali a občas se k němu přiblížili ještě dřív, než si vůbec uvědomili, že se pohybují jeho směrem.

Byl krásný. Dalo by se nejspíš říci, že je nádherný, s blonďatými vlasy, šedýma očima a mladistvým vzhledem. Postavu, ačkoliv neměřil víc než sto osmdesát centimetrů, měl pod černým oblekem štíhlou a svalnatou. A vzhledem k moci, kterou vládl, se pohyboval s pevným a rozhodným držením těla.

Byl lovec, ne kořist, a tak se bál jen máločeho. V této místnosti se například neobával ničeho jiného než svého odhalení.

Krátce kývl na pozdrav dottore Vitalimu, řediteli galerie, ale rozhovoru s ním se vyhnul. Ve skutečnosti princův hněv zahrnoval i jeho, protože on se také podílel na tom obchodu s kradenými věcmi.

Princ lorentský by si nedokázal udržet svou vládu nad městem, kdyby činil milosti. V jeho knížectví se vždy spravedlnost vykonávala rychle a zahrnovala všechny provinilce. Do jednoho. Až dojde na dottora Vitaliho, bude také potrestán.

Princ došel ke dveřím do výstavní síně a všiml si, že její zdi byly vymalovány zářivě modrou barvou, která jen podtrhovala vystavené inkoustové ilustrace Dantovy Božské komedie. S úlevou zjistil, že jeho drahocenná díla jsou bezpečně uzavřena ve skleněných vitrínách, které jim

poskytují ochranu.

Prohlédl si místnost ode zdi ke zdi a od podlahy ke stropu a všímal si každého prvku bezpečnostního systému. Poprava Emersonových byla pouze jednou částí jeho plánu. Tou další bylo znovuzískání jeho ilustrací.

Sledoval, jak se profesor se svou ženou zastavují před jedním z nejlepších příkladů Botticelliho práce, kresbou Danta a Beatrice v kruhu Merkura. Beatrice byla oblečená do splývavého roucha a ukazovala nahoru, zatímco Dante sledoval její gesto pohledem.

Princ rozhodnými kroky přistoupil k Emersonovým.

Paní Emersonová k němu zalétla pohledem a princ si na moment pohrával s myšlenkou, že ovládne její mysl.

Když už měl skleněnou vitrínu na dosah, pár poodstoupil stranou, aby mu uvolnil cestu.

Profesor si z nevysvětlitelných důvodů přesunul svou ženu za záda a znemožnil tak princi výhled.

Pohledy obou mužů se setkaly.

Princ se musel držet, aby se neusmál. Profesor neměl ani tušení o síle svého protivníka. Nebo o jeho hněvu.

„Dobrý večer,“ oslovil je princ anglicky a formálně sklonil hlavu.

„Dobrý večer,“ odvětil úsečně Gabriel a dlaní sklouzl po zápěstí své ženy, aby ji mohl chytit za ruku.

Princ sledoval cestu Gabrielovy ruky a dovolil si malý úsměv.

„Pozoruhodný večer,“ pronesl a mávl rukou směrem do sálu.

„Celkem ano,“ odpověděl Gabriel a sevřel Julianninu ruku o něco pevněji.

„Je od vás velkorysé podělit se o vaše ilustrace,“ pronesl princ ironicky. „Jaké štěstí pro vás, že jste je získal soukromou cestou, a ne na volném trhu.“

Čekal na profesorovu reakci a skrytě se zhluboka nadechl, aby mohl prozkoumat pachy obou Emersonových.

Ten profesorův nebyl nijak zajímavý. Princ z něj vytušil, že ten muž je zdravý a více než jen trochu arogantní, jeho ctnosti ještě nebyly úplně zformované.

Bylo evidentní, že má ochranitelské sklony. Břitkost jeho krve i fyzického vystupování značila, že kvůli ženě, která stála za ním, by se vzdal i svého života.

Ta samotná myšlenka byla provokativní.

Když prostřednictvím vůně jeho těla a krve prozkoumal profesorův charakter, obrátil princ svou pozornost k laskavé paní Emersonové.

Zpočátku byla cítit jako vzor ctností - soucitu a velkorysosti. Vůni její dobroty shledal princ překvapivou a hlavně příjemnou. Jako kdyby to byl relex, jeho oči zamířily směrem ke kresbě Beatrice, která visela opodál.

„Ano, považuji se za šťastného. Užijte si večer.“ Se strnulým pokývnutím se Gabriel vzdálil a stále svíral ruku své ženy.

Princ zůstal stát tam, kde byl, zavřel oči a znovu se zhluboka nadechl. Jak paní Emersonová odcházela, v nosních dírkách ho zalechtalo cosi nepříjemného a vyloženě neblahého.

Nad tou jiskrou poznání otevřel princ oči. Paní Emersonová byla nemocná.

Její vlídnost a laskavost téměř překryly ten nepříjemný spodní tón jejího pachu, ale byl tam, číhal v pozadí jako had.

Princ a ostatní jeho druhu byli mistry v odhalování rozličných lidských vad a nemocí. Možná to měli vrozené, nebo to bylo výsledkem jejich adaptace na prostředí. Ale ať už byl důvod jakýkoliv, tato schopnost umožňovala jeho druhu volit mezi žádoucími a odpudivými zdroji

potravy.

Díky tomu byl schopen zjistit, že v krvi paní Emersonové není dostatek železa. To bylo víc než jisté. Ale kromě toho s ní bylo v nepořádku ještě něco dalšího, něco, co dříve necítil a co ho od ní odpuzovalo.

Nicméně její ctnosti byly skutečné až dost. Byl překvapen, když zjistil, že není jenom rozmazlovaná panička z vyšší třídy, za kterou ji považoval.

Princův pohled vyprovázel Emersonovy na druhou stranu místnosti, kde se tiskli jeden k druhému a něco si horečnatě šeptali.

S posledním rozporuplným pohledem na půvabnou tvář paní Emersonové se princ otočil a odešel.

2. kapitola

Trpělivost byla další z princových zbývajících ctností. Jeho hněv nemohl být uhašen. Vždyť ho také přiživoval po více než sto let. Pokaždé když se pokusil zjistit, kde se nacházejí jeho drahocenné Botticelliho ilustrace, a selhal, hněv rostl, jako když vykrmujete vepře určeného k porážce.

V pravý čas se dočká spravedlnosti, ale ne na veřejném místě. A rozhodně ne uprostřed společenské události, mezi fotografy a novináři.

Ne, až Emersonovi opustí galavečer, bude je sledovat a pak zaútočí. Ale život paní Emersonové ušetří.

Princ si stále ponechával nějaké zbytky morálky. Ne proto, že by věřil, že ho dobré skutky zachrání - věděl, že se to nestane. Dodržoval mravní zásady, protože to dělal už jako člověk, a ani teď je nebyl schopen ignorovat. Přesněji řečeno, nechtěl svět připravit o takové dobro. Přinejmenším ne záměrně. Což znamená, že ctnosti paní Emersonové musely být zachovány.

Kromě toho, stejně byla nemocná. Bylo více než pravděpodobné, že její nemoc, ať už to bylo cokoliv, jí vyměří vlastní trest, a to brzy. Nicméně profesora omilostnit nehodlá.

Dottore Vitali pronesl ten večer řeč, v níž sledoval, kdo všechno ilustrace vlastnil - od profesora až k nejmenované švýcarské rodině. Prince toto odhalení překvapilo.

A překvapilo ho ještě více, když si uvědomil, že jeho ilustrace byly po takovou dobu tak blízko. Roky je marně hledal, a to až do té míry, že vyslal svého zástupce, aby prohledal většinu západní Evropy. Lorenzo se vrátil s prázdnýma rukama a bez jakýchkoliv stop.

Až se vypořádá s Emersonovými, měl princ v úmyslu podrobit Vitaliho výslechu ohledně identity té švýcarské rodiny. Pak do Švýcarska pošle svého vyslance, aby zjistil, jak a od koho jeho majetek získali.

Jednu věc ale věděl jistě, a ta mu byla jen chabou útěchou - ať už mu ilustrace ukradl z domu kdokoliv, nebyl jeho druhu. Což znamenalo, že ten zloděj, ať to byl, kdo chtěl, je dávno po smrti.

Ve dnech po loupeži mučil a usmrtil veškeré svoje služebnictvo. Věděl, že někdo z nich do krádeže musel být zapleten, třebaže nevědomě. Bohužel nikdy nezjistil, kdo to byl a jak se mu to povedlo.

S touto myšlenkou se princ vzdálil z hlavního dění probíhajícího galavečera, jak bývalo jeho zvykem, když se musel setkávat s lidmi. Neměl zájem zapojovat se do malicherných pletich a přihlouplých konverzací. Byl tu pouze za jediným účelem a nechtěl se nechat ničím rozptýlit.

Vyčkával, dokud nespatřil Emersonovy, jak se pokradmu vzdalují od svých hostů k velkému kamennému schodišti vedoucímu do druhého patra. V uctivé vzdálenosti je sledoval. Se strážným, který se za nimi postavil na schody, jakmile tudy prošli, si jednoduše poradil.

Když dorazil do druhého patra, našel tam pouze opuštěnou chodbu.

Po pachových stopách Emersonových došel až do Botticelliho sálu. Nakoukl do dveří a spatřil je uvnitř ve vášnivém objetí.

Měl mizerný výhled, a proto se rozhodl vstoupit do místnosti a chvíli si nepozorovaně prohlížet umělecká díla. Už to bylo dávno, kdy měl naposledy možnost obdivovat v Uffizi zdejší díla osobně. Příliš ho zaměstnávaly státní záležitosti, stejně jako jeho další povinnosti.

Dával si dobrý pozor a neslyšně vylezl po jedné ze stěn až pod strop, kde se usadil. Byl to starý trik, který používali příslušníci jeho druhu, když chtěli nerušeně pozorovat lidské chování. Zdálo se až neuvěřitelné, jak málo se lidé obtěžovali dívat nahoru.

Zatímco se Emersonovi líbali a něco si šeptali, princ si dopřál několik okamžiků, aby mohl ocenit Zrození Venuše a kopii Botticelliho Primavery, u níž se mu v hrudi rozlil pocit uspokojení

a nadřazenosti.

Co se týkalo Primavery, věděl, co nikdo jiný na světě. A své tajemství si nechával jen pro sebe jako vzácný šperk.

Jeho samolibé myšlenky narušila paní Emersonová, která z ničeho nic popadla svého muže za ruku a vytáhla ho na chodbu.

Princ už chtěl vyrazit za nimi, když si všiml nového přírůstku v místnosti blízko místa, kde se Emersonovi předtím líbali.

Neslyšně seskočil na zem a kráčel směrem k onomu dílu. Zastavil se jen pár kroků před ním. Na stěně naproti Zrození Venuše visela velká černobílá fotografie paní Julianne Emersonové.

Byla na ní vyobrazena z profilu se zavřenýma očima a úsměvem na rtech. Hnědé vlasy zvedal pár mužských rukou.

Byl to výjimečný snímek, a to i v jeho chladných a cynických očích. S vědomím, že je nemocná, byla totiž její krása až palčivě bolestná.

Očima přelétl slova, která byla napsaná pod fotografií. Byla to citace Danta.

„Deh, bella donna, che a’ raggi damore ti scaldi, s’ť vo’ credere a’ sembianti che soglion esser testimon del core, vegnati in voglia di trarreti avanti,“ diss’io a lei, „verso questa rivera, tanto ch’io possa intender che tu canti. Tu mi fai rimembrar dove e qual era Proserpina nel tempo che perdette la madre lei, ed ella Primavera.“

„,Ó, paní krásná,’ řek’ jsem, ,kterou hřejí paprsky lásky, soudíc podle toho, co vidím zářit na tvém obličeji, kéž žádost má tě nerozhněvá mnoho, prosím-li, abys k říčce přistoupila, ať já, co zpíváš, dobře slyšet mohu. Mně připomínáš, kde a jaká byla Proserpina, když tehdy matku svoji o sebe, sebe o květ oloupila.’“

Dante, Očistec 28, 045-051

Princ si posměšně odfrkl a otočil se. Danta neměl rád ani zaživa, a když byl po smrti, měl ho rád ještě méně. Beatrice byla nicméně jiný případ…

Jen ať se Emersonovi vidí jako moderní verze Danta a Beatrice. Nezáleží na tom. Slitování nebylo součástí princovy povahy a ani všechna láska světa to nezmění.

Profesor za svou krádež zaplatí a jeho žena ho bude oplakávat. A spravedlnosti bude učiněno zadost.

Vyšel ze sálu, neklidný kvůli tomu, že Emersonovi by mohli vyklouznout z budovy, a chodbou následoval jejich pach.

Už z dálky zaslechl jejich hlasy a tlumené zvuky.

Došel k nim tak potichu, až se zdálo, že se téměř vznáší.

K jeho uším dolehl zvuk toužebného sténání a šustění látky spolu se zběsilým tlukotem dvou srdcí. Cítil je, jejich vůně byla díky sexuálnímu vzrušení intenzivnější. Zavrčel a odhalil tak zuby.

Chodba tonula v temnotě, ale princ mohl sledovat, jak profesor přitiskl svou ženu na okno mezi dvěma sochami a ona mu omotala nohy kolem pasu. Když promluvila, zněla zadýchaně, ale princ její slova nevnímal. Přesunul se blíž, aby viděl na její půvabnou tvář.

A z pohledu na ni, zčervenalou vášní, začalo i jeho staré srdce bít rychleji a on pocítil první záchvěvy vzrušení.

Nebylo jeho zvykem jen pozorovat a nezapojit se. Ale v tomhle případě se rozhodl udělat výjimku. Opatrně, aby zůstal chráněný tmou, se přesunul ke stěně naproti dvojici.

Žena se svíjela v náručí svého milence, podpatky lodiček zachycené v saku jeho obleku. Prsty

jí vylétly směrem k jeho krku, kde mu rozvázala kravatu a ledabyle ji odhodila na zem.

Rozepnula mu košili a rty přesunula na jeho hruď, zatímco jemu z úst unikalo mumlání plné rozkoše.

Princ už cítil mnohem víc než jen touhu, jak sledoval ty dychtivé pohyby. Zachytil záblesk jejích nádherných úst a pramen uvolněných vlasů, které byly bezpochyby jemné jako hedvábí.

Zvedla hlavu, aby se usmála na svého muže, který si ji přitáhl ještě blíž, a on tak mohl spatřit lásku v jejích očích.

Už to bylo velmi, velmi dávno, co se na něj někdo usmál tímto způsobem. Jako by on, jen on jediný, byl výhra v loterii.

Princ v tom okamžiku pocítil bodnutí ztráty a tíhu nastupující závisti.

Ve druhém patře nebyla klimatizace a udělalo se tu horko, velmi horko. Vzduch zhoustl a ztěžkl vůní milenců - směsí krve a sexu, která dráždila princův nos.

Profesorova ruka zmizela mezi stehny jeho ženy. Začal se jí dotýkat a šeptal jí smyslná slova.

Princ natáhl krk, aby lépe viděl, ale samozřejmě že mu přímý výhled znemožňovala profesorova postava.

Zaklel a znovu si připomněl, že to vypadá, jako by profesor vždy stál mezi ním a tím, co chce.

Očima provázel pohyby jeho ruky a sledoval, jak je žena kopíruje svými boky a z hrdla se jí derou nezřetelné zvuky. Roztřesené steny a lapání po dechu v něm vyvolávaly pokušení odstrčit profesora stranou a zmocnit se jí sám.

Na moment se v té představě rozplynul. Mladá žena, vřelá a svolná, v jeho náručí. Její rty dychtivě přitisknuté k jeho, zatímco by do ní vstupoval. Byl by opatrný, samozřejmě, protože lidé byli tak křehcí.

Ale ona by ho vroucně přijala a poddala se mu, a jakmile by mu vykřikla v náručí, sklonil by hlavu k jejímu krku a.

„Nenuť mě čekat,“ prosila naléhavě.

Princ se vytrhl ze svého zasnění, jen aby viděl, jak rukama popadla milence za svalnaté pozadí a snažila se ho přitáhnout blíž.

Vyměnili si pár tichých slov a něžný smích, než profesor sáhl do kapsy a vytáhl čtvercový balíček.

Ta jejich hravost ho překvapila, jako by nebyla v tuto chvíli na místě. Byl zvyklý na tvrdá, téměř až zuřivá spojení bez jakékoliv lehkosti a náklonnosti.

Oddával se smilstvu ve chvílích, kdy se krmil - s cílem získat potěšení a uspokojení a zaplnit prázdnotu a hladový žaludek.

Ale tady byl svědkem něčeho úplně jiného.

Mezi zdmi se rozlehl zvuk rozepínaného zipu u kalhot. Žena potěšeně vydechla, když do ní její milenec vstoupil.

Pár se pohyboval ve společném rytmu, navzájem se hladili a dráždili a okolní vzduch naplnilo jejich vzdychání. Muž začal přirážet s větší silou a ke všem těm zvukům se přidal ještě další, jak její záda narážela do okenní tabule.

Celou dobu měla planoucí oči otevřené, ale teď je se zachvěním zavřela a pootevřela místo toho své rubínové rty.

„Jsem blízko,“ zasténala a ten sten se změnil v sérii nezřetelných slov, jak prožívala vyvrcholení.

Muž zamumlal její jméno a zrychlil své hluboké výpady boky. Nakonec ho to taky přemohlo. Pach sexu naplnil vzduch a milenci se k sobě pevně tiskli v objetí.

Princ zaťal zuby a pod kalhotami se mu viditelně rýsovalo bolestivé vzrušení.

Obrnil se vůči tomu pocitu a bezostyšně na ně zíral, zatímco se navzájem něžně laskali. Slyšel, jak jim pracují plíce a jejich srdeční tep se postupně zpomaluje.

Profesor zvedl ruku k tváři své manželky a pohladil ji. Ona mu sklonila hlavu do dlaně a políbila ji.

Princ odvrátil pohled, jako by překročil hranici intimity.

„Můžeš jít?“ Profesor postavil svou ženu zpátky na nohy a sklonil se, aby jí upravil šaty.

Rozesmála se a ten zvuk zněl lehce a šťastně. „Myslím, že ano. Jen budu možná trochu vrávorat.“

„Tak dovol.“ Zvedl ji do náruče a odnášel chodbou.

Princ je diskrétně sledoval a zpoza rohu pozoroval, jak mizí na toaletě.

Odmítl se zaobírat kteroukoliv z těch protichůdných myšlenek, které se mu teď, poté co shlédl tu vášnivou, ale něžnou scénu, vyrojily v hlavě. Místo toho si upravil kalhoty a přinutil se ke klidu.

Myšlenky se mu na okamžik zatoulaly k fotograii v Botticelliho sálu.

Jeho záměr učinit spravedlnosti zadost a plány na její uskutečnění snadno vymazaly jakýkoliv sentiment.

Zaměřil pozornost na svůj lid, své knížectví a cestu, již bude muset ujít, aby si nad nimi udržel kontrolu. A pak čekal, až se jeho kořist vynoří ze svého úkrytu.

Massimo, tady jste. Jak se jmenuje ten mladý muž, se kterým jsme před chvílí mluvili?“

„Kdo?“ podíval se dottore Vitali zmateně na svého amerického přítele.

Profesor přelétl očima přítomné hosty, kteří se shromáždili v jednom z konferenčních sálů a čekali, až budou usazeni k večeři.

„Tamten,“ Gabriel ukázal na muže v černém obleku, který se právě díval jejich směrem. Na muže, který ho s jeho ženou a bez jejich vědomí sledoval nahoru do patra.

Ten dotyčný se náhle prudce otočil, jako kdyby přes celou místnost slyšel profesorova slova, a věnoval mu hrozivý pohled.

Vitali, jenž se stal svědkem tiché výměny pohledů mezi mužem v obleku a profesorem, přikývl.

„Ach, ten Angličan. Přispěl galerii značnou částkou, když se dozvěděl o vaší laskavosti, a vyžádal si za to pozvání na dnešní zahájení

výstavy. Očividně je patronem Palazzo Medici Riccardi a financoval jeho rekonstrukci.“

„Jeho jméno?“ naléhal Gabriel.

Vitali zůstal zírat nepřítomně do prostoru.

„Massimo?“ lusknul Gabriel prsty.

Vitali se lekl a přesunul svůj pohled k profesorovi. „O čem jsem to mluvil?“

Gabriel potlačil nutkání si frustrovaně odfrknout. „Chystal jste se mi říci jméno toho mladého Angličana, který galerii poskytl tak štědrou dotaci.“

„Samozřejmě,“ usmál se Vitali. „Nepamatuji si jeho jméno, ale můžeme se zeptat mého asistenta. Má seznam hostů.“

Gabriel stiskl rty. „Takže vy toho muže osobně neznáte?“

„Ve skutečnosti ne. Ale vybavuji si, že jeho příspěvek byl opravdu značný a během hodiny byl převeden z jedné švýcarské banky.“

Gabriel se zamračil. „Nevěřím mu. Prokažte mi laskavost a držte ho dál od Julianne.“ Vitali mu věnoval zmatený pohled.

„Obtěžoval ji?“

„Zatím ne.“

Vitali se na Angličana znovu zadíval.

„Je jedním z těch mladých bohatých Angličanů, kteří z Anglie utekli do mé země za potěšením.

Za ty roky jsme jich tu viděli tisíce. Jsem si jistý, že není tak hloupý, aby dělal vaší ženě potíže.“

„Možná,“ připustil Gabriel nepřesvědčivě, čemuž odpovídal i jeho výraz, zatímco zíral na cizincova vzdalující se záda.

Vitali mávl rukou k přední části místnosti. „Pojďte, přátelé. Prosím.“

Gabriel vysvobodil Julii z konverzace, kterou vedla s Vitaliho ženou, a doprovodil ji k jejich stolu.

„Va bene,“ řekl Vitali, vzal svou ženu za ruku a společně Emersonovy následovali.

Ani profesor, ani Vitali si nevšimli, že ten tajemný cizinec si přes celý sál vyslechl každé jejich slovo, ani že změnil názor a rozhodl se vypořádat s Vitalim raději dříve než později.

Paměť dottore Vitaliho se měla stát ještě nespolehlivější.

Emersonovi se během galavečera nepomilovali jen jednou, ale hned dvakrát. Princ mlčky projevil uznání profesorově lidské výdrži.

Když opulentní večeře skončila a Emersonovi se rozloučili s dottore Vitalim, bylo krátce před půlnocí. Uffizi opustili ruku v ruce a kráčeli směrem k Piazza della Signoria.

Princ je následoval a držel se ve stínu.

Postava, která kroužila kolem Uizi celé hodiny jako žralok a čekala, až se objeví, se pustila v jeho stopách. Ujistila se, že je od prince po větru, tak, aby mu nebyla díky svému pachu odhalena.

Z náměstí to bylo k hotelu Gallery Art, nacházejícímu se jen pár kroků od řeky Arno, co by kamenem dohodil. Přesto si Emersonovi dali načas.

Paní Emersonová se zdála být rozhodnutá darovat peníze každému bezdomovci, kterého potkala, a profesor byl zase odhodlaný políbit ji pokaždé, když míjeli gelaterii.

(Vzhledem k počtu bezdomovců a gelaterií v centru města princ pochyboval, že by se do hotelu dostali před adventem.)

Když tam konečně došli, princ zůstal stát naproti přes ulici a čekal. Jeho kontakty ze zpravodajské sítě ho informovaly, že profesor má velmi nákladný vkus. Rezervoval si střešní apartmá.

Zamčené dveře a vysoké budovy nebyly pro prince vzhledem k jeho schopnostem žádnou překážkou, ale fakt, že apartmá mělo soukromou terasu tak snadno přístupnou, byl pro něj velmi příznivý. Stačilo prostě vyčkat, dokud se na ni Emersonovi večer neodeberou.

(Princ tajně doufal, že k třetímu pohlavnímu styku už nedojde, protože to by jeho pomstu znovu zdrželo.)

A to byl také ten okamžik, kdy ona postava, která ho celou tu dobu sledovala, zmizela. Princ viděl, jak se v apartmá rozsvítila světla. A krátce nato zhasla.

Vmžiku byl na druhé straně ulice. Právě se chystal vyšplhat po zdi hotelu, když se náhle obrátil vítr.

Ztuhl, zavřel oči a nasával vzduch.

V ostrých obrysech před ním vystupovaly pachy řady jedinců jeho druhu. Ani jeden z nich mu však nebyl povědomý.

Princ vyšplhal na střechu právě včas, aby spatřil skupinu deseti mužů třímajících v rukou meče, jak utíkají po střechách jeho směrem. Byli od něj vzdálení několik set metrů.

A on nebyl ozbrojený.

Rychle se rozhlédl po okolí pro případ, že by poslali i další skupinu, která ho měla napadnout zezadu. Nikdo tam nebyl.

Ten fakt připadal princovi dost podivný.

Bylo možné, že šli po někom jiném. Možné, ale nepravděpodobné. Skupina ozbrojených bytostí běžících směrem k němu znamenala jedinou věc - atentát.

Postavil se jim čelem, tělo ve střehu, a dál zkoumal své okolí pro případ, že by tam byli další. Muži skočili na střechu budovy sousedící s hotelem a zastavili se.

Jejich strategie - nebo její nedostatek - mu opět připadala překvapující.

„Princ florentský, sám a beze zbraně.“ Muž, který se zdál být mluvčím celé skupiny, ho oslovil v italštině a máchl širokým mečem.

Princ očima pátral po členech skupiny a hledal nějaké známé tváře. Žádnou nenašel. Narovnal se. „Máte minutu, abyste sklonili meče a vzdali se, nebo vás zničím.“

Všichni muži se sborově zasmáli a jeden z nich se přesunul k okraji střechy, aby se mu mohl

vysmát. „Zbláznil ses? Je nás deset na jednoho.“

Princovy šedé oči ho provrtávaly silou laseru. „Máte nějakou představu, s kým máte tu čest?

Jsem vládcem tohoto knížectví už po celá staletí. Odložte zbraně, nebo zemřete s nimi v rukou.“ Skupina se znovu zasmála.

Jiný muž naznačil setnutí, až jeho meč zasvištěl vzduchem. Když smích dozněl, ten první, který promluvil, zvedl zbraň a s výkřikem překonal propast mezi budovami.

Princ zůstal nehnutě stát, dokud nebyl útočník přímo nad ním. Pak ukročil stranou, popadl útočníka za zápěstí, ve kterém svíral meč, a prudce jím trhl. Kosti mu mezi prsty praskly jako větvičky.

Muž zavyl bolestí, pustil meč a svalil se na střechu.

Princ chytil meč do levé ruky a s otočkou jím přeťal útočníkův krk. Hlava vylétla do vzduchu a pak s odporným, vlhkým žuchnutím dopadla na střechu.

Princ si přehodil meč do druhé ruky a bezhlavé tělo odkopl stranou. S úsměvem se otočil zpět k celé skupině. „Další?“

Na okamžik zaváhali, ale jen na okamžik. Ze všech zbývajících hrdel zazněl výkřik a muži vyrazili vpřed.

Princ počkal, až byli skoro na dosah, a pak vyskočil vysoko do vzduchu. Udělal salto, přistál za nimi a rychle jedním švihem setnul hlavy dvou z nich. Znetvořená těla znovu odkopl stranou a ignoroval kutálející se hlavy.

Přeživší útočníci se hnali za ním.

Princ vyčkával, útočil a výskoky do vzduchu se vyhýbal ostřím mečů. Za pár chvil už byla skupinka chudší o šest členů. Zbývali jen čtyři včetně jejich vůdce.

„Odložte své meče.“ Princ přecházel po střeše tam a zpět jako lev v kleci a tlačil muže k jejímu okraji.

Vůdce zaklel a odplivl si.

„Vincenzo, podívej se po ostatních,“ oslovil muže vedle sebe a ukázal na těla a hlavy pokrývající střechu, jejichž načernalá krev se v šeru leskla jako dehet.

V naději, že pro Vincenza získá dostatek potřebného času, vůdce zaútočil. Princ se jeho ranám vyhnul a kopnutím do hrudníku donutil Vincenza klesnout na kolena, než ho také připravil o hlavu.

Princ ukázal na velitele zkrvaveným mečem. „Než tě zabiju, řekni mi, komu vděčím za potěšení z vaší návštěvy.“ Velitel sevřel svou zbraň pevněji. „Pořád jsme v přesile.“ „Ne na dlouho.“

Vůdce skočil přes okraj střechy a jeho dva společníci ho vzápětí následovali. Princ za nimi chladně shlížel dolů.

Přistáli vedle hotelu a zaujali bojové postavení.

Rozhlédl se, aby se znovu ujistil, že se v blízkém okolí z žádné strany neblíží další útok. Pak seskočil na zem a dopadl nedaleko od zbývajících protivníků.

„Řekněte mi, kdo vás poslal, a možná vás ušetřím.“

Vůdce a jeho společníci vystoupili jako jeden muž. „Nepotřebujeme tvoje milosrdenství.“

„Tak potom jste, vy rádoby atentátníci, mrtví.“

Princ se k nim rozběhl a prohnal svůj meč vůdcovým hrudníkem přímo do srdce. Nebylo to smrtelné zranění, ale muž padl. Princ slyšel, jak mu vynechalo srdce a nakonec jakoby utichlo.

Zbývající dva muži se k němu blížili v koordinovaném útoku z druhé strany. Princ sebral meč padlého a začal šermovat s oběma současně.

Tihle dva bojovníci byli silnější než ti ostatní. Princ se oháněl a odrážel jejich útoky, ale neustupoval, naopak je zaháněl do obranných pozic.

Najednou upustil meč, který držel v levé ruce, a ten druhý popadl oběma rukama najednou.

Vyskočil do vzduchu a s mohutným výkřikem provedl otočku, přičemž v jednom jediném pohybu proťal krky obou mužů.

Padli mrtví a jejich hlavy rotovaly ve vzduchu, dokud konečně nedopadly na chodník. Přistoupil k vůdci, zbraň stále ještě v ruce.

„Jak jste věděli, kde mě najít?“

Muž italsky zaklel a svíral si prosakující ránu v hrudi. Princ mu uštědřil kopanec do žeber a vzduch naplnil zvuk tříštících se kostí. „Mluv!“

„Kéž princ benátský žije navěky,“ zalapal po dechu. Princ ukázal mečem k nebi.

„Tvoji hlavu pošlu princi benátskému se vzkazem: Příště pošli armádu.“

A s tím mu položil nohu na hruď, rozpřáhl se a mečem přesekl mužův krk.

5. kapitola

Vidím, že jsem přišla o všechnu zábavu.“ Nad hlavou mu zazněl ženský hlas promlouvající k němu anglicky.

Princ vzhlédl a spatřil známou rudovlasou ženu, jak seskakuje ze střechy hotelu na ulici pod ním.

S nechutí si prohlédla mrtvá těla i hlavy. „Nadělal jste tu nepořádek, můj pane.“

„Aoibhe.“ Princ ji vzal na vědomí, stále se zkrvaveným mečem v ruce. Žena byla skoro stejně vysoká jako princ, asi sto sedmdesát pět centimetrů. Dlouhé vlasy jí spadaly až pod pás a měla výjimečné hnědé oči, které v její krásné tváři doslova jiskřily. Vypadala na dvacet let, ale zdání klamalo.

Kopla do jedné z hlav a sklonila se, aby prozkoumala její rysy. „Neznám ho. Je to jeden z našich?“

„Z Benátek.“ Princ upustil zbraň a rozhlédl se po tom krveprolití. „Nebo to tak alespoň naznačovali.“

Její tmavé oči se přesunuly k němu. „Z Benátek? Jste si jistý?“ „Ne. Znám všechny z Marcusova vnitřního kruhu. Tihle jsou mi cizí.“

Nakrčila nos. „Divocí to nejsou. Mohli by to být žoldáci?“

„Možné to je.“ Princ si přehmátl meč, postavil ho špičkou na chodník a zamyšleně se o něj opřel.

„Mohl jste jednoho z nich nechat naživu a vyslechnout ho,“ ušklíbla se Aoibhe. „Už je to celkem dávno, co jsme si užili dobré mučení.“

„Pochybuji, že bychom z nich mučením vydolovali něco užitečného. Aby to bylo účinné, museli bychom je předat Kurii.“

Z Aoibhiny krásné tváře zmizel úsměv a rychle se ohlédla přes rameno. Její štíhlou postavou nepokrytě otřásl záchvěv odporu.

„Ať se propadnu, jestli bych se spolčila s těmi monstry. Nabízela jsem se provést to osobně.“ Princ si dopřál nepatrný náznak úsměvu. „Oceňuji to gesto.“

„Zjišťovali informace?“

Mávl rukou po mrtvolách na zemi a ukázal na střechu. „Deset ozbrojených mužů zaměřených na jediný cíl? Ne. Byli to rádoby atentátníci.“

Aoibhe zavrtěla hlavou a rozhlédla se po tom masakru novýma očima. „Překvapuje mě, že jich poslali tak málo.“

Princ se narovnal. „Může jich být více. Přivolej Gregora a Pierra. Nařiď jim, aby udělali snímky tváří, než těla spálí, a předejte ty informace Niccolôvi. Možná že naše rozvědka dokáže jejich identitu odhalit.“

Uklonila se. „Ano, můj pane.“

„Christophera o narušení uvědomím osobně. Svolej setkání Koncilu.“

„Jak si přejete, ale je to nutné? Už jsou mrtví.“

Upřel na ni kamenný pohled. „Napadli moje knížectví.“

„Jsme v obležení?“

„Nebudu čekat, abych to zjistil. Dnes v noci se sejde celý Koncil, aby se prodiskutovaly možnosti války.“ Ušklíbl se. „Jsem si jistý, že Niccolôvi bude ta diskuze povědomá.“

Aoibhe si odfrkla. „Ten pompézní žvanil se rád poslouchá.“

„Pravda. Už je to dlouho, co se tu válčilo. Bude to dobré pro Mláďata, a jelikož mám v úmyslu zvítězit, bude to ku prospěchu i celému knížectví.“ Princ zvedl bradu. „Jdi, Aoibhe.

Spěchej.“

Znovu se uklonila. Ale než odešla, opatrně k němu přistoupila.

Natáhla ruku a dotkla se jeho rukávu, ale když zachytila záblesk jeho odhalených zubů a zlostný pohled v očích, stáhla se.

„Jsem ráda, že jste stále naživu,“ zašeptala a oči jí na okamžik potemněly. Princ stroze přikývl.

S drobným pousmáním se otočila a vyšplhala po zdi hotelu, než zmizela na střeše.

Zatímco si princ upravoval manžetové knolíčky a prohlížel si krveprolití u svých nohou, odsunul všechny myšlenky na Emersonovy a své vzácné ilustrace stranou.

Osobní újma byla jedna věc, ale napadení jeho knížectví bylo něco úplně jiného.

Profesor a jeho nemocná žena mohou počkat. Jeho mysl se teď soustředila na mnohem významnější politickou pomstu.

6. kapitola

Považujte toto setkání Koncilu za zahájené.“ Lorenzo, princův pobočník a druhý ve vedení knížectví florentského, udeřil koncem své ceremoniální hole do kamenné podlahy a ten zvuk se okamžitě rozlétl po rozlehlé podzemní síni.

Ve florentském podzemí nebyla zavedena elektřina a výjimkou nebyl ani tento sál, jenž se nacházel v jeho středu.

Prostor byl osvětlen loučemi, upevněnými v těžkých železných držácích na zdech, a vysokými sloupovými svícemi v mohutných kovaných svícnech, které měly sto osmdesát centimetrů na výšku.

Knížectví lorentské mělo jen jediného vládce. Ačkoliv o pár století dříve princ ustanovil tento Koncil, šestičlennou radu, která dohlížela na nejrůznější státní záležitosti.

(Ne že by mu věřil.)

Koncil, do kterého patřili i Lorenzo a Aoibhe, byl svolán několik hodin před svítáním. Všichni se usadili do dřevěných, červeným

sametem potažených židlí s vysokými zadními opěradly a čekali na princův příchod. Když vstoupil do místnosti, povstali.

Kráčel středem uličky a jeho černý plášť za ním vlál. Jak je míjel, členové Koncilu se klaněli na znamení respektu.

Princ lorentský vzbuzoval jak úctu, tak strach. Vážili si ho, protože pod jeho žezlem se obyvatelé těšili prosperitě, míru a znamenitému životnímu stylu. Báli se ho, protože byl mocný, nebezpečný a udělal by cokoliv, aby si zachoval moc nad svým městem.

Městu vládl už po celá staletí a během času se naučil nevěřit nikomu, dokonce ani Lorenzovi, svému zástupci. Knížectví lorentské bylo velmi ceněné a téměř každý z jeho obyvatel choval tajnou touhu mu vládnout.

Teď se stal terčem pokusu o atentát ze strany cizí mocnosti. I když vůdce útočníků označil za své knížectví Benátky, princ věřil, že i mezi jeho vlastními poddanými se nacházejí zrádci, kteří se spolčili s nepřítelem.

Když vystoupil na pódium a posadil se na zlatý trůn mezi dvěma svícny, v jeho tváři se zračila právě probíhající zuřivá bouře.

„Došlo k závažnému narušení bezpečnosti. Christophere z Canterbury, bezpečnost knížectví je vaše zodpovědnost. Co k tomu řeknete?“ Princ oslovil Koncil italsky, jak bylo zvykem.

K trůnu přistoupil Angličan s hnědými vlasy a hnědýma očima, ramena i celé tělo měl napjaté. Poklekl.

„Omlouvám se, pane. Ale pokud se seznámíte s okolnostmi, myslím, že budete souhlasit, že se naše hlídky chovaly statečně.“

Princ si ho s kamenným mlčením měřil pohledem.

Christopher si odkašlal. „Na východě byla napadena jedna z našich patrol. Ačkoliv byla v menšině, bojovala udatně a vyřadila půl tuctu útočníků. Bohužel byla rozprášena dříve, než mohla vyhlásit poplach.

Krátce poté se na scéně objevili další naši strážci. Upozornili jsme obyvatele, svolali malou jednotku a zrovna jsme se chystali vetřelce pronásledovat, když na vás zaútočili.“

Christopher se znovu uklonil a potlačoval pobavení. „Odpusťte mi, můj pane. Zdá se, že s následky narušení bezpečnosti jste se nevypořádal úplně nejhůře, a to ani když jste byl sám.“

Pokud si Christopher myslel, že ho jeho věk nebo zásluhy v princových službách opravňují zlehčovat tento pokus o atentát, fatálně se mýlil.

Princ zavrčel. „Co hranice? Bezpečnostní kamery a alarmy?“ Christopher zaváhal.

„Na východní straně je úzký koridor, který senzory nepokrývají. Narušitelé pronikli na naše území právě tudy.“

„Proč jsem o tom nebyl zpraven?“ Princův hlas klesl téměř k šepotu. Christopherova suverénnost byla pryč.

„Můj pane, ta mezera je velká sotva na šíři mužských ramen. Útočníci museli přesně vědět, kde je, a protáhnout se po jednom.“ „Vysvětli mi, jak o tom někdo mimo toto knížectví mohl vědět.“

Christopher přešlápl. „Vypadá to, že jim to někdo musel říci.“ Princ svého šéfa bezpečnosti na okamžik nemilosrdně propaloval pohledem.

Christopher sklopil oči, jako by tím mohl hněv svého vládce odvrátit.

Nakonec princ promluvil. „Kolik mužů vstoupilo do města?“ „Čtrnáct, můj pane. K jinému narušení nedošlo.“ „Obtěžovalo mě jich deset.“

Christopher nervózně přikývl.

„Musím z tebe ty informace tahat? Kde jsou ti zbývající čtyři?“ zeptal se princ.

„Oddělili se od ostatních, když se blížili ke středu města, pravděpodobně s úmyslem dostat vás do kleští. Naši stopaři se s nimi střetli a byli schopni zbavit se tří.“

Princ se odmlčel a ticho v síni Koncilu bylo přímo ohlušující.

„Zdá se, že jste jednoho ztratili.“

Christopher začal překotně mluvit. „Použili jsme všechny dostupné metody, abychom ho našli.

Přísahám, můj princi, já -“

Ale princ už slyšel dost. Vstal, sundal si plášť a úhledně ho poskládal přes jedno z opěradel svého trůnu. Pak se otočil tváří k šéfovi bezpečnosti.

„Christophere z Canterbury, byl jsi pověřen zajišťováním bezpečnosti tohoto knížectví. V naší hranici se objevila mezera, byla prozrazena našim nepřátelům a využita. Byl sis této trhliny vědom, ale nijak ses ji nepokusil uzavřít.

Dovolil jsi útočné síle vstoupit do města a napadnout mě. Dále jsi nechal jednoho z vetřelců uprchnout. Může být kdekoliv a plánovat útok nebo sabotáž. Nejspíš předává informace našim nepřátelům.

Nedostál jsi svým povinnostem. Tvoje selhání také odhalilo další související narušení bezpečnosti, protože se ukázalo, že ty nebo někdo pod tvým velením prodal knížecí tajemství.

Shledávám tě vinným z velezrady. Na kolena.“

Christopher ustoupil o dva kroky dozadu a zkroutil rty v úšklebku. „Sloužil jsem vám věrně dvě stě let.“

Princ ani nemrkl. Stál s pečlivě kontrolovaným výrazem a čekal, až bude jeho rozkaz vykonán.

Christopher se snažil navázat oční kontakt se svými kolegy v zoufalém pokusu najít mezi nimi spojence. „Nikdo nevystoupí na mou obhajobu?“

Členové Koncilu zachovali mlčení, uhýbali očima a pohled upírali na prince.

Christopher se přiblížil k jediné ženě, jež byla členkou Koncilu. „Aoibhe, ani ty se mě nezastaneš? Jsme skoro příbuzní.“

V tmavých očích se jí zablesklo a krásnou tvář zkřivil úšklebek. „Já jsem Irka, ty pse. Nejsi žádný můj příbuzný.“

A jako by tím stvrzovala svou nenávist k Christopherovi (nebo loajalitu k princi), plivla mu pod nohy.

Překvapeně ucouvl.

Když se vzpamatoval, přešel k dalšímu členovi Koncilu, sedícímu po její levici. „Niccolo?“

Florenťan zavrtěl hlavou. „Abych citoval kohosi moudrého: ,Má—li být člověk potrestán, nechť je trest natolik přísný, abychom se nemuseli obávat jeho pomsty.’“

Christopher si zamumlal pod vousy cosi pejorativního.

Pozvedl ruce k princi. „Nemá mi být poskytnuta alespoň možnost spravedlivého soudu?“

Vládce si ho chladně změřil. „Myslím, že si toto knížectví pleteš s demokracií. Já jsem zde soudcem i porotou. A teď na kolena.“

„Můj pane, dovolte mi celou záležitost vyšetřit. Nechte mě najít toho útočníka.“

Princovy šedé oči zalétly ke dvěma mužům po Christopherově levici. „Maximiliane, Pierre.“

Dva z rady vystoupili kupředu, ale Christopher se na prince nepřestal obracet: „Sloužil jsem knížectví dlouhá léta a dělal jsem to dobře. Byl to můj nápad instalovat bezpečnostní systémy. Tohle, to není spravedlnost.“

Princ kývl na muže, kteří obstoupili obviněného.

Právě se ho chystali popadnout, když Christopher náhle odstrčil Pierra stranou a rozběhl se ke dveřím.

S rychlostí, jež ho činila téměř neviditelným, ho princ předběhl a postavil se mu do cesty.

Když se Christopher zastavil tak prudce, až téměř uklouzl, princ zvedl ruku.

„Bez zabezpečení není knížectví. Takže ty jsi, Christophere, nekorektní, zrovna tak jako nekompetentní. Tohle je spravedlnost.“

Princ ukázal na kamennou podlahu. „Už tě nebudu znovu žádat.“

„Slitování,“ zašeptal Christopher. „Takové slovo neznám,“ odpověděl princ.

Na okamžik se zahleděl přes Christopherovo rameno na zbývající členy Koncilu, jako by se ujišťoval, že se dívají.

Christopher otevřel ústa, snad k protestu, ale princ mu položil ruku na rameno a donutil ho pokleknout. S výrazem pečlivě ovládaného vzteku mu utrhl hlavu od těla a odhodil ji přes celou místnost, než Christopher stačil pronést byť jen jedinou slabiku.

Princ znechuceně překročil zbytek těla. „Pierre, přivolej Gregora, aby vynesl odpad.“ Pierre se uklonil a odspěchal na chodbu.

Jakmile byly ostatky odstraněny a krev smyta z kamenné podlahy, Koncil pokračoval v jednání.

Princ oslovil z trůnu svého pobočníka.

„Lorenzo, informuj prosím Ibarru z Euskaldunuaku, že je povýšen do pozice šéfa bezpečnosti a může se nyní připojit ke Koncilu. Očekávám, že bude uvědoměn a připraven se se mnou setkat za dvě hodiny. Jeho prvním úkolem bude zjistit, kdo prodal plány našich bezpečnostních systémů nepřátelům.“

Jeho zástupce se zachmuřeně uklonil.

„Jak si přejete, princi. Měl bych počkat, dokud nebude zasedání odročeno?“

„Ne, přeji si, aby byl Ibarra zpraven okamžitě.“ Princův tón v sobě nesl varování před dalšími protesty. „Dbej na to, aby nikdo jiný než on neměl o předmětu tohoto zasedání ani ponětí.“

Pokud nebyl Lorenzo s nastalým vývojem situace spokojen, skrýval svou reakci mistrovsky.

Zareagoval na princovy rozkazy rozmáchlou úklonou a vzdálil se.

Zbývající členové Koncilu si mezi sebou cosi mumlali, ale prince ani jeho volbu náhrady za Christophera se neopovážili jakkoliv kritizovat.

Aoibhe při zmínce Ibarrova jména potlačila úsměv, zatímco Maximilian se zamračil. Z Niccolova výrazu se jako obvykle nedalo nic vyčíst.

Princ mu pokynul, aby povstal. „Niccolo, objevily se u vás v rozvědce nějaké náznaky útoku?“

„Ne, můj pane. Náš vztah s Benátčany je jako vždy nejistý, ale o útoku se nenesly žádné fámy

ani od nich, ani od nikoho jiného. A to máme špehy přímo uvnitř jejich města.“

„Pověř je, aby zjistili, kdo tu invazi nařídil. Možná to přese všechno nebyli Benátští. Byli jste schopni identifikovat některá z těl?“ Obezřetně použil lehce optimistický tón.

Princ věděl, stejně jako ostatní, že fotograie příslušníků jejich druhu jsou mimořádně vzácné.

Bylo nepravděpodobné, že by omezená databáze, kterou knížectví mělo, obsahovala snímky těch rádoby atentátníků.

„Obávám se, že jsme je nebyli schopni identiikovat, můj pane. Ale měl bych se zmínit, že nám naši špehové poskytli portréty Marcusových nejbližších spolupracovníků. Žádný z mužů na hranici ani uvnitř města těm fotograiím neodpovídá. Nicméně jsme objevili něco jiného.“

„Doufám, že to jsou dobré zprávy, Niccolo.“ Šéf rozvědky zareagoval na princovo prohlášení nervózním pohybem.

„Potenciálně dobré zprávy. Meče, jimiž byli ti muži ozbrojeni, mají křížovou záštitu v benátském stylu, ve středověku běžnou. Jako důkaz, že ti útočníci pocházeli z Benátek, to nestačí, ale je to zajímavá náhoda.“

„Najděte pádnější důkaz než něco, co se dá nazvat shodou okolností. Přeji si okamžitě najít osobu nebo osoby, které stojí za těmi útoky.

Budeš spolupracovat s naším novým šéfem bezpečnosti a s Pierrovou zpravodajskou sítí.

Pochybuji, že by mohli přispět něčím použitelným, ale jeden nikdy neví.“ Niccolo poklekl. „Samozřejmě, můj pane.“

Princův pohled se přesunul k největšímu členovi Koncilu, obrovskému muži medvědího vzhledu, s dlouhými vlasy, plnovousem a pronikavýma modrýma očima.

„Maximiliane, dohlédni na to, aby byli naši mrtví na hranicích nahrazeni jinými, a spolupracuj s Ibarrou na rekrutování nových členů hlídky.“

„Ano, můj pane,“ uklonil se statný muž, jehož italština byla poznamenaná těžkým pruským přízvukem.

„Teď musíme prodiskutovat, jak budeme na tuto invazi reagovat.“ Členové Koncilu si mezi sebou vyměnili pohledy.

Princ pokračoval. „Byli jsme napadeni, aniž bychom jim k tomu dali jakoukoliv záminku.

Vyhladili naši hlídku a vkročili na naše

území, přičemž pravděpodobně někomu zaplatili za plány našich bezpečnostních systémů. Pak se mě pokusili zavraždit. Každý z těchto činů zasluhuje silný protiúder. Musíme se připravit na válku.“

Všichni shromáždění si mezi sebou opět začali šeptat. Princ upřel svůj pohled na Niccola.

„Vzkaž do Benátek prostřednictvím některého z našich špionů, že mise byla úspěšná. Nechte špeha doručit jeden z těch mečů a říci jim, že ten vzkaz je od Vincenza, což je jméno jednoho z těch útočníků, které jsem zabil. Neprozraďte pravou povahu mise, a to ani tomu špehovi.“

Aoibhe okamžitě zareagovala. „Se vší úctou, pane, chystáte se informovat svého nepřítele, že jste mrtvý.“ „Přesně tak.“ Princ vypadal nevzrušeně.

Maximilian byl jediný člen rady, který na příkaz reagoval úsměvem. Niccolova tvář zůstávala vážná.

„Můj pane, dokonce i v případě, že za tím útokem nebyli Benátští, jestli se dozvědí o vaší smrti, mohlo by je to přimět k anexi našeho území.“

Princ se na trůnu napřímil.

„Pokud náš špeh nebude znát pravou povahu mise, nebude ji moci prozradit, ani když ho budou mučit. Benátští uvěří, že jsem mrtvý, pouze v případě, že si ten atentát objednali.

Pokud ne, rozvědka by měla odhalit, kdo za tím útokem stojí, než dojde k další invazi.“ Princ

věnoval Niccolovi významný pohled.

Niccolo ztuhl a oči mu zabloudily směrem k místu, kde přišel o hlavu jeho druh. Princ pohlédl na všechny členy Koncilu.

„Je tu cizinec, který se ukrývá v našem městě. Je možné, že už zjistil, že jeho společníci při plnění svého úkolu selhali, a informoval o tom Marcuse. Doufejme, že to není ten případ.“

Niccolo se zatvářil ještě utrápeněji.

„Můj pane, jestli mají Benátští podezření, že jste po smrti, rozkřikne se to. Budeme odrážet jeden vpád ze sousedních knížectví za druhým.“

„Ne, pokud si budou myslet, že jsi převzal kontrolu nad knížectvím a shromáždil velké vojsko.“

Niccolo se hluboce uklonil a zoufale se snažil potlačit své nadšení. „To je příliš velká čest, dokonce i pokud je míněna žertem. A co Lorenzo?“

„S Lorenzem mám jiné plány.“ Princ položil ruce na opěrky svého trůnu. „Ale pozor, Niccolo. Budeš princem jen podle jména. Jakýkoliv pokus o převzetí moci, a zjistíš, že se tvoje hlava válí na podlaze. Rozumíš?“

Niccolo vypadal řádně vystrašený. „Ano, můj princi. Jsem zahanben vaší důvěrou.“

„Vždycky jsem obdivoval tvou inteligenci, i když jsi byl ještě člověk. Naši protivníci tě znají jménem a budou se tě bát. Ale já vím, že jsi dost rozumný na to, abys svou roli hrál, dokud neskončí, aniž bys sklouzl k velikášství. Bylo by mi líto, kdybych se mýlil.“

„Přísahám, že nezradím svou věrnost knížectví a jeho princi.“ „Výborně.“ Princ přikývl a propustil ho.

„Dokud nenajdeme zbývajícího cizince, nikdo nesmí vědět, že jsem pokus o atentát přežil.

Nikdo mimo Koncil.“ A s tím věnoval ostatním členům Koncilu významný pohled.

„Budu se skrývat, zatímco ty, Niccolo, naoko převezmeš vládu nad knížectvím. Rozhlásíš široko daleko zprávu, že je tvoje armáda v pohotovosti, kdyby se kdokoliv rozhodl nás napadnout.“

Niccolo zaváhal.

„A co Říman, můj pane? Podněcováním ozbrojeného konfliktu v kraji se vystavíme jeho hněvu. A on na náš podvod nebude pohlížet se shovívavostí.“

„Do Říma ihned pošlu Lorenza, aby ho mohl seznámit s naší strategií. Je možné, že se Říman rozhodne zasáhnout, ale pochybuji o tom. Je víc než ochotný nechat knížectví ve svém království, aby se hájila sama. A to je to přesně to, co dělám já.“

Princ obrátil pozornost zpět k celému Koncilu.

„Zatímco budeme čekat, jak Benátčané našemu špehovi odpoví, začneme s přípravami na válku.“

„A co spojenci, můj pane?“ ozvala se Aoibhe, ale nejdřív se uklonila.

„K čemu jsou nám spojenci?“ skočil jí do řeči Maximilian a postavil se. Princ jeho přerušení ignoroval.

„Nepotřebujeme spojence, abychom vedli válku s princem benátským. Je arogantní a slabý.

Jako spojence využijeme lest a přesilu.“

„Co když za tím útokem Benátští nestojí?“ naléhala Aoibhe.

„Pak je třeba, aby si rozvědka a náš nový šéf bezpečnosti pospíšili odhalit, kdo za ním stojí.

Nebo budeme potřebovat nové členy Koncilu.“ Teď už byl princův tón krutý.

Členové Koncilu povstali a uklonili se, zatímco princ kráčel uličkou ven dvoukřídlými dveřmi do chodby. Ale jakmile byl pryč, shromáždili se v malém kruhu a začali si mezi sebou šeptat.

7. kapitola

Jaký je to pocit, být mrtvý, můj pane?“ oslovila ho anglicky Aoibhe, když vstoupila do jeho soukromých komnat blízko zasedací síně Koncilu. Seděl ve vysokém křesle, četl si objemnou, v kůži vázanou knihu od Machiavelliho a poslouchal středověkou hudbu, která mu připadala uklidňující.

„Lepší otázka by byla: Jaký je to pocit být zase mrtvý?“ Aoibhe se zasmála.

„Existuje mnoho druhů smrti. Ten nejmenší z nich je můj oblíbený.“ Věnovala mu vášnivý pohled.

Malá smrt. Orgasmus. Nad jejím poetickým vyjádřením pozvedl obočí, ale neřekl nic.

„Vidím, že se stále ještě ukrýváte.“ S uznáním se rozhlédla po jeho přepychově zařízeném apartmá.

„Chtěl jsem si najít několik věcí.“ Ukázal na hromadu knih a pár rukopisů, které si položil na stolek.

„Kdy jste se naposledy krmil, můj pane?“ „Proč?“

„Opatřila jsem pro vás potravu. Někoho půvabného.“ „To není obvyklé,“ přimhouřil princ oči.

„Čemu vděčím za tvou velkorysost?“

„Jsem ráda, že jste ještě naživu.“ Princ chvíli zkoumal její rysy.

Byla krásná, silná a velmi, velmi ambiciózní. Napadlo ho, jestli není nespokojená s Niccolovým povýšením. V tuto chvíli se zdálo, že něco chce; jen jednoduše nebyl schopen poznat, co to je.

„Děkuji ti, Aoibhe, ale je tu válka, kterou musím naplánovat.“

Ukázala na knihu, již držel v ruce. „Jak jste řekl, je to Niccolo, kdo je mistrem umění války. A kromě toho, vy jste mrtvý.“

Princ si netrpělivě povzdechl: „Co chceš, Aoibhe?“

Popošla a zastavila se až před ním. „Chci vám dát dar. A až se nakrmíte, chci se vám odevzdat.“

Položila mu dlaň na rukáv. Přesunul pohled na její ruku.

„Už jsme spolu nějaký čas nebyli. Proč ten náhlý zájem?“ „Není to náhlé, můj pane. Víte dobře, že jste můj nejoblíbenější. Vždycky jsem vám k dispozici pro vaše potěšení.“ Naklonila se blíž.

Když se ani nepohnul, přitiskla rty na ty jeho. „Je svěží a mladá a je zralá k oškubání.“ Ironicky se usmál. „Takhle tomu teď říkáme? Oškubat?“

„Domnívám se, že Mláďata používají jiné slovo, které je tomuto dost podobné. Jsem překvapená, že jste ho ještě neslyšel.“ Uklonila se, zmizela za dveřmi a pečlivě je za sebou zavřela.

Když se vrátila, vedla s sebou ženu s jemnou a sladkou vůní. Na sobě měla lehkou halenku, sukni a měla zavázané oči. Z jejích pohybů a způsobu, jakým jí Aoibhe šeptala do ucha, princ vytušil, že ovládá její mysl.

Zavřel oči a zhluboka se nadechl.

„Panna? Nevěděl jsem, že ve Florencii ještě nějaké zbyly.“ Skepticky se na Aoibhe zadíval.

„Zdá se, že jste se mýlil. Navštívila Teatro ze své vlastní svobodné vůle.“

„Jak je stará?“

„Je plnoletá, můj pane, jak vidíte.“ Aoibhiny tmavé oči zářily. „Nezapomněla jsem na váš zákaz.“

Princi chvíli trvalo, než si v mihotavém světle svíček ženu prohlédl. Vlasy se zdály hedvábné a spadaly jí na ramena ve vlnách medové barvy. Měla dokonalou olivovou pleť a její postava, ačkoliv štíhlá, byla rozhodně žensky tvarovaná.

Voněla úžasně.

Jeho oči se přesunuly z ženy na Aoibhe.

Mohl se z té dívky nakrmit, možná se s ní mohl dokonce i potěšit. A pak mohl po zbytek dne smilnit s Aoibhe. Sex byl mezi příslušníky jeho druhu dosti výbušný a už to byl nějaký čas od chvíle, kdy…

Zjistil, že mu myšlenky zalétly k Emersonovým a jejich vášnivému a láskyplnému spojení, jehož byl svědkem v Uffizi. Vzpomněl si na Julianninu tvář a její šťastný smích.

Zelený přízrak žárlivosti vystrčil svou šerednou hlavu.

Pozoroval tu mladou ženu a všiml si jejího prázdného výrazu a úst bez úsměvu. Najednou jako by ta Aoibhina panna ztratila lesk.

„Tvoje nabídka je velkorysá, ale musím odmítnout.“

„Mohli bychom se z ní nakrmit společně. Nebo se můžete dívat.“ Aoibhe pohladila dívčinu tvář, a pak se naklonila dopředu, aby ji políbila.

To objetí dvou žen pozoroval princ s neskrývaným zaujetím, ale byl již rozhodnutý. Odkašlal

si.

„Nemám náladu na rozptylování. Někdo prodal naše tajemství nepřátelům a spolčil se s nimi,

aby mě usmrtil.“

Aoibhe lehce políbila dívku na rty, a pak jí ovinula ruku kolem pasu a sklonila jí hlavu k rameni.

„To je přesně důvod, proč potřebujete rozptýlení. Musíte si očistit mysl tím, že nasytíte tělo a naleznete uvolnění.“

„Brzy, možná,“ zapátral v jejích očích. „Ale ne teď.“

„Podívejte se, jak je krásná. Jak lákavá.“ Aoibhe začala rozepínat knolíky na dívčině halence a odhalila tak její poprsí. „Je naprosto nedotčená.“

Princ si dopřával pohled na ženina dokonalá ňadra, než ji Aoibhe znovu objala a políbila ji na hrdlo.

Nevysvětlitelně v něm vzplanul hněv.

„Řekl jsem dost,“ zavrčel princ. „Namáhej se se svými svůdnými lstmi jinde. Dnes večer na ně nemám náladu.“

Aoibhe vytřeštila oči a strnula, jako by ji jeho reakce opravdu překvapila.

„Jak si přejete, můj pane.“ Pokorně se uklonila a ženu oblékla. „Odebereme se do mého domova, pokud byste změnil názor.“

Princ odpověděl zavrčením. Aoibhe vytáhla mladičký úplatek ze dveří a rychle je za sebou zavřela.

S řadou latinských kleteb princ mrštil knihou, kterou držel v ruce. Odlétla přes celou místnost.

8. kapitola

Tohle je ta nejpohodlnější věc na světě.“ Julianne si povzdechla a zadívala se na hvězdy.

Byl večer po slavnostním otevření výstavy v Uffizi a ona ležela společně se svým manželem na velké čtvercové lenošce na terase jejich hotelového apartmá.

„Myslím, že postel je mnohem pohodlnější.“ Profesor ukázal na otevřené dveře, které vedly do jejich ložnice, než se přetočil na bok.

Položil své manželce dlaň na břicho.

„Jsme tu moc na očích.“

Otočila hlavu, aby vyhledala jeho pohled. „Na očích? Nikdy předtím tě to neobtěžovalo. Už jsme se tu milovali tolikrát.“

Gabrielova reakce byla neurčitá.

„Co se děje?“ Chytila ho za ruku a sevřela ji.

Zahleděl se na oblohu, pak se chvíli rozhlížel po okolí a jeho oči se na okamžik zastavily, když zachytil něco v místech, kde byla střecha.

„Něco visí ve vzduchu. Nevím. Cosi znepokojujícího.“ Julianne se zasmála a přitiskla se těsně k němu, až se jejich těla dotýkala celá.

„Bude pršet. Dokážeš to vycítit, to je všechno.“ Gabriel zavrtěl hlavou. Jeho pohled opět zalétl ke střeše. Z místa, kde ležel, na ni pořádně neviděl.

(I kdyby, stopy po pokusu o atentát už byly pryč.) „Myslíš, že můžeš cítit temnotu?“ Julianne povytáhla svá jemně klenutá obočí. „Konkrétně já? Nebo lidé obecně?“ Jeho safírové oči vyhledaly její. „Obojí.“

„Nevím. Kdykoliv jsem ji v minulosti cítila, bylo to až potom, co se přihodilo něco špatného.“ Gabriel zamumlal kletbu a přitáhl si ji pevně do náruče. „Miláčku,“ vztáhla ruku k jeho tváři.

„Vím, že tě něco trápí. A to už od té doby, co jsme byli v Umbrii. Ale temnotě se nemůžeš vzdát. Musíš proti ní běsnit.“

Pousmál se. „Narážka na Dylana Thomase.“ „Což jste snadno poznal, profesore,“ pohladila ho po strništi na bradě.

„Je tu něco znepokojujícího.“ zopakoval, ale hlas se mu vytratil. „Pak mi dovol tě ukonejšit.

Máme pro sebe celou tuhle terasu a taky tu krásnou pohodlnou postel.“

Svůdně ho políbila a poškádlila jazykem. „Miluj se se mnou pod hvězdami, Gabrieli,“ zašeptala.

Odhrnul jí z tváře pramen vlasů. „Dal bych ti cokoliv, jen abych viděl tvůj úsměv. Ale dnes večer mě nech milovat se s tebou vevnitř.“

Otevřela pusu, aby protestovala, ale on na ni upřel své vážné safírové oči a pokračoval.

„Prosím.“

Ještě jednou ho políbila, pak ho vzala za ruku a odvedla ho z terasy do ložnice. Gabriel za nimi zamkl, zatáhl závěsy a začal zapalovat svíčky rozestavěné po pokoji. Julia zmizela do jedné z koupelen, aby vklouzla do něčeho svůdnějšího.

Při milování nemívali vždycky puštěnou hudbu. Mnohokrát to prostě bylo spontánní. Ale dnes večer se Gabriel rozhodl pro playlist, který poslouchali tenkrát, když spolu navštívili Florencii poprvé. Tehdy, když mu darovala své panenství.

Julia slyšela, jak vzduch naplňuje tichý hlas Matthewa Barbera, zatímco se pozorovala v zrcadle.

Vzala si na sebe dlouhou noční košili z černého hedvábí. Po straně byl rozparek, který odhaloval ladně tvarovanou nohu. K tomu si natáhla černé punčochy.

Vzhledem k tomu, že její manžel měl slabost pro vysoké podpatky, vklouzla ještě do černých lakovaných lodiček na jehlovém podpatku, než vyšla z koupelny.

Profesor ležel na posteli jen ve svých oblíbených obnošených a vybledlých džínech.

Na chvilku se zastavila, aby mohla obdivovat jeho sportovní postavu, vyrýsované svaly na hrudi a břiše, lehkou stopu chloupků na prsou a bicepsy, které se napjaly, když se vzepřel do sedu.

„Máme tu anděla spadlého na zem,“ zašeptal a modré oči se mu rozzářily erotickým žárem.

Pohledem pomalu sjížděl od kořínků vlasů dolů po jejím těle, na okamžik se zastavil, aby složil hold nohám v punčochách, než mu zrak utkvěl na jejích botách.

Olízl si dokonalé rty.

Zastrčila si vlasy za uši. „Byla jsem nakupovat. Líbí se ti?“ Gabrielovi zaplálo v očích a vstal. Vykročil k ní, vzal do dlaní její tvář a spojil jejich rty ve spalujícím polibku.

„Líbí není dost výstižné slovo.“

Padl před ní na kolena a uchopil ji za zadeček. Přitáhl si ji k ústům a vtiskl jí polibek na místo, kde se pod černým hedvábím ukrýval pupík.

„Jsi úchvatná,“ zamumlal a podíval se na ni, „ale těším se, až tě svléknu.“

Vjela mu prsty do tmavých rozcuchaných vlasů a sklonila se, aby ho políbila na čelo. „Miluji

tě.“

„Taky vás miluji, paní Emersonová.“

Dotkl se jejího kotníku a pomalu přesouval ruku nahoru až k lemu černé punčochy. Přejel po

krajce prsty, než ji začal až bolestně

pomalu stahovat dolů. Jakmile jí punčochu sundal, vrátil jí lodičku zpět na nohu.

Zatímco opakoval totéž na druhé noze, položila mu ruku na rameno. „Ztrácíš rovnováhu?“ mrkl na ni.

Lehkým pohybem dlaně mu přejela po tváři. „V některých kulturách bys byl uctíván. Místo toho jsi můj manžel a klečíš mi u nohou.“

Zastavil a podíval se na prsten na své levé ruce. Zvedl ji a v tiché fascinaci sledoval, jak se na hladké platině zrcadlí světla svíček.

„Já toužím uctívat tebe.“

Přitáhla si jeho ruku k sobě a políbila místo, kde měl prsten. „A já zase toužím po tom, abys mě uctíval.“

Vmžiku byl na nohou, popadl ji do náručí a jejich ústa splynula. Hluboce ji políbil, zvedl ji a odnesl k posteli.

Nebylo třeba dalších slov. Zbavil ji noční košile a tenké krajky, která měla být spodním prádlem. Prolíbal si cestu po vnitřní straně jejích stehen až k podpatkům lodiček.

A pak už byl také nahý a uprostřed velké bílé postele propletl vzájemně jejich těla. Přitiskl jí ruku k boku, zbožně ji líbal na krku a ochutnával tu hebkou a dokonalou pleť.

Natáhla se k jeho zadku, pobídla ho vpřed a on její výzvu přijal a jedním plynulým pohybem do ní vstoupil.

Okamžitě vykřikla bolestí.

„Julianne?“ vzepřel se na jedné ruce.

Měla staženou tvář, víčka pevně semknutá.

Okamžitě z ní vyklouzl a přepadla ho panika. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“ Zhluboka se nadechla.

„Jsem v pořádku. Něco bylo špatně.“ Svraštil tmavé obočí. „Omlouvám se.“

Přitiskla si ruku na podbřišek a prohmatávala si ho.

Posadil se na paty a pozoroval ji. „Myslel jsem, že jsi připravená. Odpusť mi to.“

Unaveně se na něj usmála. „Není co odpouštět. Chtěla jsem tě uvnitř. Nejsem si jistá, co se stalo.“

Gabriel se přesunul vedle ní a přitáhl si ji do náruče, ale tělo měl stále napjaté.

Políbil ji na čelo, zavřel oči, a jak si pokládal hlavu na polštář, ve tváři se mu zračila bolest.

Natáhla se po jeho ruce a propletla své prsty s jeho. „Muselo to být špatným úhlem. Můžeme pokračovat.“

Ztuhly mu rysy ve tváři a zavrtěl hlavou.

Julianne si přesunula jejich spojené ruce mezi nohy a povzbuzovala ho, aby se jí dotýkal. Po chvíli ji Gabriel začal jemně hladit jedním prstem.

Její tělo bylo pořád ještě citlivé, ale dal si zvláště záležet, aby ji vzrušil a připravil. Objala ho a přitáhla si ho na sebe.

Když ho znovu pobídla, udělal to zlehka a v její tváři pátral po jakékoliv známce nepohodlí.

„Je to lepší?“ zašeptal. „Trošku.“

„Já to nechápu.“ Položil jí ruku na bok a propaloval ji očima. Zavřela oči.

Když je otevřela, usmála se opravdovým upřímným úsměvem. „Už je to pryč. Je mi fajn.“ Jeho výraz potemněl. „Něco není v pořádku.“ „Byl to jen úhel. Teď je to příjemné.“ Aby to dokázala, stáhla vnitřní svaly a sevřela ho v sobě. Ze rtů mu unikl sten.

„Nikdy dřív jsi při sexu bolesti neměla.“ Položil ruku na polštář vedle její hlavy a sklonil hlavu, aby si čelo opřel o její. „Musíš zajít k lékaři.“

„Jsem v pořádku.“ V hnědých očích se jí zablesklo.

Popadla ho za ramena a přitáhla si ho, dokud jejich těla nebyla jako jedno. Provokativně zvedla boky.

Gabriel se dal do pohybu, soustředění a pozornost zaměřené výhradně na její potěšení. Milovali se zvolna, dokud po sobě nešíleli touhou.

Pak Gabriel začal přirážet hlouběji a Julia ho povzbuzovala, svírala mu hýždě a něco mu šeptala do ucha.

Najednou se kolem něj začala stahovat a ve svíčkami ozářené temnotě zalapala po dechu. Jen o pár chvil později vyvrcholil i on.

Přivítala jeho váhu na svém těle a povzdechla si mu do jamky na krku.

„Neexistuje lepší pocit než tenhle.“ Políbila ho na krk. „To je můj letmý pohled do ráje.“ Gabriel ji pevně objímal a nebyl schopen najít slova, kterými by jí odpověděl.

Později, zatímco mu spala na hrudi, zašeptal ve tmě modlitbu, v níž prosil Boha, aby chránil jeho vzácnou Beatrice a udržel ji zdravou a v bezpečí.

9. kapitola

Mám novinky, můj pane,“ pronesl Niccolô, když týden po pokusu o atentát vstoupil do princových soukromých komnat v Palazzo Riccardi.

Na rozdíl od jeho vily stál palác jen pár kroků od katedrály v centru Florencie a nebyl nijak chráněn, což znamenalo, že ostatní jeho druhu mohli do budovy volně vstoupit. Rozhodl se pobývat spíše tady než ve vile, aby se tak mohl setkávat se členy Koncilu osobně a sledovat vývoj války.

Princ seděl za stolem a četl si. Pokynul šéfovi rozvědky, aby se posadil. „Pokračuj.“

„Právě jsme obdrželi naléhavou zprávu od našich špionů v Benátkách. Náš člověk byl schopen zajistit si audienci u prince Marcuse a doručit mu zprávu a meč, jak jste nařídil. Marcus okamžitě informoval svůj vnitřní kruh, že jste mrtev.“

„Takže to byli Benátští.“

„Ano, můj pane. Zdá se, že Marcus stál za tím pokusem o atentát osobně.“ V princových šedých očích se zablýsklo. „A dál?“

„Jeden z Marcusových poradců zpochybnil naše lidi a divil se, proč Vincenzo nepodal zprávu osobně. Špion odpověděl podle vašich pokynů a Marcus byl spokojen. Zdá se, že princ benátský je dychtivý přijímat zprávy, které těší jeho uši.“

„Vypadá to tak.“ Princ se zamyšleně pohladil po bradě. „Kolik máme času, než zaútočí?“

„Nevíme jistě. Naši lidé hlásí, že Marcus drží zprávy o vaší smrti pod pokličkou. Nechce o vaše území soupeřit s jinými knížectvími.“

„Moudré. Získali naši špehové v Benátkách nějaké informace o možných vyzvědačích tady ve Florencii?“

„Podle nich nebyly Benátky schopny nasadit do našeho knížectví své lidi.“

„Ani to nepotřebují. Marcusovi prodal plány našeho bezpečnostního systému jeden z našich.

Chci toho zrádce najít, Niccolo,“ řekl princ hrozivě.

„Samozřejmě, můj princi. Ibarra zúžil seznam podezřelých na Christophera a několik jeho nejlepších lidí. Nikdo jiný neměl k plánům přístup.“

„Věřím, že se o tom zmiňuje ve své zprávě. Ale já chci, abys provedl vlastní šetření. Udržuj to přede všemi kromě mne v tajnosti.“

Niccolo pokýval hlavou. „Měl bych se zmínit, že se potvrdilo, že Marcus skutečně poslal dvacet mužů, aby vás zavraždili. Což znamená, že je tu jeden nezvěstný vetřelec, přesně jak řekl Christopher.“

Princ s kamennou tváří zíral na šéfa rozvědky.

„Najděte ho. Okamžitě.“

„Ano, můj pane. I když není na mně, abych to říkal, myslím, že Ibarra už toho útočníka našel a brzy vám ho představí.“

„Pro Ibarrovo dobro doufám, že je to pravda. Jaké zprávy máme z Říma?“

„Dosud žádné. Lorenzo s sebou vzal kurýra, ale ani jeden z nich se zatím nevrátil.“ Princ poklepával prsty o stůl.

„Váhám zajít dál, aniž bychom věděli, co na to Říman.“

„Mohli bychom dát svým zvědům volnou ruku, aby se vypořádali s Marcusem přímo. Jeho nástupce by byl pravděpodobně moudřejší než on a neodvážil by se vést proti nám válku. Mohli bychom od něj požadovat složení holdu.“

Princ tu možnost zvažoval, ale jen krátce.

„Vražda je pro Marcuse příliš dobrá. Chci stát v tom jeho paláci s nohou na jeho krku a donutit ho, aby se vzdal.“

„Potom jsme, podle mého názoru, v lepším postavení, abychom vůči Benátkám zaujali obrannou pozici. Mezi oběma městy stojí naši spojenci, a pokud je Marcus nepřesvědčí, aby popřeli svou věrnost našemu knížectví, nedostane svolení přejít přes jejich území. Což znamená, že bude muset cestovat po moři.“

„Přesně totéž jsem si myslel i já, Niccolo.“

Princ se postavil a ze sekretáře, stojícího opodál, vyndal zlatý pečetní prsten. Zvedl ho tak, aby Niccolo viděl florentskou lilii vyrytou do zlata.

„Připrav dopisy spojencům, kteří žijí mezi námi a Benátkami, a informuj je, že jeden z našich sousedů ze severu by se mohl rozhodnout k tažení proti nám. Vysvětli jim, že píšeš jménem knížectví, ale nezmiňuj se o mně ani o svém novém titulu. Požádej, aby odmítli našim nepřátelům právo průchodu a zůstali věrní naši alianci. Řekni jim, že budou odměněni.“

„Samozřejmě.“ Niccolo vztáhl ruku pro pečetní prsten, ale princ ho sevřel do dlaně.

„Já ty dopisy zapečetím. Přines mi je, až budou připraveny.“

Niccolovy tmavé oči ustrnuly na princově ruce a do jeho výrazu se na pouhý okamžik vkradla nepokrytá touha.

Což nezůstalo bez povšimnutí.

Hluboce se uklonil. „Jsem dychtivý vám v čemkoliv posloužit, můj princi.“

10. kapitola

V zájmu uchování zdání, že byl zavražděn, zůstával pravý princ florentský ukrytý v Palazzo Riccardi. Odtud dohlížel na výcvik a mobilizaci armády stejně jako na všechna taktická rozhodnutí, a to prostřednictvím důvěryhodných zprostředkovatelů.

Nemohl se vydat ven, aby se nakrmil, a tak musel spoléhat na železné zásoby svého soukromého sklepa. Navíc nemohl opustit palác a potulovat se po ulicích Florencie, aby někdo nemohl zachytit jeho pach.

Učinil všechna opatření, aby zajistil, že se Niccolo ani ostatní členové Koncilu nepokusí o převrat, a svého osobního asistenta Gregora pověřil, aby je bedlivě sledoval.

Theodorovi, dalšímu z jeho služebníků, bylo nařízeno sledovat pohyb Emersonových a mít přehled o ilustracích, které byly vystaveny v Uffizi. Ačkoliv teď nebyl princ v pozici, aby se s Emersonovými vypořádal, měl v úmyslu to udělat, než odjedou z města.

Několik nocí předtím, než měli Emersonovi v plánu odhlásit se z hotelu, začal být princ neklidný. Celé dny trávil jen ve svých komnatách s velmi omezenými možnostmi rozptýlení.

(O televizi nebo internet neměl zájem.)

Kvůli tomu, aby skryl svoji identitu před kýmkoliv svého druhu, na nějž by mohl narazit, si oblékl ukradený františkánský hábit (kromě kříže), stáhl si kapuci přes hlavu, aby zakryl svou tvář, a podle místního františkánského zvyku si obul sandály.

Z několika nejrůznějších důvodů připadalo princovi jeho přestrojení vtipné.

Aby ten podvod završil, vzal jeden z archivních ročníků ze svého soukromého sklepa a polil jím kus látky. Tu si pak připevnil na vnitřní stranu hábitu s nadějí, že zmate každého, kdo se dostane dost blízko, aby ho mohl cítit. Princ ovšem neměl vůbec v úmyslu nechat kohokoliv svého druhu, aby se k němu jakkoliv přiblížil.

Po západu slunce opustil zadními dveřmi bezpečí paláce a pomalu se vydal ulicí směrem k hotelu Gallery Art. Měl štěstí, že při jeho příchodu Emersonovi právě odcházeli.

Sledoval je na večeři do romantické restaurace s výhledem na řeku Arno, potom úzkými uličkami, které vedly k náměstí Piazza della Signoria, až se nakonec zastavil v blízkosti Loggia dei Lanzi, kde se po setmění posadili, aby se mohli kochat pohledem na město.

Princ byl jejich výběrem lehce zmatený, protože on si raději město prohlížel z výšky, jako třeba z vrcholu Brunelleschiho dómu. Mohlo

by se zdát, že Emersonovi dávali větší přednost tomu být blíže svému druhu (a zemi) než on.

„Myslím si, že kdybychom tu seděli dost dlouho, mohl by kolem projít celý svět,“ dolehl k princovým uším Juliannin posmutnělý hlas, když si pokládala hlavu na rameno svého manžela.

Náměstí bylo plné turistů i místních, mísili se do jednolitého davu a procházeli se nebo si dávali něco k pití v některé z kaváren. Nedaleko hrálo smyčcové kvarteto Verdiho a náměstí plnilo nádhernou melancholií.

Zdálo se, že Julianne fascinovaně sleduje pouliční prodejce, jak do vzduchu vypouštějí rozzářené lampiony štěstí, jiskřící proti inkoustově černé obloze jako ohňostroj. Ale pokaždé spadly zpátky na zem, jejich krátký vpád do nebes ukončila gravitace.

Princ viděl, jak se do její krásné tváře vkrádá podivný smutek, a slyšel její mumlání:

„Snažíme se dotknout hvězd, ale vždycky klesneme zpátky na zem.“

Gabriel si ji přitáhl blíž a objal ji kolem pasu. „To je pravda, ale není to důvod, aby sis zoufala.“

„Já si nezoufám. Jen prostě nechci jet domů.“

„Taky ještě nechci domů, ale léto nakonec skončí.“

Gabriel jí vtiskl rychlý polibek do vlasů, a pak ji vytáhl na nohy. Za zvuků melodie s ní kráčel do středu náměstí. Pak si ji přitáhl do náruče a začal s ní do rytmu hudby tančit.

Zavřela oči a pod jeho způsobilým vedením se nad kamennou dlažbou jen vznášeli. V princi náhle vzkypěly pocity vzteku a lítosti.

Cítil hněv vůči profesorovi, který měl očividně ženu, jakou si nezasluhoval, a litoval Julianne, která zřejmě kvůli své nemoci trpěla.

Z místa, kde stál, už nebyl dost blízko, aby při jejich tanci mohl zkoumat jejich vůně nebo poslouchat, co říkají. Viděl, jak profesor sevřel manželku pevněji kolem pasu a svraštil obočí, jako by se omlouval. Jen něco zašeptal.

Julianne otevřela oči a něco mu taktéž šeptem odpověděla.

Princ frustrovaně hodil opatrnost za hlavu a přiblížil se k nim, vešel až na náměstí. Proplétal se davem, dokud nebyl dost blízko, aby rozeznal profesorův hlas.

„Slibuji, že ti to vynahradím.“

„Není tu nic, co bys mi musel vynahrazovat,“ odpověděla Julianne. „Jsem prostě šťastná, že jsi mě sem vzal.“

„Já jsem ten důvod, proč pořád padáš zpátky na zem,“ Gabriel se zatvářil vážně a očima pátral v jejím výrazu. „Stahuju tě dolů od hvězd - z místa, kam patříš.“

Věnovala mu smutný úsměv. „To je lidská vlastnost. Je nám souzeno padat.“ Přestal tančit a propaloval ji pohledem. „Ty bys nikdy neměla padat, Julianne.“

Princ pozoroval ten něžný rozhovor s vtírající se záští, a když profesor začal svou ženu před zraky všech líbat, otočil se.

V profesorových slovech a činech hledal známky falše. Už zašel dokonce tak daleko, že Pierrovu zpravodajskou službu požádal, aby se pokusili přijít na to, jestli profesor nemá někde milenku.

Ale zjistil, že Gabriel Emerson svou ženu opravdu velmi miluje a je jí věrný.

I přes svou aroganci a pýchu si profesor přinejmenším uvědomoval ten propastný rozdíl mezi svými zlozvyky a Julianninými ctnostmi.

Když se poslední tóny Verdiho vytratily v letním vzduchu, Emersonovi se vrátili k podloubí a sedli si bok po boku na kamennou lavičku. Teď je princ mohl oba bez potíží vidět i slyšet.

Gabriel přejel prsty po záhybech manželčiných hedvábných šatů pohybem, který princ shledal jak nevhodným, tak erotickým. A opět zjistil, že nedokáže odvrátit zrak.

„Kéž bych mohla na tomhle náměstí sedět navěky.“ Julianne hleděla na fontánu a postarší manželský pár, který stál vedle ní a držel se za ruce.

Gabriel sledoval její pohled a koutky rtů se mu zvedly do úsměvu. „Pokud bys na tomhle náměstí zůstala, nastydla bys, až přijde zima.“

„Ne, kdybych měla tebe, abys mě zahřál.“

Neubránil se úsměvu. „Jsem rád, že ti připadám užitečný, i kdyby jen jako topení.“

„Jsi taky výborný turistický průvodce.“

Poklepal si na bradu. „Další způsob, jak být užitečný.“

„A protože je tvoje italština lepší než moje, jsi taky výtečný tlumočník.“

Přiblížil se rty jen na pár centimetrů k jejím. „Mám ti přeložit svá oblíbená slova? Labbra?

Lingua? Seno?“

Princ přemýšlel, že by před ně předstoupil, jen aby udělal přítrž těm stupidním řečem, kterých byl nucen být svědkem.

Gabriel věnoval své ženě vášnivý pohled. „Zapomněla jsi na to nejdůležitější, k čemu jsem užitečný.“ „A to?“

Ztišil hlas. „Jako tvůj milenec.“

Jemně ji kousl do prstu, a pak si ho vtáhl do úst. Chvíli si s ním pohrával, laskal jí kůži jazykem, než ho pustil.

„Obávám se, že pokud bys trvala na tom, že zůstaneš sedět na tomhle náměstí, moje kapacita jako milence by byla velice omezená.“

„Omezená?“

„Například tohle bych na náměstí nejspíš udělat nemohl.“ Spojil jejich rty.

Julia nehlasně přitakala a Gabriel jejich polibek prodloužil, jazykem laskal ten její. Když profesor pozvedl ruce k její tváři a oba blaženě zavřeli oči, princ se odvrátil.

Bývaly doby, kdy si takové dokonalé štěstí vychutnával a byl jím téměř posedlý, ale Bůh nebo osud se proti němu spikli. Jeho touha milovat a spojit se s jiným člověkem zemřela v den, kdy jím on sám přestal být.

Ve snaze nějak vyplnit svůj čas, zatímco pár se poklidně líbal, počítal hvězdy na obloze a přemítal, proč vlastně riskuje bezpečí svého milovaného knížectví, jen aby špehoval tuhle absurdní dvojici milenců.

„A taky bych nejspíš nemohl udělat tohle,“ zamumlal Gabriel do úst své manželky a palcem sjel po straně jejího ňadra. Zachvěla se.

„Nebo tohle.“ Ruka mu sklouzla po křivce jejího pasu a kolem beder. Jedním prstem přejížděl těsně nad pasem jejích kalhotek, skoro jako by uvažoval, že se jich zbaví.

„Nebo tohle.“ V očích mu náhle zasvitlo, přikryl jí dlaní koleno a pak ji přiměl rozevřít nohy.

„Posuň tu ruku výš a zatknou nás,“ zašeptala.

Ano, prosím, nechte se zatknout, pomyslel si princ. Cokoliv, co ukončí tohle nechutné představení.

Zdálo se, že profesorovi potemněly oči. „Stálo by to za to.“

Položila mu dlaň na ruku, aby ten pomalý a vzrušující pohyb zastavila.

„Myslím, že už jsme byli předmětem dosti skandálů, profesore.“ „Pak budeš muset tohle náměstí opustit, než ti vklouznu rukou pod šaty a ukážu ti, co přijde na řadu dál.“

Naklonila hlavu na stranu. „A kam bychom mohli jít?“ „Znám tady v okolí mnohem klidnější náměstí.“ Potlačila smích. „To je to nejlepší, co dokážeš?“ „Vždycky je tu hotel. Mám nádherné apartmá.“ „Opravdu?“

Zvedl jí ruku a políbil na dlaň.

„Není tak krásné jako ty, samozřejmě, ale není tak úplně marné.“ Sklopila oči a začervenala

se.

Princ se pod svou kapucí zamračil a zatoužil, aby Emersonovi už konečně vstali a odešli. Profesor sevřel Julianninu dlaň. „Tvé kráse se nic nevyrovná, dokonce ani tohle město.

Florencie má výjimečnou architekturu a umění, ale Brunelleschiho dóm postrádá tvůj soucit. A žádný obraz v Uffizi by nikdy nedokázal zachytit tvoji krásu a vřelost tvé lásky.“

Princ už toho měl dost. To nesnesitelné, přeslazené vrkání ho téměř přimělo sundat si ten františkánský hábit a konfrontovat Emersonovy, jen aby je umlčel.

Pak uslyšel Juliannin smích. Ten šťastný zvuk ho přikoval na místě.

„Vy se mnou flirtujete, profesore?“

„Tohle není flirtování, Julianne. To je svádění. A nebudu mít klid, dokud si znovu nevychutnám zázraky tvého těla pod mým.“

Políbil ji na ucho, než se přesunul dolů k jejímu krku. Tiskl jí do kůže neuspěchané polibky a svou tváří přejížděl po její klíční kosti.

„Tohle je jen začátek,“ zašeptal a rukou jí hladil na boku. „Pomysli na tu rozkoš, která tě

čeká.“

Tiše zavrněla. „O tom bych ráda slyšela víc.“

„Udělám víc, než abych o tom jen mluvil. Ale obávám se, že opravdu budeme muset tohle náměstí opustit.“

Julia se ohlédla přes rameno na fontánu. Povzdechla si. „Je pro mě těžké odejít.“

„Ale budeme spolu.“ Přitáhl si ji do náruče. „Dnes večer ti pomůžu dotknout se hvězd. A až budeš padat zpátky na zem, přísahám, že tě chytím.“

Zvedla k němu pohled, k jeho něžnému, zaujatému výrazu, a zlehka vzala do dlaně jeho ostře řezanou tvář.

„A co ty, Gabrieli? Ty se nechceš dotknout hvězd?“

Usmál se svým svůdným úsměvem. „Ty jsi jediná hvězda na mém nebi.“

Divoce ho políbila, pak ho popadla za ruku a společně pospíchali směrem k hotelu.

Princ za nimi tentokrát nešel. Už si té nanicovaté konverzace a veřejného mazlení užil pro jeden večer až dost.

Spokojený, že se Emersonovi vrátili do hotelu, zmizel ve stínech. Doufal, že se jeho vpád do města obejde bez povšimnutí a že mu vyžene z mysli všechny myšlenky na štěstí.

11. kapitola

Bask Ibarra byl vysoký, tmavý a inteligentní. Žil ve Florencii už více než století a byl hrdý na své nedávné jmenování členem Koncilu.

Byla to čest být v rámci knížectví povýšen. Ale Ibarra věděl, stejně jako všichni z podsvětí, že členové Koncilu, kteří ve svých povinnostech neuspěli, byli buď vyhnáni, nebo popraveni.

A vyhnanství byla extrémně vzácná.

Ibarra znal velmi dobře historii florentského podsvětí - předmět, jejž studoval už od chvíle, kdy přicestoval - a byl si vědom své odpovědnosti coby šéfa bezpečnosti. Chtěl se osvědčit jak u Koncilu, tak u prince.

(Také měl slabost pro svou hlavu a hrozně nerad by o ni přišel.)

A to byl důvod, proč Ibarra stál hodinu za hodinou v prázdném bytě s výhledem na Ponte Santa Trinita, pohled upřený na řeku Arno.

Přesvědčil prince, aby ho nechal sledovat zbývajícího útočníka osobně, a teď trávil dny i noci právě touto činností, jen aby zjistil, že se ten Benátčan vyhnul zajetí tím, že se ukryl v řece Arno.

Bylo to chytré.

Voda zamaskovala cizincův pach. A řeka, i když mělká, mu během dne poskytla adekvátní ochranu před sluncem. Byl tu sice malý zádrhel s kyslíkem, ale jejich druh sotva potřeboval dýchat.

Ibarra se domníval, že Benátčan byl schopen se během dne vynořit ve stínu mostu a nadechnout se, než zase klesl na dno.

Jenže to už skončilo.

Nový šéf bezpečnosti ho vypátral a trpělivě čekal, až se objeví. A právě když z města mizely poslední paprsky zapadajícího slunce, se tak i stalo.

Ibarra sledoval, jak se z vody vynořila postava celá v černém a s mečem v ruce. Muž se rychle rozhlédl po okolí, zavětřil a zavřel oči, jako by čichem pátral po nějakém predátorovi. Zdánlivě spokojený, že je sám, vyšplhal po spodní straně mostu a vyhoupl se na ulici.

Ibarra bleskurychle otevřel okno, seskočil na zem a při doskoku vytáhl meč. Benátský zvedl hlavu. Jeho pohled zalétl Ibarrovým směrem.

Když Baska zahlédl, zaklel a dal se do běhu. Překročil most a zamířil k Santo Spirito na jižní straně řeky Arno.

Ibarra ho neuvěřitelnou rychlostí pronásledoval a vylezl kvůli tomu na budovu poblíž mostu. Z úrovně střechy zahlédl svou kořist, jak prchá postranní uličkou.

Bask přeběhl na střechu dalšího domu a Benátčana neustále sledoval.

Neúspěšný atentátník zahnul za roh a dostal se nebezpečně blízko ke svaté půdě kostela. Ibarra s tichým pobavením pozoroval, jak se muž zarazil, na okamžik zmatený, než zahnul ostře doleva a vkročil na Piazza Santo Spirito.

Ibarra seskočil na chodník a sledoval ho přes náměstí do jedné z postranních uliček. Ve chvíli, kdy si Benátčan uvědomil, že je ulička slepá, na místě zastavil.

Ibarra zůstal stát v ústí uličky a tasil svůj meč.

Uprchlík se po Ibarrovi ohlédl přes rameno a pak vyrazil k protilehlé zdi a začal po ní šplhat nahoru.

Bask se k němu rozběhl, popadl ho za šaty a strhl ho na zem.

Rádoby atentátník dopadl velmi tvrdě a hlasitě zaklel. Meč ale nepustil.

Ibarra se nad ním rozkročil a oslovil ho italsky s baskickým přízvukem: „Vzdej se a já k tobě budu milosrdný.“

Benátčan se rozhlédl kolem a odhadoval vzdálenost od hlavní ulice.

Ibarra využil příležitosti, aby pořádně prozkoumal jeho pach: „Už nějaký čas ses nekrmil.

Musíš mít hlad. Mohu zaručit, že dostaneš jídlo.“

Benátský se vyškrábal na nohy a mávl mečem směrem k Ibarrově bránici. Očima těkal z místa na místo a zvažoval své možnosti.

„Náš princ je mrtvý. Jsi jediný z vrahů, kdo přežil. Loví tě celé knížectví a ostatní tě zabijí, až tě najdou.“

Benátčanův výraz se změnil, ovšem jen na pouhý okamžik. Neměl zprávy o tom, že by byl atentát úspěšný, ani že byla celá jeho skupina zabita. A nezdálo se, že by Ibarrovým slovům věřil.

Bask se usmál.

„Je jasné, že jsi odvážný, ale nenech svou odvahu přerůst v hloupost. Jsi bez přátel, sám a daleko od domova. Mohu zařídit, aby ti dali jídlo a přístřeší. Odlož meč.“

Benátčan zvedl zbraň ještě výš. Ibarra tiše hvízdl a zavrtěl hlavou.

„Proč by Marcus posílal někoho ve tvém věku, aby zavraždil jednoho ze Starších? Copak nemá jiné, lepší vojáky? Nebo mají Benátky v úmyslu vést proti nám válku s armádou Mláďat?“

Mladý Benátčan na něj upřel zrak. Ibarrův úsměv se rozšířil.

„Aha, takže Marcus vám neřekl, že náš princ byl Starší.“ Máchl mečem v elegantním gestu.

„Tak to jsi měl studovat historii. Náš princ vládl Florencii po celá staletí. Ačkoliv bych nemohl odpřisáhnout, kolik mu bylo, když ho zabili, je jasné, že byl jedním z nejstarších v Itálii.“

Benátčanovou tváří problesklo něco pozoruhodně podobného překvapení.

Ibarrovi zmizel úsměv z tváře a přešel o krok blíž. „Říká se, že Marcus je tyran. Stojí ti za to pro něj zemřít?“

Benátský sevřel meč oběma rukama a máchl jím proti Ibarrově hlavě. Ibarra uhnul, rozehnal se svou zbraní Benátčanovi po nohou a srazil ho na zem.

Benátský tam ležel, ale meč nepustil.

Ibarra mu dupl na zápěstí. Uprchlík vykřikl bolestí a zbraň mu konečně vypadla z ruky. Bask mu vrazil špičku svého meče pod bradu a zvedl ji.

„Vidím, že Benátští jsou loajální, ale nikoliv inteligentní.

Jsem starší než ty nejméně o jedno století, možná o dvě. Jsem silnější, rychlejší a je mnohem těžší mě zabít. Nemohl bys mě vyzvat na souboj, ani kdybys nebyl oslabený nedostatkem jídla.“

Ibarrovy tmavé oči zářily jako dvě černé hvězdy.

„Teď už bude velmi těžké pustit se se mnou do boje, když jsi přišel o zbraň.“ Špičkou meče škrábl Benátčana do krku, až mu vytryskla krev.

„Pomoz mi uprchnout z města a dostaneš královské výkupné.“ Benátčanův hlas byl tichý, ale plný vzdoru.

Ibarra svraštil obočí. „Jaké výkupné?“

„Zlato. Jsou takoví, co by za můj bezpečný návrat dali jmění.“

Ibarra sjel pohledem zajatcovo oblečení a jeho celkové vzezření. „O tom pochybuji.“

„Můžeš jít se mnou. Někoho, jako jsi ty, by mohl princ Marcus využít.“

„No jistě že by mohl. Pravděpodobně už několik hodin nikoho nepopravil a jedna oběť by se mu hodila.“ Ibarra kopl Benátčana do boku. „Vstávej.“

„Mám mocné přátele.“ Zajatec se tvrdošíjně odmítal pohnout. „O tom bych rád slyšel víc. Ale nejdřív se trochu projdeme. Teď vstávej.“

Benátský se postavil na vratké nohy a Ibarra ho s mečem zapíchnutým mezi jeho lopatky

postrkoval k ústí uličky.

„Možná si to neuvědomuješ, Benátčane, ale usmálo se na tebe štěstí. Vzhledem k tomu, že jsem to byl já, kdo tě našel, dožiješ se zítřejšího dne. Otázkou je, jestli se dožiješ i toho dalšího.“

12. kapitola

Jaké jsou zprávy z Říma?“ přivítal princ svého zástupce v knihovně svých soukromých komnat v Palazzo Ricardi a ukázal na křeslo.

Lorenzo se uklonil a posadil se.

„Říman nebyl přítomen. Setkal jsem se s jeho pobočníkem.“ Zdálo se, že prince ta zpráva nepřekvapila. „A dál?“

Lorenzo vytáhl z hábitu složený kus pergamenu zapečetěný červeným voskem, na kterém byl italský královský znak. „Tento dopis mi byl předán, aby stvrdil mou konverzaci s pobočníkem, který mě informoval, že pokud vypukne válka mezi Benátkami a Florencií, Řím do ní nebude zasahovat, jestliže konflikt nepřitáhne nežádoucí pozornost.“

Princ rozlomil pečeť, rozložil pergamen a rychle přelétl latinský text. „Čí pozornost? Lidí, nebo Kurie?“

Lorenzo si poposedl v křesle. „To pobočník nespecifikoval.“

„Asi proto, že jedno vede k druhému.“

Princ se odmlčel, když v dopise narazil na něco zajímavého, co nesouviselo s probíhající diskuzí.

Lorenzo jeho reakci zaznamenal a zvědavě se na něj zadíval.

Princ pergamen složil a schoval si jej do kapsy u saka. „Informoval jsi Řím o tom, že si nejsme jistí, jestli za tím pokusem o atentát jsou opravdu Benátky?“

Lorenzo vypadal, jako by se chtěl na ten dopis zeptat. Ale neudělal to.

„Ano, princi.“

„Během tvého pobytu v Římě se potvrdilo, že za tím útokem stál Marcus. Jaký je postoj Říma k okolnostem týkajícím se našeho konfliktu?“

„Podle pobočníka Říman preferuje vyhýbat se veřejným výrokům o těchto věcech, ale soukromě bylo uznáno, že je naše žaloba oprávněná.“

Princi chvíli trvalo, než si srovnal manžetové knolíčky na košili a zamyslel se nad Lorenzovým sdělením. Nebylo takové, v jaké doufal.

„Zachytil jsi nějaké náznaky, že by Říman… odešel na odpočinek?“

„Ne, princi. Ale jsou tu zvěsti, že byl tajně nahrazen, když dosáhl tisíce let věku.“

„Jaké zvěsti?“ Princův hlas zněl ostře. Lorenzo zvedl ruce ve smířlivém gestu.

„Nic konkrétního. Ale odtud až do Říma si občané všímají, jak je divné, že Římana už nikdo minimálně celé století neviděl. Bylo dáno

na srozuměnou, že všemi záležitostmi státu se bude zabývat jeho pobočník. Během celého našeho rozhovoru se cítil oprávněný vyjadřovat své stanovisko, aniž by mě opustil, aby se poradil se svým králem.“

Princ odolal nutkání to komentovat, zadíval se do prázdna a nechal si své úvahy pro sebe. V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

Lorenzo se uklonil a diskrétně otevřel dveře, přičemž tělem zablokoval vstup.

„Prosím za prominutí, pane Lorenzo,“ místnost naplnila Gregorova italština s ruským přízvukem, „Ibarra má pro prince dar.“ „Jaký dar?“ zeptal se Lorenzo překvapeně. „Z Benátek.“

Lorenzo se na chvíli odmlčel. „Řekni Ibarrovi, aby vzal svůj dar do síně, kde se konají shromáždění Koncilu. Budu jeho Výsost informovat.“

Gregor uposlechl příkazu a Lorenzo za ním zavřel dveře. Princ nadzvedl obočí. „No, co je to za dar?“ Lorenzo vypadal roztržitě. „Nejsem si jistý, princi.“ „Svolej členy Koncilu. Mohli

bychom je potřebovat.“ Lorenzo se uklonil a odešel.

V tichu své knihovny princ vytáhl dopis z kapsy a znovu si přečetl poznámku připsanou úplně dole známým rukopisem. Po tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Jsem pro to, abychom ho mučili,“ zazněl síní Aoibhin pronikavý a falešně líbezný hlas.

Koncil se shromáždil bez vězně, kterého mezitím drželi ve vedlejší cele pod bedlivým dohledem ne méně než čtyř strážných.

„Benátčan propadl životem princi. Možná že by ho raději zabil osobně,“ vložil se do toho Lorenzo a pohlédl na svého vládce, který seděl na trůnu.

„Je to Mládě a dal by se tedy obrátit na naši stranu.“ Ibarrův hlas byl tichý, ale sebevědomý.

„Musíme zjistit, jaké měl spojení s Benátkami.“ Princ upřel na svého nového šéfa bezpečnosti přísný výraz.

Ibarra souhlasně přikývl. „O tom není sporu, můj pane, ale pochybuji, že nějaké měl. Byl oddělen od ostatních a skrýval se v řece Arno. Podle toho, jak vypadá, se od noci, kdy jste byl napaden, ani nekrmil.“

„Niccolo?“ obrátil se princ na svého velitele rozvědky.

Ten se postavil. „Nedostali jsme žádné zprávy, že by odsud odešly do Benátek nějaké informace. Marcus nadále věří, že jste mrtev, můj pane.“

„Došlo k nějakému pohybu v té oblasti?“

„Ne. Naši zvědové hlásí, že Benátky svolaly armádu, ale že se dostaly do potíží s našimi nejbližšími sousedy. Spojenci informovali Benátky, že zaútočí, pokud budou jejich hranice narušeny.“

Princ se usmál. „Výborně.“

Niccolo pokračoval. „Jak jsme předpokládali, Benátky plánují přesunout se po vodě. Nicméně naši špioni budou schopni určit jejich místo vylodění.“

„Možná v Rimini nebo Cervii,“ přemítal princ.

„Obojí jsou to rozumné možnosti.“

Princ před sebou spojil prsty. „Marcus mě překvapil. Čekal jsem, že zaútočí během několika hodin poté, co se dozví o mé smrti.“ Niccolo přikývl. „Je možné, že čekal na zprávy z města.“ Princ se znovu usmál. „To je naše štěstí.

Máme větší a rozhodně silnější armádu. Jsme ve stavu pohotovosti. A třebaže bychom mohli získat povolení od našich sousedů k přechodu přes jejich území, abychom na Benátky zaútočili, bylo by pro nás moudré počkat. Benátky k nám přijdou samy.

Niccolo, spoj se písemně s princeznou z Ravenny a princem ze San Marina a požádej je, aby se během potenciálního konfliktu přidali na naši stranu, ale prozatím neuváděj jméno protivníka. Zajisti, aby byli naši špehové na pobřeží připraveni a nabídni jim za informace o jakémkoliv pohybu na severu hezkou odměnu.“

Niccolo se uklonil. „Ano, můj pane.“

„Ibarro,“ princ pokynul novému šéfovi bezpečnosti. Bask se postavil před trůn a uklonil se.

„Benátský voják je tvůj vězeň. Získej od něj veškeré informace, jaké můžeš, a pak ho zabij.“ Ibarra zaváhal. Vypadal, jako by chtěl protestovat, ale moudře to neudělal.

„Ano, můj pane.“

„Dám ti na starost jeho výslech jako odměnu. Ale nařizuji, aby na to Maximilian a Aiobhe dohlédli. Stefan ti také bude k službám jako lékař, pokud bys ho potřeboval.“

„Je mi ctí, můj pane. Děkuji vám.“ Ibarra poklekl a vrátil se na své místo.

„A Ibarro.“

Bask se zastavil, než si stačil sednout, a znovu se otočil k trůnu. „Ano, můj pane?“

„Jeden z tvých předchůdců si myslel, že by byl dobrý nápad zapojit do výslechu i kněze.“ Princův výraz ztvrdl. „Neudělej stejnou chybu.“

13. kapitola

Dopadením zbývajícího Benátčana Ibarra prince potěšil. Jistý v krocích, které učinil pro bezpečnost svého knížectví, a s informacemi, které nepřestávaly přicházet od jejich špehů v Benátkách a na pobřeží, se princ rozhodl, že je čas, aby opustil svůj úkryt. Přinejmenším alespoň na pár hodin.

Chtěl, aby obyvatelé podsvětí i Benátští nadále věřili, že je mrtev, ale co se týkalo Emersonových, už se mu krátil čas. Na následující ráno měli naplánovaný odjezd z hotelu Gallery Art. Pokud chtěl vykonat svoji pomstu, muselo to být dnes v noci.

A tak se princ rozhodl, že vyrazí z Palazzo Riccardi ven do ulic Florencie, ale jen na pár hodin a za jedním jediným účelem. Mučit a zabít profesora Emersona.

Ale nejdřív potřeboval navštívit svého starého přítele. Použil tajnou síť chodeb, které vedly z paláce do jeho vily na kopci nad městem. Jak slunce začalo klesat k obzoru, vytlačil svůj motocykl značky Triumph z garáže a vyrazil po klikaté silnici směrem k řece Arno.

Nebylo pochyb, že se obyvatelům lorentského podsvětí mohlo zdát divné vídat svého prince, jak se s potěšením prohání na lidském vynálezu. Jenže on ty hladké tvary motocyklu a zvuk jeho motoru prostě miloval. A taky miloval rychlost.

A tak se stalo, že se řítil ďábelskou rychlostí přes Arno směrem ke kostelu Santa Maria Novella.

Byl celý v černém, včetně černé helmy s tmavým hledím, páru těžkých motocyklových bot a černé kožené bundy, která byla vyrobena v roce 1950. Pod košilí měl schovaný kus látky, opět napuštěný jedním z archivních ročníků z jeho sklepa.

Svoji motorku zaparkoval vedle kostela a stále s helmou na hlavě vešel bočním vchodem dovnitř. Z několika důvodů si dával dobrý pozor, aby ho neviděl nikdo z jeho druhu.

Ve chvíli, kdy vkročil na svatou půdu, pocítil silnou bolest hlavy a vnitřnosti se mu zkroutily.

Byla to tvrdá připomínka toho, že už není nadále služebníkem božím.

Krev mu začala vřít prastarým vztekem.

Teprve poté, co byl uvnitř kostela, si sundal helmu a bojoval s nevolností, která se mu vzdouvala v žaludku. Došel doprostřed hlavní chrámové lodi a zastavil se pod slavným Giottovým křížem.

Byla to čistá umělecká krása, to bylo jisté. Dopřál si čas, aby mohl zkoumat dílo, které vzniklo na objednávku pro františkány, a všímal si jeho barevnosti. Ale do tváře osoby, jež visela na kříži, se nepodíval.

Odplivl si a latinsky se rouhal.

Pak se otočil, vyšel z kostela a přešel přes travnaté nádvoří ke staré kapitule. V šestnáctém století byla přestavěna do dnešní známé podoby Španělské kaple. Její stěny zdobí neuvěřitelné fresky, které jsou dílem Andrey di Bonaiuta.

Teprve teď princ stanul před osobou, kterou přišel navštívit - seděla pod zosobněním sedmi ctností, ve tváři výraz klidu a míru.

Upřeně ji pozoroval a zdálo se, že postava mu jeho pohled oplácí. Hluboce se poklonil. Jeho tělo nebylo na tento druh pohybu zvyklé.

„Buď zdráv, bratře,“ pozdravil princ latinsky. Postava zůstávala zticha.

„Už je to nějaká doba, co jsem tu byl naposledy. Více než století, pokud mě paměť neklame.“ Princův pohled zatěkal k dalším, méně vítaným vyobrazením postav, které doprovázely tu jeho vybranou, než mu zrak utkvěl na zosobnění spravedlnosti.

„Pořád věříš ve spravedlnost, teď, když vidíš za oponu?“

Popošel o krok blíž a všiml si, že ona ctnost s korunou a žezlem, které držela v ruce, ukazuje na postavu, za níž sem přišel.

Odvrátil se a zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě že ne. Ale co to říkám? Zpochybňovat Boha v jeho Ráji si říká o vyhoštění.“

Princ se sám pro sebe zasmál a pozvedl helmu. „Věz, že tvůj domov je u mě v pekle, kdyby ses někdy rozhodl spadnout z nebes.“

S dalším pohledem do té vážné tváře princ ztichl a veškeré pobavení bylo pryč.

„Florencie je v obležení, nebo tedy zakrátko bude. Benátští nás plánují napadnout, což ale není důvod, proč jsem tu.“

Začal přecházet sem a tam, odtrhl pohled od dobře známé postavy a zaměřil se na pohyb svých

bot.

„Věřil bys tomu, že jsem sem přišel učinit pokání? Ne? Kéž bys byl ještě naživu a já s tebou

mohl mluvit osobně. Myslím, že bys mi dlužil jednu audienci, ať už si bratři říkají, co chtějí.“

Otočil se a vyhnul se pohledu na fresku, jako kdyby cítil, jak se mu ty namalované oči propalují do těla.

„Dnes večer vykonám pomstu. Před nějakým časem jsem byl okraden. Jistě si vzpomínáš, že jsem ti o tom říkal. Po mnoha letech se můj poklad vrátil do města a ilustrace už zase budou viset v mém domě. Ale dnes v noci potrestám muže, který je ukradl, a tím vykonám pomstu i na jeho manželce, která je spoluviníkem. Ale nehodlám ji zabít.“

Zvedl oči k netečné tváři muže vyobrazeného na fresce.

„O ženách jsi toho ve svém životě věděl jen málo. Jsem si jistý, že teď už jsi s nimi seznámen lépe, i když jen s těmi v Ráji.

Tahle se ti bude líbit. Je sladká, na můj vkus až příliš, a ctnostná. Oceníš její dobrotu.“ Pohledem znovu vyhledal ctnosti v horní části fresky.

Odmlčel se, jako by čekal na odpověď. Odpověď, která nikdy nepřijde.

„Co, žádné výčitky? Žádné odsouzení? Právě jsem ti řekl, že se chystám ublížit ctnostné ženě tím, že jí přímo před jejíma očima zabiji manžela. To by tě s jistotou mělo po všech těch letech přimět k tomu, abys promluvil.“

Princ do ticha nahlas zaklel a přesunul oči k další fresce.

„Pořád žádná odpověď? Stojím před tebou a vyznávám se ze svých hříchů stejně jako Guido da Montefeltro. Na rozdíl od něj ale vím, jak je jen pošetilé doufat ve tvé odpuštění, zatímco mám stále v úmyslu zhřešit.“

Z princovy hrudi se ozvalo zavrčení. „Vybral si Pisu místo Florencie, jak víš. Zabil bych ho jen tak pro zábavu, kdyby tenkrát neutekl do Assisi. Ale když už nic jiného, tak ho alespoň ve chvíli jeho smrti doprovázel František. I když jeho přítomnost byla proti těm démonům k ničemu.“

Princ zvedl svůj pohled k malbě.

„Kdo je můj průvodce, bratře? Kdo je mým svatým, který mě utěší v hodině mé smrti?“

Princ se ušklíbl. „Ano, starý příteli, já vím. Vím, že bych mohl být zrovna tak tím démonem.

Protože to je to, co jsem, stahuji duše do pekla.“ Zíral do těch vyobrazených očí.

„Ne, nechci odpuštění tvého Boha. Nechci jeho vykoupení nebo rozhřešení. Jen tvoje. Ale už jsem moudřejší.“

Otočil se k fresce zády a pozvedl helmu, jako by si ji chtěl nasadit na hlavu.

Pak si to ale rozmyslel a znovu se vydal směrem k namalované postavě, dokud od ní nebyl jen pár centimetrů daleko.

„Po celých téměř osm set let jsem kvůli tobě proklínal Boha. Jaké to je? Jaké to je být důvodem k hříchu? Tvoje smrt nebyla té noci před dávnými roky jediná. Spolu s tebou zemřela i naděje.“

A s další kletbou si princ odplivl. „Sloužíš monstru.“ Freska se na něj vyčítavě zadívala.

„Ano, jsem také monstrum. Ale na rozdíl od toho vrtošivého tyrana, kterému sloužíš ty, já jsem se upsal spravedlnosti.“

Princ se ještě jednou zadíval na zosobnění naděje. Pak pohlédl na spravedlnost, jako by se pokoušel dát obrazu čas, aby zformuloval svoji odpověď.

Jenže malba zůstávala zticha.

„Sbohem, starý příteli. Přeji ti klid a mír, pokud tady něco takového existuje. Omlouvám se, že jsem narušil tvůj odpočinek.“

Princ si nasadil helmu a vyřítil se z kaple, na staré dlažbě se rozléhal vzteklý dupot jeho těžkých bot. Přešel nádvoří a vyšel na ulici. Ale předtím, než se dostal ke svému motocyklu, pečlivě prozkoumal okolí, jestli někde poblíž neobjeví jiného příslušníka svého druhu.

Naštěstí pro něj tam nikdo nebyl.

Kopnul do stojánku motorky a přehodil přes ni nohu. Burácení motoru bylo ozvěnou jeho zuřivosti a frustrace. Bez pomyšlení na možné následky dal svému stroji volnost, aby se rozlétl úzkými uličkami.

Princ se své pomsty dočká a ani téměř svatá vzpomínka na jeho milovaného mentora ho od ní nedokáže odradit.

14. kapitola

Jak se princ blížil k hotelu Gallery Art, dával si pozor, aby se cestou uklidnil. Zvládáním svého vzteku strávil staletí a měl v tom pořádnou praxi.

Tma zahalila jeho milované město jako přikrývka. Cítil, jak ho pevně obepíná a přiživuje jeho pýchu.

Svůj motocykl zaparkoval za rohem hotelu a vyrazil ulicí bez helmy jako kterýkoliv jiný člověk. Vyšplhal po zadní straně hotelu až na střechu a dopřál si chvíli, aby mohl obdivovat výhled do okolí.

Pokud by někdy tvrdil, že má nějakou milenku, její jméno by bylo Florencie. Zbožňoval ji a udělal by pro ni cokoliv. Ona mu na oplátku poskytovala potěšení a útěchu jako oddaná královna.

Podíval se nahoru na hvězdy a srpek měsíce, který se vznášel nad nimi. A vzpomněl si na slova paní Emersonové, jež pronesla právě o hvězdách. Slova, která si bude pamatovat navěky, i kdyby skutečně tak dlouho žil. Slova, na která se bude muset donutit zapomenout, až

se dočká své pomsty, stejně jako bude muset zapomenout na zvuk jejího šťastného smíchu.

Bez jakýchkoliv výčitek svědomí pokračoval po cestě, kterou si vytyčil, a spustil se na terasu hotelového apartmá. Dveře do ložnice Emersonových byly zavřené.

Zkusil je otevřít a zjistil, že jsou zamčené. Jediným rychlým pohybem utrhl kliku, čímž je efektivně odemkl.

Tiše vstoupil do tmavé ložnice a zavřel za sebou. Pak zavřel oči a zhluboka se nadechl. Strnul.

Ve vzduchu se vznášelo množství různých pachů, ale ty dva, po nichž na tomto místě dychtil nejvíce, tu znatelně chyběly.

Ve zlomku vteřiny stál princ vedle velké bílé postele, pečlivě ustlané. A prázdné.

Očima zkoumal potemnělý pokoj, jeho zbystřené smysly mu umožňovaly vidět všechno do nejmenšího detailu, i přes ten naprostý nedostatek světla.

Když nenašel to, co chtěl, cestou k šatně vzteky převrhl židli a rozrazil dveře. Byla naprosto prázdná.

Apartmá převrátil vzhůru nohama, lampy a umělecké předměty rozbil o zeď. Z prádelníků a skříní vytrhal šuplíky a rozházel je po podlaze.

Pokoj byl prázdný. Nejenom že v něm nebyli žádní lidé, ale nebyly tam ani jejich osobní věci.

Emersonovi mu utekli.

S řevem popadl postel za spodní pelest a mrštil jí proti zdi. Na mramorovou podlahu s třeskem dopadl křišťálový lustr, jehož úlomky se rozlétly po jejím studeném povrchu.

Na ulici doskočila z terasy nepříčetně rozzlobená a zlovolná bytost.

Bez rozmýšlení prošla hlavním vchodem hotelu a po čichu došla až k recepci. Za pultem stál muž v obleku.

Z pohledu na prince se okamžitě roztřásl a zoufale se snažil udržet si kontrolu nad svým močovým měchýřem. Popostrčil si brýle na nose a ani se nenamáhal předstírat úsměv.

„Dobrý večer, pane,“ řekl nakřáplým hlasem. „Jak vám mohu pomoci?“

„Kde jsou Emersonovi?“ zavrčel princ italsky a položil na pult ruce sevřené do pěstí.

„Ehm, omlouvám se, pane, ale nemohu vám poskytnout informace o našich hostech.“

Princ popadl muže za předraženou kravatu a zvedl ho ze země. Šedé oči mu zářily, když upřeně hleděl do zorniček své oběti. „Já jsem tvůj pán. A ty mi řekneš všechno, co chci vědět.“ Muž se začal dusit a rukama se snažil uvolnit si kravatu, která ho škrtila.

Princ ztišil svůj hlas do hrozivého šepotu. „Řekni mi, kde jsou Emersonovi.“

Muž zůstal zírat do princových očí, spadla mu brada a přestal se bránit. Princ ho postavil zpátky na nohy a povolil sevření.

Muž z něj nespouštěl prázdný pohled a po chvilce se jeho prsty pohnuly směrem ke klávesnici počítače.

Podíval se na monitor a cosi vyťukal. „Profesor Emerson i jeho choť včera odjeli.“ Princ přimhouřil oči. „To je nemožné. Měli odjet až zítra.“

„Pane, počítač říká, že se z osobních důvodů odhlásili dříve.“

„Sard,“ zaklel princ a praštil pěstí do stolu. Dřevo pod jeho rukou prasklo.

Muž vypadal, že ho to ničení hotelového majetku nijak nevyvádí z míry, a jednoduše dál zíral do princových očí, výraz ve tváři i vystupování zůstaly překvapivě klidné.

Princ zavrčel. „Kde jsou Emersonovi teď?“ Mužův pohled se opět přesunul k monitoru.

„Nezanechali tu doručovací adresu.“

„Jaké adresy uvedli?“ vyštěkl princ.

„Jsou tři, pane. Jedna je v Umbrii, v domě poblíž Todi. A dvě jsou v Americe - Cambridge v Massachusetts a Selinsgrove v Pensylvánii.“

Princovi se ta místa zdála povědomá, protože souhlasila s údaji, které dostal od zpravodajské služby. Jenže netušil, do které rezidence se Emersonovi z Florencie chystali.

„Dej mi ty adresy.“

Muž opět něco naťukal na klávesnici a kdesi se probudila k životu tiskárna. Vyndal z ní jediný list papíru a položil ho na prasklinu v recepčním pultu.

„Podívej se na mě,“ vydechl princ. Recepční opět upřel oči jeho směrem.

„Nebudeš si z našeho rozhovoru pamatovat vůbec nic. Půjdeš nahoru do střešního apartmá a vstoupíš dovnitř. Zjistíš, že se do něj vloupal nějaký vandal a poničil ho. Nebudeš kvůli tomu volat policii. Pokoj necháš okamžitě opravit a o tom, co se stalo, nikomu neřekneš.“

„Ano, pane.“

Princ ho ještě chvíli provrtával pohledem, než se vstupními dveřmi vyřítil z hotelové haly. V pěsti svíral vytištěný papír.

Emersonovi mu možná dnes večer upláchli, ale nebudou mu utíkat dlouho. Bude je lovit, dokud je nenajde, a pak zaplatí.

Profesor svým životem a žena po jeho boku svým srdcem, až se bude dívat na to, jak její manžel umírá. Zabitím profesora a štěstím jeho manželky naplní princ svou pomstu.

Byl pár kroků od svého motocyklu, když se z druhé strany ulice vynořila osamělá postava.

Ucítil ji dříve, než ji mohl spatřit.

„Niccolo mě posílá s naléhavou zprávou.“ Aoibhe vstoupila do pruhu světla, které sem dopadalo skrz hotelové dveře.

„A?“ odsekl princ.

„Benátky jsou na nohou. Naši špehové uvnitř města poslali zprávu, že Marcus vyslal svou armádu na moře. Mají v plánu vylodit se v Rimini.“

„Okamžitě pošlete dopis princezně z Rimini a informujte ji o blížící se invazi. Pak svolejte Koncil. Shromáždíme naši armádu a na jejich útok se připravíme.“ Princ si složil kus papíru do kapsy u bundy.

Aiobhe se na něj se zájmem zadívala. „Vyrušila jsem vás, vaše Výsosti?“

„Bezpečnost knížectví je mým hlavním zájmem. Teď jdi,“ přikázal jí a ukončil tak jejich rozhovor.

Aoibhe se uklonila a zmizela, zatímco princ se obrátil se svému motocyklu.

„Teď jsi možná unikl, Emersone, ale to nebude trvat navěky.“ Princ florentský nasedl na svůj stroj a vyrazil do noci.