Nora Roberts

Beze stopy

PROLOG

„Tracy! Vem tu předehru trochu rychlejc, chlapče. Neloudej se s tím tolik.“

Frank 0’Hurley stál na značce na pravé straně pódia a připravoval se na další zkoušku prvního čísla. Tři večerní představení v Terre Haute možná nebyly vrcholem jeho kariéry a určitě to nebylo to, o čem po nocích snil, ale jeho publikum si za svoje peníze vždycky přišlo na své. A i ta nejposlednější štace v nějaké zapadlé díře byla jenom zkouška na ten skutečný úspěch, který už přece konečně jednou musí přijít.

Odpočítal takty předehry a pak vtrhnul na jeviště s elánem, který by nezahanbil ani člověka o polovinu mladšího. Kalendář říkal, že Frankovi je čtyřicet, ale jeho nohám bude vždycky šestnáct.

Napsal tohle malé, ale nové číslo sám a v hloubi duše doufal, že se stane něčím jako poznávací značkou 0’Hurleyů. Zatímco tančil, jeho nejstarší dítě a jediný syn seděl u piana a snažil se vdechnout trochu života do melodie, kterou hrál už tolikrát, že to ani nemohl spočítat – a přemýšlel o jiných místech a jiných věcech.

V předepsanou chvíli se na jevišti objevila jeho matka a objala se s jeho otcem. I po tom nekonečném množství zkoušek a divadel Trace pocítil, jak má své rodiče stále ještě rád. Ale totéž nekonečné množství zkoušek a divadel v něm současně vyvolávalo důvěrně známé roztrpčení.

Copak bude do konce života sedět u podřadného piana a brnkat podřadné melodie, snažit se ze všech sil, aby nezničil sny svého otce, které nemají ani tu nejmenší šanci, aby se někdy naplnily?

Molly srovnala krok s Frankem, jako to ostatně dělala skoro celý život. Zvládla by to číslo klidně poslepu. Ve skutečnosti byla při všech těch úkrocích, záklonech, otáčkách a obratech duchem spíš u svého syna než u věčně se opakujícího vystoupení.

Ten chlapec není šťastný, pomyslela si. A už to také není dítě. Je na prahu dospělosti a chce jít svou vlastní cestou. Moc dobře si to uvědomovala a bylo jí také jasné, že Franka právě tato skutečnost děsí natolik, že si ji odmítá připustit.

Hádky byly čím dál častější a prudší. Už brzy, pomyslila si, už brzy dojde ke katastrofě. Něco se rozbije na střepy a já už je pak možná nebudu schopná posbírat a slepit dohromady.

Zvednout levou nohu, pirueta, záklon – a jejich tři dcery přitančily na scénu. Molly se tiskla k Frankovu srdci a cítila, jak se nadmul pýchou. Za nic na světě by nechtěla, aby o tu pýchu přišel nebo aby se vzdal nadějí, které z něho dělaly mladistvého snílka, do něhož se kdysi dávno bláznivě zamilovala.

Když Frank a Molly odtančili z jeviště, jejich výstup lehce přešel do úvodní písně. Tři dívky, které tvořily Trio 0’Hurley – Chantel, Abby a Maddy – zpívaly trojhlasem tak přirozeně, jako by od narození nic jiného nedělaly.

Což vlastně není tak daleko od pravdy, pomyslela si Molly. Ale stejně jako Trace už nebyly dětmi. Chantel už dokázala svým vtipem a svými vnadami okouzlit muže v publiku. Abby, rozumná a tichá, jen čekala na svoji příležitost. A Maddy je za chvíli opustí. Molly cítila současně radost i smutek při pomyšlení, že její nejmladší dcera je příliš talentovaná na to, aby navždy zůstala u kočovné společnosti.

Ale teď ji nejvíc zajímal Trace. Seděl u omláceného piana v zapadlém šantánu, ale myšlenkami byl tisíce mil daleko. Viděla knihy, které sbíral. Obrázky a příběhy z míst, jako je Zanzibar, Nová Guinea, Mazatlán. Trace někdy během dlouhých cest vlakem nebo autobusem od štace k štaci vyprávěl o mešitách a karavanách, o vzdálených zemích, městech a chrámech, jež by chtěl jednou vidět a navštívit.

A Frank nad jeho sny pokaždé jen opovržlivě mávl rukou a zoufale lpěl na svém vlastním snu a na svém synovi.

„Není to špatný, holky.“ Frank se vrátil na jeviště a každou dceru krátce objal. „Tracy, zato ty zas myslíš na kdovíco! Vůbec se nesoustředíš na hudbu. Musíš do ní dát trochu života.“

„V tomhle výstupu není žádnej život už od Des Moines.“

Ještě před několika měsíci by se Frank zasmál a pohladil by syna po vlasech. Ale teď cítil v jeho slovech výzvu. Narovnal se a na tváři se mu objevil výraz zatvrzelé tvrdohlavosti. „Na tý písničce není nic špatnýho a nikdy na ní nic špatnýho nebylo. Ale ty ji hraješ špatně.

Dvakrát jsi ztratil rytmus. Už mě unavuje, jak při hraní pořád trucuješ.“

Abby se snažila je usmířit a postavila se mezi otce a bratra.

Rostoucí napětí trápilo rodinu už týdny. „Všichni jsme trochu unavení,“ prohlásila.

„Umím mluvit sám za sebe.“ Trace vstal od piana. „Nikdo tu při hraní netrucuje.“

„Aha!“ Frank odstrčil Mollyinu ruku. Ten chlapec ale vyrostl, pomyslel si. Je vysoký a silný a skoro jako cizí člověk. Ale Frank 0’Hurley je tu pořád ještě šéfem a je čas, aby to svému synovi připomněl. „Trucuješ od chvíle, kdy jsem ti řekl, že můj syn se nebude harcovat někam do Hongkongu nebo bůhví kam jako nějakej vandrák. Tvoje místo je tady, u tvý rodiny. Máš zodpovědnost vůči celý naší skupině.“

„To není moje zatracená zodpovědnost.“

Frank přimhouřil zrak. „Dávej si pozor na jazyk, chlapče. Ještě nejsi tak velkej, abys se mnou mohl takhle mluvit.“

„Je nejvyšší čas, aby s tebou takhle někdo mluvil,“ pokračoval Trace. Náhle se nedokázal zastavit. Chrlil ze sebe všechno, co až příliš dlouho dusil uvnitř. „Rok za rokem hrajeme podřadný písničky v podřadnejch klubech. Nikam to nevede.“

„Traci.“ Maddy to řekla tiše a prosebně se na něj podívala.

„Nedělej to.“

„Nedělej co?“ řekl útočně. „Nemám mu říct pravdu? Bůh ví, že ji stejně nebude poslouchat, ale aspoň mu řeknu od plic, co si o tom myslím. Vy tři a máma jste ho před ní chránily dost dlouho.“

„Takové patetické výlevy mě unavují,“ prohlásila Chantel afektovaně. Schválně líně protahovala slova, i když měla nervy napjaté k prasknutí. „Co kdybychom to odložili na někdy jindy?“

„Ne.“ Frank se celý třásl pobouřením. Udělal krok vpřed. „Tak mluv.“

„Už mě unavuje jezdit odnikud nikam a předstírat, že na další štaci na nás čeká pozvánka z Broadwaye. Rok za rokem nás taháš z města do města.“

„Já vás tahám?“ Záblesk zuřivosti přeběhl přes Frankovu tvář. „Je to pravda?“

„Ne.“ Molly postoupila dopředu a dívala se na syna. „Není to pravda. Všichni s tebou jdeme dobrovolně, protože to chceme dělat.

Kdyby to někdo dělat nechtěl, tak má právo odejít, ale nemá právo být krutý.“

„Jenže táta mě vůbec neposlouchá!“ vykřikl Trace. „Nezajímá ho, co chci nebo nechci. Říkal jsem ti to. Říkal jsem ti to!“ Otočil se ke svému otci. „Pokaždý, když o tom s tebou mluvím, tak slyším jenom to, že rodina musí držet spolu a že velká šance je hned za rohem. Ale za rohem je jenom další špinavá štace v dalším špinavým šantánu.“

Frank zalapal po dechu. Příliš se to podobalo pravdě, příliš to vypadalo jako neúspěch, zhroucení jeho životního snu. A on přitom chtěl pro svoji rodinu vždy jenom to nejlepší. Sebeovládání bylo jedinou Frankovou zbraní, a tak ji použil.

„Jsi nevděčný, sobecký a hloupý,“ řekl chladně. „Celý život jsem pracoval jenom na tom, abych vám dětem zametl cestu. Abych vám otevřel dveře, kterými stačí jenom projít. A ty mi teď klidně tvrdíš, že to pro tebe není dost dobrý!“

Trace cítil, jak ho v očích pálí slzy zoufalství, ale neustoupil.

„Není to dost dobrý, protože nechci procházet tvými dveřmi! Chci něco jinýho, chci víc, ale ty jsi tak posedlej tím svým beznadějným snem, že nevidíš, jak celý tohle producírování nesnáším. A čím víc se snažíš, abych miloval tvoje sny místo svejch, tím víc budu nesnášet tebe.“

Trace to ve skutečnosti nechtěl říct tak ostře, ale už to bylo venku. Překvapením nad svými hořkými slovy sám na chvilku ztratil řeč. Jeho otec zbledl, zestárl a zdálo se, že se chvěje. Trace zalitoval, že byl tak otevřený, ale už bylo pozdě.

„Tak si jdi za tím svým snem, když myslíš,“ vyštěkl Frank hlasem třesoucím se vzteky. „Běž si, kam chceš. Ale zpátky se nevracej, Traci 0’Hurleyi. Nevracej se, až zjistíš, že to celý splasklo jako bublina. Tady ti nikdo nebude chystat na uvítanou pečený jehně!“ Prudce se odvrátil, rychlými kroky přešel jeviště, a než ho stihli zastavit, byl pryč.

„Nemyslel to tak,“ řekla Abby rychle a vzala Tracea za ruku.

„Víš, že to tak nemyslel.“

„Trace taky ne.“ Maddy se podívala na matku.

očích se jí leskly slzy bezmoci.

„Všichni potřebujeme trochu vychladnout.“ Chantel byla otřesena, i když se snažila, aby to na ní nebylo znát. „Pojď, Trace, půjdem se projít.“

„Ne.“ Molly vzdychla a zavrtěla hlavou. „Běžte, děvčata, já si s Tracem promluvím sama.“ Počkala, až budou sami, a pak se posadila na židli u piana. Připadala si stará a unavená. „Věděla jsem, že jsi tady nešťastný,“ řekla tiše. „A že to v sobě dusíš. Měla jsem s tím něco udělat už dávno.“

„To není tvoje vina.“

„Je to moje vina stejně jako jeho, Traci. To, co jsi mu řekl, ho hodně ranilo a bude dlouho trvat, než se to zahojí. Vím, že něco z toho jsi říkal jen ze vzteku, ale něco byla taky pravda.“ Vzhlédla a podívala se do tváře svého prvorozeného a jediného syna. „Myslím si, že jsi uhodil hřebík na hlavičku, když jsi ho varoval, že ho budeš nenávidět, pokud tě nenechá odejít.“

„Mami.“

„Ne. Není hezké říkat takové věci, ale ještě horší by bylo, kdyby k tomu opravdu došlo. Chceš odejít. Táhne tě to pryč.“

Otevřel ústa a málem se znovu poddal rodičovské vůli. Ale zloba, kterou pocítil vůči svému otci, byla ještě příliš čerstvá, a to ho vyděsilo. „Já musím jít.“

„Tak běž.“ Znovu se postavila a položila mu ruce na ramena. „A udělej to rychle a čistě, nebo tě zase přesvědčí, abys tu zůstal, a ty mu to pak nikdy neodpustíš. Musíš se dát svou vlastní cestou.

Budeme tady, až se vrátíš.“

„Mám tě moc rád, mami.“

„Já vím. A chci, aby při tom zůstalo.“ Políbila ho a rychle odešla, než jí z očí vytrysknou slzy. Věděla, že nesmí plakat, dokud si nepromluví ještě se svým manželem.

Té noci si Trace zabalil všechny své věci – oblečení, harmoniku a několik cestopisů. Zanechal po sobě jen krátký vzkaz: „Napíšu.“ V

kapse měl tři sta dvacet sedm dolarů, nic víc. Vyšel z motelu a zdvihl palec.

PRVNÍ KAPITOLA

Whisky byla laciná a pálila jako oheň. Trace se zasyknutím nasál vzduch a čekal, až zemře. Když se to nestalo, nalil si z lahve další dávku, opřel se v křesle a pozoroval modravou plochu Mexického zálivu. Hospůdka za ním se připravovala na večerní nával. V kuchyni se smažily frioles a enchiladas a vycházel odtamtud silný zápach cibule, který málem přehlušoval pach laciného alkoholu a nevětraného tabákového kouře. Rozhovory probíhaly v rychlé španělštině; Trace jim rozuměl, ale neposlouchal je.

Nechtěl žádnou společnost. Chtěl jenom svou whisky a trochu klidu.

Rudý kotouč slunce se skláněl k zálivu. Nízko letící oblaka se třpytila růžovou a zlatou. Whisky ho začala příjemně hřát v žaludku.

Trace 0’Hurley měl dovolenou a byl rozhodnutý si ji pořádně užít.

Státy nebyly daleko, ale už před lety je přestal považovat za svůj domov – nebo o tom aspoň sám sebe přesvědčil. Před dvanácti lety odplul ze San Francisca – mladý idealista sžíraný pocitem viny a poháněný svými sny. Viděl Hongkong a Singapur. Rok cestoval po východní Asii a živil se svým důvtipem a nadáním, které zdědil po rodičích. Po nocích vyhrával na klavír v sálech hotelů i ve striptýzových klubech, ve dne do sebe lačně nasával zvuky, obrazy a pachy cizích míst.

Pak přijel do Tokia. Hrál americkou hudbu v zaplivané špeluňce a doufal, že si vydělá dost na cestu přes Asii.

Všechno záleží na tom, jestli je člověk ve správnou chvíli na správném místě.

Nebo, jak si Trace říkal ve chvílích, kdy nebyl spokojen se svým osudem, jestli je ve špatnou chvíli na špatném místě. Hospodská rvačka byla celkem běžná záležitost. Frank 0’Hurley naučil svého syna i jiné věci než souboj s rytmem. Trace věděl, kdy udeřit a kdy ustoupit.

Určitě nebylo jeho cílem zachránit život Charlieho Forrestera a rozhodně nevěděl, že Forrester je americký agent.

Osud, pomyslel si Trace a sledoval zapadající slunce. Osud vedl jeho ruku, když odrazil nůž, který mířil na Charlieho srdce. Osud ho svým rafinovaným způsobem zatáhl do příšeří zpravodajských her.

Trace si skutečně vydělal na cestu po Asii – i jinam. Ale platila ho mezinárodní bezpečnostní služba.

Teď je Charlie mrtev. Trace si nalil další dávku whisky a připil na svého přítele a učitele. Nedostala ho vrahova kulka ani nůž v temné uličce, ale obyčejný infarkt. Charlieho tělo se prostě rozhodlo, že přišel jeho čas.

A tak Trace 0’Hurley seděl v zaplivané hospodě na mexickém pobřeží a držel vlastní vigilii.

Pohřeb se bude konat za čtrnáct hodin v Chicagu. Trace zůstane v Mexiku, protože ještě nemůže překročit Rio Grande. Bude pít na počest svého starého přítele a přemýšlet o životě.

Charlie by to pochopil, řekl si Trace a natáhl dlouhé nohy v špinavých khaki nohavicích. Charlie nikdy nebyl na ceremonie.

Udělej svou práci, napij se a dej se do další.

Trace vytáhl zmačkanou krabičku cigaret a hledal po kapsách své špinavé košile zápalky. Ruce měl dlouhé, dlaně široké. V deseti snil tom, že bude koncertním pianistou, ale snil o mnoha jiných věcech. Rozbitý slamák měl posunutý hluboko do čela. Konečně našel zapadlou sirku, škrtl a přiložil ji ke vzdálenějšímu konci cigarety.

Byl hodně opálený, protože jeho poslední práce ho zavedla na jih.

Vlasy měl husté a vzhledem k tomu, že už dávno si nenašel čas navštívit holiče, jeho světlé kadeře se na všech stranách draly zpod klobouku. Tvář měl hubenou a zvlhlou potem. Na levé straně čelisti se mu táhla malá bílá jizva – památka na setkání s rozbitou lahví.

Nos měl trochu křivý už od dob, kdy mu bylo šestnáct; za to zase mohla jedna dávná rvačka, v které šlo

o dívčí čest či spíše proradnost.

současnosti byl trochu pohublý – hlavně proto, že strávil dlouhou dobu v nemocnici. Poslední kulka, které se mu nepodařilo včas uhnout, ho málem zabila. Vypadal nebezpečně, a to dokonce i tehdy, když nepil lacinou whisky a nevzpomínal na mrtvé přátele. Měl ostře řezané rysy, tvář s vystouplými lícními kostmi a pronikavý pohled.

Dokonce i teď, když vlastně nebyl ve službě, občas pátravě očima přejížděl místnost.

Už tři dny se neholil a s neupraveným rašícím plnovousem vypadal doopravdy zpustle. Číšník byl jen rád, že ho může nechat o samotě s jeho lahví.

Když padl soumrak, obloha potemněla a hospůdka se naplnila lidmi. Rádio vyhrávalo mexickou lidovou hudbu. Někdo rozbil sklenici. Dva muži se začali hádat o rybaření, politiku a ženské.

Trace si znovu dolil whisky.

Všiml si té ženy hned ve chvíli, kdy vstoupila do dveří. Ze zvyku pozoroval všechny příchozí a díky svému výcviku si dokázal všimnout všech podrobností, aniž by jeho pohled upoutal pozornost.

Turistka, která zabloudila, pomyslel si, když zpozoroval její alabastrově bledou pleť posetou pihami, které ladily s jejími rusými vlasy. Hodina pod yucatanským sluncem ji spálí na škvarek, a to bude škoda, pomyslel si líně. Znovu usrkl svůj nápoj.

Předpokládal, že odejde, sotva si uvědomí, do jakého podniku se dostala, ale místo toho přešla k baru. Trace si opřel lokty o kolena a z nedostatku lepší zábavy ji podrobně studoval.

Její volná bílá halenka byla navzdory prachu a vedru, které celý den panovalo; čistá a bez poskvrnky. Široká, vzdušná tmavě červená sukně jí sahala skoro až po kotníky, ale i tak si všiml, že má štíhlou postavu zaoblenou na těch správných místech, aby dodala trochu dráždivosti i jejímu volnému oblečení. Její vlasy měly téměř barvu zapadajícího slunce a byly svázané do copu. Neviděl jí do tváře, takže ji mohl pozorovat jenom z profilu. Klasický, řekl si bez zájmu.

Dal by se rýt do kamejí. Typ, který si v duchu spojoval s šampaňským a kaviárem.

Obrátil do sebe zbytek sklenice a rozhodl se, že se dnes na Charlieho počest pořádně opije. Právě když zdvihl láhev, žena se otočila a zahleděla se přímo na něj. Zpod obruby klobouku se jí Trace díval do očí. Nepřestal si nalévat, i když v jejím pohledu cítil napětí.

„Pan 0’Hurley?“

Nepatrně nadzdvihl obočí, když uslyšel její přízvuk. Zněl trochu irský. Se stejným přízvukem mluvil jeho otec, když ho něco rozzlobilo nebo když se z něčeho radoval. Trace usrkl whisky a neodpověděl.

„Jste Trace 0’Hurley?“ Její hlas mu prozradil, že žena je trochu nervózní, a zblízka také viděl, že má pod výjimečně zelenýma očima rozmazané stíny. Rty stiskla pevně k sobě. Prsty křečovitě svíraly držadlo plátěné tašky přehozené přes rameno.

Trace položil whisky na stůl a uvědomil si, že se už příliš opil na to, aby se mohl pořádně rozzlobit.

„Možná. Proč?“

„Řekli mi, že budete v Méridě. Hledám vás už dva dny.“ A vypadal úplně jinak, než si ho představovala. Kdyby nebyla tak zoufalá, obrátila by se na podpatku a utekla. Měl špinavé šaty, páchnul lacinou whisky a vypadal jako člověk, který by vás dokázal stáhnout z kůže a neprolít při tom ani kapku krve. Zhluboka se nadechla a rozhodla se, že to musí riskovat. „Mohu si sednout?“

Trace bez velkého zájmu pokrčil rameny a kopnutím odsunul jednu z židlí. Agent – ať už jakýkoliv – by postupoval jinak.

„Poslužte si.“

Útlými prsty uchopila opěradlo židle a nepřestávala se divit tomu, že tohoto neotesaného opilce mohl nejlepší přítel jejího otce považovat za její jedinou naději. Ale cítila, že ji nohy už dlouho neunesou, a tak se rozhodla posadit. „Musím s vámi mluvit v jedné důležité záležitosti. Soukromě/4

Trace se jí podíval přes rameno. Místnost se zaplnila a hluk se zvyšoval každým okamžikem. „To bude stačit. A teď byste mi mohla říct, kdo jste, jak jste věděla, že budu v Méridě, a co k čertu chcete.“

Propletla si prsty, aby se jí tak netřásly ruce. „Jsem doktorka Fitzpatricková. Gillian Fitzpatricková. Charles Forrester mi řekl, kde vás najdu, a chci, abyste zachránil život mého bratra.“ Trace zdvihl láhev, ale nespouštěl oči ze své společnice. Jeho hlas byl tichý a bez jakýchkoliv emocí. „Charlie je mrtev.“

„Já vím.“ Na chvíli se jí zdálo, že v jeho očích něco zahlédla, nějaký záblesk lidskosti. Byl hned pryč, ale Gillian na něj zareagovala. „Je mi to líto. Chápu, že jste byli blízcí přátelé.“

„Rád bych věděl, jak můžete něco chápat a proč si myslíte, že vám budu věřit, že vám Charlie řekl, kde mě najdete.“

Gillian si otřela vlhkou dlaň o svou volnou sukni a pak vylovila z kabelky zapečetěnou obálku. Beze slova mu ji podala.

Něco Traceovi říkalo, že by udělal nejlépe, kdyby si ji nevzal.

Měl by vstát, odejít a zmizet v teplé mexické noci. Jen kvůli tomu, že se zmínila o Charliem, zlomil pečeť a přečetl si zprávu uvnitř.

Charlie použil kód, kterým spolu komunikovali při posledním Traceově úkolu. Byl stručný jako vždy: „Vyslechni ji. Tentokrát není zapojena organizace. Kontaktuj mě.“

Teď už není cesty, jak Charlieho kontaktovat, pomyslel si Trace a složil dopis zpátky do obálky. S neodbytným pocitem, že Charlie řídí jeho kroky i ze záhrobí, se podíval na ženu u svého stolu.

„Vysvětlete mi to.“

„Pan Forrester byl přítel mého otce. Já sama jsem ho tolik neznala, protože jsem často nebyla doma. Asi před patnácti lety spolu pracovali na projektu s krycím jménem Horizont.“

Trace odsunul poloprázdnou láhev stranou. I když má dovolenou, nemůže si dovolit dále otupovat své smysly. „Jak se jmenuje váš otec?“

„Sean. Doktor Sean Brady Fitzpatrick.“

To jméno znal. Znal i ten projekt. Zhruba před patnácti lety se nejlepší světoví vědci pokoušeli vyvinout vakcínu, která by člověka imunizovala proti nemoci z ozáření – jednomu z nejhorších vedlejších účinků jaderné války. ISS měla na starost bezpečnost celého projektu a monitorovala a zaznamenávala jeho průběh. Stál stovky miliónů dolarů a bylo to naprosté fiasko.

„Byla jste ještě dítě.“

„Bylo mi dvanáct.“ Trhla sebou a nervózně se otočila, když k nim z kuchyně dolehl podezřelý rachot. „Samozřejmě, tehdy jsem o tom projektu nevěděla, ale později…“ Zápach cibule a laciného alkoholu ji zmáhal. Chtělo se jí vstát, vyjít ven a procházet se po pláži, vdechovat teplý a čistý večerní vzduch. Ale donutila se pokračovat.

„Projekt skončil, ale můj otec se mu věnoval i nadále. Měl i jiné povinnosti, ale kdykoliv to bylo možné, vrátil se k experimentům na Horizontu.“

„Proč? Určitě na to nedostal žádný grant.“

„Můj otec věřil ve smysluplnost Horizontu. Fascinovala ho ta myšlenka, ne jako obranný prostředek, ale jako odpověď na hrozbu, o které všichni víme, že existuje. A co se týče peněz – můj otec měl prostředky na to, aby se mohl věnovat svým zálibám.“

Ne jenom vědec, ale bohatý vědec, pomyslel si Trace a prohlížel si ji zpod širokého okraje svého klobouku. A tahle vypadá, jako by chodila do malé klášterní školy ve Švýcarsku.

Vždycky je prozradí jejich držení těla. Nikdo vás nenaučí stát tak zpříma jako jeptišky.

„Pokračujte.“

„Před pěti lety měl otec první infarkt, a tak věnoval všechny svoje poznámky a poznatky mému bratrovi. Poslední dobou je už příliš nemocný na to, aby pokračoval ve výzkumech. A teď…“

Gillian na chvíli pevně zavřela oči. Únava z cestování a hrůza z toho, o čem bude mluvit, ji zmáhaly. Jako vědec věděla, že potřebuje potravu a odpočinek. Jako dcera a sestra věděla, že musí pokračovat.

„Pane 0’Hurley, můžu se napít?“

Trace k ní přisunul láhev i sklenici. Cítil, že ho ta historka začíná zajímat, ale ještě ne natolik, aby se do ní musel sám vložit. Už před dlouhou dobou pochopil, že se nemůže vložit do všeho, co ho zajímá, a že je to tak často lepší pro obě strany.

Dala by přednost kávě nebo přinejhorším hltu teplé brandy.

Chtěla odmítnout nabízenou whisky, ale pak si všimla Traceova pohledu. Takže ji zkouší. Dobře, na to je zvyklá. Automaticky zdvihla bradu. Narovnala ramena. Bez zaváhání si nalila dvojnásobnou dávku a hodila ji do sebe jediným lokem.

Zhluboka se nadechla a měla pocit, že vypila hořící benzín.

Zamrkala, aby zahnala slzy, které jí vhrkly do očí, a zase vydechla.

„Díky.“

V jeho očích se poprvé za celý večer objevily jiskry veselí. „To nestojí za řeč.“

když ji whisky pálila v hrdle, přece jenom jí pomohla. „Můj otec je velmi nemocný, pane 0’Hurley. Příliš nemocný na to, aby mohl cestovat sám. Kontaktoval pana Forrestera, ale nemohl za ním letět do Chicaga. Navštívila jsem pana Forrestera místo něho a pan Forrester mě poslal za vámi. Řekl mi, že jste ten nejlepší člověk, který by se takového úkolu mohl ujmout.“

Trace si zapálil další cigaretu. Od chvíle, kdy ležel na písku, krvácel a dva palce od jeho srdce vězela kulka, si nemyslel, že by byl nejlepší člověk na jakýkoliv úkol. „A to je?“

„Asi před týdnem mého bratra unesla organizace známá jako SRP. Slyšel jste o nich?“

Jen díky výcviku se mu ve tváři nepohnul ani sval. V jeho nitru se mísil strach se zuřivostí. Právě působení v této organizaci ho málem zabilo. „Slyšel jsem o nich.“

„Víme jenom to, že mého bratra unesli z jeho domova v Irsku, kde pokračoval v práci na projektu Horizont a podle všeho byl těsně před zásadním průlomem. Chtějí ho držet v zajetí, dokud svůj výzkum nedokončí. Dovedete si představit, jaké by to mělo následky, kdyby se taková skupina dostala k té vakcíně?“

Trace sklepal popel z cigarety na dřevěnou podlahu.

„Už několik lidí mi řeklo, že jsem přinejmenším průměrně inteligentní.“

Gillian ho impulsivně chytila za ruku. Takové věci se jí obvykle nestávaly. Přestože byla žena, vynikla v oboru, který je zpravidla doménou mužů, a tak pro ni byl fyzický kontakt nezvyklý. Bylo to něco, co si vyhrazovala pro rodinu a svoje nejbližší. Teď se držela Tracea, jako by to byla její jediná a poslední naděje. „Pane 0’Hurley, věc je příliš vážná na to, abychom o ní žertovali.“

„Dejte si pozor, když říkáte my.“ Trace počkal, až její prsty uvolní sevření. „Můžu se vás na něco zeptat, paní doktorko? Je váš bratr bystrý?“

„Je to génius.“

„Ne, to nemyslím. Ptal jsem se na to, jestli má trochu zdravého rozumu.“

Napřímila se, aby se nemusela opřít o stůl a rozplakat se.

„Flynn je skvělý vědec a zároveň je to člověk, který se o sebe normálně dokáže docela dobře postarat. Není to žádný takový roztržitý profesor, co si pořád někde zapomíná deštník.“

„To je dobře, protože jenom úplný trouba by si mohl myslet, že SRP od něho dostane vakcínu a nechá ho naživu. Říkají si teroristi, bojovníci za svobodu, povstalci, rebelové. Ve skutečnosti je to sbírka zmatených fanatiků, kterou řídí bohatý šílenec. Zabili víc lidí omylem než úmyslně.“ Zamračil se a přejel si rukou přes hrudník.

„Mají dost rozumu na to, aby mohli existovat, a hromady peněz, ale v podstatě jsou to idioti. A na světě není nic nebezpečnějšího než odhodlaní idioti. Já bych vašemu bratrovi poradil, aby jim plivnul do očí.“

Její bledá kůže zbělela ještě o odstín víc. „Mají jeho dítě.“ Gillian se opřela o stůl a vstala. Hluk, horko a povýšený nezájem člověka, který seděl naproti ní, byly víc, než dokázala snést. „Unesli jeho šestiletou dceru.“ S těmi slovy opustila místnost.

Trace zůstal sedět. Nic mi do toho není, připomněl si a znovu se natáhl pro láhev. Jsem na dovolené. Málem jsem zemřel a teď si užívám života. Sám.

Zaklel, praštil láhví o stůl a vyběhl za ní.

Vztek jí dodával sílu a rychlost. Slyšela, jak na ni volá, ale nezastavila se. Byla naivní a hloupá, když si myslela, že jí takový člověk může pomoci. Udělala by lépe, kdyby zkoušela vyjednávat s teroristy. U nich by alespoň předem věděla, že nemá čekat žádný soucit.

Když ji chytil za ruku, rozzlobeně se otočila. Vztek jí dodal síly, o kterou ji připravil nedostatek spánku a potravy.

„Zatraceně, říkal jsem, ať chvíli počkáte!“

„Váš ctěný názor na celou záležitost i doporučený postup jejího řešení je mi znám, pane 0’Hurley, a tak nevidím důvod pokračovat v našem rozhovoru. Nechápu jenom, co na vás pan Forrester viděl a proč mě poslal za někým, kdo dává přednost vysedávání v zaplivaném pajzlu a laciné whisky před zachraňováním životů.

Hledala jsem odvážného muže, schopného soucitu a nadšení, a našla jsem životem unaveného opilce, který se nezajímá o nic a o nikoho.“

Dotklo se ho to víc, než očekával. Pevně ji držel za ruku a nepouštěl. Posunkem odehnal chlapce, který jim chtěl prodat nějaké suvenýry. „Už jste skončila? Nesnáším takovéhle scény na veřejnosti.“

„Můj bratr a neteř jsou v zajetí teroristů. Myslíte si, že mi záleží na tom, jestli dělám scénu nebo ne?“

„Nemám nic proti tomu, abyste se zesměšňovala,“ odpověděl Trace klidně, „ale jedna z mých zásad je – nikdy zbytečně nepřitahovat pozornost. Zvyk je železná košile. Pojďme se projít.“

Málem se mu vytrhla, ale nakonec dokázala spolknout svoji hrdost. Kvůli bratrovi by udělala

mnohem víc. Beze slova a bez odporu se nechala vést úzkými uličkami kolem prkenných ohrad k pobřeží.

Písek byl bílý, moře temné a nebe ještě temnější. U mola se houpalo několik přivázaných lodí, čekajících na ranní rybolov nebo turisty toužící po romantické projížďce. Noc byla tichá a z dálky k nim doléhal zpěv doprovázený hrou na kytaru. Někdo zpíval o lásce a nevěrných ženách. Tak jako vždycky.

„Podívejte se, paní doktorko. Zastihla jste mě ve špatnou chvíli.

Nevím, proč vás za mnou Charlie poslal…“

„Já také ne.“

Trace se zastavil, schoval do dlaní sirku a zapálil si cigaretu.

„Chtěl jsem říct, že jste tento případ měla předat ISS.“

Gillian už se mezitím uklidnila. Nestyděla se za to, že se tam v krčmě přestala ovládat. Ve skutečnosti jí dokonce pomohlo, že se zbavila vnitřního napětí. Ale věděla, že s chladnou hlavou dokáže víc. „ISS touží po té vakcíně stejně jako SRP. Proč bych jim měla svěřit život svého bratra a neteře?“

„Protože to jsou ti hodní.“

Gillian se otočila čelem k moři a vítr se do ní opřel plnou silou.

Pomohl jí vyčistit hlavu, ale nevšimla si prvních hvězd, které se objevily na noční obloze. „Je to organizace, v níž pracuje mnoho lidí.

Někteří hodní, někteří zlí, všichni ctižádostiví a s jasnými představami o tom, co je důležité pro zachování míru a pořádku. Ale v tuto chvíli mi jde jenom o moji rodinu. Máte rodinu, pane 0’Hurley?“

Silně zatáhl z cigarety. „Jo.“ Na sever od hranice, pomyslel si.

Neviděl je už sedm let. Nebo snad osm? Už o tom ztratil přehled. Ale věděl, že Chantel je v Los Angeles a natáčí nějaký film, Maddy hraje v divadle v New Yorku a Abby pěstuje koně a vychovává děti ve Virginii. Jeho rodiče měli týdenní štaci v Buffalu.

Možná ztratil přehled o čase, ale ne o své rodině. „Svěřil byste jejich životy do rukou nějaké organizace? Do rukou někoho, kdo je klidně obětuje, pokud to bude považovat za nutné ve jménu většího dobra?“ Zavřela oči. Vítr jí čechral vlasy a laskal tváře, teplý, slaný a silný. „Pan Forrester se mnou souhlasil v tom, že mého bratra a jeho dceru může zachránit jen člověk, který se bude víc zajímat o ně než o nějaký chemický vzorec. A myslel si, že tím mužem jste vy.“

„To není tak jednoduché.“ Trace zahodil nedopalek do písku.

„Charlie věděl, že se chystám odejít ze služby. Tohle je jeho pokus vrátit mě

do hry.“

„Jste tak dobrý, jak mi říkal?“ Trace se zasmál a přejel si rukou přes bradu. „Asi ještě lepší. Charlie chválou většinou dost šetřil.“

Gillian se znovu obrátila, tentokrát čelem k němu. Takhle si hrdinu nepředstavovala– neoholeného a ve špinavých šatech – ale když ji držel za ruku, cítila jeho sílu a divoký, násilnický rys v jeho povaze.

Když mu o něco půjde, nezastaví se před ničím, pomyslela si. Ať už to bude přelud, úkol nebo žena. Za normálních okolností dávala přednost mužům s jasnou, analytickou myslí a chladnou hlavou – mužům, kteří k problémům přistupují logicky a s trpělivostí. Ale teď nepotřebovala vědce.

Trace vrazil ruce do kapes a snažil se potlačit chvění. Dívala se na něj, jako kdyby byl laboratorní myš, a to se mu nelíbilo. Jenže odejít nedokázal. Možná to byl její irský přízvuk nebo stíny pod očima, ale nemohl se donutit otočit se na podpatku a prostě zmizet.

„Podívejte se, kontaktujte ISS. Nejbližší operativní středisko je v San Diegu. Předejte jim všechny informace, které máte k dispozici.

Během čtyřiadvaceti hodin budou vašeho bratra hledat nejlepší agenti na světě.“

„Můžu vám dát sto tisíc dolarů,“ prohlásila. Logiku vyměnila za instinkt. Forrester jí řekl, že tenhle člověk to může dokázat. A její otec s tím souhlasil. Gillian nahlédla, že měli pravdu. „O té částce není možné vyjednávat, protože víc peněz nemám. Najděte mého bratra a neteř a se sto tisíci dolary můžete odejít do důchodu, kdy budete chtít a s plnou parádou/1

Chvíli se na ni díval. Potom spolkl kletbu, otočil se a vykročil k moři. Ta žena nemá rozum. Nabízí jí služby nejlepší výzvědné organizace na světě, a ona mu vnucuje peníze. Kulatou sumičku.

Trace pozoroval zpěněné vlny, které se rozlévaly na písku a zase ustupovaly k moři. Nikdy neviděl pohromadě víc než pár tisíc. Prostě na to neměl povahu. Ale sto tisíc dolarů mohlo znamenat rozdíl mezi odchodem a řečmi o odchodu.

Zavrtěl hlavou a do tváře ho udeřil slaný vítr prosycený kapkami vody. Nechtěl se s ní zaplést. Ani s ní, ani s její rodinou a nějakou pochybnou látkou, která mohla, ale také nemusela zachránit svět před katastrofou.

Chtěl se vrátit do svého hotelu, objednat si pětihvězdičkové jídlo a jít do postele s plným žaludkem. Bože, potřeboval si odpočinout.

Vzpamatovat se. A rozmyslet si, co udělá se svým životem.

„Pokud trváte na agentovi na volné noze, mohu vám dát pár jmen.“

„Nechci pár jmen. Chci vás.“

Když slyšel, jakým tónem to říká, sevřel se mu žaludek. To ho ještě víc utvrdilo v přesvědčení, že se jí musí zbavit. „Právě jsem se vrátil z mise, kde jsem strávil devět měsíců v týlu nepřítele. Jsem úplně na dně. Nemám energii na žádné další akce. Potřebujete někoho mladého, někoho se spoustou elánu a síly.“ Znovu si přejel dlaní přes obličej. „Jsem unavený.“

„To je obyčejná zbabělost,“ řekla. Něco, nějaký nezvyklý tón v jejím hlase ho přiměl, aby se k ní zase otočil čelem. Stála zpříma, dlouhé kadeře rudých vlasů jí vlály kolem obličeje, ve světle vycházejícího měsíce bílé jako mramor. Najednou ho napadlo, že ať už jakkoliv zoufalá nebo rozzuřená, je to ta nejvýraznější a nejzajímavější žena, jakou kdy viděl. Potom udělala krok směrem k němu a Trace zapomněl na všechno.

Promluvila nahlas a vášnivě. „Nechcete žádnou zodpovědnost.

Nezajímá vás, že jde o život nevinného člověka a jeho dítěte.

Nechcete s tím mít nic společného. Pan Forrester mi vás vylíčil jako nějakého bájného rytíře – muže pevných zásad a laskavého srdce, muže schopného akce

soucitu. Ale asi to byl nějaký omyl. Nejspíš vás ani pořádně neznal. Místo člověka, kterého mi popisoval, jsem našla jen sobeckého opilce, který si vůbec nezaslouží takového přítele, jako byl pan Forrester. Charlie pomáhal svým přátelům bez nároku na odměnu a nakonec kvůli svým zásadám i zemřel.“

Trace sebou trhl.

„O čem to k čertu mluvíte?“ V očích se mu nebezpečně zablesklo. Jedním rychlým, tichým pohybem chytil Gillian za ruce.

„Jak to k čertu myslíte? Charlieho ranila mrtvice.“

Srdce jí bušilo až v hrdle. Nikdy neviděla nikoho, kdo by vypadal připravenější a odhodlanější vraždit než Trace v tuto chvíli.

„Pokoušel se mi pomoct. Sledovali mě. Nějací tři lidé.“

„Jaký tři lidi?“

„Nevím. Teroristi, agenti, jak jim chcete říkat. Vloupali se dovnitř, když jsem tam byla.“ Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Soustředila se na bolest, kterou jí způsobovaly Traceovy prsty zaťaté v jejích pažích, aby nemusela znovu prožívat ty okamžiky hrůzy. „Pan Forrester mě prostrčil nějakými tajnými dveřmi ve své knihovně. Slyšela jsem je na druhé straně. Hledali mě.“ Bylo to marné. Znovu si vybavila horký, nevětraný vzduch ve své skrýši. A naprostou tmu. „Snažil se jich zbavit, říkal jim, že jsem už odešla. Vyhrožovali mu, ale držel se svého. Nakonec je snad přesvědčil.“

Hlas se jí třásl. Trace ji pozoroval a bezděčně zaťal zuby do spodního rtu.

Gillian pokračovala: „Nakonec všechno ztichlo. Ale Charlie mi neotevřel ani mi nedal žádnou zprávu. To mě vyděsilo ještě víc.

Chtěla jsem se dostat ven, abych mu mohla pomoct. Jenže jsem nemohla najít ten mechanismus…“

„Dva palce pod stropem.“

„Ano. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem na to přišla.“

Nevyprávěla mu, jak celou dobu zápasila s hysterií, jak v jednu chvíli bušila do panelu a křičela, připravena radši se vzdát nepřátelům, než aby dál zůstávala v dusivé tmě. „Když jsem se konečně dostala ven, byl mrtvý. Kdybych byla rychlejší, možná jsem ho mohla zachránit… Nikdy to nebudu vědět jistě.“

„ISS tvrdí, že to byla mrtvice.“

„To je výsledek pitvy. Ale takovou věc je možné zařídit malou injekcí. Tak nebo tak – zemřel kvůli těm, kteří tam přišli, a stalo se to, protože mě hledali. Musím se s tím nějak vyrovnat.“

Trace uvolnil své sevření a Gillian ho bezděky chytila za košili.

Její prsty se pevně sevřely. „A vy taky. Když mi nechcete pomoct ze soucitu nebo kvůli penězům, možná mi pomůžete, abyste se pomstil.“

Znovu se od ní odvrátil. Už jednou se s Charlieho smrtí smířil.

Mrtvice. Malá časovaná bomba v mozku, nastavená na určitou chvíli.

Osud řekl: Charlie, máš šedesát tři let a pět měsíců. Nalož s nimi, jak dokážeš nejlépe.

S tím se smířil.

A teď se dovídá, že to nebyl Osud. Byli to nějací tři pobudové.

Jeho irská krev se dokázala smířit s osudem, ale lidi je možné nenávidět. Lidem je možné se mstít. O tom se dalo přemýšlet.

Trace se rozhodl, že přesně to udělá. A uvaří si k tomu konev černé kávy.

„Doprovodím vás zpátky do hotelu.“

„Ale

„Objednáme si kávu a řeknete mi všechno, co víte. Všechno, co vám vyprávěl Charlie. Pak vám povím, jestli vám pomůžu.“

To byla nabídka, kterou mohla těžko odmítnout. „Ubytovala jsem se ve stejném hotelu jako vy. Připadalo mi to praktické.“

„Dobře.“ Trace ji vzal za ruku a vykročil vedle ní. Všiml si, že se trochu třese. Ať už ji do této chvíle pohánělo cokoliv, rychle to přestávalo

účinkovat. Zapotácela se a Trace ji sevřel pevněji. „Kdy jste naposled jedla?“

„Včera.“

Odfrkl si, ale možná to byl zvláštní druh smíchu. „Co jste za doktorku?“

„Přírodních věd.“

„Dokonce i doktorka přírodních věd by se mohla naučit něco o výživě. Funguje to asi takhle: kdo jí, zůstane naživu. Kdo nejí, umře.“ Pustil její ruku a chytil ji kolem pasu. Kdyby ještě měla trochu energie, protestovala by. „Smrdíte jako kůň,“ řekla jenom.

„Díky. Strávil jsem většinu dne v džungli. Je to správná zábava. Z

jaké části Irska?“

Její únava postupovala z nohou až někam do mozku. Jeho ruka jí připadala tak silná, tak uklidňující. Aniž si to uvědomila, opřela se o něj.

„Cože?“

„Z jaké části Irska pocházíte?“

„Z Corku.“

„Svět je malý.“ Vstoupili do hotelu. „Můj otec také. Číslo pokoje…?“

„Dvě stě dvacet jedna.“

„To je hned vedle mě.“

„Dala jsem recepčnímu tisíc pesos.“

Výtahy byly malé a bylo v nich vedro jako v peci, proto se Trace rozhodl jít po schodech. „Jste podnikavá žena, doktorko Fitzpatricková.“

„Jako většina žen. Tohle je stále ještě mužský svět.“

Nebyl si jist, jestli s tím souhlasí, ale nechtěl se s ní hádat.

„Máte klíč?“

Prohrabávala kapsy a bojovala s pocitem slabosti. Neomdlím, slibovala si v duchu. Konečně

našla klíč a podala ho Traceovi. Ten ho strčil do zámku a odemkl.

Když otevřel dveře, prudce ji odstrčil a přitiskl ji ke zdi na chodbě.

„Co se vám stalo?“ zeptala se. Spolkla zbytek otázky, když viděla lovecký nůž, který vytáhl z kapsy.

Jinou zbraň neměl. Byl na dovolené a nepokládal za nutné připínat si pouzdro s pistolí. Opatrně vstoupil do místnosti a odkopl hromadu vyházených věcí.

„Ach bože.“ Gillian se opírala o veřeje, a dívala se dovnitř.

Udělali svou práci pečlivě. Dokonce i někdo, kdo se v podobných věcech nevyznal, viděl, že nepřehlédli ani tu nejmenší skrýš.

Její kufr byl vypáčený a předtím nevybalené šaty rozházené všude po pokoji. Matrace a polst– rování židle byly rozřezány a chomáče bílých žíní se válely na podlaze. Zásuvky nočního stolku někdo vytáhl a vysypal.

Trace zkontroloval koupelnu a okna. Nakonec usoudil, že přišli dveřmi. Prohledání pokoje této velikosti jim nejspíš nezabralo víc než dvacet minut.

„Pořád vás sledují, paní doktorko.“ Obrátil se k ní, ale neschoval nůž. „Sbalte si nejnutnější věci, které budete teď večer potřebovat.

Promluvíme si vedle.“

Bylo jí odporné vůbec se dotknout šatů, ve kterých se přehrabovaly něčí špinavé prsty, ale přinutila se přistupovat k celé záležitosti prakticky a bez emocí. Potřebovala šaty a nezáleželo na tom, co se s nimi dělo.

Rychle posbírala kalhoty, sukně a blůzky. „Kosmetiku a toaletní potřeby mám v koupelně.“

„Už nemáte. Všechno nasypali do záchodu.“

Trace ji znovu vzal za ruku. Opatrně vyhlédl na chodbu a pak ji rychle a tiše zavedl do vedlejšího pokoje.

Když otvíral dveře, opřel Gillian o zeď a opatrně nahlédl dovnitř.

Prsty svírající střenku nože se na chvilku uvolnily.

Zatím ho neobjevili.

To je dobře.

Zavedl ji dovnitř, zamkl na dva západy a pak začal s pečlivou prohlídkou.

Měl starý zvyk zanechávat pár znamení a dělal to, dokonce, i když nebyl ve službě. Knížka na nočním stolku byla stále čtvrt palce od kraje. Vlas, který nechal na potahu postele, byl stále na svém místě. Trace zatáhl závěsy, posadil se na postel a zdvihl telefon.

Perfektní španělštinou, které se Gillian musela obdivovat, si objednal večeři a dvě konvice kávy.

„Objednal jsem vám řízek,“ řekl, když zavěsil. „Ale jsme v Mexiku, takže bych ho nečekal dřív než za hodinu. Sedněte si.“

Gillian stále ještě držela v náručí svoje šaty. Poslechla a posadila se i s nimi.

Trace si se zkříženýma nohama sedl na postel. „Co hledají?“

„Promiňte…?“

„Mají vašeho bratra. Proč chtějí vás?“

„Občas pracuji s Flynnem. Asi před šesti měsíci jsem s ním byla v Irsku a nějakou dobu jsme společně pracovali na Horizontu.

Udělali jsme zásadní pokrok.“

Opřela si hlavu o podušku. „Věřili jsme, že jsme objevili způsob, jak imunizovat jednotlivou buňku. Víte, nemoc z ozáření je projevem poškození jednotlivých buněk. Vysoce energetické gama záření proniká do měkkých tkání a poškozuje molekulární buněčnou strukturu. Pracovali jsme na způsobu, jak těmto molekulárním změnám zabránit. Kdyby se nám to podařilo „To je fascinující, paní doktorko. Ale já jsem chtěl vědět, proč po vás jdou.“

Uvědomila si, že mu dává informace skoro ve spánku, a pokusila se v křesle narovnat. „Vzala jsem si poznámky o této části projektu s sebou zpátky do Institutu, abych na tom mohla dál pracovat. Bez nich bude Flynnovi trvat nejméně rok

a možná déle – než se mu podaří experiment zrekonstruovat.“

„Takže vy jste takříkajíc chybějící dílek skládačky?“

„Mám tu informaci.“ Oči se jí zavíraly a jazyk se jí pletl.

„Chcete mi říct, že ty poznámky nosíte s sebou?“ Čert aby vzal ty amatéry! „Dostali se k nim?“

„Ne. Nedostali je. A… ano, mám je s sebou. Promiňte,“

zamumlala a usnula.

Trace zůstal chvíli sedět a díval se na ni. Za jiných okolností by mu připadalo zvláštní a zábavné, že žena, kterou zná teprve několik hodin, usne uprostřed věty v jeho hotelovém pokoji. Ale v tuto chvíli neměl zrovna náladu uplatňovat svůj smysl pro humor.

Gillian byla mrtvolně bledá. Musela být naprosto vyčerpaná.

Rudé vlasy rámovaly její bílý obličej jako ohnivá svatozář a vyvolávaly představu síly a vášně. Na klíně měla balíček šatstva.

Zmačkaná kabelka byla vklíněná mezi její bok a opěradlo křesla.

Trace bez váhání vstal a vytáhl ji. Gillian se vůbec nepohnula.

Trace bez dlouhých cavyků vysypal obsah kabelky na postel.

Dal stranou hřeben a pudřenku ze starého vy– tepávaného stříbra.

Kromě toho uvnitř byla konverzační příručka – z toho poznal, že jeho dáma neumí Španělsky – a letenka z Chicaga. Její šeková knížka byla pečlivě vyplněná úhledným rukopisem. Šest set dvacet tři dolarů a třicet centů. Fotografie v pasu byla povedenější, než takové snímky většinou bývají, ale z Gillianiny tváře nevyzařovala taková tvrdohlavost a odhodlání, jaké si povšiml ve skutečnosti.

Měla na ní rozpuštěné vlasy a husté zvlněné kadeře jí spadaly na ramena. Vždycky měl slabost pro dlouhé, bujné ženské vlasy.

Narodila se v květnu před dvaceti sedmi lety v Corku a ponechala si irské občanství, i když jako trvalé bydliště uváděla New York.

Trace odložil pas a vzal peněženku. Potřebovala by novou, řekl si, když ji otvíral. Kůže už se pomalu začínala rozpadat.

Řidičský průkaz už potřeboval obnovit. Fotografie byla jiná, ale Gillian na ní měla stejný vážný výraz jako na té v pase. V peněžence bylo tři sta dolarů v hotovosti a nějaké drobné, a další dva tisíce v cestovních šecích. V přihrádce na bankovky našel seznam věcí, které je potřeba nakoupit, a složenku na pokutu za špatné parkování.

Splatnou už před dlouhou dobou.

Prolistoval fotografie, které nosila s sebou, a našel černobílý snímek muže a ženy. Podle jejich oblečení hádal, že obrázek pochází z konce padesátých let. Žena měla pečlivě upravené vlasy, stejně jako límec a manžety blůzky, ale usmívala se upřímně a vesele. Muž byl silný, s pevnými rysy, držel ženu kolem ramen a tvářil se, jako by mu to bylo trochu proti mysli.

Trace se podíval na další obrázek a uviděl Gillian v teplácích a tričku, rozesmátou, se zakloněnou hlavou, jak objímá toho samého muže, tentokrát asi o dvacet let staršího. Vypadala šťastná, spokojená sama se sebou, ne jako doktorka přírodních věd. Trace rychle přešel k další fotografii.

To byl její bratr. Podoba byla zřejmější než u lidí, které Trace považoval za její rodiče. Jeho vlasy byly tmavší, skoro jak mahagon, ale měl stejné smaragdové oči posazené daleko od sebe a plné rty. V

náručí držel dívenku, která vypadala jako lesní víla. Podle Traceova odhadu jí byly asi tři roky a měla typickou hřívu kudrnatých rudých vlasů. Měla kulatý, spokojený obličejík a dolíček vpravo od usmívajících se rtů.

Trace se bezděky zazubil a dřív, než si uvědomil, co dělá, si vzal fotografii ke světlu, aby na ni lépe viděl. Pokud fotoaparát nelhal, vsadil by poslední niklák na to, že je to hezké dítě, veselé a plné života. Měl slabost pro hezké děti s čertovskými jiskřičkami v očích.

V duchu zaklel a prudce zavřel peněženku.

Věci v její tašce mu o ní poskytly několik dalších informací, přestože nenašel žádné poznámky. Ještě pár telefonních hovorů a bude vědět o paní doktorce Gillian Fitzpatrickové všechno, co bude potřebovat, a možná i víc. Znovu se podíval, jak spí na křesle, a s povzdechem vrátil všechno do její kabelky. Asi bude muset počkat až do rána, než z ní vydoluje nějaké nové informace.

Neškubl sebou, když někdo zaťukal na dveře. Nechal hotelového číšníka prostřít, pak několikrát mohutně zacloumal Gillian, ale odpovědí mu bylo jen nezřetelné mumlání. Nakonec to vzdal, stáhl jí sandály a uchopil ji do náruče. Vzdychla, stulila se k němu a objala ho kolem krku. Voněla jako louka, na které právě rozkvétají divoké luční byliny. Když ji uložil do své postele, vzdal se naděje na to, že se dnes v noci vyspí.

Nalil si první šálek kávy a sedl si ke své večeři – i k její.

DRUHÁ KAPITOLA

Gillian se probudila po pěkných dvanácti hodinách tvrdého spánku. Ležela ve zšeřelém pokoji, v pohodlné posteli, nehýbala se a čekala, až se mysl obluzená spánkem vzpamatuje. Rychle a po pořádku si vzpomínala na události včerejšího dne. Trhaný, nervy drásající let z Mexico City do Méridy. Strach a únava. Vyčerpávající a nepříjemná pouť od hotelu k hotelu, dotazy na recepcích.

Zakouřený podřadný podnik, kde nakonec našla člověka, o kterém si myslela, že může zachránit jejího bratra a jeho dcerku.

Ležela v jeho pokoji. Ležela v jeho posteli. Opatrně otočila hlavu – a slabě zasténala.

Ležel vedle ní, ponořený do spánku, a podle všech známek nahý jako v den, kdy se narodil. Ležel na břiše a zmuchlaná přikrývka odhalovala jeho nahá záda od pasu nahoru. Jeho tvář byla ve spánku měkčí a přístupnější a byla jen několik centimetrů od její. V ten okamžik si znovu uvědomila – tak jako včera večer – že je to tvář muže, se kterým žádná žena není v bezpečí.

Ale na druhou stranu musela připustit, že s ním právě strávila noc, podle všeho noc v jedné posteli, a byla v bezpečí. Byla v bezpečí před ním

před silami, které ji pronásledovaly. Ještě důležitější však bylo to, že od chvíle, kdy vstoupila do jeho pokoje a vypověděla mu svůj příběh, cítila nesmírnou úlevu. Její sebevědomí a její naděje do budoucna znovu vzrostly.

Pomůže jí. Neochotně, s výčitkami, ale pomůže jí.

Vzdychla, otočila se na bok a chystala se vstát. Jeho ruka vyrazila jako blesk a pevně ji sevřela. Současně otevřel oči.

Gillian ztuhla. Zůstala ležet jako zkamenělá. Třeba to nakonec není tak bezpečné místo, jak si myslela.

Trace měl oči jasné a nezastřené spánkem. Držel ji pevně, ale ne bolestivě. Pod prsty cítil, jak se jí zrychluje tep. Její vlasy ani nebyly moc rozcuchané. Z toho poznal, že byla tak vyčerpaná, že se v noci ani nepohnula. Stíny pod očima jí během dlouhých hodin spánku vybledly a teď ho pozorně sledovala.

„Spala jste jako dřevo,“ řekl věcně, uvolnil svoje sevření a odvalil se.

„To cestování mě trochu zmohlo.“

Srdce jí bušilo, jako by vyběhla po schodišti do třetího patra.

Bylo nebezpečné se na něho dívat z takové blízkosti. Pravděpodobně kvůli obvyklé ranní dezorientaci cítila neurčitou sexuální touhu.

Dřív, než se dokázala ovládnout, zabloudila pohledem dolů – silný, svalnatý krk, široký hrudník – a pak ztuhla. Opálenou kůží těsně napravo od jeho srdce se táhla dlouhá červená jizva. Vypadala, jako by ho někdo roztrhl a znovu sešil. A nedávno.

„To vypadá… vážně.“

„Vypadá to jako jizva.“ Jeho hlas byl zcela bez výrazu.

Gillian mlčela. Nedokázala odtrhnout zrak od jeho hrudi.

„Nesnášíte snad jizvy, paní doktorko?“

„Ne.“ Donutila se odvrátit pohled a zahleděla se mu znovu do tváře. Byla tvrdá a bez výrazu stejně jako jeho hlas. Nic mi do toho není, připomněla si. Je to člověk, jehož povoláním je rozdávat rány a také je přijímat. A to je přesně to, co potřebuju.

Neohrabaně vylezla z postele a postavila se. Uhladila si svoje zmačkané šaty. „Jsem vám vděčná, že jste mě tu nechal vyspat. Ale určitě by nám sem přinesli přistýlku.“

„Nikdy mi nevadilo, když jsem měl s někým sdílet postel.“

Gillian byla stále velmi bledá. Vypadala jako křehká porcelánová panenka. To ho znervózňovalo. „Cítíte se lépe?“ zeptal se.

„Ano. Já…“ Projela si rukou vlasy a zrozpačitěla. „Děkuji vám.“

„To je dobře, protože nás dneska čeká hodně práce.“ Odhodil přikrývku a povšiml si, jak sebou Gillian instinktivně trhla. Bylo mu jasné, jaký to má důvod. Měl na sobě šortky v tělové barvě, které nechávaly jen malý prostor cudnosti nebo představivosti. Ale nenechal se vyvést z míry. Nedal na sobě znát rozpaky, vstal a zeširoka se na ni usmál.

Líbilo se mu, že neuhnula pohledem. Ať už myslela na cokoliv, zůstala stát na místě a chladně ho pozorovala.

Hrdlo měla vyprahlé jako troud. Ale s přiměřeným úspěchem se pokusila o bezstarostnou poznámku. „Prospěla by vám sprcha.“

„Co kdybychom si začali tykat?“ Podíval se na ni přes rameno a znovu se usmál. „Koneckonců jsme spolu právě strávili noc. A zatímco se budu koupat, můžeš objednat snídani.“

Šumění tekoucí vody přehlušilo její pokus o odpověď.

Samozřejmě že to udělal schválně! řekla si v duchu a posadila se na okraj postele. Všichni samečkové vyšších živočichů se předvádějí před samicí. Páv má per dokonce celý vějíř a lev má svoji hřívu, kterou staví na odiv. Samečkové předvádějí svou mužnou krásu, aby na samičku udělali dojem. Ale kdo mohl tušit, že ten člověk bude mít takové tělo!

Gillian zavrtěla hlavou a zdvihla telefon. Pokud jí pomůže, bude úplně jedno, jaké tělo má.

Byl by radši, kdyby nevypadala tak křehce a zranitelně. Trace se snažil vyvážit tříhodinový spánek proudy studené vody, které mu stékaly po těle. Namydlil si obličej a začal se ve sprše poslepu holit.

Nikdy nedokázal odmítnout dámu v nesnázích. V Santa Domingu ho to málem stálo život a ve Stockholmu zase svobodu. Nebyl si jistý, co by bylo horší ztratit.

Ani za mák mu nepomohlo, že byla krásná. Krásné ženy měly vždycky výhodu, ať už si současná filozofie říká o intelektu, co chce.

Mohl obdivovat mysl, ale – můžete tomu říkat slabost – dával přednost skvělé mysli v přitažlivém balení.

Ale, pro všechno na světě, tohle balení opravdu stálo za to! A ještě ho zapletla do mezinárodní aféry zrovna ve chvíli, kdy se těšil na to, jak bude cestovat po mayských památkách a potápět se v Mexickém zálivu.

SRP. Proč to k čertu musí být zase SRP? Myslel si, že s těmi nedopečenými nevyzpytatelnými rádoby revolucionáři už definitivně skoncoval. Trvalo mu skoro šest měsíců, než se mu podařilo organizaci infiltrovat v jedné místní základně. Postupoval pomalu, ale jistě vzhůru, nenápadně pronikal dovnitř, krytý naučeným slovanským přízvukem, černě nabarvenými vlasy a hustým plnovousem.

Deset mil od Káhiry udělal osudnou chybu a všiml si, že člověk, se kterým pracoval na obchodu s pašovanými zbraněmi, má pár vlastních kšeftů bokem. Ne že by mi to vadilo, pomyslel si Trace hořce. Bůh je mi svědkem, že jsem se toho člověka snažil přesvědčit, že jeho soukromé podniky jsou mi úplně ukradené.

Ale vyděšený podnikatel zpanikařil. Střelil Tracea přímo do prsou a chtěl ho nechat v poušti zemřít, aby nic neriskoval.

Všichni věděli, že muž, který ovládá SRP, nemá pochopení pro soukromé podnikání.

K ničemu, pomyslel si Trace zhnuseně. Všechno to bylo k ničemu. Měsíce práce a pečlivého plánování přišly vniveč, protože nějaký bláznivý Egypťan nedokázal udržet prst na spoušti.

Kvůli tomu se ocitl tak blízko smrti, že chtěl strávit nějaký čas užíváním si života. Opít se. Mít v náručí se vším svolnou ženu, ležet na bílém písku pláže a dívat se na modrou oblohu. Začal se dokonce zabývat myšlenkou, že navštíví svou rodinu.

A pak se objevila ona.

Vědci. Přejel si rukou přes bradu, a když cítil, že je dost hladká, pustil si vodu na hlavu. Vědci podrývají přirozený řád věcí už od dob doktora Frankensteina. Nemohli by radši pracovat na léku proti obyčejné rýmě? A nechat zničení světa na starost vojákům?

Zavřel kohoutky a natáhl se pro dva malé ručníky. Předchozí noci strávil spoustu času telefonováním, ale přineslo to své ovoce. Získal dost informací o Gillian Fitzpatrickové, aby její historce uvěřil. Byla skutečně tím, za koho se vydávala. Jen s tou klášterní školou ve Švýcarsku se netrefil. Správnému držení těla ji naučily jeptišky v Irsku.

Vzdělání dokončila v Dublinu a potom pracovala se svým otcem, dokud nepřijala místo na prestižním Random-Frye Institute v New Yorku. Byla svobodná, ale podle všeho chodila s jistým doktorem Arthurem Stewardem, vedoucím výzkumu a vývoje na Random-Frye. Před třemi měsíci strávila šest týdnů v Irsku na statku svého bratra.

Pracovní dovolená, řekl si Trace, pokud tam skutečně pracovala na Horizontu.

Nebyl důvod jí nevěřit. Nebyl důvod ji odmítnout. Najde jí Flynna Fitzpatricka a jeho dcerušku s andělskou tvářičkou – a když už bude v tom, najde taky Charlieho vrahy. Z toho prvního bude mít sto tisíc dolarů a z toho druhého pocit dobře vykonané práce.

Vrátil se z koupelny zahalený jenom v ručníku. Měl ho kolem sebe ovinutý se stejnou nonšalancí jako předtím šortky. Vstoupil do ložnice, kde Gillian zatím přebírala pozůstatky svých šatů. „Sprcha je tvoje, Jill.“

„Gillian,“ opravila ho. Patnáct minut o samotě jí hodně pomohlo.

Rozhodně měla pocit, že se jí podařilo získat zpátky ztracenou rovnováhu. Vzhledem k tomu, že s Tracem 0’Hurleyem bude muset jistou dobu spolupracovat, rozhodla se myslet na něj jen jako na nástroj, ne jako na muže.

„Jak chceš.“

„Díky. Nemám kartáček na zuby.“

„Vezmi si můj.“ Otevřel zásuvku v nočním stolku. Zachytil její pohled v zrcadle a usmál se. „Promiň, děvče. Nemám náhradní. Ber, anebo nech být.“

„Je to nehygienické.“

„To líbání taky, když se dělá správně.“

Gillian si vzala šaty a beze slova odešla do koupelny.

Když vyšla ven, cítila se skoro jako člověk. Měla mokré vlasy a pomačkané šaty, ale vůně čerstvé kávy a ranního jídla jí zdravě podráždily žaludek. Trace už seděl u stolu, četl si noviny a současně jedl. Když se k němu připojila, neobtěžoval se ani vzhlédnout.

„Nevěděla jsem, co budeš chtít.“

„To je v pohodě,“ odvětil s ústy plnými míchaných vajíček a zamával vidličkou.

„To mám ale radost,“ zamumlala. Ale její ironická poznámka po něm sklouzla jako voda po kachním peří. Gillian si přitáhla svůj talíř, aby konečně utišila hlad, který jí hlodal v útrobách, a oplatila Traceovi nedostatek pozornosti stejnou mincí. Mlčky, ale s gustem se pustila do jídla.

„Tady o tom píšou, jako by stačilo, aby si všichni v Sarajevu podali ruce a bude po válce.“

„Když chcete s někým vyjednávat, musíte na to jít s taktem,“

poznamenala Gillian.

„Jo. To teda jo.“ Podíval se na ni. Dobře věděl, jaké to je, dostat ránu pěstí na solar plexus. Věděl, jak se celé tělo zkroutí a zhroutí do sebe, jak plíce zoufale lapají po vzduchu, jak ztmavne zorné pole.

Ale až do této chvíle nevěděl, že stejné příznaky může vyvolat pohled na krásnou ženu.

Její vlhké vlasy barvy plamene jí ve volných prstencích splývaly na ramena. Po vydatném spánku, sprše a jídlu jí slonovinově bílá pleť na tvářích zrůžověla. Její oči, které se na něho tázavě dívaly přes okraj hrníčku, měly stejný sytý odstín zeleně jako travnaté pahorky jejího rodného Irska.

Vzpomněl si na mořské panny, na Sirény, na pokušení.

„Stalo se něco?“ Měla sto chutí natáhnout ruku a změřit mu pulz.

Člověk naproti ní vypadal, jako by do něho udeřil blesk. „Jsi v pořádku, Traci?“

„Co že?“

„Není ti něco?“ Opatrně se ho dotkla, ale ucukl, jako by ho uštkla.

„Ne. Jsem v pořádku.“ A taky jsem pěkný idiot, dodal v duchu sám pro sebe. Zvedl hrneček s kávou. Nesmím v ní vidět ženu, umínil si. Pro mne je to jen poukázka na odchod do důchodu, poklidné stáří a sladkou pomstu. „Musíme si několik věcí vyjasnit.

Kdy se zmocnili tvého bratra?“

Cítila, jak ji zaplavuje úleva jako obrovská přílivová vlna. „Takže mi pomůžeš!“

Vzal nůž a namazal si na toast ještě trochu másla. „Říkala jsi sto tisíc.“

Její oči zářící vděčností pohasly. Takže tohle je ten důvod: přesvědčily ho až peníze. Když promluvila, její hlas zněl o poznání chladněji. „To souhlasí. Peníze jsou na účtu na mé jméno. Měla jsem si je vybrat, když mi bylo pětadvacet, ale nikdy jsem je nepotřebovala. Spojím se se svým právníkem. Ten se postará, aby je převedli na tvoje konto.“

„Výborně. Takže kdy se zmocnili tvého bratra?“

„Před šesti dny.“

Jak jsi zjistila, kdo v tom má prsty a proč Nezáleží na tom, že je to jen obyčejný žoldák, říkala si Gillian v duchu. Hlavně když zachrání moji rodinu. „Všechno to bylo na kazetě. Flynn si právě nahrával do diktafonu nějaké poznámky, a když přišli, nechal ho zapnutý. Během bitky si toho nikdo nevšiml.“ Když si to připomněla, bezděky si přitiskla ruku k ústům. Z kazety byly zřetelně slyšet zvuky rvačky, třeskot kácejícího se nábytku a pláč Gillianiny neteře.

„Nenechal se odvést dobrovolně. Naopak se s nimi pral. Potom chytili Caitlin a přitiskli jí k hrdlu nůž. Caitlin, to je jeho dcera.

Flynn křičel, ať ji pustí a schovají ten nůž, že půjde dobrovolně.

Hlavně ať ji neubližují.

Gillian s obtížemi polkla. Zdálo se jí, že jí snídaně, kterou předtím snědla s takovou chuti, putuje zpátky do krku. „Jeden z únosců prohlásil, ze Caitlin zabije, pokud Flynn nebude spolupracovat. Flynn se ptal, co po něm chtějí, a ten řekl, že od této chvíle bude pracovat pro SRr. Přikázali mu, aby si s sebou vzal všechny poznámky k projektu Horizont. Flynn řekl… řek jim že s nimi půjde, kamkoliv budou chtít ale ať pustí jeho dítě. Únosce se zasmál a prohlásil, že se přece nemůžou zachovat tak nelidsky, aby se snažili oddělit dítě od otce.

Trace viděl, jak během vypraveni Gillian znovu prožívá celou tu hrůzu, viděl, co to s ni dělá. Ale ušetřit ji toho nemohl. Bylo to nejen v jeho, ale především v jejím zájmu. „Kát je ta kazeta. A jak ses k ní vůbec dostala? Copak tam nebyla

P Flynnova hospodyně byla zrovna na nákupu. Když se vrátila, našla nepořádek v laboratori

a zavolala policii. Ta se pak spojila se mnou. Flynnův diktafon se automaticky vypnul, když kazeta doběhla na konec. Policie se neobtěžovala s jejím zkoumáním. Já ano.“ Propletla si prsty na rukou a Trace si zapálil cigaretu.

„Nakonec jsem ten pásek odnesla k panu Forresterovi. Když jsem ho našla mrtvého, byl pásek pryč.“

„Jak se podle tvého názoru dověděli o tobě?“

„Stačilo jim pročíst si Flynnovy poznámky. Určitě si tam napsal, že jsem s ním nějakou dobu spolupracovala a že jsem si vzala část projektu s sebou.“

„Ti lidé na pásku mluvili anglicky?“

„Ano, ale s cizím přízvukem… myslím, že byli odněkud ze středomoří. Kromě toho, který se zasmál. Ten měl rozhodně slovanský přízvuk.“

„Padla tam nějaká jména?“

„Ne.“ Zhluboka se nadechla a vjela si oběma rukama do vlasů.

„Poslouchala jsem ten pásek aspoň tucetkrát a doufala jsem, že tam najdu nějakou stopu. Neřekli nic o tom, proč ho odvádějí a kam ho chtějí vzít.“

„Dobře.“ Trace se zaklonil v křesle a vyfoukl kouř ke stropu.

„Myslím, že nejlepší bude se s nimi střetnout přímo.“

„Jak?“

„Chtějí přece tebe. Nebo tvoje poznámky.“ Na chvíli se odmlčel a čekal, až jí dojde význam jeho slov. „Říkala jsi, že je máš s sebou, ale nenašel jsem je v tvojí kabelce. Kde jsou?“

Zájem v jejích očích se změnil v pobouření. „Ty jsi mi prohledával tašku?“

„Je to součást mojí práce. Kde jsou ty poznámky?“

Gillian vstala od stolu a přešla k oknu. Chvíli jí trvalo, než dokázala překonat pobouření. Vypadá to, že teď už nic není jenom její. Ode dneška pro ni nebude existovat nic takového jako soukromí.

„Pan Forrester je zničil.“

„Říkala jsi mi, že je máš s sebou.“

„To je pravda.“ Otočila se zpátky k němu a poklepala ukazováčkem na spánek. „Tady. Se skutečnou fotografickou pamětí vidíš slova, jako bys je četl. Jestli to bude někdy zapotřebí, můžu ty zápisky znovu vytvořit.“

„A na tom teď hned začneš pracovat. S drobnými úpravami.“

Přimhouřil oči a v duchu procházel svůj plán. Mohlo to vyjít, ale všechno záviselo na Gillian. „Máš pro strach uděláno?“

Olízla si rty. „Nikdy jsem neměla příležitost to pořádně vyzkoušet. Ale jestli mě chceš použít jako volavku, abys zjistil, kde je Flynn a Caitlin, tak souhlasím.“

„Nechci žádné velké oběti.“ Zamáčkl cigaretu, pak vstal a přešel k ní. „Věříš mi?“

Prohlížela si ho v tvrdém jasném světle mexického slunce. Viděla dokonale zcivilizovaného, vymydleného a oholeného muže, který však přesto nevypadal o nic méně nebezpečně než onen podnapilý pobuda, se kterým se seznámila včera v hospodě. „Nevím.“

„Radši si to pořádně rozmysli.“ Vzal ji za bradu. „Jestli chceš zůstat naživu, budeš mi muset věřit.“

Cesta do Uxmalu byla dlouhá a většinou probíhala v tichu. Trace si dal záležet na tom, aby všichni v jejich hotelu věděli, kam jedou.

Opatřil si mapy a průvodce, nechal si napsat pokyny v angličtině i španělštině. Pak se vypravil do obchodu se suvenýry, nakoupil pohlednice a nějaký film. V recepci se vyptal na vzdálenosti, restaurace po cestě a repelent proti hmyzu. Prostě sehrál dokonalou etudu na téma nadšený turista.

Kdokoliv, kdo bude hledat Gillian, se doví, že odjela do zřícenin v Uxmalu.

Porost po obou stranách cesty byl hustý a monotónní. Jejich džíp měl záclonky proti slunci, ale neměl klimatizaci. Gillian usrkávala limonádu z láhve a přemýšlela o tom, zda se dožije cesty nazpátek.

„Pravděpodobně jsme nemohli najít něco stejně vhodného někde blíž, že ne?“

„Uxmal je přirozeným cílem každého turisty.“

Silnice byla přímá a úzká. Trace se neustále díval do zpětného zrcátka. „Nebudeme tam sami, ale myslím, že tam nebude dost lidí na to, aby to naše přátele odradilo. Kromě toho jsem se na ty zříceniny už dávno chtěl podívat.“ Jestli je někdo sledoval, odváděl prvotřídní práci. Trace si poposedl a posunul si brýle proti slunci.

„Není to tak velké jako Chicén Itzá, ale je to ta nejvyhledávanější mayská památka na cestě do Puucu.“

„Nevěděla jsem, že člověk jako ty se bude zajímat o staré civilizace a pyramidy.“

„Občas mě to chytne.“ Ve skutečnosti ho takové věci odjakživa fascinovaly. Na začátku své kariéry strávil dva měsíce v Izraeli a v Egyptě a vydával se za studenta antropologie. Získal při tom smysl jak pro historii, tak pro nebezpečí. „Neměl by být problém spojit příjemné s užitečným a nejen splnit náš úkol, nýbrž i vstřebat trochu atmosféry. Jenom musíš udělat všechno, co jsem ti řekl.“

„Už jsem řekla, že ano.“ Dokonce i v tenoučké blůze barvy nevydělané kůže a širokých kalhotách jí bylo vedro. Gillian se snažila myslet na tuto drobnou nepříjemnost místo na nejistotu, která jí hlodala v útrobách. „Co když budou ozbrojení?“

Trace na chvilku spustil oči z cesty a pobaveně se na ni podíval.

„To nech na mně. Za to mě přece platíš, abych se staral o detaily.“

Gillian se znovu odmlčela. Musela jsem se zbláznit, pomyslela si, když jsem se rozhodla svěřit svůj život i život svých příbuzných do rukou člověka, který se zajímá víc o peníze než o své bližní. Lokla si zteplalé limonády a pokusila se uklidnit tím, co o něm říkal Charles Forrester.

„Je to trochu samorost a určitě by o něm nikdo neřekl, že je vhodný pro týmovou práci. Kdyby byl, tak by dneska řídil ISS. Tak je dobrý. Jestli hledáš člověka, který najde jehlu v kupce sena – a pokud ti nevadí, že se při tom ta kupka sena trochu pomačká –, tak hledáš jeho.“

„Jde o život mého bratra, pane Forrestere. A o život jeho dcery, a to nemluvím o možnosti použití jaderných zbraní.“

„Kdybych si měl ze všech agentů, se kterými jsem kdy pracoval, vybrat jednoho, kterému svěřím svůj život, byl by to Trace 0’Hurley.“

A ona teď přesně tohle udělala. Svěřila svůj život do rukou právě toho Tracea 0’Hurleye, muže, které ho neznala ještě ani dvacet čtyři hodin. Byl drsný a nepotrpěl si na sladké řečičky. Za celou dobu, co byli spolu, ji ani jednou nepolitoval ani se nepokoušel rozptýlit její obavy o bratra a jeho dceru. Také se skoro vůbec nezajímal o vzorec, který by mohl provždy změnit rovnováhu moci ve světě.

A přitom… Když se zapotácela únavou, bez řečí jí podal pomocnou ruku.

Kdo to vlastně je? Najednou ji zachvátila panika a zalapala po dechu. Konečně si otevřeně přiznala pochybnosti, které ji celou dobu tížily. Kdo je vlastně ten člověk, kterému svěřila všechno, co jí je na světě nejdražší?

„Jak dlouho už pracuješ jako špión?“

Znovu se na ni krátce podíval a pak vybuchl smíchy. Bylo to poprvé, co ho slyšela vydávat takový zvuk. Byl to hlasitý, bezstarostný smích, přirozenější a přesvědčivější, než by si myslela.

„Zlato, tohle není žádná bondovka. Pracuju v tajné službě. Nebo můžeš říct ve zpravodajské organizaci, jestli ti to zní líp.“

Pokud se nemýlila, zaslechla v jeho hlase stopu hořkosti.

„Neodpověděl jsi na moji otázku.“

„Asi deset let.“

„A proč?“

„Co proč?“

„Proč děláš tuhle práci?“

Trace zamáčkl cigaretu a snažil se nevnímat výčitky svědomí, které mu říkalo, že příliš kouří. „To je otázka, kterou jsem si často sám kladl. Proč ty děláš fyziku?“

Nebyla tak hloupá, aby si myslela, že ho to opravdu zajímá.

Prostě se chtěl vyhnout její otázce a zavést řeč na nějaké jiné téma.

„Mám to v rodině a jde mi to. Málem jsem se narodila v laboratoři.“

„Nežiješ v Irsku.“

„Ne, dostala jsem místo v Random-Frye. Byla to skvělá nabídka.“

A taky možnost konečně vystoupit z otcova stínu.

„Líbí se ti ve Státech?“

„Ano, hodně. Ze začátku se mi zdálo, že všechno je tu tak nějak rychlejší, než by mělo být. Ale nakonec jsem si zvykla. A ty jsi odkud?“

Vyhodil cigaretu z okna. „Odnikud.“

„Každý je odněkud.“

Rty se mu zkřivily v trpkém úsměšku. „Ne. Každý ne. Už tam skoro jsme. Chceš si to ještě jednou projít?“

Gillian se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Čas nezávazného tlachání skončil. „Ne.“

Parkoviště bylo napůl zaplněné. Až se zimní sezóna pořádně rozjede, obchody ve zříceninách necelé dvě hodiny cesty od Cancúnu se začnou hýbat. Trace si přehodil přes rameno fotoaparát a vzal Gillian za ruku. Když ucítil její odpor, zesílil sevření.

„Snaž se vypadat zamilovaně. Máme tu rande.“

„Možná chápeš, že se mi asi nepodaří vypadat moc rozzářeně.“

„Zkus vypadat aspoň zaujatě.“ Ze zadní kapsy kalhot vytáhl průvodce. „Tyhle stavby pochází z šestého a sedmého století. To je uklidňující.“

„Uklidňující?“

„Je to víc než tisíc let a ještě se nám nepodařilo je zničit. Tak co, polezeme nahoru?“

Podívala se na něj, ale skrz tmavá skla neviděla jeho oči. „Asi ano.“

Společně se vydali na namáhovou cestu vzhůru po stupních Magické pyramidy. Podávali si ruce a pomalu stoupali nahoru.

Gillian nebyla imunní vůči atmosféře, která ji obklopovala.

když jí po zádech stékal pot a srdce jí bušilo jak fyzickým vypětím, tak ochromujícím strachem, cítila, jak se jí zmocňuje pohnutí. Prastaré kameny seskupené před celými věky k uctívání prastarých božstev. Z výšky si prohlížela prázdné prostranství, které v těch dávných dobách bývalo rušné a plné lidí.

Na chvilku se zasnila a zůstala nehnuté stát. Vědec v ní by nad tím ohrnul nos, ale v žilách jí přece jen kolovala krev jejích předků, kteří ještě věřili v báje a lesní skřítky. Kdysi tu býval život. Duch tohoto místa byl stále silný. Když zavřela oči, jasně ho vnímala.

„Cítíš to?“ zašeptala.

Trace zaváhal. Na taková místa ho odnepaměti vábily nevědomé vzpomínky, prastaré vášně. Realista a cynik v něm nikdy úplně nezvítězil nad dítětem a snílkem. „Co?“ zeptal se, i když to moc dobře věděl.

„Věk, stáří, duši. Život a smrt. Krev a slzy.“

„Překvapuješ mě.“

Otevřela oči, pohnutím zbarvené ještě víc do zelena. „Nekaž to.

Místa jako tohle nikdy neztratí svou moc. Můžeš je vypálit, srovnat se zemí, postavit tu panelák, ale jeho moc se nikdy neztratí.“

„To je váš odborný názor, paní doktorko?“

„Ty to chceš zkazit!“

Zastyděl se, i když mu instinkt říkal, že by bylo po oba lepší, kdyby si udržoval odstup. „Byla ses někdy podívat ve Stonehenge?“

„Ano.“

Usmála se a její ruka na chvilku stiskla jeho.

„Když zavřeš oči a postavíš se do stínu jednoho z těch balvanů, uslyšíš zpěv druidů.“ Jejich prsty se propletly v důvěrném spojení, i když si to ani jeden z nich neuvědomil. „V Egyptě můžeš přejet rukou po kamenech pyramid a skoro cítíš krev otroků a kadidlo králů. A u pobřeží ostrova

Man jsou mořské panny s vlasy právě takovými, jako máš ty.“

Svíral je v dlani, měkké, sametově hebké. Představoval si, jak se dotýkají jeho kůže, jak ho hřejí jako magický oheň, který nepotřebuje sirky ani křesadlo.

Nezmohla se na odpověď, jenom na něj zůstala zírat. I když mu pořád ještě neviděla do očí skrytých za skly brýlí, slyšela jeho tichý a podmanivý hlas. Zdálo se jí, že ruka, která se jí probírá vlasy, se pomalu a svůdně dotýká všech částí jejího těla. Krátký záblesk touhy, který pocítila dnes ráno, se změnil v bolest – v takovou bolest, že pro ni neměla slov. V touhu.

Naklonila se k němu. Jejich těla se dotkla. „Doufám, že ten výhled bude stát za to, Harry. Potím se jako kůň.“

Gillian sebou trhla, jako by ji přistihli s rukou v cizí peněžence.

Manželský pár ve středním věku se právě vyškrabal na poslední stupeň schodů.

„Hromada šutrů,“ řekla žena a sundala si slamák, aby si mohla ovívat zarudlou tvář. „To mě podrž! Proč se zatraceně musíme vláčet přes celý Mexiko, abysme tady vylezli na hromadu hloupejch starejch šutrů?“

Zdálo se, že kouzlo místa se doslova ztrácí před očima. Gillian se otočila, aby si znovu prohlédla zříceniny, a snažila se ty dva nevnímat.

„Mladý muži, byl byste tak laskav a udělal nám tady fotku mě a mojí ženy?“

Trace si vzal od trochu tělnatého muže s oklahomským přízvukem fotoaparát. Je to to nejmenší, co můžu udělat pro člověka, který mě uchránil před velkou chybou, říkal si v duchu. A chyba by to byla zcela nepochybně. Kdyby dovolil svým myšlenkám, aby zalétly od naléhavých úkolů k osobním záležitostem, Gillian nikdy nenajde svou rodinu. A on se nikdy nedočká pomsty.

„Běžte trochu blíž k sobě,“ řekl, počkal na jejich široké, křečovité úsměvy a stiskl spoušť.

„Díky.“ Muž z Oklahomy si vzal zpátky svůj fotoaparát a zazubil se na Tracea. „Chcete, abych vás vyfotil tady se slečnou?“

„Proč ne?“ Dělá to každý turista. Podal muži svůj fotoaparát a vzal Gillian kolem pasu. Okamžitě ztuhla, jako by uviděla chřestýše.

„Usměj se, zlato.“

Nebyl si jistý, ale měl pocit, že se mu od ní dostalo velmi tichého a velmi nelichotivého oslovení.

Když se vydali na cestu dolů, Trace se snažil, aby mezi nimi celou dobu byla Gillianina taška.

Pak se podíval dolů z pyramidy a na všechny drobné neshody okamžitě zapomněl. Uviděl totiž přicházet tři muže. Ostražitě se rozhlíželi a pak se nenápadně rozdělili.

„Nikam nechod.“

Gillian zaťala zuby a poslechla ho, i když v tuto chvíli netoužila po ničem jiném, než aby mezi nimi byla vzdálenost co největší. Asi už jsem byla příliš dlouho na slunci, říkala si, a proto jsem v tak povznesené náladě. Určitě to nemá nic společného s opravdovými city. Úžeh, říkala si. A ještě vezměme v úvahu, že jsem byla vždy citlivá na atmosféru místa, a máme věrohodnou odpověď na otázku, proč jsem ho málem políbila, proč jsem ho chtěla políbit a proč jsem měla pocit, že by bylo správné ho políbit.

„Teď není vhodná chvíle na snění s otevřenýma očima.“ Trace jí přehodil ruku přes rameno, přitiskl ji k sobě a odvedl ji průchodem do Nádvoří jeptišek.

Toto místo se mu líbilo. Velké náměstí ze všech čtyř stran ohraničovaly stavby, které byly ve skutečnosti spoustou propojených místností a dveří. Odtud mohli sami vidět a nebýt viděni. Pokud to bude možné, chtěl se s jejich přáteli vypořádat postupně.

„Očekává se od tebe, že se budeš obdivovat jemným detailům kamenické práce.“

Gillian polkla žmolek strachu, který ji tlačil v krku. „Tesané oblouky a fasády jsou klasickou ukázkou mayské architektury, zatímco pro puckou část stavby je charakteristický hlazený kámen.“

„Velmi dobře,“ zamumlal Trace. Viděl, jak jeden z mužů vchází na nádvoří. Jen jeden, pomyslel si. Takže se přece jen rozdělili, jak doufal. Otočil se k ní, přitiskl ji ke sloupu a přejel jí rukama po zadečku.

„Co to-?“

„Dělám ti oplzlé návrhy,“ zašeptal jí do ucha. „Rozumíš?“

„Rozumím.“ Chtěla, aby to znělo ironicky, ale ve skutečnosti ze sebe to slovo stěží dokázala vypravit. Najednou jí připadalo, že se nemůže ani pohnout. Traceovo tělo bylo pevné a horké a z důvodů, které nechtěla dále rozebírat, si u něho připadala v bezpečí.

„Velmi oplzlý návrh, Gillian,“ opakoval Trace. „Mám takovou erotickou fantazii: vystupuješ v ní ty a já a oba jsme nazí ve dvousetlitrové vaně plné šlehačky.“

„To není oplzlé, to je k smíchu,“ řekla mu tiše. Ale musela se držet role a předstírat rozhořčení. Zhlubkoka se nadechla a pustila se do té herecké etudy.

„Co si myslíš, ty prasáku?!“ Rozmáchla se a vší silou – možná dokonce trochu silněji, než bylo zapotřebí – ho uhodila do obličeje.

Prudce ho odstrčila a demonstrativně si přihladila vlasy. „To, že jsem si s tebou vyjela na projížďku, přece ještě neznamená, že s tebou chci skončit v posteli a poslouchat ty tvoje perverzní návrhy!“

Trace přimhouřil oči a přejel si dlaní přes tvář. Měla pádnou ruku, ale o tom si mohou promluvit jindy. „Teď jsi to trochu přehnala, zlatíčko!“ zasyčel s hraným vztekem. „Tak se mi zdá, že pošlapeš do Méridy po svejch. Zatraceně, já mám lepší věci na práci než se doprošovat nějaký upejpavý husy, která je kost a kůže a navíc nemá žádnou představivost!“ Otočil se na podpatku a nechal ji stát na místě. Prošel kolem muže, který stál tři metry od nich a usilovně si prohlížel kamenný oblouk.

Gillian se musela kousnout do jazyka, aby nezavolala Tracea zpátky. Když se jí ptal, jestli má pro strach uděláno, říkala si, že to nějak zvládne. Teď si však musela přiznat, že by to s ní v tomto ohledu mohlo být lepší. Zkřížila ruce na prsou, aby se jí tolik netřásly. Pokud plán vyjde, ten chlap přijde za ní.

Netrvalo to dlouho.

„Jste v pořádku, slečno?“

Už je to tady. Bez potíží poznala hlas, který slyšela na kazetě z bratrova záznamníku. Gillian se otočila a doufala, že si ten člověk bude její roztřesený hlas a doširoka otevřené oči vykládat jako příznak pobouření. „Ano, děkuji.“

Byl tmavý a ne o mnoho vyšší než ona, měl olivovou pleť a překvapivě laskavou tvář. Donutila se usmát. „Bojím se, že mému společníkovi vůbec nešlo o mayskou architekturu a záleží mu na ní mnohem méně, než předstíral.“

„Nechcete se svézt zpátky se mnou?“

„Ne, děkuji, jste velmi laskav, ale Odmlčela se v půli věty, když na boku ucítila hrot dýky.

„Myslím, že to tak bude nejlepší, paní doktorko Fitzpatricková.“

Strach ani nemusela předstírat. Ale i když měla pocit, že jí hrůza ochromila jazyk i všechny údy, pamatovala si Traceovy instrukce.

Zdržovat. Zdržovat, dokud to půjde, aby Trace dokázal odhadnout jejich šance.

„Nerozumím vám.“

„Všechno vám vysvětlíme. Váš bratr vás pozdravuje.“

„Flynn?“ Gillian zapomněla na nůž a chytila muže za košili.

„Máte Flynna a Caithlin. Řekněte mi, jak se jim daří. Prosím.“

„Vašemu bratrovi a neteři se daří výborně. Jejich fyzický a duševní stav je otázkou spolupráce.“ Levou rukou ji vzal kolem ramen a vykročil.

„Dám vám, co budete chtít, když mi slíbíte, že jim nic neuděláte.

Mám nějaké peníze. Kolik?“

„Peníze nás nezajímají.“ Nůž ji pobídl vpřed. Útočníkova tvář možná byla na první pohled laskavá, ale ruka s nožem neznala slitování. „Záleží nám na těch chybějících experimentech a poznámkách.“

„Dám vám je. Mám je tady s sebou.“ Chtěla si sundat kabelku.

„Prosím, neubližujte mně ani mé rodině.“

„Určitě vám přičteme k dobru, že spolupracujete ochotněji než váš bratr.“

„Kde je Flynn? Prosím vás, řekněte mi, kde je.“

„Už brzy se s ním uvidíte.“ Trace našel druhého muže u guvernérova paláce. Prošel kolem, udělal si fotku a pak přitiskl jeho obličej na jeden z dvaceti tisíc umně vytesaných kamenů.

„Fascinující, co?“ Držel ho rukou kolem krku a náhodný kolemjdoucí by si pomyslel, že je to obyčejné přátelské objetí. Oba však věděli, že stačí malé trhnutí a kost se zlomí. „Pokud chceš ještě někdy používat pravou ruku, tak se neohlížej. Zkraťme to, dokud máme soukromí. Kde držíte Flynna Fitzpatricka?“

„Žádnýho Fitzpatricka neznám.“

Trace trochu zdvihl ruku. Cítil, jak se kost začíná lámat.

„Připravuješ mě o čas.“ Rychle se rozhlédl, vytáhl lovecký nůž a přiložil ho k uchu druhého muže. „Slyšel jsi někdy o van Goghovi?

Ucho se dá uříznout za pár vteřin. Nezabije tě to pokud nevykrvácíš.

Takže ještě jednou – Flynn Fitzpatrick.“

„Neřekli nám, kam ho vzali.“ Na to mu Trace neskočil. Čepel se zakousla do masa.

„Přísahám,“ vyhrkl chlapík. „Dostali jsme rozkaz vzít jeho i tu holku na letiště a předat ho dál. Teď nás poslali pro tu ženskou, pro jeho sestru.“

„A jaké rozkazy máte teď?“

„Dopravit ji do soukromého letadla na letišti v Cancúnu. Nevíme, kam poletí potom.“

„Kdo zabil Forrestera?“

„Abdul.“

Čas utíkal. Trace měl ještě spoustu otázek, ale věděl, že musí co nejrychleji za Gillian. „Tak dobrou,“ řekl prostě, napřáhl se a udeřil mužovou hlavou o kámen. Chlapík se bezvládně sesul k zemi.

Kde je Trace? myslela si v tutéž chvíli Gillian.

Únosce ji dostrkal až k malému bílému autu. Jestli se tu Trace rychle neobjeví, bude ona i se svými falešnými poznámkami brzy na cestě kdoví kam.

„Prosím vás, řekněte mi, kam mě vedete.“

Únosce neodpověděl. Gillian už nevěděla, co dalšího si vymyslet.

Předstírala, že zakopla.

Vtu chvíli nůž prořízl její bavlněnou blůzku a zakousl se do masa.

Gillian zavrávorala a začala lapat po dechu. „Proboha… Mám pocit, že omdlím. Počkejte chvíli.“ Když se ztěžka opřela o kapotu bílého vozu, její průvodce se její předstíranou bezmocností nechal ukolébat natolik, že jí přestal tisknout nůž k boku.

„Můžete si odpočinout v autě,“ zavrčel po chvíli netrpělivě.

„Asi budu zvracet.“

Znechuceně si odfrkl a zvedl ji za vlasy. Víc však udělat nestihl.

Traceova pěst ho odhodila o metr dozadu.

„Je to trochu děvka,“ řekl Trace konverzačním tónem, „ale nesnáším, když se někdo chová k ženám hrubě. Podívej, zlato, prostě jsem tě jenom chtěl vidět nahou. Nic jinýho v tom nebylo.“

Gillian upustila kabelku a rozběhla se pryč.

„No jo, ženská. Tomu se říká vděčnost.“ Trace se zářivě usmál na muže, z jehož rozbitého rtu tekla krev. „Příště snad budu mít víc štěstí.“

Muž zaklel. Trace uměl dost arabsky na to, aby pochopil, o čem je řeč. Když uviděl nůž, byl připraven. Strašně toužil vytáhnout i ten svůj a rozdat si to teď a tady s člověkem, který, jak věděl, zabil jeho nejlepšího přítele. Ale nebylo to to správné místo ani čas. Nechtěl dostat jenom nástroj, ale i člověka, který vydal rozkaz. Upřeně sledoval čepel, zdvihl ruce a ustoupil o krok.

„Poslechni, jestli ji fakt tolik chceš, je celá tvoje. Pro mě je jedna ženská jako druhá.“

Druhý muž si odplivl a Trace se shýbl, jako by si chtěl otřít boty.

Když se vztyčil, držel v ruce svoji poniklovanou pětačtyřicítku.

„Abdul, není–liž pravda?“ Pobavený výraz z jeho očí zmizel a pohled mu ztvrdl jako žula. „Už jsem se postaral o tvé dva přátele.

Ale chci, abys něco vyřídil svýmu šéfovi. Jenom proto teď nedostaneš kulku mezi oči. Vyřiď mu, že ho navštíví IT Gato.“ Trace viděl, jak se mužovy oči rozšířily, a usmál se. „Vidím, že to jméno znáš. To je dobře. Protože chci, abys věděl, kdo tě zabije. Vyřiď, co máš vyřídit, Abdule, a uspořádej si svoje záležitosti. Nemáš na to už moc času.“

Abdul měl stále v ruce nůž, ale věděl, že kulka je rychlejší než čepel. Věděl také, že IT Gato je rychlejší než většina lidí.

„II Gato taky jednou udělá chybu,“ zavrčel. „Zrovna tak jako jeho pán.“

Trace namířil pistoli těsně pod Abdulovu bradu. „To je možná pravda, ale ty děláš chybu právě teď. Začíná mě svrbět prst na spoušti, Abdule. Měl bys sebou radši pohnout.“

Počkal, dokud se Abdul neusadil za volantem a neodjel. Pak teprve zajistil pistoli a zasunul ji do pouzdra připnutého na lýtku.

Bylo to o vlásek, pomyslel si přitom. Málem bych se pomstil už teď a tady. Trace se znovu narovnal. A to by byla chyba. Až budu mít chladnou hlavu a jasnou mysl, pomsta bude mnohem sladší.

Zaslechl za sebou kroky a rychle se otočil.

Gillian už jednou na jeho tváři viděla podobný výraz – tehdy, když mu řekla, že Forrester byl zavražděn. Měla pocit, že ho zahlédla i ve chvíli, kdy ji Abdul chytil za vlasy. Ale i teď, i když ho spatřila už po třetí, jí naskočila husí kůže.

„Myslel jsem, že jsem ti říkal, ať zůstaneš v davu.“

„Viděla jsem to,“ začala, ale odmlčela se a sehnula se pro svoji kabelku. Vypadala by jako blázen, kdyby mu řekla, že chtěla zůstat poblíž pro případ, že by potřeboval pomoct. „Nevěděla jsem, že máš zbraň.“

„Myslela sis, že je chci přesvědčit, aby nám vydali tvého bratra pro moje modré oči?“

„Ne.“ Neodvážila se mu podívat do tváře. Nelíbil se jí světem unavený tulák, kterého potkala v hospodě, ale aspoň mu rozuměla.

Vtipného, příjemného muže, se kterým snídala, měla docela ráda – a také mu rozuměla. Ale kdo je tenhle cizinec s kamenným pohledem, který rozsévá smrt? Tomu nerozuměla vůbec.

„Ti zbývající muži… co se s nimi… ty jsi je…?“

„Zabil?“ Řekl to tak nevzrušeně, jako by zase mluvili o mayské architektuře. Vzal ji za ruku a vyrazil zpátky k džípu. Viděl v jejích očích jak strach, tak odpor. „Ne,“ ujistil ji. „Občas je lepší nechat lidi naživu, zvlášť když víš, že zbytek jejich života bude peklo. Moc jsem toho z nich nedostal. Vysadili tvého bratra a jeho dítě na letišti, a pak je poslali pro tebe. Nevěděli, kde je Flynn.“

„Jak víš, že ti říkali pravdu?“

„Tihle chlápkové jsou na dolním konci potravního řetězce.

Nemají dost filipa na to, aby lhali. Zvlášť když vědí, že jim budeš ukrajovat různé malé kousky těla.“

Hladina adrenalinu jí pomalu klesala.

„Proboha, jak jen ho najdeme?“

„Mám nějaké tipy. A měla jsi říct najdeš, ne najdeme. Najdu pro tebe nějaký bezpečný úkryt a ty tam zůstaneš a nevytáhneš paty.“

„To se mýlíš.“ Zastavila se před džípem. Na tváři se jí leskly krůpěje potu, ale už nebyla tak bledá.

„Jasně. Promluvíme si o tom později. Teď se potřebuj u napít.“

„A dokud budeš pracovat pro mě, tak budeš pít jenom střídmě.“

Zaklel, ale mírněji, než čekala, a spíše pobaveně. „Ukaž mi deset Irů, kteří pijí střídmě.“

„Jeden budeš například ty v následujících dnech.“ Otočila se.

Chtěla obejít džíp a sednout si na místo spolujezdce, ale v tu chvíli Trace znovu zaklel a přitáhl ji k sobě. Když jí vytáhl blůzu z kalhot, málem ho udeřila. „Co to děláš?“

„Krvácíš.“ Než tomu stačila zabránit, stáhl jí kalhoty a obnažil její kyčel. Rána nebyla hluboká, ale hodně dlouhá. Gillian krvácela a krev se jí rozlévala po košili.

Na okamžik – okamžik, který trval až příliš dlouho – Traceovi zastřela zrak rudá mlha zuřivosti. „Proč jsi mi neřekla, že tě’zranil?“

„Neuvědomila jsem si to.“ Sklonila se, aby si svoje zranění pořádně prohlédla. „Chtěla jsem ho ještě trochu zdržet, a tak jsem předstírala, že jsem zakopla. Strčil do mě, abych šla rychleji, a nůž mu sklouznul. Myslím, že mě ve skutečnosti nechtěl zranit. Ostatně, není to nic vážného. Podívej, už to skoro nekrvácí.“

„Buď zticha.“ V tu chvíli nezáleželo na tom, že je to jen povrchové zranění. Byla to její kůže, její krev. Trace ji napůl zdvihl do džípu a pak otevřel přihrádku v přístrojové desce. „Nehýbej se,“

přikázal jí a vytáhl lékárničku. „Říkal jsem ti, ať nic neriskuješ, zatraceně.“

„Chtěla jsem jenom… Proboha, to bolí víc než celé to zranění!

Necháš už toho?“

„Čistím to, zatraceně, a buď už konečně zticha!“ Pracoval rychle a ne příliš šetrně, ale za chvilku už byla rána vyčištěna a převázána.

„Gratuluju, pane doktore,“ řekla Gillian suše a usmála se, když uviděla jeho rozzlobený pohled. „Nikdy bych nevěřila, že člověk jako ty nesnáší pohled na krev. Vlastně bych se vsadila, že Jeho ústa přikryla její a přerušila ji uprostřed věty. Zůstala sedět jako opařená. Překvapením doslova zkameněla. Nedokázala se ani pohnout. Cítila, jak jí prsty přejíždí po krku a probírá se jejími vlasy.

Náhle pocítila podobnou závrať, jako když stála na vrcholku pyramidy.

Jeho ústa, tvrdá a hladová, ji nepřesvědčovala něžně, nýbrž pevně a rázně. Bez pochybností se jí zmocňovala. Její vrozená nezávislost ji nutila protestovat, ale touha, nutkání a rozkoš převážily a zvítězily.

Trace sám nevěděl, proč to udělal. Zdálo se mu, že jeho ústa se dotkla jejích ještě předtím, než o tom začal přemýšlet. Prostě to tak bylo. Vyděsil se, když viděl, že krvácí. A nebyl zvyklý na to, že ho něco vyděsí – zvláště ne trocha krve. Chtěl ji pohladit a uklidnit a bojoval s tou pošetilostí ze všech sil. Proto si počínal tak drsně, proto na ni štěkal svoje příkazy.

Ale, zatraceně, proč ji teď líbá?

Pak se její rty otevřely a přestal se ptát.

Chutnala stejně jako voněla – po jarních loukách a lučním kvítí za úsvitu v třpytivé ranní rose. Nebylo na tom nic exotického, nic zvláštního, všechno to bylo obyčejné, domácí. Domov… Jak je možné, že chutná po domově a že on, když ji líbá, touží po domově skoro stejně silně, jako touží po ní?

To, co cítil na vrcholku pyramidy, se k němu vrátilo se stonásobnou silou. Okouzlení, sladká rozkoš, zmámení. Mělo to daleko k povrchní vášni, kterou znal a které rozuměl.

Neuhýbala mu. Zdvihla ruku a pohladila ho po tváři. Srdce jí bušilo tak silně, že neslyšela nic než burácení krve v uších. Jeho polibek byl tak opojný, že nevnímala nic jiného.

A pak to nečekaně skončilo. Trace se od ní odtáhl stejně náhle, jako ji políbil. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde je a co tu vůbec dělá.

Musím se jí zbavit, a to rychle, pomyslel si Trace a vrazil ruce do kapes. „Říkal jsem ti, abys byla zticha,“ prohlásil stručně a obešel džíp.

Gillian otevřela ústa a zase je zavřela. Dokud nebude schopna klidně přemýšlet, bude asi nejlepší, když ho zkrátka poslechne.

TŘETÍ KAPITOLA

Trace usrkával pivo. Podle jeho propočtů Abdul, pokud není úplně neschopný, doručí jeho zprávu těm správným lidem ještě před setměním. Trace chtěl opustit Mexiko během hodiny. Věnoval krátkou vzpomínku teplému Karibskému moři a potápění a pak zdvihl telefon.

„Nechceš se taky trochu zasloužit a zabalit nám věci, zlatíčko?“

Otočila se od okna. „Jmenuju se Gillian.“

„Jasně. Prostě to všechno naházej do kufru. Zaplatíme a odjedeme hned jak – Rory? Jak se pořád máš, starý brachu? Tady je Colin.“

Gillian zdvihla obočí. Uprostřed věty přešel z líné pomalé americké angličtiny do zvučného irského přízvuku. Tak Colin, pomyslila si a založila si ruce na prsou.

„Jasně. Jsem v pohodě. Zdravý jako řípa. Jak se má Bridget? Ne, už zase? Proboha, Rory, copak vy dva chcete sami zalidnit celý Irsko?“ Trace na chvíli vzhlédl a významně se podíval na skříň.

Gillian pochopila jeho narážku. Neochotně začala vyndávat šaty a házet je na postel.

„To rád slyším. Nemám ani ponětí, kdy budu zpátky. Ne, nemám žádný velký problém, každopádně nic, co by stálo za řeč. Ale potřeboval bych takovou malou službičku.“ Sledoval, jak Gillian cpe jeho šaty do kufru, a znovu upil piva. „Díky. Před deseti dny odletělo z Corku letadlo, pravděpodobně soukromý Nezajímá mě, kdo byl na palubě nebo proč. Rozumíš? Jen se pokus vy– čmuchat, kam letělo.

Nebo aspoň zjisti, kolik mělo paliva a kde by mohlo přistát, aby natankova

lo. Z toho by se dalo vyjít… Je to dost důležitý,“ pokračoval po delší odmlce, „ale nic, kvůli čemu bys měl riskovat krk. Ne.“

Tentokrát se zasmál. „IRA s tím nemá nic společnýho. Je to taková soukromá záležitost. Ne, jsem na cestách. Ještě se ti ozvu. Dej za mě pusu Bridget, ale snaž se, aby zůstalo jenom u toho. Nechci, abyste kvůli mně měli další dítě.“

Zavěsil a podíval se na pomačkané a propletené šaty v kufru.

„Dobrá práce.“

„A co to bylo s tím… Colinem?“

„Hledám tvého bratra. Bude nejlepší, když si sem hodíš i svoje věci, pokud si je chceš vzít s sebou. Jednou ti koupíme vlastní kufr, až budeme mít víc času.“ Mezitím vytáhl zpod postele velký lodní vak a začal do něho skládat svoji potápěčskou výbavu.

„A proč ten přízvuk a falešné jméno? Zdálo se mi, že ten člověk je tvůj přítel.“

„To je pravda.“ Trace odešel do koupelny, aby tam sbalil toaletní potřeby.

„Když je to tvůj přítel,“ trvala na svém Gillian, která ho následovala do těsné místnůstky, „tak proč mu neřekneš, jak se jmenuješ ve skutečnosti?“

Trace zdvihl zrak a zahlédl svůj odraz v zrcadle. Jeho vlastní tvář, jeho vlastní oči. Čím to je, že tak často nepoznává sám sebe? Hodil do neceséru lahvičku s aspirinem a zubní pastu. „Když pracuju, nikdy nepoužívám svoje skutečné jméno.“

„V hotelu ses zapsal jako Trace 0’Hurley.“

„Jsem tu na prázdninách.“

„Když je to tvůj přítel, tak proč mu lžeš?“ Zdvihl žiletku a dlouho a pečlivě si prohlížel ostří. Pak ji přihodil za aspirinem. „Byl to ještě kluk a byl namočený do pěknýho maléru. Pašování zbraní.“

„Proto ses zmínil o IRA?“

„Víš, Gillian, moc se ptáš.“

„Svěřila jsem ti tu nejvzácnější věc ve svém životě. Budu se ptát.“

Zavřel zip taštičky jediným netrpělivým pohybem. „Potkal jsem ho, když jsem pracoval na jednom úkolu. Tehdy jsem používal jméno Colin Sweeney.“

„Musí to být hodně dobrý přítel, když souhlasil s tím, že pro tebe takovou věc udělá, a na nic se neptal.“

Ano – byl to přítel a taky měl u Tracea dluh. Trace mu kdysi zachránil život, ale teď o tom nechtěl přemýšlet. Zachránil život a jiný život zase vzal. Teď nechtěl myslet ani na jedno. „To je pravda.

Tak co kdybychom to tady zabalili a vypadli odsud, než nás někdo navštíví?“

„Mám ještě jednu otázku.“

Zasmál se. „Překvapuje mě to?“

„Co to bylo za jméno, které jsi řekl tomu člověku dnes odpoledne?“

„To je jenom taková přezdívka, kterou jsem dostal před pár lety v Itálii.“ Udělal krok dopředu, ale Gillian rychle přešla ke dveřím.

„Proč jsi mu to říkal?“

„Protože jsem chtěl, aby ti, co mu dávají rozkazy, věděli, kdo po nich jde.“ Přešel kolem ní, nasypal zbytek svých věcí do kufru a zabouchl ho. „Jdeme.“

„A co to znamená?“

Přešel ke dveřím a otevřel je. Pak se k ní teprve otočil zpátky. V

očích měl znovu onen nepopsatelný výraz, který ji současně fascinoval i děsil.

„Kočka. Prostě kočka.“

Věděl, že se jednoho dne vrátí do Států. Představoval si to, když byl v džungli nebo na poušti nebo ve špinavém hotelovém pokoji v nějakém bohem zapomenutém městě: návrat ztraceného syna, peče se jehně, vyhrává kapela. To byla herecká krev v jeho žilách.

Jindy si zase představoval, že tichounce a nenápadně nějakými zadními vrátky vklouzne do země, kterou opustil už před miliónem let.

Přemýšlel o svých sestrách. V těch nejpodivnějších chvílích zatoužil po jejich společnosti tak prudce, že dokonce šel a zamluvil si letenku. A pak let v poslední chvíli zrušil. Teď už to byly dospělé ženy, měly své vlastní životy, ale stejně si pořád pamatoval na to, jak je poprvé uviděl. Tři mrňaví tvorečkové, kteří přišli na svět v jediném vzepětí sil a které spatřil bezmocné, uhnízděné v inkubátorech za skleněnou zástěnou v porodnici.

Bylo mezi nimi zvláštní pouto, které je asi u trojčat obvyklé, ale přesto neměl nikdy pocit, že ho ze své společnosti vylučují. Cestovali spolu od chvíle, kdy se narodily, až do okamžiku, kdy si chytil stopa před Terre Haute.

Od té doby je viděl jen jednou, ale měl přehled o tom, co dělají. Stejně jako měl dokonalý přehled o tom, co dělají jeho rodiče.

0’Hurleyové neměli nikdy onen velký komerční úspěch, o kterém jeho otec snil, ale dokázali vyžít. Měli angažmá v průměru na třicet týdnů každý rok. Finančně byli soběstační. To byla zásluha hlavně jeho matky. Měla vždy talent na to, jak udělat z pěti dolarů deset.

Byl si jistý tím, že to byla jeho matka, Molly, kdo před dvanácti lety nastrkal do kapes jeho kufru sto dolarů v malých bankovkách.

Věděla, že odchází. Neplakala, nepoučovala ho, nezapřísahala ho, aby zůstal s nimi, nýbrž udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby mu odchod ulehčila. To byla celá ona.

Ale táta… Trace zavřel oči, protože letadlo se otřáslo v turbulenci. Táta mu nikdy neodpustil a nikdy mu neodpustí – ne to, že odešel beze slova, ale že vůbec odešel.

Nikdy nepochopil, že Trace si potřebuje najít vlastní cíl a žít vlastní život. Že se chce těšit na něco jiného než další publikum, další angažmá. Frank vlastně nikdy nebyl schopen svého syna pochopit, nebo – pokud ho pochopil – přijmout ho takového, jaký je.

Při jejich jediném dalším setkání, když se vrátil domů a doufal, že se mu podaří zasypat alespoň některé příkopy, které mezi nimi zůstaly, setkal se z jeho strany jen se škrobeným odmítnutím.

„Takže ses vrátil.“ Frank stál vzpřímeně v šatně, kterou sdílel s Molly, a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Tehdy si Trace neuvědomil, že právě jeho přítomnost otce donutila spatřit tu místnůstku takovou, jaká ve skutečnosti byla: tmavá šatnička v podřadném nočním podniku. „Už jsou to tři roky, Trace, a za celou tu dobu jsme od tebe dostali jen sem tam nějaký dopis. Když jsi odcházel, tak jsem ti říkal, že tě neuvítáme tučným jehňátkem.“

„Ani jsem ho nečekal,“ odpověděl Trace. Ale doufal aspoň v trochu pochopení.

Nosil tehdy bradku, byla to součást falešné identity při jeho předchozí misi. Práce pro tajnou službu ho zavedla do Paříže, kde úspěšně zlikvidoval mezinárodní gang pašeráků uměleckých děl.

„Protože maminka má dneska narozeniny, tak jsem si myslel… chtěl jsem ji vidět.“ A tebe taky – ale nemohl se přimět to vyslovit.

„A pak znovu utéct, aby mohla dál ronit slzy?“

„Maminka pochopila, proč jsem odešel,“ řekl Trace opatrně.

„Zlomil jsi jí srdce.“ A mně taky. „Nedovolím, abys ji znovu zranil. Buď jsi její syn se vším všudy, nebo nejsi její syn vůbec.“

„Buď jsem takový syn, jakého chceš, anebo nejsem syn vůbec,“

opravil ho Trace. Nervózně přecházel sem a tam po místnůstce přecpané krámy. „Je to pořád stejné. Tobě vůbec nezáleží na tom, co chci nebo co cítím nebo čím jsem.“

„Ty vůbec nevíš, na čem mi záleží!“ přerušil ho Frank. „Myslím, že jsi to nikdy nevěděl.“ Musel polknout knedlík, který ho dusil v krku a který tvořila napůl hořkost a napůl stud. „Když jsem tě viděl naposled, Trace, řekl jsi mi, že to, co jsem ti dal, pro tebe není dost dobré. Že všechno, co ti můžu dát, ti nikdy nebude stačit, protože chceš něco lepšího. Takovou věc člověk jaktěživ nezapomene, když ji uslyší od vlastního syna.“

Tehdy bylo Traceovi dvacet tři let. Spal s děvkou v Bangkoku a opil se pod obraz v Athénách a v pravém rameni měl šest stehů po ráně nožem od muže, kterého zabil, když sloužil své vlasti. Ale v tu chvíli se stejně cítil jako dítě, které dostalo nezaslouženě výprask.

„Vidím, že ze všeho, co jsem ti kdy řekl, je to jediná věc, kterou jsi opravdu slyšel. Nic se tu nezměnilo. Nikdy se tu nic nezmění.“

„Vybral sis vlastní cestu, Trace,“ řekl Frank chladně. A Trace v té chvíli nemohl vědět, že jeho otec ve skutečnosti netouží po ničem jiném, než aby mohl rozevřít náruč a přivinout k sobě syna, kterého už považoval za navždy ztraceného. A že se současně bojí, že se jeho syn obrátí a odejde. „Teď se s tím musíš vypořádat sám, jak nejlépe dovedeš. Ale tentokrát bys mohl mít aspoň dost zdvořilosti na to, aby ses rozloučil se svou matkou a sestrami.“

Měřili se pohledy. Byl to nakonec Frank, kdo odvrátil zrak zastřený slzami. Trace vyšel ze šatny a nikdy se tam nevrátil.

Teď otevřel oči a zjistil, že ho Gillian vytrvale pozoruje. V krátké tmavé paruce, kterou ji donutil nosit, vypadala jinak. Ale už si na ni přestala stěžovat, stejně jako na velké brýle s obroučkami z rohoviny a neforemné šaty neurčité barvy. Byly vycpané, aby vypadala tlustší, ale přesto nemohly úplně zakrýt, co se skrývá uvnitř. Tak nebo onak, v tomhle oblečení a takto upravená se bez potíží ztratila v davu, což bylo přesně to, co chtěl.

Nikdo by si ženu vedle něho nespletl s elegantní a krásnou doktorkou Fitzpatrickovou.

San Diegu přestoupili na jiný let s jinou leteckou společností.

Letenky Trace koupil na kreditní kartu, která patřila k jednomu z jeho krycích jmen. Znovu přesedli v Dallasu, kde si pořídil baseballovou čepičku a sportovní bundu. To byl zase jeho převlek.

Když se blížili k Chicagu, vypadali jako nudný párek unavených, ale navýsost spokojených turistů, kteří se vracejí domů z dovolené a nikomu nestojí za ohlédnutí.

Až na to, že viděl její oči, ty hluboké tmavě zelené oči za tlustými skly brýlí.

„Děje se něco?“ ozval se.

„Na to jsem se právě chtěla zeptat já tebe. Jsi zamračený od chvíle, kdy jsme nastoupili.“

Zatáhl z cigarety a otáčel ji v prstech. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Mluvím o tom, že mi pokaždé málem ukousneš hlavu, kdykoliv tě poprosím, abys mi podal sůl. A to se celou dobu chovám vzorně a bez protestů nosím tu příšernou paruku. A tyhle velmi slušivé šaty.“

„Vypadají skvěle.“

„Takže když tě nerozčiluje můj převlek, tak čím to je?“

„Nic mi není,“ zavrčel mezi zuby. „A teď mi dej pokoj.“

Gillian polkla pádnou odpověď, která se jí drala na jazyk, a napila se bílého vína, které v letadle dostali. Znechuceně si při tom povšimla, jak se na ni letuška soucitně podívala. „Něco s tebou určitě je. Jestli tu má být někdo nervózní, tak jsem to já – ale já nejsem nervózní, protože konečně něco skutečně děláme. Ale pokud je tu nějaký problém, který se týká… ehm, naší cesty, tak bych byla ráda, kdybys mi o něm řekl včas.“

Zaťukal prstem na opěrku křesla mezi nimi. „Jsi vždycky takhle otravná?“

„Jen když je to důležité. Jenže v sázce jsou životy lidí, kteří pro mě znamenají víc než cokoliv jiného na světě. Nic důležitějšího neexistuje. Pokud máš nějaké obavy nebo podezření, tak to musím vědět.“

„Je to osobní věc.“ Doufal, že to tím smetl ze stolu. Natáhl nohy, pohodlně se opřel v křesle a zavřel oči.

„Teď nemáš nárok na nic soukromého! To, jak se cítíš, může ovlivnit tvoji výkonnost.“

Otevřel jedno oko. „Byla bys první žena, která by si stěžovala, děvče.“

Začervenala se, ale nevzdala to. „Považuji se za tvého zaměstnavatele a jako taková požaduji, abys přede mnou neměl žádná tajemství.“

Zaklel – tiše, ale velmi vynalézavě. „Už jsem dlouho nebyl ve Státech. To je všechno. Dokonce i já mám nějaké vzpomínky, Gillian. A tobě do nich nic není.“

„Promiň.“ Zhluboka se nadechla. „Nejsem schopná myslet na nic jiného než na Flynna a Caitlin. Nikdy mě nenapadlo, že by to pro tebe mohlo být těžké.“ Nezdálo se jí, že by tento člověk choval nějaké hluboké city nebo věděl, co je to skutečné pohnutí. Ale vzpomněla si na bolest v jeho očích, když slyšel o Forresterovi.

„Chicago… má pro tebe nějaký zvláštní význam?“

„Hrál jsem v Chicagu, když mi bylo dvanáct, a pak ještě jednou v šestnácti.“

„Hrál?“

„To nic.“ Zavrtěl hlavou a snažil se uvolnit. „Před pár lety jsem tu taky strávil pár dní s Charliem. Poslední věc, kterou jsem z celých Států viděl, bylo letiště 0’Hara v Chicagu.“

„A teď to zase bude první věc, kterou uvidíš.“

klíně měla časopis, ale místo toho, aby ho otevřela, jen přejížděla palcem po okraji. „Nikdy jsem vlastně z Ameriky neviděla o moc víc než New York. Vždycky jsem chtěla projet celé Státy křížem krážem, ale nikdy jsem neměla čas. Před pár lety přivezl Flynn na návštěvu Caitlin – bylo to krátce po tom, co zemřela její matka.“

Zhluboka vydechla. „Oba tu byli jako ztracení. Vylezli jsme spolu na Empire State Building a šli jsme do Rockefellerova centra a dali jsme si tam čaj. Flynn jí od pouličního prodavače koupil pejska na klíček a Caitlin si ho brala každou noc do postýlky.“ Příval citu ji zaplavil tak náhle, že se tomu nedokázala ubránit. „Ach, bože.“ Přitiskla si ruce ke tvářím. „Ach, bože, je jí teprve šest.“

Trace už si ani nepamatoval, kdy naposled utěšoval nějakou ženu, ale ještě nezapomněl, jak se to dělá.

„To bude v pořádku,“ řekl tiše a konejšivě ji vzal kolem ramen.

„Neublíží jí. Příliš tvého bratra potřebují, než aby mohli jakkoliv riskovat.“

„Ale co takové trauma udělá s její psychikou? Musí být vyděšená. Tma… ještě se bojí spát ve tmě. Rozsvítí jí tam lampičku?

Myslíš, že jí rozsvítí lampičku?“

„Určitě.“ Hladil ji po vlasech a utěšoval ji hlasem, který byl jemný stejně jako jeho ruka. „Uvidíš, že všechno dobře dopadne, Gillian.“

Zoufale se snažila uklidnit, ale nedařilo se jí to. Slzy jí tekly po tvářích. „Promiň. Nechci tu dělat scény. Nevím, co to do mě „To nevadí.“ Rytmicky ji hladil po ramenou. „To je v pořádku.“

Usmála se skrz slzy a zatápala po kapesníku. „Snažím se na ni tolik nemyslet. Snažím se soustředit na Flynna. Je silný a dokáže se o sebe postarat.“

„A je tam s ní. Postará se i o ni.“

„Ano, postarají se jeden o druhého.“ Bože, jak strašně tomu chtěla věřit! Jak strašně chtěla věřit, že už je oba brzy uvidí, a to živé a zdravé. „Dostaneme je z toho, že ano?“

téhle hře se nedá nic slíbit. Věděl to lépe než kdokoliv jiný. Ale dívala se na něj očima doširoka otevřenýma, slzy se jí leskly na konečcích řas a v jejím obličeji byl vepsaný výraz tak zoufalé důvěry, že neměl na vybranou. „Samozřejmě že je z toho dostaneme.

Copak ti Charlie neřekl, že jsem nejlepší?“

„Řekl.“ Vydechla. Už se zase dokázala trochu ovládat, i když ne tak dobře, jak by sama chtěla. Pokud nebude myslet na něco jiného, každá minuta jí bude připadat jako hodina. „Řekni mi něco o své rodině. Máš nějaké bratry?“

„Ne.“ Přestal ji objímat, přestože by bylo až příliš jednoduché jakoby zapomenout a nechat ruku položenou kolem jejích ramen.

„Jenom sestry.“

„Kolik?“

„m“

„To muselo být zajímavé.“

„Byly v pohodě.“ Ušklíbl se a zapálil si cigaretu. „Jenom Chantel byla hrozný spratek.“

„V každé rodině je jeden,“ začala Gillian. A pak jí to došlo.

Napřímila se. „Chantel 0’Hurleyová? Chantel 0’Hurleyová je tvoje sestra?! Viděla jsem ji ve filmech. Je prostě skvělá!“

Potěšilo ho to víc, než čekal.

„Jo, na plátně není špatná. Ale vždycky ze všeho dělala melodrama.“

„Je to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděla.“

„A ví to.“

„Ale to znamená, že Maddy 0’Hurleyová je taky tvoje sestra.“

Gillian omámené zavrtěla hlavou. „Před pár měsíci jsem ji viděla na Broadwayi. Má velký talent. Celé jeviště se rozzáří, když na něj vstoupí.“

Jako vždycky, pomyslel si Trace. „Je nominovaná na cenu Tony.“

„Zaslouží si ji. Ten potlesk na konci prvního jednání, když dělá ten výstup s tím… málem zbořil divadlo. To bys měl vidět…“ Náhle se odmlčela, když si uvědomila, že by to opravdu měl vidět a z nějakých jí neznámých důvodů neviděl. „A co tvoje třetí sestra?“

zeptala se, aby zavedla rozhovor na jinou kolej.

„Abby chová koně ve Virginii.“ Zamáčkl cigaretu a přemýšlel, jak je to možné, že se nechal vyprovokovat k hovoru o své rodině.

„Ano, myslím, že jsem o ní něco četla. Nedávno se vdala za Dylana Crosbyho, toho spisovatele. No ano, byl o tom velký článek v New York Times. Jasně, trojčata. Tvoje sestry jsou trojčata.“

„Myslel jsem, že vědci jsou příliš zaměstnaní řešením světových problémů a vymýšlením nových, než aby četli články ze společenské rubriky.“

Nadzdvihla obočí, ale pak se rozhodla, že se neurazí.

Přinejmenším dokud se nedoví všechno, co chce vědět.

„Nejsem zavřená celý den v laboratoři. V tom článku se psalo taky o tom, že sestry vyrostly v kočovné herecké společnosti. Tvoji rodiče v tom podle všeho ještě pokračují. Ale nevzpomínám si, že bych tam četla něco o tobě.“

„Jsem už dlouho pryč.“

„Ale tehdy jsi s nimi cestoval?“ Ta myšlenka ji zaujala. Usmála se a posadila se pohodlněji. „Zpíval jsi a tancoval a žili jste v maringotce?“

„Víš, na vědce máš příliš velký sklon představovat si věci krásnější, než jsou ve skutečnosti.“ Ucítil lehké zhoupnutí, které oznamovalo, že začínají klesat. „Je to asi takové, jako když jdeš do cirkusu a vidíš jenom světla a cetky. Ale v zákulisí je nastláno po kotníky sloního trusu.“

„Takže jsi s nimi vystupoval.“ Gillian se nepřestávala usmívat.

„Měl jsi nějaké své zvláštní číslo?“

„Bůh mě ochraňuj před cestováním se zvědavými ženskými!“

vyrazil ze sebe Trace. „Vypadnul jsem z toho před dvanácti lety a v životě už s tím nechci mít nic společného.“ Prudce si zapnul bezpečnostní pás. „Teď dávám přednost myšlenkám na dnešek.“

Gillian si také zaklapla pás.

„Když jsem byla malá holčička, chtěla jsem být zpěvačka.

Vždycky jsem si představovala, jak jsem na jevišti, a svítí na mě reflektory.“ Vzdychla a uklidila časopis do kapsy na sedadle. „Než jsem se stačila rozkoukat, byla jsem asistentkou v laboratoři svého otce. Není to zvláštní, jak rodiče ovlivňují naši budoucnost ještě předtím, než se vůbec narodíme…?“

Dům Charlieho Forrestera stál za půldruhého metru vysokou kamennou zdí a byl vybaven důmyslným bezpečnostním systémem.

Pokud Trace věděl, Charlie neměl skoro žádné příbuzné. Zanechal po sobě pouze starší sestru, která žila v Palm Beach, a synovce, jenž se živil jako makléř a bydlel někde na Středozápadě.

Gillian zůstala sedět v pronajatém autě, zatímco Trace vystoupil a na ovládacím panelu bezpečnostního zámku dveří vyťukal sérii čísel.

Vrata se bezhlučně otevřela.

Od chvíle, kdy vyjeli z letiště, Trace nepromluvil. Po celou dobu zachovával mlčení a dával pozor, jestli je někdo nesleduje, ale neobjevil žádné známky nebezpečí.

Ani Gillian nemluvila. Všechny otázky, které se jí draly na jazyk, si nechávala pro sebe. Cítila, že návrat do Států pro Tracea není jednoduchý. Vnímala jeho emoce, z nichž nejsilnější byl zármutek a lítost, a chápala, že se s nimi musí vypořádat sám – způsobem, který si sám vybere.

Blížila se zima a stromy už byly skoro holé, ale stále ještě na nich tvrdohlavě zůstávala trocha posledních listů, zbarvených do nádherných odstínů podzimu. Větve se zmítaly v poryvech větru a listy se divoce třepetaly. Gillian si pomyslela, že jilmy lemující příjezdovou cestu v létě nejspíš vrhají příjemný stín a starý cihlový dům díky nim vypadá impozantně a vznešeně. Při své první návštěvě si toho ani nepovšimla, ale teď se naopak snažila soustředit na podobné detaily, aby nemusela myslet na to, co je asi čeká uvnitř.

Dům nevypadal opuštěně, spíš jako by jenom vyčkával, až se vrátí majitelé, kteří si někam nakrátko odskočili.

Gillian se nedokázala ubránit myšlenkám na muže, který ji v tom domě přijal a trpělivě ji vyslechl – na muže, který jí nabídl brandy a jiskřičku naděje.

„Byl tímhle domem úplně posedlý,“ zamumlal Trace. Zastavil před vchodem a vypnul motor, ale zůstal sedět v autě a zíral na dvě patra z omšelých cihel. „Ať už byl kdekoliv, vždycky mluvil o tom, že se sem vrátí. Řekl bych, že si přál umřít právě tady.“ Ještě chvilku seděl, a pak prudce otevřel dvířka auta. „Poj dme.“

Trace měl od domu vlastní klíče. Charlie mu je kdysi dal. „Použij je, až budeš chtít,“ řekl mu tehdy. „Každý musí mít nějaký domov.“

Ale on je nepoužil nikdy. Až do dnešního dne.

Klíč hladce vklouzl do zámku a dveře se s tichým cvaknutím otevřely.

Předsíň byla ztemnělá, ale Trace nerozsvítil. Cestu si přesně pamatoval a popravdě řečeno neměl odvahu dívat se zblízka a v jasném světle na věci, které by mu Charlieho připomínaly.

Odvedl Gillian do knihovny, ve které se ještě vznášela vůně citronu a kůže. Topení bylo vypnuté. V domě koneckonců nebyl nikdo, kdo by potřeboval teplo. „Tady na mě můžeš počkat.“

„Kam jdeš?“

„Jak už jsem ti říkal, přišel jsem sem, abych zjistil, kam odvedli tvého bratra. Takže já to půjdu zjišťovat a ty budeš zatím čekat tady.“

„A já ti zase říkala, že chci být u všeho, co se týká Flynna. A navíc ti můžu být užitečná. Můžu ti pomoct.“

„Až budu potřebovat konzultaci z oboru fyziky, dám ti vědět.

Zatím si tu můžeš něco číst.“

„Já tu nezůstanu.“

Trace vykročil ke dveřím. Gillian se držela dva kroky za ním.

„Podívej, doktorko, existuje taková věc, které se říká národní bezpečnost. Už teď jsem pořádně porušil pravidla, protože jak se zdá, Charlie si myslel, že tahle záležitost za to stojí.“

„Tak je poruš ještě trochu víc.“ Vzala ho za paži. „Podívej, mě nezajímají žádná státní tajemství ani mezinárodní záležitosti.

Všechno, na čem mi záleží, je zjistit, kde se nachází můj bratr. Já jsem taky pracovala na různých choulostivých projektech, Trace.

Jsem bezpečnostní službou prověřená.“

„Když se do toho budeš plést, Gillian, bude mi to trvat mnohem déle.“

„To si nemyslím.“

„No dobrá, tak ať je tedy po tvém! Ale aspoň pro tentokrát zavři pusu.“

Trace vyrazil vzhůru po schodech a snažil se přesvědčit sám sebe, že nedělá chybu.

Od doby, kdy tu byl naposled, Charlie vyměnil koberec, přestože tapety na stěnách byly stále stejné. Beze změny zůstal i pokoj za třetími dveřmi od vrcholku schodiště, který Charlie používal jako svoji pracovnu.

Trace bez váhání přešel k pracovnímu stolu a stiskl knoflík pod druhou zásuvkou. V obložení zdí se objevila jeden a půl metru široká mezera.

„Další tajná chodba?“ zeptala se Gillian. Odvaha ji rychle opouštěla.

„Dílna,“ řekl Trace a vstoupil dovnitř.

Otočil vypínačem a zjistil, že Charlie od jeho minulé návštěvy ještě vylepšil všechno vybavení. Podél delší zdi se táhla řada hodin, nařízených na čas ve všech časových pásmech na světě. Pod nimi se rozprostíral počítačový systém, který pokračoval ve tvaru písmene L

podél další zdi. S centrem pro radiovou komunikaci naproti se mohl spojit s kýmkoliv od moderátora místní rozhlasové stanice až po šéfy Kremlu.

„Přitáhni si židli, Gillian. Bude to chvíli trvat.“

Gillian sebou trhla – jen docela maličko – když se za nimi stěna zavřela.

„Co tady budeš dělat?“

„Chtěla ses vyhnout papírování, a tak se chystám napojit přímo na počítač ISS.“

„Myslíš si, že vědí, kam odvezli Flynna?“

„Možná ano, možná ne.“ Zapnul terminál a posadil se. „Ale měli by mít docela dobrou představu o tom, kde má teď SRP hlavní stan.

Po tom, co se mi stalo, se o to Charlie určitě zajímal.“ Trace něco vyťukal na klávesnici. Když se ho počítač zeptal na heslo, zadal Charlieho. „To je dobrý začátek. Podíváme se, co tu najdeme.“

Pracoval v tichu přerušovaném jenom klapáním kláves a občasným pípnutím počítače. Gillian se mu dívala přes rameno.

Sotva se probil jedním bezpečnostním systémem, hned narazil na jiný.

Gillian si s překvapením povšimla, že klíčem k jeho úspěchu je trpělivost – což byla vlastnost, kterou by u něho neočekávala.

Prolomil jeden kód, pomalu vytáhl z počítače další údaje a začal pracovat na dalším. V číslech a znacích, které se v odpověď na Traceovy příkazy objevovaly na obrazovce, začal být zřetelný jistý rytmus. Gillian to pozorovala a přitom zkoušela čísla a znaky v duchu kombinovat.

„Zatraceně! Tak blízko!“ zamumlal Trace, když neúspěšně vyzkoušel další heslo. „Problém je v tom, že těch možností je tolik, že je můžu zkoušet celý týden.“

„Třeba bys mohl „Pracuju sám.“

„Chtěla jsem jenom říct, že „Co kdybys šla radši do kuchyně a uvařila nám kafe, zlatíčko?“

Gillian přimhouřila oči, když slyšela jeho tón. Jen s vynaložením velkého úsilí spolkla pádnou odpověď, která se jí drala na jazyk.

„Dobře.“ Otočila se na podpatku a zahleděla se na zdánlivě jednolitou zeď. „Nevím, jak se to otvírá.“

„Knoflík je nalevo. Prostě ho zmáčkni.“

Otevřela ústa, ale pak si to raději rozmyslela, stiskla knoflík a dveře se otevřely.

Typický tvrdohlavý egocentrický chlap, pomyslela si, když vyšla na schody. Copak jsem s jedním takovým nestrávila skoro celý život? Proč to jen osud zařídil tak hloupě, že v právě tuto chvíli – při nejdůležitějším úkolu, který před ní kdy stál – je znovu odkázaná na pomoc muže, jemuž nijak nezáleží na jejích názorech?

Prý udělej kafe! opakovala si vztekle, když dorazila do kuchyně.

Jestli jí Trace ještě někdy řekne „zlatíčko“, dostane přesně to, co si muži jako on zaslouží. Pěkný otisk ženské dlaně na tváři.

Začala hledat kávu, příliš dopálená, než aby jí vadilo, že se prohrabuje věcmi člověka, který je mrtvý. Trace neměl právo jen tak ji poslat pryč! Stejně jako neměl právo líbat ji tak, jak ji líbal. Ale na druhou stranu – když s tím skončil, byla zase sama sebou. Připadala si při tom, jako by ji omámil nějakou drogou, ale na druhou stranu byla při plném vědomí a její smysly zůstaly ne– zkalené.

Ať už se cítila jakkoliv – a ať už to skončilo jakkoliv –, něco se pro ni navždy změnilo. Teď už si to konečně mohla přiznat. Byla příliš praktická, než aby musela podvádět sama sebe a něco si na– lhávat. Možná byla citlivější, možná byla přístupnější, možná byla dokonce víc senzitivní, než by si sama přála, ale nemohla s tím nic dělat. Byla taková, jaká byla. Líbil se jí dotyk a chuť Traceo– vých rtů, když se dotýkaly jejích. Bude si je dlouho pamatovat.

Ale byla také odbornicí na sebeovládání. Ať už se jí to líbilo nebo ne, nedovolí, aby se to opakovalo. Nepřipustí to. Ode dneška si líbání zakazuje.

Když se vrátila do tajné pracovny, Trace stále seděl u počítače.

Bez dlouhých řečí před něho postavila šálek s kávou, což kvitoval souhlasným zabručením. Gillian přešla pokoj, řekla si, že bude držet jazyk za zuby, a vrazila si ruce do kapes.

„Přístupové číslo 38537/BAKER. Tabulkový kód 5. Série ARSS

28.“ Gillian vychrlila heslo, jako by to byla nadávka. „A jestli ti to tvoje nebetyčná zabedněnost dovolí a vyzkoušíš to, tak by to mohlo fungovat. A jestli ne, tak prohoď první dvě čísla.“

Trace zdvihl šálek s kávou, potěšený tím, že do ní nepřidala mléko, a překvapený, že ji udělala dobře. „A proč si myslíš, že dokážeš rozluštit přístupový kód k jednomu z nejdokonalejších počítačových systémů svobodného světa?“

„Protože jsem se na tebe minulou hodinu dívala a počítačové bezpečnostní kódy jsou můj koníček.“

„Koníček?“ Znovu se napil kávy. „Tak co – dostala ses do počítače nějaké dobré švýcarské banky?“

Pomalu přešla pokoj. Trace si nikoliv bez obdivu pomyslel, že podobně by se pohyboval pistolník chystající se ke konečnému zúčtování se svým protivníkem. „Tady se jedná o moji rodinu, rozumíš? Když ještě vezmeme v úvahu, že tě platím, tak bys mohl přinejmenším vyzkoušet to, co ti navrhuju.“

„Dobře.“ Trace neviděl důvod, proč to nezkusit, když jí to udělá radost. Naťukal do počítače sérii čísel, kterou mu nadiktovala.

VSTUP BLOKOVÁN

Trace s nepatrným úšklebkem ukázal na monitor.

„No dobrá. Tak zkus čísla v opačném pořadí.“ Byla příliš netrpělivá, než aby čekala, jestli se Trace rozhodne to vyzkoušet.

Prosmýkla se kolem něho a vyťukala kód na klávesnici sama. Jediná věc, kterou si Trace v tu chvíli stihl uvědomit, byla, že jeho vlastní šampon na jejích vlasech voní úplně jinak.

ZADEJTE SOUBOR

„Jsme tam!“ oznámila Gillian potěšeně. Naklonila se blíž k monitoru. „Funguje to skoro stejně, jako když člověk hledá systém, podle kterého sázet v hazardních hrách. Minulý semestr jsem se něčím podobným bavila, když jsem zrovna měla volno.“

„Až příště pojedu do Monte Carla, připomeň mi, že tě musím vzít s sebou.“

Přiblížili se ke svému cíli. Přiblížili se o jeden krok. Gillian s úsměvem zvedla k Traceovi obličej. „Tak co budeme dělat teď?“

Její oči byly v té chvíli čistě zelené, bez jediné příměsi jantaru či šedi. Ta zeleň mu připadala neuvěřitelně zářivá a jasná. Zatímco se do nich díval, oči se měnily – naplnila je ostražitost, úvahy, vzpomínky. „Máš na mysli to, co budeme dělat na počítači?“

Musela ztěžka polknout. „Samozřejmě.“

„Podíváme se, co se tu dá najít.“ Trace se odvrátil. Oba dva tiše vydechli. Začal psát na klávesnici a po několika vteřinách se obrazovka zaplnila údaji.

Procházel jednu databázi za druhou. Koneckonců, o organizaci SRP už toho věděl docela dost. Než do ní v přestrojení pronikl, dali mu všechny dostupné informace. A přestože začínal na nejnižší příčce žebříčku jako holka pro všechno, během doby, kdy byl členem SRPu, se o něm dověděl ještě mnohem víc. Během své mise dodával šéfům z ISS veškerá jména, adresy a údaje, ke kterým se dostal.

Vybudoval si takovou pozici, že málem pronikl až do hlavní základny SRPu. To se mu podařilo těsně předtím, než ho postřelili.

Pak bylo rázem po všem.

Zamračeně zíral na obrazovku a bezděky si palcem přejížděl po jizvě, která mu po té střele zůstala.

Zatímco zápasil o život a balancoval na samé hranici smrti, všechno se změnilo. Najednou se ocitl mimo. V nemocnici strávil dva měsíce. Podal hlášení, mise byla zrušena a šéfové ho poslali na dlouhou – a jak předpokládali, dokonale poklidnou a mírumilovnou – dovolenou.

Za dva či spíš tři měsíce se toho mohlo hodně změnit. Ale Charlie, jak ho znal, to určitě všechno zaznamenal do počítače.

Přelétl očima základní údaje. Organizace SRP byla založena na Blízkém východě na začátku sedmdesátých let. Byl pro ni příznačný dostatek peněz, značná dávka štěstí a naprosté pohrdání lidským životem. Taková kombinace umožnila SRPu provést celou řadu teroristických útoků a únosů. Poslední akce těch vypečených rádoby– revolucionářů skončila tím, že někoho z nich za– svrběl prst na tlačítku odpalovacího zařízení. Při výbuchu vyletělo do povětří osmdesát pět nevinných lidí a šest teroristů.

To je přesně jejich styl, pomyslel si Trace. Když se kácí les, lítají třísky.

„Husad,“ řekla Gillian, když zachytila to jméno ve sloupci rychle se odvíjejícího textu na obrazovce. „Není to náhodou jejich vůdce?“

„Je to chlápek, co do toho cpe prachy. Jamar Husad, politická mrtvola, samozvaný generál a hlavně naprostý šílenec. No tak, Charlie,“ pobízel počítač. „Tak už konečně vyplivni něco pořádného!“

„Vždyť to ani nestačíš číst,“ namítla Gillian.

„Není tam nic nového. Tohle všechno už vím.“

„Jak?“

„Šest měsíců jsem pro ně pracoval,“ zamumlal napůl sám pro sebe.“

„Cože jsi?“ Ustoupila o krok.

Vzhlédl k ní a oči mu zajiskřily pobavením. „Uklidni se, zlatíčko.

Bylo to pro dobro věci. Měl jsem za úkol do té organizace proniknout.“

„Ale když jsi byl jejím členem, tak bys snad probůh mohl vědět, kam Flynna a Caitlin odved ne? Proč ztrácíme čas s tímhle mizerným počítačem, když

„Protože změnili působiště. Právě se chtěli přesunout na nové místo, když jsem to koupil.“

„Koupil…?“ Její pobavení se změnilo v hrůzu. „Tím chceš říct – když tě postřelili?“

„Je to součást mé práce.“

„Vždyť tě skoro zabili! Taková jizva…“ Naklonila se k němu a položila mu ruku na rameno. „Skoro tě zabili právě tihle lidé, a ty mi přesto pomáháš!“

Setřásl její ruku z ramene. Tohle nesměl dopustit.

Pokud něco doopravdy nepotřeboval, tak tedy to, aby k němu Gillian začala chovat kdoví

jaké něžné city. Pak by se mu totiž snadno mohlo stát, že by něco začal cítit i on k ní.

„Mám velkou motivaci. Je to pro mě výhodná investice,“

prohlásil. „Jde přece o sto tisíc, ne? Takový balík je pro mě jako vstupenka do ráje.“

Zamyšleně si hrála s prsty. „To po mně vážně chceš, abych ti věřila, že to všechno děláš jenom pro peníze?“

„Věř si, čemu chceš, ale nech si to laskavě pro sebe. V životě jsem nepotkal nikoho, kdo by měl neustále tolik otázek. Potřebuju se soustředit. Jo. Tady někde to bude,“ zamumlal. „Vím, že předtím byli v Káhiře, to bylo jejich staré Odmlčel se a zahleděl se na obrazovku.

„Výborně! Já věděl, že se na starého dobrého Charlieho můžu spolehnout.“ Trace se opřel v křesle. „Nová základna operací je Maroko.“

„Maroko? To vezli Flynna a Caitlin takovou dálku?“

„Chtějí je mít na očích. Je pro ně nejbezpečnější mít je přímo v hlavním stanu, a taky je mají po ruce vždycky, když je potřebují.“

Pročítal zbývající údaje, dokud nedospěl až na konec souboru. „O

tvém bratrovi tu zatím ještě nic není.“ Dal počítači příkaz vytisknout stránky, které ho zajímaly, a pak se otočil k Gillian. „Stačí jenom zvednout telefon a zavolat a ISS se do toho vloží,“ řekl. „Uvaž ještě, jestli by nebylo lepší přenechat to jim.“

Už o tom uvažovala.

A bála se toho.

„Pokud by to bylo vhodnější, proč to neudělal už sám pan Forrester?“

„Napadá mě několik důvodů.“

„Ale nehodláš mí je prozradit.“

„Ještě ne. Jak jsi sama říkala, jde o tvoji rodinu – a tak je rozhodnutí na tobě.“

Odvrátila se a poodešla od něj. Samozřejmě bylo by mnohem logičtější zavolat ISS. Byla to organizace s dostatečným politickým vlivem, která měla navíc k dispozici dokonalé vybavení a ty nejlepší lidi. A přesto… Všechny její instinkty jí radily, aby raději důvěřovala tomuto jedinému muži, muži, o kterém Charles Forrester prohlásil, že je to buřič a odpadlík. Gillian sepjala ruce a otočila se k němu.

Nevypadal moc jako hrdina. Ale svým instinktům důvěřovala a poslechla je i teď.

„Sto tisíc, pane 0’Hurley, a po celou dobu se budu účastnit pátrání s vámi.“

„Už jsem ti říkal, že zásadně pracuju sám.“

„Když jsme se setkali, možná jsem nebyla tak docela ve formě, ale ujišťuju tě, že ve skutečnosti jsem poměrně silná a schopná žena.

Pokud budu muset, pojedu do Maroka na vlastní pěst.“

„To je šílenství. Padneš jim rovnou do spárů! Takovou věc nemůžeš dokázat sama.“

„Možná ne. Máš pravdu, agenti SRPu mě hledají. Pokud mě dostanou, nejspíš mě odvedou k mému bratrovi. Přinejmenším se díky tomu dovím, jestli je on a má neteř v pořádku, přestože bych to samozřejmě radši zjišťovala nějakým jiným způsobem.“

Zvažoval to. Pokud ji vezme s sebou, zřejmě ho to bude trochu zdržovat, ale ne moc. A když ji bude mít na očích, alespoň na ni bude moct dávat pozor. Tam v Mexiku, když mu dělala volavku, to zvládla skvěle. Na to také nesměl zapomínat. Pokud bude muset znovu hrát podobnou nebezpečnou hru, Gillian mu bude k užitku.

„Dobrá, pojedeme společně. Ale to neznamená, že budeme partneři. Já budu rozhodovat, co uděláme, a když ti dám nějaký příkaz, poslechneš mě.“

Gillian sklonila hlavu, ale neřekla nic.

„Pokud dojde k nějakému střetnutí, budeš se držet stranou a necháš mě dělat mou práci. V takových chvílích nebudu mít čas starat se ještě

o tebe.“

„Nebudeš se o mě muset starat.“ Zhluboka se nadechla. „Tak co podnikneme nejdřív?“

„Nejdřív zavolám Rorymu, jestli něco zjistil.“ Natáhl se po telefonu. „Ale mám takový pocit, že si objednáme letenky.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Casablanca. Bogart a Bergman. Piráti a intriky. Letiště tonoucí v mlze a pláže zalité sluncem. To jméno vyvolávalo představy nebezpečí a romantické lásky. S tím prvním se Gillian snažila smířit – a tomu druhému se naopak vyhnout na sto honů.

Trace jim zamluvil dva sousední pokoje propojené dveřmi v jednom z lepších hotelů blízko Náměstí Spojených národů. Zapsal se jako monsieur Cabot. Zatímco se plynnou francouzštinou dohadoval s úřednicí v recepci, Gillian zůstávala potichu.

André Cabot bylo jméno na falešném pasu, který nyní používal.

Měl na sobě konzervativní třídílný oblek a boty naleštěné jako zrcadlo. Během cesty do hotelu se mu na hnědo obarvené vlasy trochu rozcuchaly, ale přinejmenším je měl čerstvě ostříhané.

Změnilo se na něm všechno – dokonce i držení těla, jak si povšimla.

Stál zpříma, skoro v pozoru, jako by absolvoval nějakou vojenskou akademii. Zatímco Gillian stála vedle něj a nechávala ho, aby dojednal všechny podrobnosti týkající se ubytování, pomyslela si, že se změnila snad i celá jeho osobnost. Jak se zdálo, bez nejmenšího úsilí vklouzl do role strohého, mírně netrpělivého francouzského obchodníka.

Skoro by uvěřila, že během cesty původního Tracea 0’Hurleyho někde ztratila a místo něho se k ní přidal jakýsi úplně jiný člověk.

Už podruhé v životě měla pocit, že právě svěřila svůj život do rukou naprostého cizince.

Ale jeho oči byly stejné. Pocítila lehké zamrazení, když se k ní otočil a upřel na ni svůj temný a pronikavý pohled. Ten už znala, přestože si na něj ještě nezvykla.

Když jí Trace nabídl rámě, mlčky se do něj zavěsila a nechala se odvést k výtahům. I ona stále ještě cestovala v přestrojení, ale byl to jiný převlek než předtím. Nechala si paruku, ale brýle odložila a její neforemné šaty vystřídal elegantní hedvábný oblek, který mnohem lépe odpovídal roli současné Cabotovy milenky.

Vyjeli do dvacátého patra a vstoupili do svého apartmá. Trace nepromluvil ani slovo. Nosiči kufrů podal zpropitné pomalým, rozvážným gestem člověka, který je zvyklý počítat každý frank.

Gillian očekávala, že přestane hrát roli Cabota, sotva se za nimi zavřou dveře, ale mýlila se. Trace promluvil s lehkým francouzským přízvukem. „Doufám, že ty pokoje budou stát za to. Za tuhle cenu by měla být prostěradla pozlacená!“

„Co?“

„Podívej se, jestli je v baru něco k pití, che’rie.“ Procházel po pokoji a kontroloval nábytek a lampy, sundával obrazy ze zdí a díval se, jestli za nimi není něco podezřelého. K Gillian se jenom krátce otočil a vrhl na ni varovný pohled. „Dal bych si malou sklenku vermutu, než budu mít to potěšení svlékat tvoje krásné tělo.“ Zvedl telefon, odšrouboval mluvítko a krátce nahlédl dovnitř. Pak ho znovu připevnil.

„To je skvělý nápad,“ zašvitořila a koketně se zasmála. Chápala, že Trace musí hrát svou roli, dokud se nepřesvědčí, že v jejich pokojích není žádné odposlouchávací zařízení. Nervy měla napjaté k prasknutí, ale přistoupila na jeho hru. Byl zkrátka obchodník na dovolené a ona jeho milenka, a na takovou roli je zapotřebí dvou herců. Přešla k malému baru a otevřela dvířka.

„S radostí ti namíchám pití, miláčku.“ Viděla, jak nadzdvihl obočí. Prohlížel polštáře a matrace v postelích. „Ale musím se přiznat,“ pokračovala, „že jsem po cestě trochu unavená. Budu si muset chvíli odpočinout.“

„Podíváme se, co se dá dělat, aby se ti zase vrátila energie,“ řekl významně. S výsledkem prohlídky byl spokojen. Zdálo se, že pokoj je čistý.

Usmál se a přešel k ní. Chvíli na sebe mlčky hleděli, než si vzal skleničku s pitím, kterou mu nalila. „Pojďme vedle,“ zamumlal.

Otočil se a vykročil do druhého pokoje. Gillian ho následovala.

„Možná nejsi tak unavená, jak si myslíš.“

Když začal provádět stejnou kontrolu i v tomto pokoji, Gillian se posadila na postel. „Byl to dlouhý let.“

„V tom případě musíš odpočívat! Pomůžu ti.“ Sundal ze zdi obraz katedrály Sacré Coeur. Jeho ruce s dlouhými, zručnými prsty s jistotou přejely po rámu a zadní části obrazu. „Bez šatů se ti bude ležet mnohem lépe.“

Gillian shodila z nohou lodičky a začala si masírovat kotníky.

„Ty pořád myslíš jen na to jedno.“

„Muž by musel být hlupák, aby dokázal myslet na něco jiného, když je s tebou sám v pokoji.“

Gillian ztuhla. Musí si dávat pozor! Na tyhle Cabotovy komplimenty by si snadno dokázala zvyknout – a dokonce je začít mít ráda. „Opravdu?“ vypravila ze sebe, aby nevypadla z role. Vzala skleničku, kterou Trace nedotčenou odložil, a trochu z ní usrkla. „Proč?“

Přistoupil těsně k ní a začal kontrolovat polštáře. Na chvilku se zarazil a podíval se na ni. Opětovala ten pohled vyzývavě a s úšklebkem, který jako by říkal – no, chlapče, jakou perlu si ještě vymyslíš?

To neměla dělat.

„Protože tvá pleť je jako bílá růže, a když se jí dotknu, hřeje a je sametově hebká,“ řekl hlasem chvějícím se potlačovanou vášní.

Lehce přejel konečky prstů po její tváři. Gillian se zachvěla. Trace pokračoval v prohlídce matrací, ale nespouštěl z ní oči. „Protože tvoje vlasy jsou jako oheň a hedvábí, a když tě líbám… Když tě líbám, ma belle, tvoje rty jsou také takové.“

Pohladil ji po šíji a lehce ji objal. Zatajila dech. Naklonil se k ní blíž. „Protože když se tě takhle dotýkám, cítím, jak moc mě chceš. A protože když se na tebe dívám, vidím, že se mě bojíš.“

Nedokázala odvrátit oči. Nedokázala se ani pohnout. „Nebojím se tě,“ hlesla. Ale fascinoval ji. Fascinoval ji, ať už byl kýmkoliv.

„Ne? Ale měla bys.“

Nepostřehla, v kterém okamžiku se jeho hlas změnil, ale náhle byl znovu sám sebou. A pak se jeho rty dotkly jejích.

Ten polibek byl stejně žhavý a omračující jako poprvé, a zároveň důvěrně známý. Je vůbec možné, že jsem ho předtím líbala jen jednou? říkala si Gillian omámené, zatímco její tělo ochabovalo a vláčně klesalo do podušek. Zapomněla na zdravý rozum, nemyslela na následky a ovinula paže kolem jeho šíje.

Jak to, že to bylo tak snadné? Jeho ústa byla tvrdá a žhavá, jeho ruce byly všechno, jen ne něžné. A zdálo se tak snadné být v té chvíli s ním, tak přirozené. Tak známé. Jeho rty chutnaly stejně jako poprvé. A když mu její ruce sklouzly na záda a začaly ho hladit, věděly přesně, co naleznou, jako by si dokonale pamatovaly tvar jeho těla a znaly každý sval. Pak se zhluboka nadechla a plíce se jí naplnily jeho vůní, a ani ta pro ni nebyla překvapením.

Jeho tvář sice před několika dny spatřila poprvé, ale přesto měla pocit, jako by v něm bylo něco, co důvěrně zná celý život.

Traceovi se zdálo, že snad zešílel. Připadalo mu, jako kdyby s ním byla odnepaměti. Jako kdyby vždycky čekala právě na něho. Její tělo, které cítil pod svým, v něm vyvolávalo emoce, jaké nezažil s žádnou jinou ženou. Bylo to, jako by na celém světě neexistovala žádná žena kromě ní. Nějakým šestým smyslem přesně věděl, jak bude znít její tichý povzdech, ještě než ten zvuk doopravdy uslyšel.

Přesně věděl, jaké to bude, až se její prsty lehce dotknou jeho tváře – a věděl to ještě předtím, než vůbec zvedla ruce a udělala to.

Věděl to, očekával to – a přesto mu to vyrazilo dech.

Cítil, jak mu krev divoce proudí v žilách, vnímal svůj zrychlený tep v tisíci místech celého těla. Na okamžik odtrhl rty od jejích, a než začal zběsilými polibky plenit její tvář a hrdlo, slyšel sám sebe, jak jako posedlý znovu a znovu šeptá její jméno. Touha v něm narůstala a měnila se ve žhavou smršť. Nikdy po žádné ženě tak netoužil.

Chtěl ji celou, její mysl, tělo, duši. Chtěl ji okamžitě. Právě teď.

A chtěl ji na celý zbytek života.

Ta šokující myšlenka způsobila, že se náhle zarazil. Tohle dokázalo jeho vášeň zchladit. Co to pro agenta znamená – zbytek života? Při svém povolání těžko mohl čekat, že se dožije klidného stáří. Rozhodně to neměl zaručeno, a zvlášť teď, když rozehrál tak nebezpečnou hru. Naučil se myslet jen na přítomnost, žít jen pro jeden okamžik. Co přijde zítra, to bylo ve hvězdách.

Bez ohledu na to, jak po ní toužil a co s ním dělala její blízkost, musel okamžitě přestat. Okamžitě – pokud si chtěl vydělat svých sto tisíc.

Ale bylo to těžké. Měl by ji nenávidět za to, jakou bolest mu způsobovala. Odstrčil ji od sebe beze špetky něhy a odvalil se.

Zaskočilo ji to. Zůstala nehybně ležet, neschopná vypravit ze sebe jediné slovo.

„Je to tu čisté,“ oznámil. Vzal ze stolku sklenici se zbytkem vermutu a hodil ho do sebe. Přál si, aby to radši byla whisky.

Gillian ztěžka vydechla. Byla celá rozechvělá. S tím, že se jí kvůli němu třesou kolena, nemohla nic dělat. A podobně nemohla nic dělat ani s nenaplněnou touhou, která jí lomcovala. Ale mohla ho nenávidět. Mohla ho nenávidět z celého srdce a duše.

„Ty bastarde.“

„Koledovala sis o to, zlatíčko.“ Vytáhl cigarety a zapálil si.

Snažil se soustředit radši na to, co leží v blízké budoucnosti, místo na to, co ještě před několika vteřinami leželo pod ním. „Mám ještě pár věcí na práci. Co kdyby sis zatím trochu zdřímla?“

Pomalu vstala z postele a v očích měla výraz, který už párkrát v životě u různých lidí viděl. Pomyslel si, že nejspíš mají oba dva pořádné štěstí, že jeho revolver není nikde v dohledu. Natožpak na dosah.

Už se jí předtím stalo, že jí někdo ublížil. I to, že ji někdo odmítl.

Ale nehodlala dopustit, aby se toho obojího znovu dočkala právě od něj. „Opovaž se mě ještě někdy dotknout! „ vyštěkla. „Jsem ochotná smířit se s tvými odpornými způsoby, protože nemám na vybranou, ale už nikdy na mě nesahej!“

Sám si nebyl jistý, proč vlastně udělal to, co následovalo vzápětí.

Vztek člověku zkrátka dokáže zatemnit mozek a dohnat ho k různým nepochopitelným činům. Znovu ji strhl do náručí, přes její divoký odpor ji k sobě přitiskl a přikryl její ústa svými. V tom, jak se zmítala a zuřivě bránila, bylo něco nesmírně vzrušujícího. Byla rozpálená vzteky, ohnivá, nebezpečná. Hlavou mu bleskla neodbytná vize – dokonale jasný a plastický obraz toho, jak ji pokládá na postel a na násilí odpovídá násilím. Ale než k tomu mohlo dojít a on začal vršit chybu na chybu, vzpamatoval se a pustil ji.

„Nehodlám poslouchat žádné tvé příkazy, Gillian. To si pamatuj.“

Nervózně sepjala ruce. Jen pomyšlení, že by s ním v souboji tváří v tvář zaručeně prohrála, jí bránilo vrhnout se na něj a udeřit ho. „Jen počkej,“ zasyčela. „Za tohle mi jednou zaplatíš!“

„Pravděpodobně. Ale teď jdu ven. Ty tady zůstaň.“

Dveře za ním zapadly.

Dopřála si alespoň to malé potěšení, že na jeho adresu vychrlila pěknou sérii nevybíravých nadávek.

Trace strávil ve městě sotva hodinu. Casablanca byla z větší části přesně taková, jak si ji pamatoval. Malé obchůdky na třídě Hansali stále ještě úspěšně žily z turistického ruchu. Přístav byl i tentokrát plný evropských lodí. Prošel původní arabskou čtvrtí, kterou ještě pořád obklopovaly starobylé hradby. Ale nebyl tady kvůli tomu, aby si prohlížel pamětihodnosti a nakupoval suvenýry. Opustil výstavnou část města plnou obchodů a vešel do chudinské čtvrti. Tam v křivolakých uličkách vyhledal informátora, s kterým už kdysi spolupracoval. Chlapík byl rád, že ho zase vidí, a rozhodně mu nebylo proti mysli vzít si pár dirhamů za to, že roztrousí pověsti o kradené zásilce amerických zbraní.

Trace se spokojeně vrátil do hotelu. Byl rád, že se první krok podařil, a chystal se započít s další fází plánu.

Apartmá našel prázdné.

Nepropadl panice, nebo přinejmenším ne hned. Výcvik se stal přirozenou součástí jeho mysli, tak jako zbraň přirozeným pokračováním jeho těla.

Bleskovým pohybem vytrhl revolver z pouzdra a začal prohledávat oba pokoje a koupelny. Dveře na balkón byly stále zamčeny zevnitř, ale záclony někdo rozhrnul. Gillian si vyndala své věci z jeho kufru a Trace je našel pečlivě pověšené na ramínkách ve skříni. Toaletní potřeby, které si koupila místo těch, o něž v Mexiku přišla, stály na poličce v koupelně. Kromě nich tam byla i sůl do koupele v barvě mořské pěny. Na zadní straně dveří visely krátké plátěné šaty.

Její kabelka byla pryč a s ní samozřejmě i poznámky, které měla uvnitř. Pomalé a neustávající dunění výstražných bubnů, které jako by slyšel někde vzadu v hlavě, bylo čím dál hlasitější.

Nikde nebyly žádné stopy zápasu. Připadalo mu neuvěřitelné, že by se žena jako Gillian nechala od kohokoliv odvést bez boje. A také jen stěží dokázal uvěřit, že by je někdo dokázal tak rychle vystopovat.

Tak kam zatraceně zmizela? Trace cítil, jak ho zaplavují první vlny paniky. Projel si rukou vlasy a pokoušel se uvažovat chladně.

Pokud unesli Gillian… pokud ji unesli, potom by se měl pokusit…

Ne. Nedokázal uvažovat chladně, když si vzpomněl, jak ji Abdul držel za vlasy. Nedokázal to, když si vybavil, jak strašné bylo cítit na rukou její krev. Co když ji zase zraní? Co když jí ublíží?

Když zaslechl zvuk klíče otáčejícího se v zámku, prudce se obrátil. Trvalo mu jen zlomek vteřiny, než se vzpamatoval. Ještě než se klika pohnula, už stál za dveřmi, revolver držel hlavní vzhůru a prst měl na spoušti.

Jak se dveře otvíraly, chytil vetřelce za zápěstí a vtáhl ho dovnitř.

Byla to Gillian. Jeden na druhého šokované zírali.

„Zatraceně, kdes byla? Jsi v pořádku?“ vyštěkl Trace.

Lekla se tak, že ani nedokázala vykřiknout. Zdálo se jí, že po srážce s Tracem jí v plicích nezůstala ani špetka vzduchu, a teď jen bezmocně lapala po dechu. Pokusila se přikývnout. Když ucítila, jak je jeho tělo napjaté, snažila se ho uklidnit.

„Jsem v pořádku.“ Pohladila ho po zádech. „Stalo se něco? Byla jsem pryč jen několik minut.“

A během těch několika minut jeho představivost pracovala na plné obrátky. Trace v duchu proklínal sám sebe, že se o ni tak bál, a proklínal ji. „Řekl jsem ti, ať zůstaneš uvnitř. Co tě to k čertu napadlo, jen tak se sebrat a odejít?“ zuřil. „Copak jsi zešílela?“

Odstrčil ji od sebe. „Zatraceně, nemám čas dělat ti chůvu! Když ti dám nějaký příkaz, tak se jím taky budeš řídit!“

Když ho tak Gillian poslouchala, skoro by uvěřila, že o ni měl doopravdy starost. Pomyšlení, že se o ni zajímá, by ji dokonce mohlo hřát u srdce, nebýt toho, že ji tón jeho hlasu rozzuřil k nepří– četnosti. „Najala jsem tě, abys našel mého bratra, a ne proto abys strávil každou volnou chvilku tím, že na mě budeš řvát!“

„Zřejmě na tebe budu muset řvát, pokud se nezačneš chovat trochu rozumně. Už jednou na tebe vytáhli nůž a dokonce tě zranili, zlatíčko. Pokud si myslíš, že se příště budou chovat galantněji, zatraceně se pleteš.“ Mohl jenom doufat, že vzpomínka na události v Mexiku jí otřese alespoň tolik, jako otřásla jím. „Příště nemusím být po ruce a starat se, aby to nedopadlo hůř než tehdy.“

„Nejsi můj tělesný strážce. Každopádně jsi to byl ty, kdo odsud klidně odešel a neobtěžoval se mi říct, kam jde a jak dlouho bude pryč.“

Nijak netoužil po tom, aby mu připomínala, proč a za jakých okolností odešel v takovém spěchu. „Poslouchej, sestřičko! Vzal jsem tě s sebou jen z jediného důvodu, totiž že můžeš posloužit jako volavka, až se budu snažit dostat tvého bratříčka z jejich spárů.

Pokud tě chytnou ještě předtím, než k tomu dojde, nebudeš tady dvakrát užitečná.“

„Nikdo mě nechytil,“ odsekla a hodila kabelku na postel. „Jsem zpátky, ne?“

O tom se s ní těžko mohl přít. „Řekl jsem ti, abys zůstala uvnitř.

Pokud nejsi schopná dělat, co se ti řekne, posadím tě do nejbližšího letadla, a než se naděješ, budeš zpátky v New Yorku.“

„Půjdu, kam budu chtít a kdy budu chtít,“ prohlásila. „Ale abys věděl, celou dobu jsem byla tady.“

„To je tedy zvláštní. Byl bych přísahal, že jsem tě do tohoto pokoje vtáhl před několika minutami.“

„To ano, a málem jsi mi při tom vykloubil rameno.“ Vytáhla z tašky malou lahvičku. „Aspirin, 0’Hurleyi. Hned tady v hale pod schodištěm je obchod a mě šíleně bolela hlava. Teď, pokud mě na chvíli omluvíš, půjdu a spolykám nejspíš celou tuhle lahvičku.“

Rázně přešla přes pokoj ke koupelně. Dveře za ní s třísknutím zapadly.

Ty ženy, povzdychl si Trace a vykročil ke spojovacím dveřím do sousedního pokoje. V zásadě byl přesvědčený, že stojí za všechny ty potíže, které s nimi jsou, ale v případě Gillian byl ochoten udělat výjimku.

Po téměř tuctu let práce v tajné službě byl stále ještě naživu. A to byl důvod, proč čím dál častěji vážně uvažoval, že odejde do výslužby. Zákony pravděpodobnosti pracovaly proti němu. Byl ten typ, co věří v osud a bezvýhradně důvěřuje vlastnímu štěstí. Ale dříve či později člověka štěstí opustí. Tak jako opustilo Charlieho.

Zapálil si cigaretu, zůstal stát u okna a zamyšleně hleděl dolů na Casablancu. Když tu byl naposledy, měl co do činění s pašeráky.

Málem při tom přišel o krk, ale tehdy ještě stálo štěstí při něm. Při té misi také vystupoval pod jménem Cabot. Hrál roli téhož francouzského obchodníka, kterému nevadí, že jeho kšefty nejsou tak docela čisté, pokud je z nich patřičný zisk.

Mohl tu falešnou identitu použít znovu, protože byla vytvořená dokonale a se smyslem pro detail. V tom ISS odjakživa vynikala.

Otřásl se. Znovu si připomněl, že žena ve vedlejším pokoji je pro něho prostředkem, jak získat dost peněz, aby s touhle prací mohl skoncovat.

To musí mít neustále na paměti. Gillian pro něho nic víc neznamená.

Z její koupelny slyšel šumění vody ve sprše. Podíval se na hodinky. Dobrá, dá jí rovných šedesát minut, aby se vzpamatovala a vyléčila si svou migrénu. Potom se oba společně pustí do práce.

Gillian nepatřila mezi lidi, kteří rychle vzplanou a rychle se zase uklidní. Věděla, jak se ovládat a jak svoji zlobu živit, když to vyhovovalo jejím potřebám. V tuto chvíli ji například nesmírně uspokojovalo, že se dokázala udržovat na pokraji nepříčetného vzteku. Dodávalo jí to energii a neměla čas se bát.

Když se převlékala do jednoduché blůzky a sukně, říkala si, že jí ani v nejmenším nezáleží na tom, co se děje v pokoji vedle.

Trace pravděpodobně chtěl, aby tu zůstala zamčena v opuštěném pokoji a pojídala jídlo, které jí hotelová služba prostrčí pode dveřmi.

Připjala si široký kožený pásek, jako by to bylo pouzdro na pistoli.

To by v tom byl čert, aby tu seděla zavřená jako myš. Možná že neví úplně přesně, co může pro Flynna a Caitlin udělat, ale něco to být musí. Trace 0’Hurley se musí smířit s tím, že od této chvíle je součástí akce i ona.

Otevřela dveře, které spojovaly obě místnosti, a málem do něho vrazila.

„Jen jsem se šel podívat, jestli jsi už přestala trucovat.“

Zdvihla bradu.

„Nikdy netrucuju.“

„Samozřejmě že trucuješ. Ale vzhledem k tomu, že jsi zjevně už přestala, tak můžeme jít.“

Otevřela ústa a pak je zase zavřela. Řekl my. „Kam můžeme jít?“

„Za jedním mým přítelem.“ Přimhouřil oči a prohlížel si ji.

„Půjdeš v tomhle?“

Bezmyšlenkovitě se podívala na svoji blůzu a širokou sukni. „Co je na tom špatného?“

„Nic, pokud jdeš na odpolední čaj do refektáře.“ Trace jí rozepnul dva horní knoflíčky od blůzky, za což si vysloužil plácnutí přes ruku a nelichotivou poznámku. Ustoupil o krok, zamračil se a pak přikývl.

„Pořád to není žádná sláva, ale je to o trochu lepší.“

„V žádném případě nemám zájem se kvůli tobě odhalovat.“

„Pro mě za mě bys mohla nosit klidně krabici od ledničky, ale musíš hrát svoji roli. Copak nemáš žádné vyzývavé náušnice?“

„Ne.“

„Tak ti nějaké koupíme. A tmavší rtěnku,“ zamumlal a ustoupil o krok zpátky. „Nemůžeš si prosím tě udělat něco s očima?“

„S očima? Co se ti nelíbí na mých očích?“ Přirozená ženská ješitnost v ní soupeřila s nedůvěrou. Mezitím Trace vstoupil do její koupelny.

„Cabotovy ženy nepřicházejí přímo z kláštera, rozumíš?“

Když se jí začal přehrabovat v kosmetice, odstrčila ho stranou.

„Ne. Čemu mám rozumět?“

„Chci říct, že potřebuješ trochu víc líčidel, trochu víc nahé kůže a trochu míň vychování.“ Vybral tmavě zelené oční stíny, prohlédl si je a pak jí je podal. „Zkus tohle. Představ si, že jsi lepší děvka.“

„Děvka?!“ To slovo vyletělo z jejích úst s krásným irským pobouřením. „Tak tedy lepší děvka? To si vážně myslíš, že se kvůli tobě namaluju, abys mě mohl vystavovat jako nějakou… jako nějakou…“

„Slepici. Slepice – to je to, co si představuju. Pohledná, hloupoučká slepice.“ Zdvihl její parfém a zmáčkl rozprašovač. Na její kůži voní tenhle parfém silněji a tepleji, pomyslel si a rychle se odtáhl. „Tohle se hodí tak nanejvýš do univerzitní knihovny,“

prohlásil. „Nemáš nějakou silnější voňavku?“

Gillian měla zuby zaťaté tak pevně, že ji až začaly bolet dásně.

Otevřela ústa. „Ne!“

„V tom případě nám tedy musí stačit tohle,“ prohlásil a postříkal ji od hlavy až k patě. „A teď musíme něco provést s vlasy, doktorko.“

„V obranném gestu zdvihla ruce ke své paruce. „Co se ti na nich nelíbí?“

„Rozcuchej si je. Ten chlap, za kterým jdeme, čeká, že budu cestovat s pěknou, přihlouplou a pořádně sexy ženskou. To je Cabotův styl.“

Přimhouřila oči. „Takže jeho styl?“

„Ano. A ty podle toho musíš vypadat. Nemáš mezi tím svým oblečením něco vyzývavějšího?“

„Ne. Nemám nic vyzývavějšího.“ Podívala se na sebe do zrcadla a našpulila rty. „Nepřijela jsem sem, abych tu někoho ulovila.“

„Ještě jsem nepotkal ženu, která by s sebou neměla nějaké vyzývavé šaty.“

Kdyby pohled mohl zabíjet, padl by k zemi jako podťatý. „Tak to jsi asi ještě nepotkal mě.“

Trace se tvářil, jako by její vražedný pohled vůbec nepostřehl, a natáhl ruku k její blůzce. „Možná ještě jeden knoflík.“

„Ne.“ Přitáhla si blůzu těsněji k tělu. „Nebudu se tu promenádovat napůl svlečená, abych podporovala tvůj image.“ Se zaťatými zuby mu sebrala oční stíny. „Běž pryč. Nechci, aby ses mi díval přes rameno.“

„Máš na to pět minut,“ řekl a s rukama v kapsách vyšel z koupelny.

Trvalo jí to deset, ale Trace se rozhodl, že nebude malicherný.

Hněvem jí zrůžověly tváře a Gillian to ještě zvýraznila rtěnkou, kterou si rozetřela po tvářích pod lícními kostmi. Nešetřila řasenkou ani stíny a její podmalované oči dostaly přesně ten svůdný, postelový vzhled, jaký si představoval.

Chtěl ženu lehkých mravů, a tak ji tedy dostal. Ani za celý svět by nedokázal říct, proč ho to tak podráždilo.

„Je to pro vás dost laciné, monsieur Cabot?“

„Ujde to,“ řekl ode dveří. „Pojďme.“

Připadala si jako hlupák a podle svého názoru tak vypadala. Na druhou stranu si musela připomínat, že má vlastně štěstí, že nemusí zůstat sama v pokoji a užírat se strachem o Flynna a Caitlin. Zhluboka se nadechla a řekla si, že když už má nějakou roli hrát, bude ji alespoň hrát dobře.

Když vyšli z hotelu, Gillian se do Tracea zavěsila a opřela se o něj. Trace k ní otočil hlavu a vrhl na ni rychlý tázavý pohled. Usmála se. „Mám být do tebe zamilovaná?“

„Rozhodně do mých peněz.“

„Hmmm. Jsi bohatý?“

„V balíku.“

Když nastupovali do taxíku, ohlédla se přes rameno. „Tak proč nemám žádné šperky?“

To je chytré, pomyslel si Trace a současně si pral, aby ji kvůli tomu neměl ještě raději. Pevně ji uchopil za zadeček. „Ještě sis žádné nevydělala, zlatíčko.“

Ani silná vrstva make-upu nedokázala zakrýt ruměnec, který se jí objevil na tvářích. Trace se razeni cítil mnohem lépe, protože měl konečně poslední slovo. Sedl si do taxíku vedle ní Udal řidiči adresu a pak se obrátil k Gillian. „Umíš francouzský?“

„Jenom tolik, abych věděla, jestli si v restauraci objednávám telecí mozeček nebo kuře.“

„taky dobre. Takže buď prostě zticha a nech všechno mluvení na mně. Stejně od tebe nikdo nečeká, že budeš kdovíjak chytrá.“

Poslední dobou jí říkal až příliš často, aby byla zticha. „Už jsem pochopila, že máš nejradši ženy z časopisů pro pány: lesklé a dvojrozměrné „ odsekla.

„Hlavně když se se mnou nehádají. Když budeš muset něco říct, tak pozor na ten irský přízvuk. Žila jsi dost dlouho v New Yorku, abys pochytila, jak se tam mluví, ne?“

Vyjeli z části města, pro kterou byly typické hotely a velké moderní obchody. Směrem od přístavu do vnitrozemí se rozkládala stará Medina – původní arabské město ohraničené hradbami a protkané spletí úzkých uliček. Kdyby tudy Clil lian projížděla za jiných okolností, fascinovalo by ji to. Chtěla by vystoupit, porozhlédnout se tu, nadýchat se místního vzduchu a dotknout se těch prastarých zdí. Ale teď to pro ni bylo jenom místo, kde mohli najít další stopy.

Trace – nebo Cabot, jak se o něm teď Gillian snažila přemýšlet – zaplatil taxíkáři. Gillian vystoupila a podívala se na změť obchůdků a davy turistů, které v nich nakupovaly. Toto místo mělo své kouzlo.

Cítila jeho stáří, jeho zvláštní arabskou příchuť. Exotické barvy, otevřené bazary, muži v dlouhých pláštích. Nad silnicí byly nataženy baldachýny, výlohy obchůdků přetékaly vystavenými suvenýry, hedvábnými šátky a výrobky místních řemeslníků. Většina žen, které Gillian viděla, měla evropské oblečení. Chodily bez závoje a v kalhotách. Vál mírný větřík a vzduch voněl po moři a po koření. S

tím se mísil zápach odpadků, které už dlouho nikdo neuklidil.

„Je to tu tak jiné,“ zamumlala. Znovu vykročila vpřed, stále zavěšená do Tracea. „Když o tom čteš v knize nebo v časopise, stejně si nedokážeš představit, jak to vypadá ve skutečnosti. Je to tak…

exotické.“

Trace si vzpomněl na chudinskou čtvrť, kterou navštívil dnes dopoledne – na malé, ubohé, přecpané byty, na bídu a hlad. To všechno se skrývalo jen co by kamenem dohodil od výstavných ulic a drahých obchodů. Slum je slum, ať už je kdekoliv.

„Už tam budeme.“ Trace se zastavil před klenotnictvím, jehož výlohu zdobily zlaté a stříbrné šperky s drahokamy. „Usmívej se a tvař se hloupě.“

Gillian nadzdvihla obočí. „Nevím, jestli se mi to podaří, ale budu se snažit.“

Když vstoupili dovnitř, rolničky na dveřích se rozcinkaly. Za pultem stál muž s tváří barvy připálené mandle a prořídlými bílými vlasy. Vzhlédl a v očích mu problesklo poznání. Ale vzápětí se zase věnoval svým zákazníkům, kteří smlouvali o náramek.

Trace spojil ruce za zády a prohlížel si zboží vystavené na policích.

Obchůdek měl s bídou třikrát čtyři metry a závěs z korálků ho odděloval od zadní místnosti, která sloužila jako kancelář i skladiště.

Hrála hudba, flétna a nějaké píšťaly, a Gillian to připomínalo nápěv, který by klidně mohli hrát pastevci svým ovečkám. Vonělo to tu po koření – po muškátu a zázvoru – a ventilátor na stropě líně vířil vzduch.

Ošoupaná dřevěná podlaha toho už hodně pamatovala. Přestože se šperky nádherně třpytily, sklo ve vitrínách bylo matné a špinavé a zřetelně se na něm daly rozeznat otisky prstů.

Gillian, věrná své roli, si prohlížela šperky a pohrávala si s náhrdelníky z modrých a červených korálků. Povzdechla si, když si pomyslela, jakou radost by z takové cetky měla malá Caitlin.

„Bon soir.“ Majitel obchodu zdárně uzavřel smlouvání o náramek a potěšeně si mnul ruce. Otočil se k Traceovi. „To už je pěkně dávno, co jsem o vás neslyšel, starý brachu,“ pokračoval francouzský. „Nečekal jsem, že vás v tomhle obchodě ještě někdy uvidím.“

„Copak bych se mohl vrátit do Casablancy a nezaskočit za svým starým dobrým přítelem al-Azízem?“

Majitel obchodu potěšeně potřásl hlavou, kterou se už nejspíš honily myšlenky na slibný zisk. „Přijel jste dělat obchody?“

„Trochu byznysu…“ odtušil Trace a nenápadným gestem ukázal na Gillian, „…a trochu potěšení.“

„Máte skvělý vkus, jako vždy.“

„Je pěkná,“ řekl Trace bezstarostně. „A ne dost chytrá, aby se moc vyptávala.“

„Koupíte jí nějakou cetku?“

„Nejspíš. A taky mám nějaké zboží na prodej.“

Gillian, znechucená tím, že ji z rozhovoru vynechali, pomalu došla k Traceovi. Ovinula mu paži kolem šíje a jen doufala, že se jí povedlo zaujmout dostatečně vyzývavý postoj. Pokusila se napodobit ostrý a úsečný newyorský přízvuk, jak ho slýchala od svého asistenta na univerzitě. „Pokud budeš celej večer mluvit jenom francouzský, tak jsem teda klidně mohla zůstat v hotelu!“

„Přijměte moji omluvu, mademoiselle“ řekl al-Azíz dokonalou angličtinou.

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl mu Trace a vtiskl Gillian letmý intimní polibek na šíji. Nepodařilo se jí úplně potlačit irský přízvuk, ale pochyboval, že ho zaslechne někdo, kdo po něm nepátrá. „Tak dobrá, chérie, vyber si tu něco, co se ti bude líbit.“

Zoufale se jí zachtělo mu plivnout do očí, ale místo toho jen koketně zamrkala. „Ach, André, opravdu si můžu vybrat, co budu chtít?“

„Samozřejmě, miláčku.“

Tohle ho přijde draho, řekla si Gillian a nedočkavě se naklonila nad pult s vystavenými šperky jako dítě v obchodě se zmrzlinou.

„Můžeme se bavit bez obav, mon ami,“ pokračoval Trace. Také se opřel o pult, ale neprohlížel si vystavené zboží. „Moje společnice neumí francouzský. Předpokládám, že stále máte… dobré známosti.“

„Jsem šťastný člověk.“

„Jistě si vzpomínáte, že před několika lety jsme uzavřeli jistý vzájemně výhodný obchod. Přijel jsem, abych vám navrhl podobnou transakci.“

„Každý obchod stojí za to, aby se o něm diskutovalo.“

„Mám podobnou zásilku jako tehdy. Zboží, které bylo původně ve vlastnictví našich kapitalistických přátel. Toto zboží je však příliš, řekněme, neklidné povahy na to, abych ho mohl dlouhodobě skladovat. Moje zdroje mne informovaly, že jistá organizace se přemístila do Maroka. Tato organizace by se mohla zajímat o zásilku, kterou mám k dispozici. Za současné tržní ceny, samozřejmě.“

„Samozřejmě. Jste si vědom toho, že organizace, o které jste se zmínil, je stejně neklidné povahy jako zásilka, kterou jí chcete prodat?“

„To je pravděpodobné, nicméně irelevantní, pokud budou souhlasit s uzavřením našeho obchodu v přiměřené cenové relaci.

Budete ochoten tento obchod zprostředkovat?“

„Za obvyklou desetiprocentní provizi?“

„Přirozeně.“

„Možná vám budu moct pomoci. Potřebuju na to dva dny. Kde vás budu moci najít?“

„Já se vám ozvu, al-Azízi.“ Usmál se a přejel si špičkou prstu po čelisti. Toto zvláštní gesto bylo pro Cabota typické.

„Proslýchá se taková zajímavá věc. Tato organizace, řekněme, zaměstnává jistého vědce. Pokud bych o něm získal nějaké informace, provize by se mohla snadno zvýšit. Řekněme až na dvacet procent.“

Al-Azízova tvář byla bez výrazu stejně jako hlas. „Takové pověsti bývají většinou nespolehlivé.“

„Ale dají se snadno prověřit.“ Trace vytáhl peněženku a vyňal z ní několik bankovek. Jako kouzlem zmizely v záhybech al-Azízova burnusu.

„To je ovšem pravda.“

„Ach, drahoušku, můžu dostat tyhle?“ Gillian chytila Trace za ruku a odtáhla ho k páru dlouhých zlatých náušnic s červenými kameny. „Rubíny,“ řekla a žádostivě vzdychla, i když velmi dobře věděla, že je to jen obarvené sklíčko. „Doma všichni prostě zezelenají závistí. Prosím tě, miláčku, můžu je dostat?“

„Osmnáct set dirhamů,“ řekl prodavač se spokojeným úsměvem.

„Pro vás a pro slečnu šestnáct set.“

„Prosím tě, drahoušku, jsou prostě báječný.“

Trace neměl na vybranou, pokud nechtěl ztratit svoji falešnou identitu, a kývl na al-Azíze. Ale současně také Gillian pod pultem silně štípnul.

„Hned si je nasadím.“ Gillian si začala připevňovat náušnice, zatímco Trace odpočítával další bankovky.

„Dva dny,“ dodal francouzský, když je podával přes pult.

„Vrátím se.“

„Vezměte slečnu s sebou.“ Obchodník se usmál. „Je to dobré pro obchod.“

Trace ji vyvedl na ulici. „Taky sis mohla vybrat nějaké skleněné kuličky!“

Gillian se špičkou prstu dotkla jedné náušnice a roztočila ji.

„Žena jako já by se nikdy nespokojila se skleněnými korálky, ale možná by byla dost hloupá na to, aby si myslela, že ta bižuterie jsou skutečné rubíny. Chtěla jsem odvést dobrou práci.“

„Dobře.“ Náušnice se leskly a na ní vypadaly mnohem ušlechtileji než ve výkladní skříni. „Byla jsi dobrá.“

Gillian ho držela za předloktí a zastavila se v půli kroku. „Počkej chvilku. Ta lichotka mi málem vyrazila dech.“

„Tak se rychle koukej vzpamatovat.“

„To už je lepší. No tak, povíš mi, o čem jste se tam celou dobu bavili?“

„Pojďme se projít.“

PÁTÁ KAPITOLA

Aspoň že nemusím tvrdnout v hotelovém pokoji, říkala si Gillian.

Snažila se zkrátka dívat na věc z té lepší stránky.

Seděla v hlučném nočním podniku, vzduch byl těžký kouřem a skleničky se otřásaly v rytmu reprodukované hudby. V ruce držela číši s vínem a rozhlížela se kolem sebe. Návštěvníci byli mladí a byli to většinou Evropané. I když v tom neměla moc zkušeností, Gillian byla přesvědčena, že podobné podniky by mohla snadno najít v Londýně nebo v Paříži.

Napadlo ji, že během posledních dvou týdnů cestovala víc než předtím za celý život. Za jiných okolností by se jí to možná i docela líbilo.

Naklonila se blíž k Traceovi. „Tak řekneš mi konečně, o čem jste s tím prodavačem mluvili? A taky mě zajímá, co dalšího budeme dělat.“

To přesně měl Trace v úmyslu. Vybral pro ně tento podnik, protože tu byl hluk a návštěvníci se zajímali jen sami o sebe. Ať už budou mluvit o čemkoliv, zůstane to u jejich stolu. Samozřejmě, mohli si také promluvit v hotelu. Jenže tam by s ní byl sám, a tomu se snažil vyhýbat, dokud to bude možné.

„Al-Azíz je obchodník. Stejně jako Cabot.“

Trace uždiboval oschlé slané tyčinky. „Udělal jsem mu obchodní nabídku.“

„Co to má společného s Flynnem?“

„Vzbudil jsem al-Azízův zájem. Když budeme mít trochu štěstí, bude to zajímat i SRP. Dohodnu si s nimi schůzku a tam se dovím o hodně víc než teď‘.“

„Ty se s těmi lidmi chceš setkat?“ Z nějakého důvodu jí při tom pomyšlení ztuhla krev v žilách. Bojím se o něho, uvědomila si překvapeně. „Ale oni tě přece znají. Někdo tě může poznat.“

Trace upil whisky a přemýšlel o tom, jak dlouho bude trvat, než se zase vrátí do země, kde člověk dostane něco pořádného k pití.

„Zná mě jenom Abdul. Gorily jako on se při obchodech se zbraněmi většinou nepletou šéfům pod nohy.“

„Ano, ale – Zbraně?“ Její hlas přešel do zděšeného šepotu. „Ty jim chceš prodat zbraně?“

„Aspoň chci, aby tomu zatraceně pevně věřili.“

„To je šílenství. Sjednávat obchodní schůzku a předstírat, že chceš prodávat zbraně teroristům! Určitě musí existovat nějaký jednodušší způsob.“

„Určitě. Mohl jsem přijít za al-Azízem a říct mu, že jsi doktorka Gillian Fitzpatricková a že tvého bráchu unesl SRP. Mohl jsem zkoušet působit na jeho lepší já. Před východem slunce bys byla tam, kde je tvůj bratr teď. A já bych byl mrtvý.“

Gillian se nad svojí sklenkou zamračila.

„Rozhodně mi připadá, že na to jdeme velkou oklikou.“

„Drž se svých rovnic, doktorko, a já se taky budu držet svého řemesla. Za pár dnů budu mluvit se samotným generálem. Mám pocit, že ať už je tvůj brácha kdekoliv, určitě to není daleko.“

„Opravdu si myslíš, že Flynn je tady?“ Naklonila se k němu a chytila ho za ruku. „Chtěla bych to vědět jistě. Chtěla bych mít nějaký důkaz.“

„Počítač říkal Maroko. Rory nám potvrdil, že letadlo mířilo do Casablanky. Ať už je teď kdekoliv, určitě byl tady. Takže odtud začneme.“

Zdál tak sebejistý, tak přesvědčený o tom, že jeho plán útoku musí vyjít. Nic na světě nechtěla a nepotřebovala víc než jeho sebedůvěru. Chtěla a potřebovala mu věřit.

„Ty už ses s al-Azízem někdy potkal? Připadalo mi, že se znáte.“

Trace pocítil svědění mezi lopatkami. Raději by seděl zády ke zdi.

„Už jsme spolu obchodovali.“

„Už jsi mu někdy prodal zbraně?“

„ISS ho využila,“ řekl Trace. Přelomil další tyčinku v půli. „Před pár lety se chystal puč, který ISS chtěla podporovat. Anonymně.

Cabot na tom vydělal, al-Azíz dostal provizi a demokracie udělala velký krok vpřed.“

Věděla, že se takové věci stávají. Vyrostla v zemi rozdělené válkou – v zemi, která se nutně dostávala do zákulisních čachrů a tajných jednání. Ale to ještě neznamenalo, že je to správné.

„To je špatné.“

„To je normální,“ odporoval jí. „Většina normálních věcí je špatná.“

„Proto to děláš?“ Předtím se od něho odtáhla, ale teď náhle nemohla odolat potřebě přisednout si k němu blíž. „Abys dal věci do pořádku?“

jednu dobu – teď už mu připadalo, že to bylo před celými věky – byl tak velký idealista, že věřil, že věci je možné dát do pořádku. Ani nevěděl, kdy a kde o tu víru přišel. A už ji přestal hledat.

„Prostě dělám svoji práci, Gillian. Nesnaž se ze mě dělat hrdinu.“

„O to jsem se ani nepokoušela.“ Řekla to tak upjatě, že se musel usmát. „Jenom jsem si myslela, že by bylo všechno jednodušší, kdybych ti rozuměla.“

„Jediné, čemu potřebuješ rozumět, je, že tvého bratra a jeho dítě dostanu ven.“

„A potom?“ Pokusila se soustředit na to, že se musí uvolnit.

Nemohla než čekat. Čekat a zkoumat, co se skrývá za maskou člověka, do jehož rukou svěřila svůj osud. „A pak odejdeš na odpočinek?“

„Proto to všechno dělám, zlatíčko.“ Kouř kolem něho pocházel z drahých cigaret, francouzských nebo tureckých. Hudba hrála hlasitě a pití bylo na hranici únosnosti. Přemýšlel o tom, kdy ho poprvé napadlo, že na místech jako tohle tráví až příliš mnoho času. Málem se nahlas zasmál. Pro všechno na světě! Vždyť se na takovémhle nebo velmi podobném místě narodil. Během loňského roku si uvědomil, že se odsud chce dostat stejně zoufale, jako se před dvanácti lety toužil dostat z rodinného souboru. Jediný rozdíl byl v tom, že teď už nemohl prostě vyjít ven a začít stopovat.

„Traci?“

„Ano?“ Nebyla si jistá, nad čím se zamyslel, ale věděla, že teď není vhodná chvíle, aby se ho na to ptala. „Co budeš dělat, až…

odejdeš do výslužby?“

„Na Kanárských ostrovech je jedno místo, kde můžeš trhat ovoce přímo ze stromu a spát v houpací síti s ženou, která ti je po vůli.

Voda je průzračná jako sklo a ryby ti samy skáčou do klína.“ Usrkl ze své skleničky. „Se sto tisíci dolary budu na takovém místě jako král.“

„Leda bys při tom umřel nudou.“

„Zažil jsem dost vzrušení, aby mi to vystačilo na příštích třicet nebo čtyřicet let. Ženy s kůží jako med a čerstvé ovoce. Nic moc kořeněného.“ Přiťukl si s ní skleničkou. „Budu si užívat života.“

„André!“

Trace se otočil, a než se vzpamatoval, stal se terčem dlouhého vášnivého polibku. Po chvilce si vzpomněl. Znal jenom jednu ženu, která voněla jako skleníková květina a líbala jako upír.

„Désirée.“ Zatímco si mu sedala na klín, Trace ji pohladil po obnažené paži. „Ještě jsi pořád v Casablance?“

„No jasně!“ Chraplavě se zasmála a pohodila hřívou rovných havraních vlasů. „Jsem teď spolumajitelkou tohohle baru.“

„To jsi povýšila.“

„Ale jo.“ Měla pleť v odstínu magnolie a srdce plné jedu. Ale i přesto pro ni měl Trace tak trochu slabost. „Provdala jsem se za Amira. Teď je vzadu. Jinak by ti rovnou podřízl krk za to, že ses mě dotknul.“

„Nic se nezměnilo.“

„Ty taky ne.“ Désirée konečky prstů pohladila Tracea po tváři, jako by Gillian byla vzduch. „Ach, André! Tak jsem se těšila, až se vrátíš!“

„Těšila, nebo bála?“

„Zdržíš se dlouho?“

„Jen pár dní. Ukazuji své přítelkyni krásy severní Afriky.“

Désirée se ohlédla, přejela Gillian pohledem od hlavy až k patě a okamžitě na ni zapomněla. „Pamatuju se na dobu, kdy jsem ti stačila já a moje půvaby.“

„Tvoje půvaby by stačily celé armádě.“ Trace zdvihl sklenici a nespouštěl oči ze dveří do kuchyně. Věděl, že Désirée nepřeháněla, když mluvila o Amirově žárlivosti. „Mám tu nějaké obchody, ma belle. Umíš ještě poslouchat u klíčových dírek?“

„Pro tebe – a pro trochu peněz.“

„Flynn Fitzpatrick. Vědec. Ir. S dcerkou. Kolik mě to bude stát, když budu chtít zjistit, jestli jsou v Casablance?“

„Takového starého dobrého přítele? Pět tisíc franků.“

Trace ji setřásl z klína a pak vytáhl peněženku. „Tady je polovina.

Jako záloha.“

Sklonila se a vsunula peníze do boty. „S tebou je vždycky radost se setkat, André.“

„S tebou taky, chérie.“ Vstal a přitiskl svoje rty k jejím prstům.

„Nepozdravuj ode mne Amira.“

Désirée se ještě jednou zasmála a začala se proplétat davem zpátky ke kuchyni.

„Máš pozoruhodné přátele,“ poznamenala Gillian.

„Jo. Přemýšlím o tom, že bychom to měli trochu oslavit.

Pojďme.“

Gillian vyšla z kouře a hluku do jasné a čisté noci.

„O čem jste si povídali?“

„Jenom jsme vzpomínali na staré časy.“

Gillian nadzdvihla obočí. „Jsem si jistá, že byly nesmírně zajímavé.“

Trace se musel usmát. Désirée měla srdce černé jako uhel, ale jakou představivost! Mělo to něco do sebe.

Chvíli byla zticha. Bojovala sama se sebou. Ale nakonec to vzdala.

„Ta žena… to je tvůj typ? Vyzývavá?“

Trace znal ženy dost dobře na to, aby věděl, kdy je nebezpečné se zasmát. Místo toho zakašlal.

„Řekněme, že je to výrazná osobnost.“

„To určitě. Ale pochybuju o tom, že je nějak výjimečně přitažlivá, když z ní seškrábeš ty tři vrstvy make-upu.“

„Nemusíš žárlit, zlatíčko. Dneska už mezi námi nic není.“

„Žárlit?!“ Vyslovila to, jako by to byl špatný vtip – a opovrhovala sama sebou, protože to nebyla pravda. „Proč bych měla žárlit na nějakou ženskou, se kterou jsi… se kterou jsi kdysi..,“

„No tak. Můžeš to klidně říct.“

Setřásla ze sebe ruku, kterou jí familiárně položil kolem ramen.

„To je jedno. Za cos jí dal ty peníze?“

„Aby získala nějaké informace.“

„Jak by proboha mohla žena jako ona získat někde nějaké informace?“

Trace se na ni podíval, viděl, že to myslí vážně, a mohl jen nevěřícně zavrtět hlavou. „Diplomacií,“ prohlásil.

Gillian nemohla spát. Energie, která jí v předchozích dnech tak chyběla, se vrátila s plnou silou.

Byla v Africe – na kontinentu, o kterém předtím četla jen v knihách. Na jih od ní se rozprostírala Sahara. Byla jen pár kroků od Atlantského oceánu, ale vypadal tady úplně jinak než v New Yorku. Dokonce i hvězdy na nebi se tu zdály zářivější.

Cizí prostředí jí nevadilo. Když byla malá, často snila o tom, že se vypraví na vzdálená místa, ale nakonec se spokojovala s tím, že o nich četla v knihách. Rozhodnutí emigrovat do Ameriky bylo výsledkem touhy po poznání něčeho nového, touhy získat nezávislost, což by se jí nikdy nepodařilo, kdyby zůstala v Irsku se svým otcem. Takže odešla do Ameriky, aby se věnovala svým vlastním životním cílům.

Teď byl její otec nemocný a její bratr pohřešovaný.

Gillian si oblékla župan a otevřela dveře na terasu. Kolikrát se už sama sebe ptala, jestli by se věci vyvíjely nějak jinak, kdyby zůstala doma. Padl by Flynn také do rukou únosců? Věřit, že mohla něco změnit, bylo pošetilé a egoistické, ale stejně se nemohla zbavit hlodajících pochybností.

Teď byla v Africe s mužem, který dokázal bez mrknutí oka změnit svoji totožnost. Pokud se jí podaří dát věci zase do pořádku, bude to díky němu a její vlastní vytrvalosti.

Dát věci do pořádku. Gillian vzdychla a opřela se o zábradlí.

Rozhlížela se po světlech a stínech Casablancy. Trace jí řekl, že mu nevěří, že dělá jenom svoji práci. Proč mu to nechtěla uvěřit? Vždyť se to přece k němu hodí. Je to jen obyčejný žoldák. Ale nehodilo se to k tomu, co k němu cítila.

Takřka od první chvíle ji současně přitahoval i odpuzoval. Občas – i když jen zřídka – v jeho očích zahlédla něco, co jí říkalo, že dokáže být i laskavý a soucitný. Nezapomněla na jeho pohled, na výraz jeho očí tam nahoře na pyramidě v Mexiku. Byl současně snílek i cynik. Zdálo se jí, že ty dvě osobnosti není možné zkombinovat.

To, čím byl a co dělal, ji přivádělo do rozpaků. Celý život věřila, že něco je buď dobré, nebo špatné. Věřila v Dobro a Zlo. Dokud se nesetkala s Tracem, nikdy nepřemýšlela o tom, že mezi těmi dvěma krajnostmi existuje mnoho mezistupňů. A také si neuvědomila, že by ji muž, který se pohybuje na rozhraní dobra a zla, mohl přitahovat.

Ale faktem bylo – nikoliv teorií, nikoliv hypotézou, ale faktem –, že ji přitahoval, že mu věřila, že mu důvěřovala. Nemohla své city odnést do laboratoře a exaktně je tam prozkoumat. Na tohle neexistoval žádný návod. Možná poprvé v celém svém životě stála před problémem, který nebylo možné řešit logikou ani experimentem. A jméno toho problému bylo Trace 0’Hurley.

Žárlila. O to tady šlo. Naprosto nepříčetně, hloupě žárlila, když se ta ženská v baru pověsila Traceovi kolem krku, když mu něco důvěrně šeptala do ucha mazlivou francouzštinou a hladila ho.

Gillian z celého srdce toužila chytit ji za vlasy a pořádný chomáč jich vytrhnout. To přece neměla v povaze. Nebo, lépe řečeno, dosud nevěděla, že to má v povaze.

Čas od času trochu žárlila na Flynna, ale to byla jen běžná sourozenecká rivalita. Vždy ho mnohem víc milovala, než nesnášela a jeho úspěchy mu nezáviděla. Na univerzitě ji občas bodl osten žárlivosti při pohledu na děvčata s rovnými světlými vlasy a modrýma očima, ale to nikdy nebylo nic vážného.

Žárlivost, kterou cítila dnes večer, byla horká a žhavá, neuhasitelná a násilnická. Zvládla ji jen s největším sebezapřením.

Nikdy nic podobného necítila. Nežárlila na exotický vzhled té ženy ani na její pěkně tvarované, ladné tělo, ale na to, že se k Traceovi přitiskla tak pevně a důvěrně a líbala ho, jako by ho chtěla sníst zaživa.

A zdálo se, že se mu to líbí.

Gillian zkřížila ruce na prsou a sledovala mihotání světel ve městě pod sebou. Stejně jako nově objevená žárlivost ji trápil zmatek. Trace 0’Hurley zjevně způsoboval obojí.

Náhle zaslechla škrtnutí. Trhla sebou, prudce se otočila a uviděla světlo zápalky na vedlejší terase.

Trace stál schovaný ve stínu. Vypadalo to, že stínům dává přednost. Napadlo ji, jak dlouho tam asi stojí a tiše ji pozoruje.

„Nevěděla jsem, že jsi tady.“ A nikdy by se to nedověděla, kdyby si to nepřál. „Nemohla jsem spát.“

Trace neodpovídal. Začala si pohrávat s páskem svého županu.

Nervózně si odkašlala. „Myslela jsem, že už jsi dávno usnul.“

„Změna času tě vyvede z rovnováhy/4

„Ano, to je pravda.“ Znovu se chytila zábradlí a přála si, aby její potíže měly tak jednoduchou příčinu. „Za poslední dny jsme přeletěli příliš mnoho časových pásem. Ale myslela jsem si, že ty už sis na takové věci zvykl.“

„Je hezká noc.“ To byla také pravda, ale na terasu přišel proto, že nemohl spát. Proto, že myslel na ni.

„Občas vyjedu na střechu mrakodrapu, ve kterém bydlím. To je jediná možnost, jak se v New Yorku dívat na hvězdy. „ Vzhlédla k nim. „Doma

v Irsku stačilo vyjít ven.“ Zavrtěla hlavou a znovu se podívala na město, které se rozprostíralo u jejích nohou. „Nestýská se ti po něm někdy?“

„Po čem?“

„Po domově.“

Zatáhl z cigarety a rudé světlo na chvilku zali lo jeho tvář. „Už jsem ti říkal, že žádný domov nemám.“

Přešla k zídce, která oddělovala její terasu od jeho.

„Jenom Kanárské ostrovy? Jak dlouho se člověk může živit ovocem a rybami?“

„Dost dlouho.“

I když se v noci ochladilo, měl na sobě jenom volné kalhoty stažené tkaničkou. Gillian si zřetelně vzpomínala na vzrušení, které cítila, když se k tomu tělu tiskla. A na zmatenou prázdnotu, která ji naplnila, když ji od sebe odstrčil. Ne. City není možné zkoumat, ale je možné zkoumat jejich zdroj.

„Zajímalo by mě, před čím utíkáš.“

„K čemu utíkám.“ Trace zahodil cigaretu přes zábradlí na ulici pod nimi. „K životu v luxusu, zlatíčko. Kokosové mléko a napůl obnažené ženy.“

„Nemyslím si, že to dokážeš-. Už jsi příliš velkou část života obětoval své vlasti.“

„To je pravda.“ Mimoděk si mnul jizvu na hrudi. „To, co z něho zbývá, patří mně.“

Nadechl se a znovu ucítil její jemnou vůni. Noční vítr ji k němu přinášel.

„Víš – jedna z věcí, které mi o tobě pan Forrester pověděl, byla, že kdybys hrál trochu víc podle pravidel, mohls dnes řídit ISS.“

„Charlie měl trochu velikášské představy.“

„Byl na tebe strašně hrdý.“

„Naverboval mě, vycvičil mě.“ Trace přešel k zábradlí. „Chtěl věřit, že odvedl dobrou práci.“

„Myslím si, že v tom bylo něco víc. Mít pro někoho slabost ještě neznamená být na něho hrdý.“ Vzpomněla si na svého otce. „Měl bys mít radost z toho, že tě měl rád takového, jaký jsi, i takového, jakým tě udělal. Vím, že jsi k němu měl zvláštní vztah a že tohle všechno děláš nejen pro peníze, ale i kvůli němu. Záleží mi na tvých motivech, i když by nemuselo. Traci.

Nechtěl se na ni podívat, aby ji nespatřil ozářenou měsíčním světlem a neucítil znovu její vůni, která se vznášela ve vzduchu. Bál se toho. Raději upíral zrak na ulice Casablancy. „Ano…?“

„Vím, že Flynn a Caitlin budou v pořádku. Vím, že už brzy budou v bezpečí, protože jsi tady ty.“ Přála si, aby stál blíž – aby mohla natáhnout ruku a dotknout se ho. A přitom byla ráda, že je tak daleko. „A až je budu mít zpátky, nikdy ti to nebudu moct splatit.

Takže chci, abys věděl, že – ať už se mezitím stane cokoliv, ať už se bude muset udělat cokoliv – budu ti navždy vděčná.“

„Je to jenom práce,“ řekl se zaťatými zuby. Ten tichý, vemlouvavý hlas ho málem přesvědčil

o opaku. „Nedělej ze mě žádného rytíře na bílém koni, Gillian.“

„Ne. To není tvůj případ, Traci. Ale myslím, že začínám chápat, kdo jsi.“ Přešla ke dveřím do pokoje. „Dobrou noc.“ Neočekávala, že jí odpoví, a tak je tiše zavřela.

„Ale jak můžeš chtít, abych se tu přehrabovala v suvenýrech a fotila si výhled na přístav, jako bych byla obyčejná turistka?“

Trace přivedl Gillian k další výloze. „Protože jsi jen obyčejná turistka. Nemůžeš se tvářit trochu nadšeněji, prosím tě?“

„Můj bratr a moje neteř úpí v zajetí. Bojím se, že se mi nepodaří v sobě vzbudit dostatečné nadšení nad hromadou kýče.“

„Pravé severoafrické umění,“ prohlásil Trace.

„Ztrácíme čas tím, že se tu jen tak potloukáme, místo abychom dělali něco pořádného.“

„Máš nějaký nápad?“ Mluvil tiše a nepřestával v chůzi. Držel ji pevně v podpaží. Plátěné markýzy v jasných barvách vrhaly stín na zboží vystavené venku. Byla tam kůže, tu a tam probleskl kov, do nosu jim stoupala vůně koní. „Chceš, abych se probil na místo, kde tvého bratra drží, s pistolí v každé ruce a s nožem mezi zuby?“

Úspěšně se mu podařilo udělat z ní hlupáka. Gillian pokrčila rameny a nevšímala si toho. „Připadá mi to jako lepší nápad, než si kupovat cetky a fotit.“

„Tak za prvé nevím, kde ho vůbec drží. Takže se tam můžu jen těžko vypravit. A za druhé, kdybych to zkusil tímhle způsobem, který je populární v televizi, tak bych byl vzápětí mrtvý a tvůj bratr by na tom nebyl o nic lépe. Pojď, tady se můžeme posadit.“ Vybral jim stoleček na zastíněné terase jedné kavárny. „Proč mi radši místo toho neprozradíš, čím se užíráš?“

Gillian si posunula sluneční brýle po nose vzhůru.

„No, já ti vlastně nevím. Možná to nějak souvisí s tím, že Flynna a Caitlin unesli. Ale možná jsem se jenom dneska v noci nějak špatně vyspala.“

„Sarkasmus ti nesluší.“ Objednal dvě kávy a natáhl nohy. „Včera sis vedla dobře.“

Gillian se podívala na svoje ruce. Na zlatém řetízku jejích hodinek se zalesklo slunce. Studovala hru světla a stínu, dokud jim nepřinesli kávu. „Nemohla jsem spát. Většinu noci jsem jenom čekala na ráno. Měla jsem strašnou předtuchu, které jsem se nemohla zbavit. Že něco je špatně, strašně špatně, a že se mi to nepodaří včas napravit.“ Vzhlédla k němu, přesvědčená, že se jí buď vysměje, nebo ji napomene.

„Za posledních pár dní jsi toho hodně prožila.“ Řekl to prostě a upřímně, ne jako útěchu, což by se jí dotklo, ani jako výčitku, což by ji urazilo. „Nemůžeš čekat, že budeš spát jako nemluvně.“

„Asi ne, ale prostě jsem měla takový pocit, že se něco musí udělat rychle.“

„Snažíme se.“ Vzal ji za ruku, ale hned ji zase odtáhl. „Vypij si to kafe.“

Byl to jen krátký dotek a Gillian toho okamžitě zalitovala.

Musela se usmát, když si uvědomila, že mu pravděpodobně rozumí.

„Není ti příjemné, když se máš chovat laskavě.“

„Nejsem laskavý.“

Zapálil si cigaretu, protože věděl, že udělá lépe, když si něčím zaměstná ruce.

„Ale ano, jsi.“ Gillian se trochu uvolnila a vzala si svůj hrnek.

„Byl bys radši, kdybys nebyl, ale je pro tebe těžké změnit svoji povahu. Můžeš změnit svoji totožnost.“ Káva byla horká a silná, přesně jak to Gillian potřebovala. „Ale nemůžeš změnit svoji povahu.

Ať už používáš jakékoliv jméno, v podstatě jsi laskavý člověk.“

„Neznáš mě.“ Zhluboka vdechl kouř. „Nic o mně nevíš.“

„Jako vědec jsem zvyklá pozorovat, analyzovat, kategorizovat a dělat závěry. Chtěl bys slyšet, k čemu jsem dospěla při přemýšlehí o tobě?“

„Ne.“

Napětí ve svalech, které cítila celou noc, pomalu ustupovalo. „Jsi člověk, který hledal dobrodružství a vzrušení a našel ho víc, než vlastně chtěl. Řekla bych, že jsi věřil ve svobodu a v lidská práva natolik, abys za ně nasazoval život. Ale přišel jsi o iluze a málem jsi také přišel o život. Nejsem si jistá, co z toho tě víc rozčiluje.

Nemyslím, žes mi lhal, když jsi říkal, že jsi unavený, Trace. Ale myslím si, že lžeš pokaždé, když předstíráš, že ti na ničem nezáleží.“

Byla blízko, až příliš blízko podstatě věci. Mnohem blíže než kdokoliv před ní. To bylo nepříjemné. Dávno zjistil, že život je mnohem pohodlnější, když je vzdálenost mezi lidmi větší. A tak když znovu promluvil, bylo jeho jediným cílem udržet ji právě takovou. „Ve skutečnosti jsem profesionální lhář, zloděj, podvodník a zabiják. Na tom, co dělám, není nic hezkého ani obdivuhodného ani idealistického. Jenom poslouchám rozkazy.“

„Myslím, že otázka nestojí ani tak, co děláš, jako proč to děláš.“

Pro tuto chvíli se přestala ptát sama sebe, proč je pro ni tak důležité, aby tomu věřila, a prostě tomu věřila. „A právě to ti není úplně jasné.

Nechceš si to připustit. Proto máš ten svůj sen o malém tropickém ostrově, kam se můžeš uchýlit a přestat o tom přemýšlet.“

Trace zamáčkl cigaretu. „Říkala jsi, že máš doktorát z fyziky, ne?

Nebo to byla psychiatrie?“

„Je to prostě záležitost logiky. Jsem člověk, který uvažuje velmi logicky.“ Opatrně položila šálek zpátky na talířek. „A pak je tady otázka tvého chování ke mně. Je například jasné, že tě přitahuju.“

„Opravdu?“

Usmála se. Vždycky si připadala jistější, když se věci vyslovily naplno, místo aby se o nich mlčelo. „Myslím, že by bylo bláhové popírat, že tě fyzicky přitahuju. To můžeme považovat za ověřený fakt, nikoliv za teorii. Ale přitom – i když to vezmeme v úvahu – tvoje chování vůči mně je rozporuplné. Pokaždé, když jsi jednal pod vlivem zmíněné přitažlivosti, skončilo to tím, že jsi z toho rychle vycouval a dal jsi přednost frustraci a roztrpčení.“

Neměl zájem, aby jeho city a pocity někdo pitval jako mrtvou laboratorní myš. Počkal, až jim číšník nalije kávu, a pak se naklonil k Gillian. „Měla bys být ráda, že jsem z toho vycouval!“

Nad kulatým stolečkem se jejich tváře takřka dotýkaly. Srdce se jí rozbušilo, ale zatím jí to připadalo spíš pozoruhodné než nepříjemné. „Protože jsi tak nebezpečný?“

„Jsem ten nejnebezpečnější člověk, kterého kdy potkáš.“

O tom s ním nechtěla polemizovat.

„Už jsem ti jednou říkala, že se o sebe dokážu postarat.“

Vzala svůj šálek, ale Trace ji uchopil za zápěstí. Držel ji tak pevně, že přimhouřila oči. „Ani bys nevěděla, kde se mnou začít, doktorko. A jsem si zatraceně jistý, že bys nevěděla, kde se mnou skončit. Můžeš děkovat své šťastné hvězdě, že k tomu nedošlo.“

„Moji rodinu unesli. Viděla jsem umírat člověka a měla jsem pod krkem nůž. Čím mě chceš ještě vystrašit?“ Vytrhla se mu a zdvihla svůj šálek. I když jí srdce bilo jako splašené, vypadala klidně a vyrovnaně.

„Mýlíš se.“ Tentokrát se usmál. „Pokud se rozhodnu, že tě dostanu, tak uvidíš, jak moc se mýlíš.“

Praštila hrnečkem o podšálek. „Můžeme jít.“

„Sed‘.“ Zaznamenala náhlou změnu v jeho hlase a poslechla ho.

„Napij se kávy,“ řekl měkce a zdvihl svůj fotoaparát.

„Co se děje?“

„Al-Azíz má návštěvu.“ Fotoaparát, který držel v ruce, byl jedním z mála přístrojů z výbavy ISS, který se Traceovi opravdu zamlouval. Stiskl knoflík a hledáček vyplnil obraz člověka, vystupujícího z černého auta v ulici pod nimi, dvacet metrů od terasy, kde seděli. Trace tu tvář okamžitě poznal. Viděl ji na monitoru počítače.

Usmál se. Kendesa byl generálovou pravou rukou. Byl to muž vybraného vkusu a nemalé inteligence a dařilo se mu vyvažovat generálův fanatismus.

„Ty ho znáš?“

Trace ze zvyku dvakrát zmáčkl spoušť fotoaparátu. „Jo.“ Položil fotoaparát na stůl.

„Co to znamená?“

„Znamená to, že to spolkli i s navijákem.“

Gillian si olízla rty a snažila se zůstat klidná. „Co budeme dělat?“

Trace si zapálil další cigaretu. „Počkáme.“

Al-Azízův návštěvník se zdržel dvacet minut. Když zase vyšel ven, Trace vstal a rychle přešel k východu. Když Kendesa nastupoval do vozu, byli už Trace i Gillian v taxíku.

„Chci, abyste sledoval támhleto auto,“ řekl řidiči a vytáhl svazek bankovek. „Ale udržujte si nějakou přiměřenou vzdálenost.“

Řidič si strčil peníze do kapsy a nastartoval.

Gillian nahmatala Traceovu ruku a pevně ji stiskla.

Ví přece, kde je Flynn.

Ví.

Přitiskla si volnou ruku ke rtům a jízda pokračovala. „Co budeš dělat?“

„Nic.“

„Ale co když –“

„Jenom se podíváme, kam jede.“ Měla ruku jako led, a proto ji držel ve své. Černé auto se zastavilo před jedním z lepších hotelů v obchodní čtvrti. Trace počkal, dokud Kendesa nevešel dovnitř.

„Zůstaň tady.“

„Ale já chci

„Prostě zůstaň tady,“ opakoval. A byl pryč.

Jak minuty míjely, Gillianin strach se měnil v rozhořčení.

Přesedla si ke dveřím a už měla prsty na kličce, když je Trace z druhé strany otevřel.

„Jdeš někam?“ Zabouchl za sebou dveře. Pohodlně se usadil a řekl řidiči jméno jejich hotelu.

„Takže?“

„Ubytoval se dneska ráno. Neřekl jim, kdy se chystá odjet.

Myslím, že to znamená, že tu chce zůstat, dokud obchod neskončí.“

„Nepůjdeš dovnitř a nedonutíš ho, aby ti řekl, kde je Flynn?“

Trace na ni vrhl výmluvný pohled. „Jasně. Půjdu nahoru do jeho pokoje, svážu ho i s jeho třemi tělesnými strážci, trochu je zpracuju a vypáčím z nich pravdu. Pak se vydám na místo, kde drží tvého bratra a bez cizí pomoci to tam rozstřílím na cucky.“

„Za to tě přece platím, ne?“

„Platíš mě za to, že ho dostanu ven. Celého.“ Když taxík zastavil u chodníku, Trace podal řidiči další bankovky. „Budeme hrát podle mých pravidel.“

Gillian věděla, že se musí pokusit ovládnout, a proto zůstala zticha, dokud nebyli ve svých pokojích.

„Pokud máš nějaký plán, myslím, že je nejvyšší čas, abys mi ho vysvětlil.“

Trace si jí nevšímal. Přešel k posteli a začal si hrát s něčím, co Gillian připomínalo walkmana.

„Teď asi není nejlepší chvíle na poslouchání hudby,“ zavrčela.

Když pořád nic neříkal, vrhla se k němu. „Traci! Chci vědět, co zamýšlíš. Nehodlám tápat ve tmě, zatímco ty tady budeš sedět a poslouchat rádio. Potřebuju vědět

„Zmlkni, prosím tě!“ Převinul pásek a z reproduktorů se ozvaly sotva slyšitelné hlasy hovořící arabsky.

„Zatraceně.“

Zvýšil hlasitost a napjatě poslouchal.

„Co to je?“

„Naši přátelé si povídají, ale jsou moc daleko od štěnice, kterou jsem jim tam včera nechal.“

„Ty jsi…? Ničeho jsem si nevšimla.“

„To mi zase zvýšilo sebevědomí.“

„Nedokážu si představit, kde bys tam mohl něco nechat.“

„Nechal jsem ji tam všem na očích. Lidi najdou věc mnohem rychleji, když se ji pokoušíš schovat. Copak jsi nečetla Poea? A teď buď zticha.“

Hlasy byly skoro neslyšitelné, ale poznal al-Azíze. Rozuměl jejich formálnímu pozdravu, ale pak pochytil jen několik číslovek a jméno Cabot.

„Co říkají?“ zeptala se znovu Gillian, když vypnul magnetofon.

„Neumím dost dobře arabsky na to, abych pořádně rozumě], o čem mluví.“

„Aha.“ Snažila se zakrýt zklamání. Přejela si rukou po tváři a usadila se na postel vedle něho. „Počítám, že jsi doufal, že budou mluvit francouzský nebo anglicky.“

„To by nám pomohlo.“ Trace vyndal kazetu a strčil si ji do kapsy.

„Teď musíme najít tlumočníka.“

Složila ruce do klína. „Víš o někom, kdo by nám mohl pomoct?“

„Skoro kdokoliv nám s tím pomůže – když mu zaplatíme.“

Podíval se na hodinky. „Ještě není moc pozdě a v baru bude klid.

Myslím, že se podívám za Désirée.“

„Půjdu s tebou.“

Chtěl jí to vymluvit, ale pak si to rozmyslel. „Možná to tak bude lepší. Aspoň se na tebe budu moct vymluvit v případě, že tam bude i Amir. Když budeš poblíž, nebude si myslet, že si dělám zálusk na jeho ženu. Nebo na něco jiného.“

„Jsem tak ráda, že ti můžu být něčím užitečná,“ řekla Gillian uštěpačně.

Désirée našli v jejím apartmá nad sálem. I když bylo skoro poledne, otevřela jim silně nalíčená a v pomačkaných sexy šatech, které vyzývavě odhalovaly nahé rameno. Když uviděla Tracea, rozzářily se jí oči.

„André. To je ale překvapení.“ Všimla si Gillian a našpulila rty, ale pak ustoupila a nechala je vejít. „Dřív jsi za mnou chodil sám,“

řekla francouzský.

„Dřív jsi nebyla vdaná.“ Trace se rozhlédl po velkém pokoji se zataženými závěsy, spoustou růžových podušek a porcelánových zbytečností.

Pokoj byl přecpaný nábytkem a nábytek byl pokrytý věcmi.

Vlastnit co nejvíc bylo pro Désirée vždycky důležité. Teď může být zjevně spokojená. „Pomohla sis, chérie.“

„Každý dělá, co umí.“ Přešla ke stolku a vytáhla cigaretu ze skleněné dózy. „Pokud sis přišel pro svoji informaci, nedal jsi mi moc času.“ Držela cigaretu v rukou a čekala, až Trace přejde pokoj a zapálí jí.

„Ne, jsem tady pracovně.“ Voněla po stejném parfému jako minulou noc. Nebyl už tak silný, ale stále mu připadal omamný.

„Řekni mi, je tvůj muž doma?“

Zdvihla obočí a ohlédla se po Gillian. „Nikdy jsi nebyl na skupinové hrátky.“

„Nejde o žádné hrátky.“ Vzal si od ní cigaretu a vtáhl kouř. „Je Amir doma?“

„Má nějaké obchody. Má pořád spoustu práce.“

„Vždycky jsi mluvila skvěle arabsky, Désirée.“ Trace vytáhl z kapsy kazetu. „Dva tisíce franků za překlad tohohle pásku a okamžitou ztrátu paměti.“

Désirée si vzala kazetu a otáčela jí v prstech. „Dva tisíce za překlad a další tři tisíce za ztrátu paměti,“ usmála se na něho. „Ubohá žena se musí snažit vyjít, jak se dá.“

Byly časy, kdy by s ní s radostí smlouval. Ta doba však minula, a teď ho napadlo, že vlastně ani neví proč nebo kdy. „Tak dobře.“

„Peníze, drahoušku.“ Nastavila dlaň. „Teď.“

Když jí Trace odevzdal peníze, přešla k věži. „Amir má rád drahé hračky,“ poznamenala a vsunula kazetu do přehrávače. Zapnula přístroj, zesílila hlasitost a poslouchala. Skoro okamžitě se její výraz změnil. Dotkla se přehrávače a ten okamžitě zmlknul. „Kendesa.

Nezmínil ses, že to má něco společného s Kendesou, André.“

„Neptala ses.“ Trace se posadil a pokynul Gillian, aby se k němu připojila. „Plácli jsme si, Désirée. Nedělej žádné hlouposti. Ode mě se nikdo nic nedozví.“

„Pohybuješ se ve špatné společnosti, André. Ve velmi špatné společnosti.“ Ale ještě pořád měla v rukou peníze. Chvíli to zvažovala a pak je strčila do kapsy. Znovu zapnula přehrávač.

„Kendesa zdraví tu svini al-Azíza. Ptá se ho, jak jdou obchody.“

Chvíli poslouchala a pak přístroj zase vypnula. „Mluví o tobě, o Francouzi Cabotovi, který má zajímavý obchodní návrh pro Kendesovu organizaci. Al-Azíz je ochoten poníženě posloužit jako prostředník.“

Znovu přehrávač zapnula, chvíli poslouchala, a pak ho vypnula, aby mohla překládat. „Kendesa se velmi zajímá o tvůj artikl. Jeho zdroje potvrzují, že vlastníš zbraně, které byly původně součástí americké dodávky pro spojence na Blízkém východě. Zásilka této velikosti a chvíli hledala vhodné slovo, „– kvality je zajímavá jak pro Kendesu, tak pro jeho nadřízeného. Stejně jako ty.“

Znovu zapnula pásek a zapálila si cigaretu, zatímco v reproduktorech se dva hlasy chraplavě dohadovaly.

„Tvoje pověst je dobrá, ale Kendesa je opatrný. Jeho organizace se v současné době zajímá hlavně o jiný projekt, ale tvoje nabídka je velmi lákavá. Kendesa souhlasí s tím, že al-Azíz zprostředkuje schůzku. Baví se o provizi. Teď to začíná být zajímavé. Al-Azíz se ptá na toho Fitzpatricka. Říká Kendesovi, že slyšel nějaké pověsti.

Kendesa mu říká, aby se věnoval svému obchodu a dával si pozor na jazyk.“

Désirée vypnula přehrávač a kazeta bezhlučně vyjela. „Řekni mi, André, zajímáš se víc o zbraně nebo o toho Ira?“

„Zajímám se o co největší zisk.“ Vstal a vzal si od ní kazetu. „A co tvoje paměť, Désirée?“

Nahmatala peníze v kapse. „Úplně prázdná.“ Usmála se a přejela si rukou přes hruď. „Přijď dneska večer na skleničku. Sám.“

Trace ji vzal za bradu a políbil ji. „Amir je velký žárlivý chlap, který umí dobře zacházet s nožem. Vzpomínejme raději na minulost.“

„Měla spoustu světlých míst.“ Vzdychla a sledovala ho, jak odchází. „André, ten Ir byl v Casablance.“

Zastavil se a stiskem ruky umlčel Gillian, která se chystala promluvit.

„A kde je teď?“

„Odvezli ho na východ, do hor. To je všechno, co se mi podařilo zjistit.“

„Bylo s ním ještě děcko.“

„Holčička. Je s ním. Bylo by mnohem lepší, kdybych se vyptávala teď, když vím, o koho se jedná.“

„Už jsi toho zjistila dost.“ Vytáhl bankovky a položil je na stolek u dveří. „Zapomeň na to, Désirée, a užívej si svého manžela.“

Když se dveře zavřely, Désirée dlouho přemýšlela. Pak zdvihla telefon.

„Byl tady,“ řekla Gillian, zmítaná mezi úlevou a novým strachem. „Oba tady byli. Musíme nějak zjistit, kam ho odvezli. Ach bože, byli tak blízko! Musíme okamžitě vyrazit za ním.“

„Nepředbíhej událostem. Vědět, že je v horách na východě, ještě není totéž jako znát adresu.“ „Ale je to další krok. Co uděláme teď?“

„Naobědváme se. A budeme čekat, co udělá Kendesa.“

ŠESTÁ KAPITOLA

„Chci jít s tebou.“

Trace si upravil uzel na nenáviděné kravatě. „To nepřipadá v úvahu.“

„Nevysvětlil jsi mi proč.“ Gillian stála pevně rozkročená za ním a mračila se na jeho odraz v zrcadle. Vypadá tak uhlazeně, pomyslela si, úplně jinak než muž, kterého jsem našla v hospodě v Mexiku.

Přemýšlela o tom, jak se její život změnil a jak je možné, že teď by dala přednost drsnému, neoholenému muži, kterého potkala na začátku, před uhlazeným a navoněným elegánem, který stál před ní.

„Nemusím ti nic vysvětlovat. Musím ti ukázat výsledky.“

Aspoň v tomto ohledu se nic nezměnilo, pomyslela si ironicky a stála si na svém.

„Vysvětlila jsem ti hned na začátku, že půjdu všude s tebou.“

„Ale teď se mnou prostě nemůžeš, zlatíčko.“ Trace si zkontroloval zlaté manžetové knoflíčky bez ozdob. „Zůstaneš tady a budeš udržovat oheň v domácím krbu.“ Otočil se a přátelsky ji poplácal po tváři.

„Vypadáš jako makléř,“ zamumlala.

„Nemusíš mě hned urážet.“ Trace si vzal aktovku plnou dokumentů a seznamů, jejichž sepisováním strávil větší část noci.

„Jdeš za Kendesou a já si myslím, že bych prostě měla být při tom.“

„Je to obchodní jednání. Obchodní jednání na černém trhu.

Vezmu si s sebou ženu na jednání, kde prodávám ukradené zbraně teroristům, a Kendesa bude chtít vědět proč. Když to bude hodně chtít vědět, nechá si tě prověřit. Bude si tě prověřovat pořádně a zjistí, že moje milenka je sestra jeho nejvzácnějšího zajatce.“ Na okamžik se odmlčel, aby si mohl přeleštit boty. „To vážně není dobrý nápad.“

Bylo to příliš logické na to, aby se s ním mohla přít, a Gillian to samozřejmě cítila. To ji zlobilo. „Nejsem žádná tvoje milenka.“

„Bude lepší, když si budou myslet, že jsi.“

„Radši se nechám zakopat až po krk do horkého písku.“

Podíval se na ni. Stála u okna, bez sebe hněvem, a krásná. „Budu si to pamatovat. Co kdybys teď strávila pár hodin tím, že si sepíšeš seznam věcí, které bys mi chtěla udělat? Možná ti to spraví náladu.“

Když otevřel dveře, chystala se mu začít nadávat. „Dávej na sebe pozor,“ řekla místo toho a nenáviděla se za to.

Znovu se zastavil. „Nejsem ti lhostejný. To mě dojímá.“

„Není v tom nic osobního.“ Ale potily se jí dlaně, když si představila, do jakého nebezpečí se vydává – a sám. „Když se ti náhodou něco stane, je po všem a já budu muset začít znovu od začátku.“

Krátce se zasmál a vyšel do chodby. „Zůstaň uvnitř, doktorko.“

Od chvíle, kdy se dveře zavřely, přestal Trace 0’Hurley existovat.

Měl určitou slabost pro všechny svoje krycí identity. Kdyby tomu tak nebylo, těžko by je mohl přesvědčivě ztělesňovat po delší dobu, což bylo často nutné. André Cabot byl puntičkář a trochu pompézní, ale měl vynikající vkus a výjimečné štěstí u žen. Trace měl pocit, že to ho ospravedlňuje.

Ale ani Cabotův šarm neudělal na Gillian velký dojem. Asi nemá ráda Francouze, řekl si Trace, když sedal do taxíku. Zjevně dávala přednost staromódním americkým vědcům, jako je ten Arthur Steward, se kterým trávila tolik času v New Yorku. Ten člověk byl o patnáct let starší než ona a vrcholem vzrušení pro něho byly laboratorní myši. Trace si opakoval, že prověřování Gillianiných vztahů byla jen rutinní záležitost. Nic osobního.

Posunul svoji aktovku a připomněl si, že Cabo ta zajímá jenom jeho zisk. Na ženu jako Gillian by nikdy ani nepomyslel, jakmile by mu sešla z očí. Problém byl v tom, že on, Trace 0’Hurley, myslel na Gillian Fitzpatrickovou až příliš často.

Byla mu stále záhadou, a to pro něho bylo něco neobvyklého. Byl zvyklý na to, že ženám rozumí. Sdíleli společné pokoje, ale dokázala to zařídit tak, že to působilo nevinně, jako by měli každý svůj byt.

Byla zranitelná a vášnivá, vyděšená a odhodlaná. Myslela logicky, ale přitom byla takový snílek, že cítila sílu mayské pyramidy. Bez zábran, dokonce s vědeckým odstupem mluvila o své přitažlivosti. Ale planul v ní oheň a vášeň, které jasně cítil, když ji políbil.

jedné věci měla pravdu – chtěl ji a chtěl ji hodně. Ale nevěděla – dokonce ani on to nevěděl, jak moc se bojí toho, co by se mohlo stát, kdyby se poddal své touze.

Taxík zastavil u chodníku. Trace se vytrhl se zamyšlení a vrátil se do přítomnosti. V jedné věci měl určitě pravdu. Moc o ní přemýšlí.

Odpočítal bankovky tak, jak by to udělal Cabot, pomalu a opatrně. Se zjevným odporem přidal jen nejmenší možné spropitné.

Pak si uhladil svůj oblek a vstoupil do Kendesova hotelu.

Okamžitě zpozoroval jednoho tělesného strážce, ale bez zastavení přešel k výtahům. Přicházel přesně na čas. To byla další z Cabotových typických vlastností. Výtah ho vyvezl na nejvyšší podlaží, do prezidentského apartmá, které zpravidla využívali zahraniční hodnostáři a hlavy států na oficiální návštěvě.

Dveře se otevřely po prvním zaklepání. Stál v nich podsaditý tělesný strážce, který se v obleku západního střihu zjevně necítil pohodlně.

„Vaši

zbraň,

monsieur,“

prohlásil

zadrhávající

francouzštinou.

Trace sáhl do svého obleku a vytáhl revolver ráže 0.25. Cabot nosil jen malou zbraň, aby neohrozil střih svého obleku.

Strážce si hodil jeho pistoli do kapsy a pokynul mu, ať jde dál do salónu. Na stole stála otevřená láhev vína. Vedle ní byla váza s čerstvými květinami. Závěsy v oknech chránily pokoj před hlukem a vedrem, které panovalo venku. Nic z okolního světa sem neproniklo.

Trace si povšiml, že dveře vedoucí na terasu jsou nejen zavřené, ale i zamčené, a posadil se. Kendesa ho nenechal dlouho čekat.

Nevypadal nijak impozantně. Byl spíše drobné postavy a oblékal se nenápadně a konzervativně.

Na rozdíl od muže, kterého zastupoval, nenosil žádné nápadné šperky ani jasné barvy. Jeho tvář působila bezvýrazně. Ať už měl jakékoliv motivy, touhy nebo vášně, dokázal je dokonale ovládat.

Měl tmavé vlasy i pleť, byl neutrálně pohledný, asi jako televizní reportér, a pohyboval se s jednoduchou ladností profesionálního vojáka.

Byl člověkem, který vyzařoval důvěru a střídmost a během uplynulých osmnácti měsíců byl zodpovědný za popravu tří politických rukojmí. Divoký a fanatický SRP držel pohromadě právě on svou ocelovou pěstí.

„Monsieur Cabot.“ Kendesa mu podal ruku. „Jsem rád, že vás potkávám.“

„Monsieur. Obchod je pro mě vždy potěšením.“

Kendesa se zdvořile usmál a posadil se. „Náš společný přítel mi naznačil, že ve vašem vlastnictví se nachází určité zboží, o které bychom moh

mít potenciálně zájem. Mohu vám nabídnout víno? Myslím, že ho shledáte výtečným.“ Kendesa nalil víno do dvou skleniček. Trace ho nechal, aby se napil jako první.

„Nedávno se mi podařilo získat jisté zboží vojenské povahy, které by, podle mého názoru, mohla vaše organizace zužitkovat.“ Trace upil vína a zjistil, že je suché a lehké. Takové, jaké má Cabot rád.

Usmál se. Kendesa udělal, co se od něho očekávalo.

„Moje zdroje mě informují, že toto zboží bylo původně určeno pro sionisty.“

Trace pokrčil rameny, tajně potěšen tím, že peníze, které nechal v chudinské čtvrti, investoval tak moudře.

„Jsem obchodník, monsieur. Nezajímám se o politiku, jenom o rabat. Zboží by stále mohlo skončit tam, kam ho Američané původně poslali, kdyby cena byla odpovídající.“

„Jste upřímný.“ Kendesa poklepával prstem na svoji sklenici.

„Spojené státy nepřipustily veřejně, že toto zboží bylo…

zkonfiskováno. Ve skutečnosti je obtížné prokázat, že vůbec existovalo.“

„Takové věci mohou být velmi nepříjemné pro některé vysoce postavené lidi a ti, pochopitelně, vynakládají nemalé úsilí, aby informace

o nich potlaěili. Za svoji osobu nevidím důvod, proč jim v tom bránit, a budu rád, když se celý obchod odehraje v klidu, dokud nedojde k závěrečné transakci.“ Odsunul svoje víno a zdvihl kufřík.

„Tady je seznam zbraní, které mají k dispozici moji spolupracovníci.

Můžu vás ujistit, že všechny jsou špičkové kvality. Sám jsem prověřil vzorky.“

Kendesa si vzal papíry, ale nespouštěl oči z Tra– cea. „Vaše reputace v těchto záležitostech je bez poskvrny.“

„ Merci.“

Kendesa nepatrně zdvihl obočí, když si prohlížel seznam. Trace ho vyšperkoval položkami, které měly pro správného teroristu přímo neodolatelnou přitažlivost. „A co tato konkrétní zbraň, TS-35? Podle mých informací nebude k dispozici ještě po několik měsíců.“

„Je k dispozici už nyní a před pěti týdny byla úspěšně testována,“

řekl Trace u vědomí toho, že zprávy o úspěšném testování se dostanou na veřejnost během několika týdnů tak jako tak. „Je to velmi kvalitní a důmyslný výrobek. Velmi lehký, velmi skladný. V

některých oblastech nemůžeme Američanům upřít značnou dávku důvtipu.“ Vytáhl další list papíru. „Se svými spolupracovníky jsem se již dohodl na ceně. Dopravu můžeme, pochopitelně, zařídit.“

„Celková cena vypadá vysoká.“

„Režijní náklady. Inflace.“ Rozpřáhl ruce v typicky galském gestu. „Musíte pochopit.“

„Jsem opatrný člověk, jak jistě chápete. Před tím, než zahájíme jakákoliv jednání, bude nutné mít k dispozici vzorky vašeho zboží.“

„To je pochopitelné. Mohu se o to postarat sám, pokud vám to vyhovuje.“ Zamyšleně si přejel špičkou prstu po čelisti. „Bude mi trvat několik dní, než se mi podaří uspokojivě zorganizovat celou záležitost. Dal bych přednost tomu, abychom se setkali na místě obsazeném vámi.

dnešní době jsou transakce této povahy ještě choulostivější než kdykoliv v minulosti.“

„Generál sídlí na východě. Takováto transakce bude vyžadovat jeho osobní souhlas.“

„Chápu. Přestože je mi známo, že jste zodpovědný za nákup a prodej, dal bych přednost možnosti projednat celý obchod s generálem.“

„Přinesete nám svoje vzorky za týden.“ Během týdne bude mít úplnou zprávu o Cabotovi a jeho podniku. „Generál umístil svoje velitelství do oblasti na východ od Sefrou, kterou pokřtil el Husad.

Zařídíme, abyste byl kontaktován v Sefrou. Z tohoto místa již obstaráme vaši další přepravu.“

„Budu kontaktovat svoje spolupracovníky, ale nevidím žádný problém. Tato úmluva mi vyhovuje. Uvidíme se tedy za týden.“

Trace vstal.

Kendesa také vstal. „Ještě jednu otázku, monsieur, tentokrát z jiné oblasti. Vyjádřil jste přání dovědět se něco o vědci, který se nedávno přidal k naší organizaci. Chtěl bych vědět, jakým směrem se ubírá váš zájem.“

„Mým zájmem je pouze zisk. Několik stran má doktora Fitzpatricka a jeho zvláštní schopnosti zájem. Projekt Horizont, pokud se ho podaří dokončit, by mohl být úžasným zdrojem příjmů.“

„Nezajímají nás jenom peníze.“

„Mě ano,“ řekl Trace a chladně se usmál. „Nevím, jestli jste si plně vědomi hodnoty toho vědce, pokud se vám podaří ho přimět, aby s vámi spolupracoval. Zbraně, o kterých teď vyjednáváme, budou ve srovnání s tím jen o málo děsivější než dětské hračky.“

Založil ruce na prsou a na jeho zápěstí se zablýskl zlatý náramek.

„Pokud vaše organizace najde toho správného partnera, můžete mít nejen bohatství, ale i vliv srovnatelný s vlivem těch nejvyspělejších zemí.“

Kendesa už o něčem podobném přemýšlel,

když by dal přednost tomu, aby udělal první krok. „Váš pohled na tuto záležitost je zajímavý.“

„Ovšem je to pouhá spekulace, monsieur, pokud se vám nepodaří ho přimět ke spolupráci.“

„To je jenom otázka času.“ Taková námitka nestála ani za přemýšlení. Byl zvyklý na to, že lidé buď spolupracují dobrovolně, nebo jsou k tomu donuceni. „Promluvím s generálem i o této záležitosti. Možná zde máme o čem diskutovat.“ Kendesa přešel ke dveřím. „Rád bych vás upozornil, monsieur Cabot, že byste měl být opatrnější ve výběru svých spolupracovníků.“

„Prosím?“

„Mluvím o té Francouzce, Désirée. Myslela si, že by mohla vydělat ještě nějaké peníze vydíráním. Mýlila se.“

Trace sotva zdvihl obočí, ale ve vnitřnostech mu hlodal chladný strach. „Je stejně nenasytná jako krásná.“

„A teď je mrtvá. Na shledanou, monsieur.“

Trace krátce přikývl. Nevypadl z Cabotovy role, dokud nebyl zpátky ve svém pokoji. Tam dal konečně průchod vzteku. Udeřil pěstí do zdi.

„Zatracená ženská!“ Copak jí nestačily lehce vydělané peníze, které od něho dostala? Zemřela vlastní vinou. Ale mohl si tisíckrát opakovat, že si za to Désirée mohla sama, a přesto cítil, že mu na rukou ulpěla čerstvá krev.

Na okamžik zavřel oči a vynaložil všechny síly, aby si představil svůj ostrov. Jemný větřík, čerstvé ovoce, poloobnažené ženy. Ve chvíli, kdy bude mít v ruce peníze, se vším končí.

Přešel k baru, vytáhl z něho láhev whisky a nalil si dvojitou dávku, aby spláchnul chuť Kende– sova vína. Nepomohlo to. Praštil sklenicí o stůl a odešel do vedlejšího pokoje, aby řekl Gillian, že jsou zase o krok blíž.

Seděla na posteli, velmi zpříma, s rukama složenýma v klíně.

Neohlédla se, když vešel do místnosti, a bez pohnutí zírala z okna.

„Pořád trucuješ?“ Whisky mu nepomohla, ale možná mu pomůže, když si na ní vylije trochu svého vzteku. „Nevím, co je horší: poslouchat ty tvoje řeči, nebo se snažit vypořádat s tvými náladami.“

Strhl si kravatu a hodil ji na křeslo. „Nech toho, doktorko, jestli se chceš dovědět, co jsem zjistil o tvým bráchovi.“

Podívala se na něj, ale v jejích očích nebyla ani výčitka, ani hněv, ani nic jiného, co očekával. Byl tam jenom smutek, syrový smutek, kterému už došly slzy. Začal ze sebe strhávat sako, ale teď se zastavil a začal si pomalu rozepínat knoflíky.

„Co se stalo?“

„Volala jsem otci.“ Mluvila tiše, skoro šeptala, ale hlas se jí netřásl. Když slyšel její tón, nezmohl se ani na to, aby jí vynadal za to, že použila veřejnou linku. „Chtěla jsem mu říct, že jsme už blízko tomu, abychom našli Flynna. Chtěla jsem mu dát nějakou naději, utěšit ho. Vím, že se cítil tak bezmocný, když musel poslat mě, místo aby jel sám.“ Zavřela oči a čekala, až se jí vrátí síly. „Vzala to jeho ošetřovatelka. Bydlí v domě, starala se o něj. Před třemi dny zemřel.“

Rozpletla prsty a pak je znovu zapletla dohromady. „Před třemi dny.

Nevěděla jsem to. Nebyla jsem tam. Pohřbili ho dnes ráno.“

Tiše přešel k ní, sedl si vedle na postel a objal ji kolem ramen.

Chvilku se bránila, ale pak se o něj opřela. Slzy nepřicházely.

Nechápala, proč se cítí tak vyprahlá a necitelná, když přece skutečný, všepohlcující smutek by byl takovou úlevou.

„Byl sám, když zemřel. Nikdo by neměl umírat sám, Traci.“

„Říkala jsi, že byl nemocný.“ „Umíral. Věděl to a určitě už nechtěl dál žít stejně, jako žil poslední dobou. Slabý a bezmocný.

Všechen jeho výzkum, všechna jeho inteligence mu nemohly pomoct. Chtěl jenom jednu věc – abych přivedla Flynna zpátky domů, než zemře. Teď už je pozdě.“

„Pořád ještě přivedeš Flynna domů.“

„Tak ho miloval. Já jsem pro něho byla zklamání, ale ve Flynnovi měl všechno, po čem vždy toužil. Ty starosti posledních dní mu jenom přitížily. Chtěla jsem, aby měl klidnou smrt, Traci, po tom všem jsem chtěla, aby měl klidnou smrt.“

„Udělalas všechno, co bylo v lidských silách. Děláš to, co chtěl.“

„Nikdy jsem nedělala, co chtěl.“ Měla rozpálené tváře mokré od slz, ale nevšimla si toho. „Nikdy mi neodpustil, že jsem odešla do Ameriky, že jsem ho opustila. Nikdy nepochopil, že se potře– buju nadechnout, potřebuju žít svůj vlastní život. Pochopil jenom to, že odcházím, že odmítám plány, které se mnou měl. Milovala jsem ho.“

Hlas se jí zlomil prvním vzlykem. „Ale nikdy jsem mu to nedokázala vysvětlit. A teď už mu to nikdy nevysvětlím. Ach bože, ani jsem mu neřekla sbohem. Dokonce ani to ne.“

Nic nenamítala, když si ji přitáhl do náruče, aby ji kolébal, hladil, uklidňoval. Nemluvil, jenom ji držel u sebe, když jí vytryskly horké a prudké slzy. Rozuměl zármutku, vzteku a bolesti, kterou cítila, a věděl, že není možné otupit její žal slovy, ale jenom časem. Přitáhl si ji blíž a opatrně ji položil na postel, aby se mohla vyplakat.

Rozuměl její vině. Lišili se od sebe jako oheň a voda, ale také on měl otce, který pro něho spřádal plány, který mu nerozuměl a neodpustil. A věděl, že vina činí zármutek ještě bolestivější než láska.

Přitiskl rty na její spánek a zůstal tak.

Když utichla, nepřestával ji hladit po vlasech. Okny sem stále dopadalo dost světla. Chtěl zatáhnout záclony a pokusil se vstát.

Gillian ho stiskla pevněji.

„Nechoď,“ zašeptala. „Nechci být sama.“

„Jenom zatáhnu závěsy. Možná budeš spát.“

„Jenom tu se mnou ještě chvilku zůstaň.“ Přejela si rukou přes tvář, aby si utřela slzy. Výlevy citů byly jedna z dalších věcí, ke kterým měla sklon a které její otec nikdy nepochopil. „Můj otec byl tvrdý člověk, zvlášť po tom, co matka zemřela. Ta s ním uměla mluvit tak, aby jí rozuměl Vždycky budu litovat, že jsem to nedokázala Zhluboka se nadechla a znovu zavřela oči.

„Flynn a Caitlin jsou teď jediná rodina, která mi zbyla. Musím je najít, Traci. Musím mít jistotu, že jsou v bezpečí.“

„Mám docela dobrou představu, kde teď jsou.“ Přikývla. Všechny její naděje, všechna její víra teď spočívala na jeho bedrech. „Řekni mi to.“

Ve stručnosti jí popsal svoje setkání s Kendesou, ale nezmínil se o Désirée. Tu měl stále na svědomí. Poslouchala ho, ale neodtáhla se.

Její hlava mu ležela na rameni, její ruka na hrudi. Jak mluvil, něco, co před dávnou dobou uzavřel někde hluboko uvnitř, prasklo a začalo se otevírat. Nedokázal by vysvětlit, proč se cítí silnější, když ho její ruce objímají. Nedokázal by vysvětlit, proč cítí takový klid, když ho její vlasy lechtají na tváři, a proč je mu s ní tak dobře, i když ví, jaké úkoly ho kvůli ní čekají během několika příštích dní.

„Myslíš si, že Flynn a Caitlin jsou s tímhle generálem Husadem?“

„Vsadil bych na to.“

„A za týden se s ním setkáš?“

„To je můj plán.“

„Ale jak to bude s těmi zbraněmi? Bude přece očekávat, že budeš mít nějaké s sebou, ne?“

„A kdo říká, že je nebudu mít?“

Teď se trochu pohnula: zaklonila hlavu, aby mu viděla do obličeje. Měl napůl zavřené oči, ale tvrdý výraz kolem úst nezmizel.

„Traci, já ti nerozumím. Řekl jsi jim, že máš zásilku amerických zbraní. Tu nemáš. Jak jim můžeš vzít vzorky něčeho, co nemáš?“

„Budu

muset

jít

nakoupit

nějaké

em-šestnáctky,

pár

čtyřicetimilimetrových granátometů a nějaké další drobnosti.“

„Pochybuju, že je místní obchodní domy prodávají.“

„Dají se sehnat na černém trhu. Mám tu svoje kontakty.“ Nechal to chvíli viset ve vzduchu. „Gillian, je načase, abychom k tomu pustili ISS.“

„Proč? Proč právě teď?“

„Protože se mi podařilo proniknout dovnitř. Podařilo se mi navázat kontakt. Nebudou z toho nadšení, ale nejsou tak hloupí, aby operaci v tomto stadiu přerušili. Pokud se něco pokazí, budou potřebovat všechny dostupné informace, aby mohli pokračovat.“

Dlouhou dobu byla zticha. „Chceš říct, pokud tě zastřelí.“

„Pokud mě vyřadí, pátrání po tvém bratrovi bude muset začít v podstatě od začátku. Pokud nás od této chvíle bude krýt ISS, operace může pokračovat.“

„Proč by ti měli ublížit? Prodáváš jim přece zbraně, které se jim hodí.“ Vzpomněl si na Désirée.

„Zbraně jsou jedna věc, Horizont je věc druhá. Tihle lidé nejsou obchodníci a nemají cti, ani co by se za nehet vešlo. Pokud si budou myslet, že vím příliš mnoho nebo že bych mohl ohrozit jejich zájmy, bude nejlogičtější mě prostě eliminovat. Nikdo neví, jak se zachovají. Můžeme si hodit kostkou. A přece nechceš vsadit život svého bratra na hod kostkou, ne?“

To nechtěla. Ale nechtěla riskovat ani jeho život. Teď, když leželi vedle sebe bez vášně, bez zloby, si uvědomila, že má o něho stejnou starost jako o svoji rodinu. Už pro ni nebyl jenom nástroj k osvobození Flynna a Caitlin, ale muž, který ji přitahoval, pobuřoval, vzrušoval. Podívala se dolu a viděla, že její ruka spočívá na jeho hrudi. Drzim se, pomyslela si, něčeho, co mi nepatří. „Mozna bychom to teď mohli ISS předat všechno.“

„Zase bych to nepřeháněl.“

„Myslím to vážně.“ Odsunula se a posadila. Teď chtěla, aby ji držel ne v uklidňujícím, pečovatelském objetí, ale v objetí plném vášně. „Cim víc o tom přemýšlím, tím víc se mi zdá nesmyslné, abys tam šel sám. Flynnovi a Caitlin se muze stát cokoliv… i tobě.“

„Už jsem pracoval sám a přežil jsem to.

„A když jsi proti nim naposled něco podnikal, tak jsi málem zemřel.“

Ten náhlý záchvat nervozity ho zaujal natolik, že se posadil a vzal ji za ramena. „Copak nevěříš v osud, Gillian? Snažíme se s ním bojovat, snažíme se před ním chránit, ale nakonec platí, ze každému je dáno, co je mu psáno.1’

„Teď mluvíš jenom o štěstí.“

Ano. Nemyslím si, že v tom je nějaký rozpor. Když budu mít štěstí, tak to znamená, že je to můj osud a nic se mi nestane.“

„Nejsi fatalista.“

To záleží na tom, v jaké jsem zrovna náladě. Ale za všech okolností jsem realista. Z mnoha důvodů je tohle moje práce a nikdo jiný ji za mě neudělá.“ Žena, která se mu dívala do očí, byla jedním z těch důvodů, a to nikoliv nejmenším. „Ale mám dost praktickou povahu na to, abych věděl, kdy je lepší si někoho zavolat na pomoc.

„Nechci, aby se ti něco stalo.“ Řekla to rychle, když věděla, že je to hloupé a zbytečné.

Podíval se na ni pozorněji. Než stihla odvrátit zrak, uchopil ji za bradu. „Proč?“

„Protože… bych se za to cítila zodpovědná.“

Určitě nebylo rozumné pátrat dále po jejích důvodech, ale neřídil se pokaždé jen rozumem. „Jenže je tu ještě něco dalšího, ne?“

„Protože bych byla sama – a už jsem si na tebe skoro zvykla a…“

Hlas se jí vytratil do ztracena. Zdvihla ruku a dotkla se jeho tváře. „A ještě je tu tohle,“ zašeptala a přitiskla své rty na jeho.

Světlo bylo stále jasné, ale jí se zdálo, že jejich pokoj potemněl, barvy vybledly a celý svět se rozostřil. Znovu si připadala, jako by se její pocity pohybovaly na horské dráze. Její vozík projel neočekávanou zatáčkou a řítil se do bezedné propasti. Cítila se trochu v šoku a plná vzrušení. Přitiskla se k Traceovi a už se těšila na další zhoupnutí.

Byla teplá a sladká jako ženy v jeho nejtajnějších představách, ale byla skutečná a plná života. Chtěl ji víc než svobodu nebo bohatství nebo klid mysli. Cítil, jak se rozum poddává touze, a snažil se ovládnout. Toužit po něčem tak strašně znamenalo riskovat, že to člověk ztratí.

Ale její ruce byly tak měkké, tak něžné! Jeho vlastní ji hladily po vlasech, přitahovaly ji k sobě blíž, i když v duchu přesvědčoval sám sebe, že oba dělají velkou chybu. Její vůně byla jako tichý příslib a namlouvala mu, že ji může mít a udržet si ji. Celé tělo ho bolelo touhou dotýkat se jí, cítit ji přitisknutou k sobě.

Musel si znovu připomenout, že to nemá žádnou budoucnost – ani pro ni, ani pro něj.

Když ji odstrčil, znovu se ho pokusila dotknout. Trace ji stiskl pevněji a držel ji na délku paže od sebe. „Teď mě poslouchej.

Děláme chybu. Ty to víš a já to vím.“

„Ne. Já to nevím.“

„Tak to jsi snílek.“

Věděla, jak se vyrovnat s odmítnutím. Připravila se na to. „Ty mě nechceš?“

Zaklel. Jednou, pak podruhé.

„Samozřejmě že tě chci. Kdo by nechtěl? Jsi krásná. Jsi chytrá a statečná. Máš všechno, po čem jsem kdy toužil.“

„Tak proč?“

Vytáhl ji z postele. Než se mohla nadechnout, aby hlasitě protestovala, dovlekl ji před zrcadlo. „Podívej se na sebe. Jsi hezká, dobře vychovaná žena. Doktorka přírodních věd, prokristapána.

Pocházíš ze slušné rodiny z lepší společnosti. Chodila jsi do lepších škol a dělala jsi, co ti tam řekli.“ Když se vztekle pokusila uniknout z jeho sevření, prudce ji přitáhl zpátky. „A teď se podívej na mě, Gillian.“ Zatřásl jí tak silně, až se mu v zrcadle musela podívat do očí. „Většinu života jsem strávil vystupováním v jednom druhořadém podniku za druhým. Do skutečné školy jsem nikdy nenachodil víc než pár dní za rok. Nikdy jsem se nenaučil hrát podle pravidel. Nikdy jsem nevlastnil auto ani žádnou nemovitost a nikdy jsem nevydržel s žádnou ženou déle než pár měsíců. Chceš vědět, kolik lidí jsem za posledních dvanáct let zabil? Chceš vědět, kolika způsoby je to možné udělat?“

„Nech toho.“ Odtáhla se od něho, ale pak se prudce otočila zpátky. „Snažíš se mě vystrašit, ale to se ti nepovede.“

„Takže jsi snílek.“

„Možná ano, ale aspoň nic nepředstírám. Proč mi prostě nejseš schopný říct, že se nechceš vázat? Nechceš ke mně nic cítit.“

Vytáhl cigaretu. „To je pravda.“

„Ale přesto se ti to nedaří.“ Pohodila hlavou, jako by ho chtěla vyzvat, aby to popřel. „Cítíš ke mně něco a ve skutečnosti jsi vystrašený ty sám.“

To má pravdu, pomyslel si Trace a vyfoukl kouř. Ale ať mě vezme čert, jestli se jí k tomu přiznám! „Musíme si jednu věc ujasnit, zlatíčko. Já nemám čas ti nosit květiny a mluvit s tebou o lásce.

Máme před sebou úkol, a ten je v horách na východ. Co kdybychom se radši soustředili na něj?“

„Nemůžeš věčně utíkat.“

„Až se zastavím, tak budeš prosit osud, abych šel dál. Mám ještě něco na práci.“

Vyšel z místnosti.

A Gillian udělala něco, co nepotřebovala už mnoho let. Vzala nejbližší křehký předmět a mrštila ho po dveřích.

SEDMÁ KAPITOLA

„Vzhledem k vašemu služebnímu zařazení, agente 0’Hurley, jsem si jist, že vám je známo, že existuje něco, čemu se říká úřední postup.“

Kapitán Addison – britský důstojník ISS se vzpřímeným držením těla a počínající pleší – seděl v Traceově pokoji, upíjel kávu a tvářil se otráveně. Jeho úkolem bylo dohlížet na operace v této části světa a koordinovat je. Po téměř patnácti letech služby v terénu mu vůbec nevadilo, když to dělal od kancelářského stolu. Ale v tomto specifickém případě dostal rozkaz, aby celou záležitost vyřídil osobně. Tato výjimka z rutinního postupu ho pochopitelně nijak nepotěšila.

Jeho nadřízení ho zastihli v jeho madridské kanceláři právě ve chvíli, kdy se chystal odjet do Londýna na dovolenou. Teď byl v bohem zapomenutém Maroku a musel řešit případ, který se jistě bude ještě nějaký čas táhnout, místo aby byl doma s rodinou a užíval si volna.

„Předpokládám, že máte nějaké adekvátní vysvětlení.“

„Byl jsem na dovolené, kapitáne.“ Trace bezstarostně zatáhl z cigarety. Lidé jako Addison ho spíš bavili, než otravovali. Jeho odpor ke kancelářím a papírování pramenil právě ze strachu z toho, že by se mohl stát tak kožený jako oni. „Nebyl jsem ve službě, takže jsem neměl povinnost žádný předepsaný postup dodržovat. Ale myslel jsem si, že ISS by mohlo zajímat, nač jsem narazil.“

„Nač jste narazil,“ opakoval Addison. Posunul si svoje brýle bez obrouček nahoru a chladně na Tracea pohlédl. „Oba dva dobře víme, že jste na nic nenarazil, agente 0’Hurley. Jednal jste bez pověření ISS.“

„Ta žena za mnou přišla.“ Trace se ani nepokoušel vdechnout svému vysvětlování život. Dobře věděl, že lidé jako Addison chtějí obyčejným agentům nahnat hrůzu. „Prověřoval jsem její zajímavou historku a přišel jsem na nějaké informace, které jsou ještě zajímavější. Pokud o ně ISS nestojí, je mi to jedno. Za týden se do toho dám, ať už u toho organizace bude nebo ne.“

„Správný postup by byl kontaktovat ISS ve chvíli, kdy se na vás obrátila doktorka Fitzpatricková.“

„Podle mě to záleží na úvaze, kapitáne. Na mojí úvaze.“

Addison spojil ruce na stole. Na prsteníčku měl těžký zlatý snubní prsten. Jeho váha ho uklidňovala, a to měl v tuhle chvíli věru zapotřebí. „Váš spis obsahuje záznamy o velkém množství přestupků, kterých jste se dopustil.“

„Mám výpověď?“

Addison se naježil, když uslyšel aroganci v Traceově hlase. Ale měl také svoje rozkazy. „Naštěstí – nebo naneštěstí, to záleží na úhlu pohledu – je z vašeho spisu patrná relativně vysoká úspěšnost řešení zadaných případů. Pokud mám být upřímný, 0’Hurley, nemám rád takovouhle partyzánštinu, ale projekt Horizont a doktor Fitzpatrick a jeho dcera mají přednost před soukromými pocity.“

Trace si dobře všiml, co je důležitější. Ani nic jiného neočekával.

„Takže nemám výpověď.“

„Budete se nadále vydávat za André Cabota, ale od této chvíle budeme všechno dělat tak, jak se to má podle předpisů. Budete neustále v kontaktu s naší základnou v Madridu a budete podávat hlášení o svém postupu. Komunikovat budete přímo se mnou.“ Ani z toho neměl velikou radost. Dohlížet na notorického rebela není žádná procházka růžovým sadem. „Zařídili jsme, aby vám byla za čtyři dny do Sefrou doručena bedna se zbraněmi amerického původu. Vaším kontaktem zde bude agent Breintz. Jakmile zjistíte, kde se nachází doktor Fitzpatrick, a provedete odhad situace, dostanete další pokyny. Velitelství má pocit, že byste vyjednávání o zbraních neměl zbytečně protahovat. Pokud se dostanete do Husadova doupěte a ztratíme s vámi kontakt, je to kód modrá.“

Ani to nebylo nic překvapivého. Kód modrá prostě znamená, že pokud jeho falešná totožnost nevydrží, ISS zničí všechny záznamy o jeho osobě a popře jakoukoliv souvislost. Bude to, jako by Trace 0’Hurley nikdy neexistoval.

„Potřebuju, aby v té bedně byla jedna TS-35.“

„Prosím?“ Addison pomalu položil ruce na opěradla křesla. „Vy jste jim říkal něco o TS-35?“

„Sověti se o ní doslechnou během týdne – pokud o ní už nevědí.

A všichni ostatní to budou vědět nejpozději za měsíc. Když jim budu jednou mávat před nosem, Husad se možná rozhodne, že bych pro ně byl užitečný spojenec.

Možná ho to dokonce tak potěší, že mě provede po své pevnosti a ukáže mi laboratoře doktora Fitzpatricka, zvláště když mu namluvím, že moji společníci jsou ochotní finančně podpořit projekt Horizont.“

„Možná jsou to šílenci, ale nejsou to hlupáci. Když budou mít prototyp, nebude trvat dlouho a podaří se jim vyrobit duplikát.“

„Když se nám nepodaří dostat doktora Fitzpatricka ven a sebrat jim projekt Horizont, tak nám bude TS-35 platná asi jako vzduchovka.“

Addison vstal a přešel k oknu. Nelíbilo se mu to. Nelíbil se mu 0’Hurley. Nelíbilo se mu, když někdo měnil jeho plány. Ale nedostal by se tam, kde byl dneska, kdyby nevěděl, kdy ustoupit. „Zařídím to.

Ale tu zbraň buď přinesete zpátky, nebo zničíte.“

„Rozumím.“

„A ještě jedna věc. Sám jste řekl, že úspěšné zakončení projektu Horizont může změnit strategickou rovnováhu způsobem, který je pro nás zásadně nepřijatelný. Pokud dojde na nejhorší, bude lepší, když ho nebude moci dokončit nikdo, než když ho dokončí SRP.

Rozumíte mi?“

Trace se zachvěl. Snažil se na to nemyslet, ale bylo to příliš jasné na to, aby před tím mohl uhýbat. Addison má pravdu. Bude lepší, když dr. Fitzpatrick zemře, než aby dokončil projekt Horizont pro SRP. Může to být silný a odhodlaný člověk, ale tento druh organizace měl prostředky, jak zlomit i tu nejsilnější vůli.

„Rozumím.“

Addison přikývl a otočil se zpátky k Traceovi. „A teď ještě ta žena.“ Pohlédl na dveře, které vedly do Gillianina pokoje.

„Vzhledem k tomu, že agent Forrester považoval za správné jí říct vás a je tedy seznámena s celou operací, bude nutné její angažmá ukončit.“

Trace zdvihl konvici z kávou a nalil si. „Tak to vám přeju hodně štěstí.“

„Nechápu, co na tom vidíte vtipného, 0’Hurley. Rád bych si s ní teď promluvil.“

Trace pokrčil rameny, vstal a přešel ke dveřím. Otevřel je a strčil hlavu do dveří. Gillian přestala chodit po pokoji a podívala se na něj.

„Jsi na řadě,“ řekl jí vesele.

Gillian polkla, otřela si ruce o kalhoty a rychle prošla dveřmi.

„Doktorko Fitzpatricková.“ Na Addisonově tváři se objevil první srdečný úsměv, který tam kdy Trace viděl. S napřaženou rukou přešel místnost. „Jsem kapitán Addison z ISS.“

„Těší mě.“

„Prosím, posaďte se. Mohu vám nabídnout šálek kávy?“

„Ano, děkuji.“ Gillian se vzpřímeně posadila v bojovné póze s vystrčenou bradou, zatímco Trace se pohodlně rozvalil v křesle vedle ní.

„Smetanu, paní doktorko?“

„Ne, černou, prosím.“

Addison jí podal šálek a pak se pohodlně usadil se svou kávou v ruce. Gillian měla pocit, že se s ní snad začne bavit o počasí. „Paní doktorko Fitzpatricková, musím vám říct, že blaho vaše vaší rodiny je hlavním zájmem ISS. Cílem naší organizace je šíření svobody a obhajoba základních lidských práv na celém světě.

Člověk jako je váš bratr je pro nás velmi důležitý.“

„Pro mě je můj bratr ještě důležitější.“

„Pochopitelně.“ Znovu se usmál, tentokrát téměř otcovsky. „I když věříme, že jste s agentem

0’Hurleyem jednali impulzivně a poněkud v rozporu s předpisy, myslíme si, že budeme schopni vaši akci úspěšně využít.“

Gillian se podívala na Tracea a podle líného pokrčení ramen poznala, že jí nijak nepomůže. Podívala se znovu na Addisona.

„Jednala jsem v nejlepším zájmu svého bratra, kapitáne, a stále jsem přesvědčena, že jsem jednala správně. Flynn a Caitlin jsou to jediné, co mě zajímá.“

„Samozřejmě, samozřejmě. Mohu vás ujistit, že i v tuto chvíli věnuje ISS nemalé síly na to, aby osvobodila vašeho bratra.

Doufáme, že to nebude trvat dlouho. Ale mezitím vás chci požádat, abyste se mnou odjela do Madridu, kde vás ISS může chránit.“

„Ne.“

„Promiňte?“

„Děkuji vám za nabídku, kapitáne, ale zůstanu s agentem 0’Hurleyem.“

Addison vzal šálek do obou rukou a spojil špičky prstů. „Paní doktorko Fitzpatricková, v zájmu vaší vlastní bezpečnosti i v zájmu bezpečnosti celé operace vás musím požádat, abyste se uchýlila pod ochranu ISS.“

„Můj bratr a moje neteř jsou v horách na východ odsud. Nebudu sedět v Madridu a čekat, až se jim něco stane. Pokud máte pocit, že potřebu– ju ochranu, jsem si zcela jistá, že mě agent 0’Hurley dokáže ochránit. Co se týče bezpečnosti operace, účastnila jsem se jí dlouho před tím, než se zapojila ISS. Jsem si jistá, že ji nijak neohrožuju.“

„Mám rozkaz vás odvézt do Madridu.“

„Vaše rozkazy mě nezajímají, kapitáne.“ Tento tón hlasu, který používala jen občas, ale zato s vynikajícími výsledky, jí zajistil vedoucí místo v Institutu. „Nemám žádné spojení s ISS nebo s jinou organizací. Jde mi jen o moji rodinu. Pokud je tu šance, že mohu být užitečná při osvobození Flynna, jsem odhodlána tu zůstat a riskovat.“

„Paní doktorko, já rozumím vaším důvodům a chápu je, ale prostě není možné

„Samozřejmě že to je možné, pokud se ISS nechce zabývat únosy pokojných občanů.“

Addison se odmlčel a přemýšlel o své situaci. Kdyby ISS při svých operacích ohrozila život civilní osoby, mohl z toho být skandál. Označovat snahu zajistit bezpečnost takové osoby slovem únos bylo jistě přehnané – ale teď pravděpodobně nebyl ten správný okamžik o tom diskutovat. Zvláště ne s takhle odhodlanou ženou.

Addison se rozhodl pro jinou taktiku. „Agent 0’Hurley je jedním z našich nejlepších a nejspolehlivějších agentů.“ Trace zdvihl obočí, protože věděl, kolik to Addisona muselo stát přemáhání, aby něco takového vypustil z úst. „Ale bude se muset zcela soustředit na operaci.“

„Já také, pokud při ní budu moct být nějak užitečná.“

„Agent 0’Hurley vám může sám potvrdit, že naše interní směrnice nám zakazují používat civilisty.“

„Odjeď do Madridu, Gillian,“ řekl Trace tiše. Vzápětí porušil slib, který si dal, a vzal ji za ruku. Nezáleželo mu na interních směrnicích. Interní směrnice už dávno poslal k čertu. Ale záleželo mu na tom, co bude nejlepší a nejbezpečnější pro Gillian.

„Půjdu s tebou.“ Otočila ruku, aby se jejich dlaně mohly dotýkat.

„Tak jsme se dohodli.“

„Nebuď tvrdohlavá. Teď už to nebude tak jednoduché jako dosud.“

„Na tom nezáleží.“

Měl pocit, že jí rozumí, a proto svou ruku zase odtáhl. Přešel k oknu a zapálil si cigaretu. Jak si k čertu získal takovou důvěru?

Nevěděl – stejně jako nevěděl, jak Gillian vysvětlit, co je pro ni lepší a rozumnější. „Už jsem ti říkal, že nebudu mít čas se o tebe starat.“

„A já už jsem ti říkala, že se o sebe dokážu postarat sama.“ Svoji ruku, ještě teplou od jeho dotyku, si složila do klína a otočila se zpátky k Addisonovi. „Už jsem tu známá jako Cabotova milenka.

Nikdo nebude vidět nic podezřelého na tom, když s ním pojedu až do Sefrou. Jestliže budu muset čekat, budu čekat tam. Pokud mi v tom nechcete zabránit násilím – což by jistě vyvolalo pobouřenou reakci tisku – tak tam pojedu.“

Addison neočekával takový odpor. V Gillianiných materiálech si přečetl, že je to pečlivá, pilná vědecká pracovnice, žena, která žije tiše a v souladu se zákony. „V žádném případě nemám v úmyslu vás zadržet násilím, paní doktorko. Ale mohu se vás na něco zeptat? Co budete dělat, pokud budete prozrazena a zajata Husadem?“

„Tak se pokusím najít způsob, jak ho zabít.“ Řekla to bez patosu.

K tomuto rozhodnutí došla dnes za svítání poté, co celou noc přesně o této věci přemýšlela a zpytovala svědomí. A právě proto, že to řekla tak obyčejně, tak jednoduše, se Trace otočil od okna a zůstal na ni zírat.

Gillian pokračovala. „Nikdy bych mu nedovolila, aby použil moje znalosti, na kterých jsem celý život pracovala, proti mně.

Projekt Horizont nikdy nesmí padnout do rukou člověka, jako je on. I v případě, že by musel jeden z nás zemřít, aby k tomu nedošlo.“

Addison si sundal brýle a začal je čistit bílým kapesníkem.

„Obdivuji vaše odhodlání, paní doktorko, a chápu vaše pocity. Ale agent 0’Hurley bude mít během několika příštích dnů plné ruce práce.“

„Postará se o sebe,“ řekl Trace od okna.

Addison si brýle znovu nasadil. „Je to civilista a navíc potenciální oběť.“

„Postará se o sebe,“ opakoval Trace. S Gillian se na sebe podívali. „Může se mi hodit. Cabot potřebuje milenku. Nikdy necestuje sám.“

„Můžeme vám přidělit jiného agenta.“

„Bylo by obtížné najít někoho, kdo se přesně podobá Gillian.

Kromě toho se mnou nejspíš půjde, ať už s tím bude ISS souhlasit nebo ne, takže uděláme nejlépe, když toho využijeme v náš prospěch.“

Addisonovi nevadilo, že je se svým názorem osamocen. To se mu stalo už mnohokrát. Ale zůstávalo faktem, že každá změna by teď mohla operaci ohrozit. Gillian Fitzpatricková nebyla jedním z jeho lidí, ale pokud trvala na tom, že chce riskovat krk, ISS jí v tom nebude bránit.

„Tak dobrá. Nemohu vám to zakázat, ale nemohu s tím ani souhlasit. Odmítám za to jakoukoliv zodpovědnost. A jenom doufám, že svého rozhodnutí nebudete jednou litovat, paní doktorko.“

„Nebudu.“

Addison pokrčil rameny. „Je tu ještě jedna věc,“ dodal. „Musím vás požádat o vaše poznámky. Vzhledem k tomu, že se mnou odmítáte odjet do Madridu vy osobně, musím zajistit alespoň utajení výsledků vaší práce. Laskavé mi předejte všechny materiály k projektu Horizont, abych jr mohl odvézt do bezpečí.“

„Samozřejmě. Jsou ale

„Jsou ale napsané ve vzorcích a rovnicích,“ vpadl jí do řeči Trace a umlčel ji dlouhým chladným pohledem. „Pravděpodobně budou srozumitelné jenom odborníkovi.“

„Jsem si jist, že naši vědci jim budou rozumět. Můžete mi je, prosím, přinést?“

„Samozřejmě.“

„Máš ji na starost. Je to tvoje zodpovědnost,“ řekl Addison tiše, když Gillian odešla z pokoje. „Nechci žádné civilní oběti na životech.“

„Postarám se o ni.“

„To je dobře.“

Addison vstal a uhladil si to málo, co zbývalo z jeho vlasů. Když ta ženská nebude mít své poznámky, říkal si v duchu, tak alespoň nemůže věci zhoršit.

Gillian se vrátila s pečlivě složenými papíry. „To je všechno, co mám. Týká se to jen oblasti, na které jsem pracovala já.“

„Děkuji vám.“ Addison si papíry vzal a vložil je do svého kufříku. Pak otočil číslicovým zámkem a znovu se narovnal. „Pokud si to rozmyslíte, stačí říct agentu 0’Hurleyovi, aby nás kontaktoval.“

„Nerozmyslím si to.“

„Tedy sbohem, paní doktorko.“ Zavrtěl hlavou. „Doufám, že až to všechno skončí, budete moci se svým bratrem pracovat v klidu a nerušeně na projektu Horizont.“ Krátce pokývl Traceovi. „Hlašte se v šestihodinových intervalech.“

Gillian čekala, dokud se dveře nezavřely, a pak si sedla na okraj postele. „To je neštěstí, pracovat pro takového člověka! Setkáváš se s ním často?“

„Ne. Díkybohu.“ Znovu si nalil kávu, ale už byla jenom vlažná.

„Ne všichni šéfové ISS jsou jako on.“

„To je dobrá zpráva pro svobodný svět.“ Počkala, dokud nepřešel pokoj dvakrát tam a zase zpátky, a pak znovu promluvila. „Chtěla bych se tě na něco zeptat.“

„To je mi ale překvapení.“

„Nemůžeš si laskavě na chvíli sednout?“ Nazlobeně, nebo možná pobaveně, mu ukázala na židli. „Támhle. Když budeš sedět takhle daleko, aspoň budeš mít jistotu, že se mě omylem nedotkneš.“

Na chvíli se zastavil, aby se jí mohl podívat do očí. „Nikdy se ničeho nedotýkám omylem.“

„No, tak to jsme si tedy vyjasnili.“

Odmlčela se.

Nakonec to Trace nevydržel a posadil se do křesla, které mu vybrala.

„Proč sis to nakonec rozmyslel?“ ozvala se.

„Co?“

„To, že mě vezmeš s sebou.“

„Měl jsem pocit, že to tak budeme mít dřív za sebou.“

Gillian si založila ruce a promluvila s trpělivostí učitele v nedělní škole. „Myslím, že mám právo na skutečnou odpověď.“

„Tohle je skutečná odpověď.“ Zapálil si cigaretu. „Myslel jsem to vážně. Určitě se o sebe dokážeš postarat.“

„Tvoje lichocení mi bere dech.“

„Podívej se, tobě na tom koneckonců záleží nejvíc. Možná opravdu máš právo se do toho plést.“ Díval se na ni skrz závoj cigaretového dýmu. „To je všechno.“

To je všechno, co mi řekne, pomyslela si Gil– lian. Rozhodla se, že se s tím pro tentokrát smíří. „Tak dobře. A teď mi řekni, proč jsi nechtěl, abych Addisonovi řekla, že ty poznámky jsou falešné.“

„Protože skutečné poznámky máš v hlavě. Počítám, že to je pro ně to nejlepší místo.“

„Je to tvůj nadřízený. Nemáš pocit, že bys s ním měl jednat na rovinu?“

„Dám víc na svoje instinkty než na pocit povinnosti.“

Gillian chvíli nic neříkala. Přemýšlela o tom, co jí Trace řekl.

Možná to byl právě důraz, který kladl na intuici, co v ní vzbuzovalo takovou důvěru. „Kdysi jsi mi řekl, že myslíš, že víš, proč mě pan Forrester neposlal přímo za ISS. Mám pocit, že přišel čas, abys mi to vysvětlil.“

Trace oklepal popel ze své cigarety. Slunce se sklánělo k západu.

Za chvíli se začne stmívat. Vzpomněl si na to, že krátce předtím, než se s ní setkal, se také díval na západ slunce. Možná je už navěky věků odsouzen k tomu, aby si na ni vzpomněl pokaždé, když se přiblíží noc.

„Proč nechceš, aby se toho vzorce zmocnil SRP?“ zeptal se jí se zvláštním výrazem.

„To je směšná otázka. Je to teroristická organizace řízená šílencem. Pokud by se toho séra zmocnili, jaderná válka by byla takřka nevyhnutelná.“

Trace mlčel. Seděl a díval se na ni.

Gillian ztichla. Jeho mlčení bylo výmluvnější než tisíc slov a ona začínala chápat, jakým směrem se jeho myšlenky ubírají. „Přece nechceš

srovnávat ISS a jednu z nejradikálnějších teroristických organizací na zeměkouli!“ namítla pobouřeně. „ISS zajišťuje mezinárodní pořádek, zachraňuje životy, chrání demokracii.“

Tentokrát vstala ona a začala přecházet po místnosti. „Nemusím ti přece vykládat, co všechno to znamená. Jsi jedním z nich.“

„Ano, jsem jeden z nich. Ale neříkala jsi ty sama, že je to jenom obyčejná organizace řízená lidmi, z nichž někteří jsou dobří a někteří špatní?“

„Ano.“ Nebyla schopná říct, proč je tak napjatá. V pokoji se setmělo, světlo bylo tlumené a příjemné. „A stále věřím, že kdybych za nimi šla na začátku, tak by byl hlavní ten projekt a až za ním by přišel na řadu můj bratr a jeho neteř. Setkání s kapitánem Addisonem mi to jen potvrdilo. Ale na druhou stranu – celý projekt byl vypracován na základě jejich objednávky a chtěli jsme jim ho předat, až ho dokončíme. Můj otec věřil, že v ISS budou výsledky jeho práce v dobrých rukou.“

Trace dokouřil cigaretu jedním dlouhým zatáhnutím. „A co ty?

Čemu věříš ty sama?“

„Moje rodina je pro mě ze všeho nejdůležitější. Teprve až budou Flynn a Caitlin v bezpečí, začnu přemýšlet, co si počít dál.“

„Dokončíš projekt a předáš ho ISS?“

„Ano, samozřejmě.“ Trochu pobledla a otočila se zpátky k němu.

„Můj otec na tom pracoval celý život. Co se mi snažíš říct, Trace?“

„Jenom to, že úmysly ISS jsou jedna věc a skutečné výsledky věc druhá. Přemýšlej o tom, Gillian. Jen si představ, že máš sérum, které tě bude chránit před účinky jaderného spadu. Je to zázrak, štít, zásadní objev, ať už se na to díváš jakkoliv. Jakmile se jednou ukáže, že to doopravdy funguje, dovedeš si představit, o co jednodušší bude pro nějakého vojáka v bílé kravatě zinmk nout to příslovečné velké červené tlačítko?“

„Pracujeme na obraně, ne na zbrani.“

„Ten, kdo má lepší obranu, se tolik nebojí použít zbraň, kterou má k dispozici.“

„Jaderné zbraně tu jsou a zůstanou. Nemůžeme předstírat, že neexistují.“ Znovu se k němu otočila zády. Světlo, pronikající do pokoje oknem, zrůžovělo. „Horizont k nim má vytvořit protiváhu, má zajistit, že život bude pokračovat,

když někdo ten knoflík zmáčkne. Je to příslib života, ne jeho ohrožení.“

„Kdo bude rozhodovat o tom, kdo bude očkován, Gillian?“

Olízla si rty. „Jak to myslíš?“

„Myslíš, že to sérum dostane každý? To není moc praktické a pravděpodobně ani proveditelné. Možná bychom se měli omezit na země, které jsou v OSN, že? Anebo ještě lépe jenom na země, které patří do našeho politického tábora. Budeme dávat protilátku i lidem, kteří jsou hodně staří nebo nevyléčitelně nemocní? Určitě bude hodně drahá. Kdo to bude platit? Daňoví poplatníci? Myslíš si, že daňoví poplatníci budou chtít platit očkování i bezdomovcům nebo trestancům? Dáme jednu dávku i masovému vrahovi, nebo budeme vybírat, kdo je toho hoden a kdo ne?“

„Vždycky se dá najít nějaká cesta.“

„Ale možná to nebude ta nejlepší. Skoro určitě nebude. Nežijeme v dokonalém světě.“

Chtěla věřit, že to možné je, že svět je možné změnit, ale některé z těchto otázek si sama kladla a nenacházela na ně odpověď. „Můj otec zasvětil Horizontu většinu svého života a můj bratr kvůli němu může dokonce zemřít. Co mám podle tebe dělat?“

„Nechci po tobě, abys něco udělala - jenom tak přemýšlím nahlas.”

Přešla k němu, i když věděla, že se od ní zase odtáhne a zmaří její úsilí zmenšit vzdálenost mezi nimi.

„Co se ti stalo, Traci? Co tě připravilo o iluze? Proč jsi přestal věřit, že můžeš něco změnit?“ „Protože se nic změnit nedá. Možná na chvíli, možná tu a tam něco, ale z dlouhodobého hlediska je to všechno stejně úplně jedno.“ Začal lovit další cigaretu, ale pak si to rozmyslel a krabičku odstrčil. „Nestydím se za nic, co jsem udělal, ale to neznamená, že jsem na to hrdý. Jsem z toho jenom unavený. “

Sedla si naproti němu. Už si nebyla tak jistá svými názory a cíli.

„Jsem vědec, Trace. Ne politik. Můj příspěvek k projektu Horizont byl minimální. Můj otec se mnou nesdílel svoje sny a naděje. Ale vím, že pevně věřil tomu, že jeho práce bude znamenat trvalý přínos.

Možná, že pomůže nastolit trvalý mír, o kterém všichni tvrdí, že o něj usilují, ale nikdo pro to nic nedělá.“

„Nějaké sérum nemůže být zárukou míru, doktorko/1

„Ne. Asi ne. Sama jsem si kladla podobné otázky, ale nikdy jsem si na ně nedokázala odpovědět. Možná jsem toho v životě prostě jen neprožila tolik, abych přišla o iluze.” Na chvíli zavřela oči. Musela si spoustu věcí ujasnit, a to hlavně o svém životě. „Nevím toho o tobě dost - nebo o tom, co jsi prožil -, abych ti rozuměla. Musím se řídit intuicí. Věřím, že z dlouhodobého hlediska,jsi něco změnil. Možná jsi unavený. Třeba jsi nespokojený. Ale já si myslím, že je to tím, že jsi větší snílek, než si sám myslíš. Nemůžeš změnit celý svět – to nikdo nedokáže –, ale můžeš změnit alespoň malý kousek.“

Chtěla mu podat ruku, ale zdržela se toho, neboť věděla, že kdyby ji odmítl, nemohla by svoji myšlenku dokončit. „Těch posledních pár dní změnilo mě.“

Chtěl tomu věřit, ale zjistil, že když člověk něco chce, může o to také přijít. „To jsou zase ty tvoje romantické představy, doktorko.“

„Ne. Snažím se k tobě být co nejupřímnější. Přemýšlím o tom tak logicky, jak je to v dané situaci možné. Jsem si jistá, že jsi změnil přinejmenším mě. Myslím jinak, cítím jinak, jednám jinak. A to všechno kvůli tobě.“ Pevně stiskla rty. Dokáže si Trace vůbec představit, jak je to pro ni těžké, takhle se před ním obnažovat?

Řekla si, že na tom nezáleží. Odkašlala si. Rozhodla se hrát vabank.

„Nikdy předtím jsem se žádnému muži nenabízela.“

„Ty se mi nabízíš?“ Vytáhl cigaretu, ale jenom po ní přejížděl prsty. Chtěl, aby to znělo nezúčastněně, pokud možno pobaveně, ale bolest v hrudníku se rozšiřovala.

„Každý kromě tebe by to už dávno pochopil.“ Musela vstát, protože už nedokázala sedět na jednom místě. Proč zrovna ona musí vždycky prosit o trochu citu? „Nechtěla jsem po tobě žádný trvalý vztah.“ I když po něm toužila. „Nechtěla jsem, abys mi přísahal lásku nebo věrnost.“

když by mu sama ráda odpřisáhla obojí, kdyby ji o to požádal.

„Chtěla jsem jenom, abys byl upřímný a…“

„…a vyspal se s tebou?“ Cigareta se mu v ruce zlomila a Trace ji bezmyšlenkovitě zahodil do popelníku. „Už jsem ti přece jednou vysvětloval, Gillian, proč něco takového nepřipadá v úvahu.“

„Slyšela jsem od tebe jenom nějaké nesmysly o tom, čím se od sebe lišíme. Ale na tom přece nezáleží. Nechci, abys byl moje dvojče.“ Musela se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila. „Chci, abys byl můj milenec.“

Touha a nutkání se v něm spájely tak silně, že se musel donutit vstát a přejít k ní. Odbudu to rychle, slíbil si v duchu. Odbudu to rychle a hnusně, a tak nás oba zachráním. „Jenom tak si střihnout jedno číslo před večeří? Vyspat se spolu, a hlavně žádné důvěrnosti?“

Začervenala se, ale neuhnula očima. „Od tebe žádné důvěrnosti nečekám.“

„To je dobře, protože žádné důvěrnosti nebudou.“ Zajel jí prsty do výstřihu blůzky a přitáhl si ji k sobě. Třásla se. Dobře. Když se bude bát, bude to všechno jednodušší. „Aférka na jednu noc, to není tvůj styl.“

Chtěla couvnout, ale přemohla se a zůstala stát. „Co na tom záleží? Říkal jsi, že mě chceš.“

„To je pravda. A navíc ti s potěšením ukážu, jak to v životě doopravdy chodí. Ale ty chceš od života něco trvalejšího, zlatíčko.

Až jednou začnu pomýšlet na dům se zahrádkou, tak ti zavolám. Ale do té doby prostě nejsi můj typ.“

Působilo to přesně, jak zamýšlel. Jako políček na tvář.

Gillian ustoupila o krok, otočila se a vykročila ke svému pokoji.

Když brala za kliku, slyšela zvuk whisky vytékající z láhve. Celý život, pomyslela si a cítila, jak jí do hlavy stoupá náhlá vlna zuřivosti, celý život jsem bez jediného přijímala takovou rádoby vtipnou kritiku! V\ rostla s ní, očekávala ji, ale teď už byla dospělou ženou. Napřímila se. Jsem svou vlastní paní, při pomněla si zlomyslně a otočila se. Už je načase, aby mě to přestalo hypnotizovat a abych před tím přestala utíkat. Už je načase, abych se odvážila dalšího riskantního kroku.

Trace upíjel teplou whisky a připravoval se na divokou hádku, která ho podle jeho názoru čekala. Dal by přednost tomu, kdyby Gillian prostě odešla do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi, ale po tom, co jí řekl, koneckonců měla právo na pár jedovatostí. Jestli to opravdu potřebuje, ať si klidně poslouží. Znovu zdvihl sklenici s whisky. Vzápětí se pořádně zakuckal.

„Co to ksakru děláš?“

Gillian si v klidu rozepínala blůzku. „Dokazuju ti, že nemáš pravdu.“

„Nech toho.“

Nechala blůzku sklouznout na podlahu a sáhla na přezku kalhot.

„Zatraceně, Gillian! Obleč si tu košili a vypadni!“

Vystoupila ze svých kalhot. „Jsi nervózní?“ Bříško měla panensky bílé, prádlo bez krajek a ozdob. Její nohy měly smetanovější odstín a stehna se zdála skoro neuvěřitelně dlouhá.

Navzdory whisky Traceovi vyschlo v ústech na troud.

„Nemám náladu na tvoje experimenty,“ vyštěkl. Zvlhlýma rukama hledal cigaretu.

„Ano. Rozhodně jsi nervózní.“ Pohodila hlavou. Jeden pramen vlasů jí spadl na rameno. Vykročila k Traceovi.

„Děláš chybu,“ vypravil ze sebe.

„To je víc než pravděpodobné.“ Stála přímo před ním a poslední světlo dne ozařovalo její tvář a vlasy. „Ale bude to moje chyba, nebo ne?“

Nedokázal si vzpomenout, že by kdy v životě viděl něco krásnějšího. Nedokázal si představit nic, po čem by kdy toužil víc.

Ale zároveň si byl také jisty, že se nikdy ničeho nebál tak jako téhle malé krásné polonahé ženy s očima jako malachit a vlasy jako oheň.

„Ani se tě nedotknu.“ Zdvihl sklenici a vypil ji do poslední kapky. Ruce se mu třásly.

Všimla si toho. Něco takového přesně potřebovala, aby se jí zvýšilo sebevědomí.

„Tak dobře. Já se dotknu tebe.“

Neměla žádného průvodce, který by jí poradil, neznala žádný standardní ověřený postup. Pravda, nasbírala jisté zkušenosti s muži, ale díky přísné výchově a náročnému zaměstnání to byly zkušenosti jen velmi omezené. Z nějakého důvodu si však byla jistá, že i kdyby poznala tisíc mužů, s tím, který stál před ní, by to bylo jiné.

Spolehla se na svoji ženskou intuici a instinkt a udělala krok vpřed.

Měla jistější ruce než on a pohladila ho po hrudi. Pohledem se mu vpíjela do očí a kochala se dotykem pevných, tvrdých svalů na jeho hrudi a ramenou. Musela si stoupnout na špičky, aby ho mohla políbit. Rty měla měkké a lákavé. Přitiskla se k němu celým tělem a cítila, jak mu zběsile tluče srdce.

Všechny svaly měl napjaté, jako by očekával ránu. V jeden okamžik zjistil, že se ji chystá obejmout, ale ovládl se a pevně se chytil prádelníku, který měl za zády. Znám ji tak dobře, pomyslel si, že si můžu být jistý, že ji nepřítomnost jakékoliv reakce z mé strany dostatečně poníží, aby toho nechala a odešla. Někam, kde přede mnou bude v bezpečí.

Ano, znal ji.

Ale nepočítal s tím, že i ona rozumí jemu.

Její rty si hrály s jeho a současně mu rozepínala košili, aby mu mohla přejíždět rukama po nahém těle. Srdce jí divoce bušilo, zrak měla za– mžený a šeptem se vyznávala ze své touhy. Ani zkušená svůdnice by si na jejím místě nemohla počínat lépe. „Chci tě, Traci.“

Rty mu přejela po čelisti až k hrdlu. „Chtěla jsem tě od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřila. Bránila jsem se tomu.“ Celá se otřásla hlubokým vzdechem a objala ho kolem pasu. „Miluj se se mnou.“

Než ho stačila znovu políbit, položil jí ruce na ramena.

Věděl, že pokud se jejich rty podruhé setkají, rozum už nedokáže potlačit city „Nemůžeš vyhrát, Gillian.“ Hlas mu zdrsněl. Slova jako by ho pálila v krku. „Nech toho, než bude pozdě.“

pokoji byla tma. Měsíc ještě nevyšel. Trace viděl, jak se jí v temnotě lesknou oči.

„Říkal jsi, že věříš v osud,“ hlesla. „Copak mě nepoznáváš, Traci? Já jsem tvůj osud.“

Třeba to je právě ta věc, které se bál nejvíc. Byla neodvratná jako osud, neuchopitelná jako sen. A teď ho objímala jako krásný příslib.

„Takže já jsem zase tvůj. Bůh ti pomáhej.“ Přitiskl svá ústa na její se vší potlačovanou vášní, se vší silou, se vší žhavou naléhavostí.

Chtěl je oba zachránit. Ale teď se svěřil do rukou osudu. Poruší všechny sliby, které si dal. Bude se jí dotýkat, bude ji líbat, bude ji milovat. Noc se o sebe postará sama.

Dovolil svým rukám, aby ji hladily po celém těle. Tenká látka mu klouzala pod prsty. Další vzrušení. Střídavě ji hladil přes kalhotky i po holé kůži a stupňoval tak její touhu. Její pokožka byla jako smetana – chladná, bílá a hladká. Okouzleně vsunul prsty pod látku a našel horký střed její vášně.

Okamžitě mu zaryla prsty do zad. Přitáhl ji k sobě a začal ji zdvihat nahoru. Když ucítil, jak celá zvláčněla, uchopil ji do náručí.

„To je jenom začátek,“ zašeptal, když ji pokládal na postel.

„Dneska s tebou udělám všechno, co jsem si představoval od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.“

Její vlasy se rozprostřely na bílém polštáři jako ohnivý vějíř.

První paprsky měsíčního světla společně s mořským vánkem pronikly do pokoje. „Půjdeš se mnou tam, kde jsi ještě nikdy nebyla,“ pokračoval. „Přestože zítra si možná budeš přát, aby ses tam nikdy nepodívala.“

Věřila mu. Se vzrušením i strachem zdvihla ruku a dotkla se jeho tváře. „Vezmi mě tam.“

Nevěděla, že někdo může líbat tak jako on. Předtím jí ukázal vášeň, touhu a sebeovládání. Teď bylo sebeovládání pryč a na jeho místo nastoupila zničující obratnost. Jeho jazyk ji dráždil a mučil, jeho zuby ji vzrušovaly a provokovaly. Cítila, že mu odpovídá způsobem, který nikdy předtím nezažila. Nikdy předtím se nikomu neoddala tak zcela a bez výhrad. Znovu a znovu ho přitahovala k sobě.

Pak se jí začal dotýkat.

Měl ruce hudebníka a věděl, jak hrát na ženu. Špičkami prstů ji hladil, tiskl, přejížděl po ní, až nemohla popadnout dech. Šeptala jeho jméno

napřed tiše, pak naléhavě, pak bez sebe touhou. Dotýkala se ho, držela ho, přitahovala ho k sobě silou, kterou by v sobě nikdy nehledala. Snažila se nahmatat zapínání jeho kalhot. Chtěla ho vzít do sebe a vrátit mu rozkoš, která snad už ani nemohla být vyšší. Pak jeho prsty našly nové tajemství. Napjala se, otřásla se a pak znovu zvláěněla.

Ne. Tady ještě nikdy nebyla. Panovala tu tma, vzduch byl teplý a sladký. Připadala si malátná, ale přitom měla v hlavě jasno. Cítila jeho rty v jamce mezi klíčními kostmi. Pak sklouzly níž a začaly přejíždět po jejím ňadru. Pronikly až na jeho hrot ukrytý pod látkou.

Mohla jenom sténat, protože nebyla schopna slov.

Vzal do zubů ramínko podprsenky a pomalu ho stahoval dolů.

Jeho prsty neustávaly v zázračné práci. Takovouhle ji chtěl!

Oslabenou rozkoší, omámenou touhou. Mohl ji ochutnat, kde chtěl.

Její kůže, horká a vlhká, byla tak sladká. Mohl by z ní být živ celé dny.

Měsíc svítil jasněji, vášně byly temnější.

Stahoval jí podprsenku níž a níž. Když chtěl, zachvěla se. A chtěl. Když chtěl, zasténala. A chtěl. Chtěl, aby vzdychala potěšením, křičela rozkoší a pak se vzepjala v zoufalství.

Gillian se vymrštila vzhůru a objala ho. Převalovali se po posteli, jejich vášeň se blížila naplnění. Znovu se ho pokusila svléknout, a tentokrát jí v tom nebránil. Snažila se to udělat rychle. Když byli oba nazí, byl ještě rychlejší.

Když do ní vnikl, zasténala. Napůl zbavená smyslů ho chytila za vlasy a přitáhla jeho ústa ke svým. Vzal si ji rychle a tvrdě, ale dokázala se jeho rytmu víc než přizpůsobit. Zdálo se jí, že i jejich srdce tlučou stejně.

Cítila, jak Traceovy rty přitisknuté k ní vyslovují její jméno.

Slyšela jeho zasténání, když se city spojily s touhou.

Pak pohřbil svou tvář v jejích vlasech a vzali si jeden druhého.

OSMÁ KAPITOLA

Zůstat s ní byla chyba. Spát celou noc po jejím boku. Vzbudit se ráno vedle ní. Trace věděl, že když bude spát v jejím náručí, tak za to ráno zaplatí. Člověk vždy zaplatí za svoje chyby.

Problém byl v tom, že to bylo tak zatraceně příjemné.

Ve spánku byla tak teplá, tak měkká, tak tvárná jako při milování.

Její hlava mu spočívala na rameni, jako by tam odjakživa patřila. Její ruka, napůl sevřená v pěst, mu ležela na srdci, jako by si ho chtěla zabrat pro sebe. Za časného rána, když ležel vedle ní, si přál, aby to byla pravda, aby se takové věci skutečně stávaly. Ale věděl, že to tak není a nebude. Nebylo jednoduché se s tím smířit, ale nic se s tím nedalo dělat.

Zneklidňovalo a znepokojovalo ho však to, že jeho touha nezmizela. Stále cítil nutkání, cítil vášeň, cítil potřebu se jí dotýkat – cítil to všechno stejně silně jako včera večer, kdy se ho poprvé dotkla.

Chtěl ji přitáhnout k sobě, pomalu a smyslně ji probudit a katapultovat je zpátky tam, kde pobývali předtím, než usnuli. Ještě silněji než včera ji chtěl uchopit do náruče, hladit ji po vlasech, probouzet se s ní, být s ní v polospánku a vnímat tiché vzrušení z jejich společného probouzení.

Ale nemohl udělat ani jedno. I když si Trace o sobě nikdy nemyslel, že je nějak obzvlášť ušlechtilý, nemohl se zbavit ohledů na ni. Byl člověkem, který prostě dělá svoji práci a dělá ji, jak se mu zachce. Žil stejně rychle jako pracoval a neměl žádné osobní svazky s nikým. V Gillian poznal ženu, pro kterou je na prvním místě rodina a domácí krb. Nepochyboval o tom, že je dobrá v tom, co dělá, a že je plně zaměstnaná svojí prací, ale někde uvnitř v sobě měla skrytou touhu po domě se zahradou a květinovými záhonky. Muž, který nikdy domov neměl a rozhodl se ho nikdy nemít, může ženě, která domov vytvoří všude, kam přijde, jenom zkomplikovat život.

Ale bylo to tak příjemné, když ležela vedle něho. Odtáhl se rychleji, než vlastně chtěl. Když se pohnula a něco zamumlala, vstal a natáhl si kalhoty. Nemusel se ani otáčet, aby viděl, že je vzhůru a že ho pozoruje.

„Klidně ještě můžeš spát,“ řekl do zdi. „Mám teď nějakou práci.“

Gillian se posadila a přitáhla si přikrývku k bradě. Byla napůl vzhůru nebo si to alespoň myslela. Ale možná, že se jí to jenom zdálo, když předtím měla pocit, že ji hladí po vlasech. „Nechci spát.

Půjdu s tebou.“

„Tam, kam jdu, dobře vychované slečny nechodí.“

Je zvláštní, jak rychle přijde vystřízlivění. Ležela tu v polospánku, ve vyhřáté posteli, v teple a v bezpečí. A přesto už byla zase sama.

Cítila, jak na ni útočí chlad. Zaťala prsty do deky, ale hlas měla klidný. „Myslela jsem si, že budeme pracovat společně.“

„Jenom když se to hodí, zlato.“

Prsty žmoulala přikrývku.

„Když se to hodí komu?“

„Mně.“ Než se k ní znovu otočil, vytáhl si ciga retu. Bylo to přesně, jak si myslel. Vypadala mnohem krásnější, než se dalo rozumně předpokládat. Měla smetanově bílou pleť, nádherné vlasy a potemnělé oči skryté pod ztěžklými víčky. „Překážela bys mi.“

„Zjevně ti už překážím.“ Snažila se přemoci pocit ponížení, odhodila přikrývky a začala si sbírat svoje šatstvo. Přitiskla si je k hrudi a zastavila se na chvilku, aby se na něho mohla podívat. Řeknu mu to, co musí být řečeno, rozhodla se. Už mnohokrát v minulosti přijala citový políček se sklopenou hlavou. Ale tentokrát to bude jinak. Tentokrát si to nenechá pro sebe.

„Nevím, čeho se bojíš, 0’Hurley, kromě sebe Samého a svých citů, ale nemusíš se chovat takhle.“

„Chovám se přirozeně.“ Zatáhl ze své cigarety. Byla hořká jako jeho myšlenky. „Podívej se, jestli nám budeš objednávat snídani, tak bych si dal kafe. Teď se ještě vysprchuju, než půjdu ven.“

„Samozřejmě můžeš litovat toho, co se stalo. To je tvoje svaté právo.“ Nerozpláče se. To si slíbila. „Ale nemáš právo být krutý.

Myslíš si, že jsem od tebe čekala slib nehynoucí lásky? Představoval sis, že od tebe budu chtít, abys padl na kolena a děkoval mi za to, jak jsem změnila tvůj život? Nejsem tak hloupá, jak si myslíš.“ „Nikdy jsem si nemyslel, že jsi hloupá.“ „To je dobře, protože nejsem.“

Odseknout mu takovým způsobem bylo velmi uspokojivé, jak zjistila. „Nic z toho jsem od tebe nečekala. Ale taky jsem nečekala, že se ke mně budeš chovat jako k něčemu, co sis zaplatil a co můžeš ráno vy

hodit. To jsem od tebe taky nečekala, Traci. Ale možná jsem měla.“

Rychle přešla do svého pokoje, hodila zmačkané šaty na postel a zamířila rovnou do koupelny. Nebude kvůli němu plakat. Ne, při všech svátých, neuroní kvůli němu ani jednu slzu. Otočila kohoutkem tak, že se málem opařila, a vstoupila pod sprchu.

Potřebovala se jenom trochu zahřát, smýt ze sebe jeho vůni, vypláchnout si ústa od jeho chuti. Pak bude zase v pořádku.

Nejsem hloupá, říkala si. Prostě jsem se jenom zmýlila v úsudku, což se může stát každé ženě, a teď se s tím musím vyrovnat.

Byla už dospělá, dělala svoje vlastní rozhodnutí a musela za ně nést plnou zodpovědnost.

Ale zachovala se hloupě. Tak hloupě a nesmyslně, jak si to jen dokázala představit. Gillian si přitiskla zápěstí k očím a nechala po sobě stékat horkou vodu. K čertu s ním a s ní taky. Může být ještě větší hloupost než zamilovat se do člověka, který nikdy žádné city neopětuje?

Když se záclona ve sprše prudce roztáhla, trhla hlavou. Obrátila se a bez zájmu pohlédla na Tra– cea. Moje pocity nejsou jeho problém, pomyslila si. A raději se budu smažit v pekle, než abych je na sobě dala znát. „Teď zrovna nemám čas.“

„Musíme si něco vyjasnit. To, že jsem dneska ráno neblábolil o tom, jak se mi to s tebou líbilo, ještě neznamená, že si o tobě myslím, že bych tě mohl sebrat někde na ulici.“

Gillian si vzala mýdlo a pomalými krouživými pohyby si začala mýt rameno. Takže má vztek. Viděla, jak mu potemněly oči, slyšela, jak má zastřený hlas. To bylo také uspokojivé. „Mám takový pocit, že pro mě bude nejlepší, když se vykašlu na to, co si myslíš nebo co říkáš, 0Hurdy. Tvoje ubohé výmluvy mě nezajímají. A nacákáš na podlahu.“ Zatáhla znovu závěs.

Ještě se ani nedovřel, když ho Trace znovu trhnutím roztáhl.

V očích měl zuřivost a mluvil až příliš tiše a vyrovnaně. „Nikdy mi nezavírej dveře před nosem.“

Podivila se, proč zrovna v tuhle chvíli má takovou chuť se rozesmát. „Nezavírám dveře, ale závěs. Dveře bych zavřela radši, ale tohle mi bude muset stačit.“ Znovu zatáhla.

Trace jediným prudkým trhnutím serval závěs na zem. Kovové háčky zacinkaly na tyči a Gillian si odhodila mokré vlasy z očí. „Tak to byl vážně vynikající nápad. Pokud už sis vylil vztek na tomto bezduchém předmětu, tak můžeš jít.“

Trace odkopl závěs stranou.

„Co k čertu chceš?“

„V tuto chvíli bych si ráda v klidu umyla vlasy.“ S rozvahou strčila hlavu pod sprchu. Navzdory svému rozhodnutí slabě vykřikla, když ji popadl za loket. Stál teď ve sprše s ní, bavlněné šortky přilepené k tělu. Voda se od nich odrážela a rozstřikovala se po podlaze.

„Nemám čas ani náladu na to, abych k tobě lezl po kolenou. Mám práci a chci prostě vyčistit vzduch, abych se na ni mohl soustředit.“

„Dobře. Vzduch je čistý.“ Praštila mýdlem zpátky do držáku.

„Chceš rozhřešení? Máš ho mít.“

„Nemám se za co stydět.“ Udělal krok k ní a proud vody ho zasáhl do hrudi. „Vrhla ses na mě.“ Gillian si jednou rukou odtáhla vlasy z obličeje. Pára naplňovala celou místnost. „Věru, že to tak bylo. Bojoval jsi jako tygr, ale přemohla jsem tě.“ Strčila mu rukou do hrudi. „Měl bys radši rychle zmizet, 0’Hurley, nebo se na tebe zase vrhnu.“

„Ty jedna přemoudřelá Chtěl přejít k ní, ale pěst, která ho zasáhla do žaludku, mu vyrazila dech. Dívali se na sebe a v očích se jim zračilo stejné překvapení. Voda stříkala všude kolem. Najednou se Gillian rozesmála a přikryla si ústa dlaní.

„Co je na tom k čertu směšnýho?“

„Nic.“ Zdusila další záchvat smíchu. „Není na tom nic směšného, až na to, že vypadáš jako úplný hlupák a já si tak taky připadám.“

Znovu se rozesmála a otočila se zpátky ke sprše. „Radši už běž, 0’Hurley, než se rozzlobím a budu opravdu zlá.“ Chvilku si hladil žaludek, aby se vzpamatoval z překvapení, že se jí podařilo ho zaskočit. Ztrácel svoje instinkty. Hněv i zloba se vypařily, a tak jí položil ruku na rameno, aby ji otočil k sobě. „Máš páru, doktorko.“

Možná si to jen představovala, možná to jen chtěla slyšet, ale měla pocit, že nemluví jen o její pěsti. „Děkuji ti, Traci.“

„Víš, máš tu vodu moc horkou.“

„Měla jsem náladu na horkou vodu.“

„Hm-hmm.“ Dotkl se její tváře a palcem pomalu přejel po skupince pih. Vlastně to byl jistý druh omluvy, ale napadlo ji, že Trace o tom možná ani sám neví.

„Co kdybych ti umyl záda?“

„Ne.“

Objal ji kolem pasu. „Mohla bys pak umýt záda mně.“

„Traci.“ Zdvihla ruce, jako by ho chtěla od sebe odstrčit. „Tohle není odpověď.“

„Je to jediná odpověď, která mě napadá. Sklonil se k ní a přejel svými rty přes její. „Chci tě. Copak to není to, co jsi chtěla slyšet?“

Kdyby to bylo tak jednoduché. Kdyby jí na lom tak nezáleželo.

Přitiskla k němu tvář a zhluboka vzdychla. „Minulá noc byla zvláštní. Dokážu se smířit s tím, že pro tebe nic neznamenala, ale nechci se o tom dál bavit, protože pro mě něco znamenala.“

Chvíli byl zticha, protože věděl, že by bylo pro oba lepší, kdyby neřekl to, co se mu dralo na jazyk. Ale nedokázal se ubránit. „Pro mě to taky něco znamenalo, Gillian.“ Vzal její tvář do dlaní a díval se jí do očí, aby viděl, jak se tváří, když jí to říká. „Znamenalo to pro mě zatraceně hodně.“

Srdce se jí při těch slovech vzdmulo. „A o to je to pro tebe těžší.“

„Pro mě je to těžké, ale pro tebe to může být nemožné.“ Chtěl ji pustit, ale držela ho za ruce. „Nejsem pro tebe vhodný.“

„Ne, to nejsi.“ Usmála se a objala ho. „A čokoládové dorty také ne, ale ani těm nedokážu odolat.“

Nebyl si jistý, jestli je rozumné brát s sebou Gillian na výpravu do chudinské čtvrti, ale málem přesvědčil sám sebe o tom, že je to nutné. Možná jí to pomůže, když uvidí, jak hluboko musí agent při své práci klesnout a s jakým druhem lidí se musí stýkat. Události dnešního rána nezměnily jeho názor na bezvýchodnost a nesmyslnost jejich vztahu, ale přesvědčily ho, že se mezi nimi vytvořilo nějaké pouto, ať už se mu to líbí nebo ne. Bylo jeho povinností zprostředkovat jí jasnou představu o tom, do čeho se chce namočit.

A tak s ní chodil po Casablance sem a tam, dokud nesetřásl Kendesova špicla, který ho měl sledovat, i agenta, kterého mu přidělil Addison. Toho prvního nejen očekával, ale i přijímal jako součást hry. Přítomnost toho druhého mu dokázala, že ISS – nebo možná jenom Addison – se rozhodli, že mu v akci nedají volnou ruku. To ho jenom ujistilo o tom, že musí jednat na vlastní pěst.

I když byl přesvědčený, že se obou agentů zbavil, Trace si pro jistotu dal ještě jedno kolečko po třídě plné turistů. Teprve pak zamířil k barabiznám a bídě chudinské čtvrti. Chtěl jít pěšky, a proto měl pistoli připnutou v podpaží a skrytou pod bundou. Další měl připevněnou na lýtku.

kapse schovával tichý, ale velmi účinný nůž s vystřelovací čepelí.

Přestože při minulé návštěvě pobyl v Casablance jen krátce, vyznal se tu velmi dobře – tak jako ve slumech a ghettech jiných měst na celém světě.

V úzkých uličkách a přeplněných průjezdech se potloukaly davy nezaměstnaných, ale je dva nikdo neoslovil. Trace nešel chůzí turisty, který se ztratil, a nevypadal ani jako člověk, který hledá vzrušení, a přišel si vyfotografovat odvrácenou tvář Casablanky.

Páchlo to tady. Gillian, která šla vedle něj, neřekla nic, ale přemýšlela, jestli to taky cítí. Nebyl to jenom zápach zvířat a hniloby. Nad vším se ještě vznášela vůně zloby a nenávisti. V Irsku se Gillian setkala s bídou, v New Yorku viděla bezdomovce a ztracené existence – lidi povalující se na ulicích – ale nikdy v životě nespatřila takovou ubohost a beznaděj jako zde. Zasychala tu čerstvě prolitá krev. Číhaly tu choroby, které trpělivě čekaly na svou chvíli.

Plížila se tudy smrt, přirozenější a pochopitelnější než život. Gillian viděla, jak si ji muži chtivě prohlížejí tvrdýma černýma očima. Ženy zahalené závojem k ní naopak nikdy nezdvihly zrak.

Trace zamířil k jedné chatrči. Těžko se to obydlí dalo nazvat jinak, přestože měla v oknech sklo a před sebou něco, co by se s trochou dobré vůle dalo označit jako terasa. Prašivý pes vycenil tesáky, ale když mu Trace nevěnoval pozornost, stáhl ocas mezi nohy a utekl. Vedle domku byla ve vyprahlé půdě malá zeleninová zahrádka. Někdo ji vyplel a vzešlé semenáčky vyjednotil.

Trace zaklepal na dveře chatrče a dlouze a pozorně se rozhlédl kolem. Byli pozorováni, tak jak předpokládal, ale to, co se v téhle čtvrti stane, tu také zůstane. Pokud to Trace sám nebude chtít, Kendesa se o jeho návštěvě tady nedoví.

Dveře jim otevřela drobná žena v tmavých šatech a závoji, který jí halil tvář. V očích se jí na chvilku objevil strach, když Tracea poznala.

„Dobrý den. Přišel jsem si promluvit s vaším mužem.“ Traceova arabština byla trochu lámaná, ale dalo se jí rozumět. Gillian si všimla, jak se žena opatrně rozhlédla, než jim otevřela dveře a pozvala je dál.

„Posaďte se, prosím.“ Ať už bylo venku špíny a nepořádku sebevíc, vnitřek chatrče byl vycíděný jako zrcadlo. Dřevěné zdi i podlaha byly pečlivě vydrhnuty a stále lehce voněly po jádrovém mýdle. Nábytku bylo málo, ale neleželo na něm ani smítko prachu.

Uprostřed místnosti seděl chlapeček v bavlněné pleně. Usmál se na Tracea a Gillian a dál bušil do podlahy dřevěnou lžící.

„Zavolám manžela.“ Žena popadla dítě a zmizela dveřmi, které vedly do dalšího pokoje.

Gillian se shýbla pro dřevěnou lžíci.

„Proč se tě bojí?“

„Protože je chytřejší než ty. Sedni si, doktorko, a tvař se trochu otráveně. Nemělo by to trvat dlouho.“

Gillian, která stále ještě držela v ruce lžíci, si sedla na vysokou a tvrdou židli. „Co tady děláme? Proč jsme sem přišli?“

„Protože Bakir pro mě něco má. Přišel jsem si pro to.“ Dveře se otevřely a Trace si sáhl do bundy. Když viděl, že příchozí je sám, uvolnil se a dal ruku do klína.

Bakir vypadal jako lasička; byl drobné postavy a měl úzkou tvář.

Oči měl malé a tmavé. Když se usmál, zaleskl se jeho bílý a ostrý chrup. Byl oblečený do šedého pláště, který byl možná kdysi čistý, ale teď byl na okrajích zamazaný. Dvě čerstvé mastné skvrny zdobily rukáv. Gillian pocítila okamžitý a neovladatelný odpor.

„Ach, starý příteli. Čekal jsem tě až zítra ráno.“

„Někdy je lépe dát přednost neočekávané návštěvě před očekávanou.“

I když mluvili anglicky – Trace předstíral, že mluví s přízvukem –, Gillian seděla mlčky. Z celého srdce si přála, aby zůstala doma.

Od chvíle, kdy Bakir vstoupil dovnitř, jí už chatrč nepřipadala čistá a neškodná.

„Spěcháš s uzavřením našeho obchodu?“

„Máš tady zboží, Bakire? Mám dneska na práci ještě další záležitosti.“

„Samozřejmě, samozřejmě, ty máš mnoho povinností.“ Podíval se na Gillian a s potměšilým úsměvem řekl něco arabsky. Traceovy oči ztvrdly jako kámen. Odpověděl šeptem, ale ať už řekl cokoliv, Bakir zbledl a uklonil se. Pak odstrčil stul a zdvihl část podlahy.

Objevil se široký otvor.

„Budu potřebovat pomoct.“

Trace vstal a shýbl se k němu. Společně pak vytáhli nahoru velkou dřevěnou bednu. Bakir už nepronesl ani slovo. Vylovil z díry páčidlo a bednu jím otevřel. Gillian stiskla ruku v pěst, když Trace vytáhl první pušku.

Byla černá a naolejovaná. Podle toho, s jakou samozřejmou lehkostí ji zdvihl a zkoumal, poznala, že tento typ nedrží v ruce poprvé. Otevřel ji a věcným způsobem člověka, který zbraním rozumí, si ji prohlédl.

„Skoro jako nová,“ prohodil Bakir.

Trace neodpověděl. Místo toho uložil pušku zpět do bedny a vytáhl jinou. Prohlédl ji stejně pečlivě jako tu první. Pak vzal další a ještě další. Pokaždé, když z bedny vytahoval novou zbraň, Gillian poskočilo srdce.

Zbraně v jeho rukou vypadaly tak přirozeně. Byly to ty samé ruce, které ji před tak krátkou dobou laskaly, hladily a vzrušovaly.

Byl to tentýž muž. Ale když se na něj dívala, musela žasnout nad tím, jak odlišně vypadá v tomto prostředí, s bednou zbraní u nohou a jednou puškou na klíně.

Trace přikývl, spokojený se stavem zbraní i munice. „Zboží odešleš do Sefrou. Na tuto adresu.“ Podal Bakirovi kousek papíru.

„K dodání zítra.“

Z vnitřní kapsy bundy vytáhl naditou peněženku. Napadlo ho, co asi bude říkat kapitán Addison, až se doví, jak použil peníze od ISS.

Svazek bankovek i papír zmizel v záhybech Bakirova pláště, ale z ruky je překupník nepustil.

„Jak si přeješ. Možná tě bude zajímat, že členové jisté organizace nabídli značnou sumu za jakékoliv informace o IT Gatovi.“

„Odešli tu zásilku, Bakire, a nezapomeň, co se stane s každým, o kom vyjde najevo, že obchodoval s IT Gatem.“

Bakir se jenom zašklebil.

„Mám výbornou paměť.“

„Já tomu nerozumím.“ Gillian se držela blízko Tracea a společně kráčeli úzkou uličkou. „Kde jsi vzal ty peníze, co jsi mu dal?“

„Od daňových poplatníků.“ Při chůzi neustále prohledával očima okolí. „Od této chvíle je to akce, kterou podporuje a platí ISS.“

„Ale ty jsi mu zaplatil za ty zbraně. Myslela jsem si, že se o ně postará kapitán Addison.“

„To se taky postará.“ Vzal ji za loket a zahnul za roh.

„Dobře, a když tedy Addison obstará zbraně, které ukážeš Husadovi, proč jsi za ně ještě platil nějakému člověku z chudinské čtvrti?“

„Chci se pojistit. Pokud to s Addisonem nevyjde, nechci tvého bratra osvobozovat jenom s pistolí v ruce a s okouzlujícím úsměvem na tváři.“

Gillian cítila, jak se jí žaludek svírá napětím. „Chápu. Jsou pro tebe.“

„Je to tak, zlatíčko. Nezastavuj se,“ řekl, když viděl, jak se zastavila v půli kroku. „Tohle není vhodné místo na prohlížení výkladů.“

„Trace, k čemu ti budou všechny ty pušky, jednomu člověku, samotnému?“

„Na to sis mě přece najala.“

„Ano.“ Pevně stiskla rty a srovnala s ním krok. „Ano, to je pravda, ale

„Chceš si to rozmyslet?“

Chtěla si rozmyslet spoustu věcí. Ale jak by mohla vysvětlit, že těch několik uplynulých dnii všechno změnilo? Jak by mohla říct, že je pro ni náhle v každém ohledu stejně důležitý jako muž a dítě, které tak zoufale chtěla dostat do bezpečí? Vysmál by se jejím starostem – anebo, a to by bylo horší, by ho to obtěžovalo.

„Už nevím, co si vlastně myslím,“ zamumlala. „Čím déle to trvá, tím mi to připadá neskutečnější. Když to všechno začalo, měla jsem pocit, že přesně vím, co mám dělat. Teď už si nejsem ničím jistá.“

„Přemýšlení nech na mně.“

Potácivým krokem se k nim přiblížil muž ve špinavém bílém plášti. Dříve než ukázal na Gillian a pronesl několik slov v nesrozumitelném opileckém nářečí, měl Trace vyhazovači nůž v ruce. Gillian viděla, jak se ocel zaleskla ve slunci, a slyšela Traceovo tiché varování. Muž se nepřestal usmívat, zdvihl obě ruce dlaněmi nahoru a zase se odpotácel ze silnice.

„Neotáčej se,“ přikázal jí Trace a vlekl ji za sebou.

„Chtěl peníze?“

Trace už dávno přestal věřit, že by někdo mohl být tak naivní. Je pro mě až příliš dobrá, pomyslel si. „Pro začátek,“ řekl prostě.

„Tohle je hrozné místo.“

„Jsou i horší.“

Když se jí trochu zklidnil tep, znovu se na něj podívala. „Víš, jak se tu pohybovat, umíš s nimi mluvit, ale to přece ještě neznamená, že jsi jako ten člověk v té chatrči, kde jsme byli.“

„Oba si vyděláváme na živobytí.“

Prošli zdobenou branou a vešli do čtvrti ná kupních středisek, kde stál i jejich hotel. „Víš, mám pocit, že bys chtěl, abych věřila, že jsi jako on. Že by to tak bylo pro tebe jednodušší.“

„To je možné. Dáme si tu někde kafe a budeme tu chodit, dokud nás naše sledovačka zase nenajde.“

„Traci.“ I když se za to styděla, připadala si rázem jistější a mnohem víc v bezpečí, když se dostala z dosahu i z dohledu slumu.

„Máš ten problém jenom se mnou, nebo takhle bojuješ s každým, kdo se k tobě chce přiblížit?“

Nevěděl, co by jí měl odpovědět. A ještě horší bylo, že si nebyl ani jistý, zda by chtěl znát skutečnou odpověď. „Řekl bych, že minulou noc jsme se k sobě docela přiblížili.“

Podívala se mu zpříma do očí a její pohled byl jasný a čistý.

„Ano, přiblížili jsme se k sobě a ty ses s tím ještě nedokázal vyrovnat.“

„Mám hodně starostí, doktorko.“ Přitáhl si židli v malé kavárně a posadil se. Gillian na chvilku zaváhala, a pak si sedla vedle něj.

„Já taky. Víc, než jsem kdy chtěla mít.“ Nechala ho, aby jim objednal kávu, protože doufala, že horký nápoj ji trochu vzpruží.

Nemohla se dočkat, až se konečně dostane zpátky do svého hotelového pokoje, zatáhne závěsy, zavře oči, lehne si do postele a nebude na nic myslet. Ani na Tracea, ani na svého bratra a jeho dceru, ani na zážitky dnešního dopoledne. Ale předtím, než se jí to poštěstí, si chtěla ještě ujasnit pár věcí.

„Mám další otázku.“

„Nebyl bych ve své kůži, kdybys ji neměla.“

Než si stačil zapálit cigaretu, položila ruku na jeho předloktí.

„Ten člověk, Bakir, tě neznal jako Cabota.“

„Ne. Spolupracoval jsem s ním přijedné ope raci před pár lety.“

„Je to agent?“

Trace se zasmál. Než znovu promluvil, počkal, dokud jim nenalili kávu. „Ne, doktorko. Je slizký jako had. Ale i plazi můžou být užiteční.“

„Ví, kdo jsi. Proč by ti měl dopravit tu zásilku, kam si přeješ, místo aby si prostě nechal peníze, zašel za Husadem a za tučnou provizi mu vyzradil, kde tě hledat?“

„Protože ví, že kdyby se Husadovi náhodou nepodařilo mě zabít, tak se vrátím a podříznu mu krk.“ Trace zdvihl svůj hrnek s kávou.

Koutkem oka zahlédl, že první agent už je našel. „Pro opatrného obchodníka je takové riziko při podnikání příliš velké.“

Gillian se dívala na svoji kávu. Byla hustá a horká. Věděla, že když se jí napije, tak se konečně zbaví chladu v kostech, který ji pronásledoval už od rána, ale přesto šálek nezdvihla. „Vychovali mě v úctě k životu,“ řekla tiše. „K jakémukoliv životu. Většina mojí práce měla jediný cíl – udělat život lepší, jednodušší, snesitelnější.

Nemůžu popírat, že věda má hodně společného s ničením, ale jejím cílem bylo vždy chránit život a přispívat k pokroku. Nikdy jsem nikomu úmyslně neublížila. Ne že bych byla svátá, ale nikdy jsem se nedostala do situace, kdy bych musela něco podobného řešit.“

Vzala šálek do obou rukou, ale nechala ho ležet na stole. Zdvihla zrak, aby se podívala Traceovi do očí. „Když se mě kapitán Addison zeptal, co bych dělala, kdyby mě Husad zajal, řekla jsem mu pravdu.

V hloubi duše vím, že bych mohla někoho připravit o život. A toho se bojím.“

„Nedostaneš se do situace, kdy bys to musela vyzkoušet.“ Na chvilku jí položil ruku na předloktí. Ať se snažil ovládnout sebevíc, nedokázal se k ní chovat chladně. Něco ho nutilo, aby ji uklidňoval a těšil.

„Doufám, že ne, protože vím, že bych to skutečně udělala. A co víc – že bych s tím pomyšlením pak klidně dokázala žít. Rozumíš mi, jak to myslím? Vlastně chci říct, že my dva se od sebe až tak nelišíme.“

Podíval se stranou, protože by jinak neodolal palčivému nutkání věřit, že má pravdu. „Být tebou, tak bych na to nesázel.“

„Už je pozdě,“ zamumlala a vypila svoji kávu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Gillian si říkala, že cesta do Sefrou ji přivedla zase o krok blíže k Flynnovi. Už nebyl daleko. Dívala se na cizí a neznámé ulice a na modravé hory v dáli a málem cítila, jak blízko mu je.

Nyní si jen zřídka dopřála víc než jen pár okamžiků o samotě.

Když byla sama, musela příliš jasně přemýšlet o tom, co se stalo, a co by se mohlo stát jejímu bratrovi a neteři. Temným tajemstvím pohřbeným na dně jejího srdce byl strach, že přichází příliš pozdě nebo že nakonec přijde příliš pozdě.

noci neplakala. Nepomohla by Flynnovi, kdyby svým citům dala průchod v slzách. Měla noční můry, někdy odporné, většinou násilnické, sny, z kterých se s trhnutím probouzela takřka každou noc. Zatím se jí dařilo se z nočních můr probrat tak potichu, že tím neprobudila Tracea. Aspoň to jí mohlo být útěchou. Nechtěla, aby věděl, že je tak slabá, že ji může pouhý sen vyděsit, až jí tuhne krev v žilách. Musel na ni myslet jako na ženu silnou a odhodlanou. Jinak by se mohl rozhodnout, že jí nesvěří žádnou úlohu v plánu na osvobození Flynna.

Bylo zvláštní, jak dobře ho teď znala. Gillian se dívala, jak se malé bílé auto proplétá spletí uliček pod oknem, a všemi póry těla vnímala ticho hotelu, které ji obklopovalo. Ve chvílích, jako byla tato – když byla sama – se nejvíc snažila soustředit na praktické otázky vztahující se k Flynnovu osvobození. Když to nefungovalo, snažila se místo toho soustředit na Tracea. Kdo to je, co ho rozčiluje, jaká tajemství nosí v srdci.

Naučila se mu rozumět, i když jí toho o sobě mnoho neprozradil.

Nejednou si představovala, jak by probíhalo jejich setkání za normálních okolností v New Yorku, ať už by do sebe vrazili na ulici nebo je někdo představil. Společná večeře, návštěva v divadle, noční podnik. Věděla, že by se nakonec stali milenci, ať by se setkali kdekoliv a za jakýchkoliv okolností a podmínek, ale věděla také, že by to jinak trvalo déle.

Osud. Nikdy pořádně nepřemýšlela o svém osudu, dokud se nepotkala s Tracem. Teď věřila, stejně jako on, že některé věci jsou předem určené. Byli určeni jeden pro druhého. Ptala se sama sebe, jak dlouho mu ještě bude trvat, než si to konečně uvědomí. Jak dlouho bude bojovat s emocemi, které v něm cítila pokaždé, když ji vzal do náručí. Něžná slova jen obtížně splynou ze rtů muže, který něžnost ze svého života vykázal a zabouchl za ní dveře. Byla si jistá, že to nějak souvisí s jeho rodinou.

Pokud byla Gillian v životě na něco zvyklá, tak to byli muži, kteří nedávali najevo svoje pocity. Uměla být trpělivá a čekat, až se jí Trace trochu otevře. A vzhledem ke svému vrozenému optimismu nepochybovala o tom, že k tomu jednou dojde.

Byla tak zamilovaná! Vzdychla a opřela se o parapet. Celý svůj život čekala na tento cit, na to, že stačí pomyslet a rozbuší se jí sulc a zatoči se jí hlava. Celý svět se jí jevil v jasnějších barvách, i když zažívala nejhorší údobí svého života, údobí plné strachu a úzkosti.

Ale když na to dokázala na okamžik zapomenout, ten cit se k ní vrátil, silný a krásný.

Gillian věděla, že bude muset počkat, než ten cit bude moct sdílet s Tracem. Přijde chvíle, kdy

o tom bude moci mluvit bez zábran, smát se a kochat se jejich vzájemným vztahem. Nečekala na lásku celý život jen proto, aby o ni nakonec přišla. Ale mohla počkat.

Jednoho dne budou Flynn i Caitlin v bezpečí, jednoho dne bude násilí, strach a intriky jen mlhavou vzpomínkou, jednoho dne budou mít s Tracem jeden druhého jen pro sebe. Až do konce života.

Nemohla si dovolit o tom pochybovat. Události několika posledních dnů ji přesvědčily, že štěstí je třeba si vážit, dokud je.

Ano, bude čekat na svoji chvíli a přijme svůj osud.

Ale jak moc si přála, aby se Trace vrátil domů! Jak strašně nesnášela svoji samotu!

Gillian chápala, že Trace musí hrát svoji roli a dělat svoji práci.

Ani milenka André Cabota, ani doktorka Gillian Fitzpatricková neměly co dělat na schůzce Tracea a jeho kontaktu z ISS ve východním Maroku. Agent ISS se postará o to, aby André Cabot dostal svoji zásilku zbraní, stejně jako se Bakir postará o to, aby svoji zásilku dostal i II Gato.

Mohla jen čekat, až se muž, kterého miluje, ozbrojí a vstoupí do vosího hnízda.

Gillian cítila, jak se jí rychle zmocňuje nervozita, a radši se snažila najít si nějakou práci, aby se

zabavila. Své vlastní věci už nejméně třikrát vybalila, pečlivě složila a znovu uložila. Traceův kufřík byl otevřený, ale jeho šaty ležely zmačkané uvnitř. Vytáhl si jen to, co bude dnes dopoledne potřebovat. Protože Gillian neměla nic lepšího na práci, tak začala vytahovat i jeho věci, skládat je, urovnávat a věšet na ramínka.

Brzy přišla na to, že ji ta práce baví. Když uhla– zovala košili, přemýšlela o tom, kde ji asi koupil a jak vypadá, když ji má na sobě.

Když ji zdvihla ke rtům, ucítila slabý závan jeho vůně. V jeho šatníku bylo zastoupeno všechno od džínoviny po hedvábí, od laciných šatů z blešího trhu až po výrobky nejdražších londýnských krejčovských salónů.

Kolik mužů s sebou Trace ve svém kufru asi nosí? Gillian pomalu skládala tričko s krátkým rukávem, které bylo na ramenou tak obnošené, že bylo skoro průhledné. Uložila je na poličku a napadlo ji, zda má Trace ještě někdy čas na to, aby se zastavil a přemýšlel, kým ve skutečnosti je.

A pak našla flétnu.

Byla pečlivě zabalená do měkkého filcu a schovaná pod na míru vyrobenou košilí ze saténového piké. Vypadalo to, že je dost stará a často používaná, ale byla vyleštěná a zjevně pečlivě ošetřovaná.

Gillian ji zkusmo přiložila ke rtům a foukla. Ozval se jasný, křišťálově čistý zvuk. Gillian se usmála.

Pochází z rodiny, která si na živobytí vydělávala hudbou. A tohoto dědictví se nezbavil. Nenechal ho za sebou, i když ze všech sil předstíral, že ano. Představovala si, jak na ni hraje, když je sám v nějaké cizí zemi. Možná mu připomínala domov, o kterém tvrdil, že ho nemá, nebo rodinu, se kterou se rozhodl nestýkat.

Položila prsty na otvory, náhodnč dva zdvihla a znovu foukla.

Flétna ji odměnila lahodným to nem. Gillian měla vždycky slabost pro hudbu,

když její otec považoval studium chemie za dú ležitější než hodiny klavíru, na které si kdysi tolik přála chodit. Napadlo ji, že by ji Trace jednoho dne mohl naučit skutečně hrát, naučit ji nějakou sentimentální píseň z jejich společné vlasti. Nechala flétnu na posteli, ale nezabalila ji.

kufru byly také knihy – Yeats, Shaw a Wild. Gillian jednu z nich zdvihla a listovala známými pasážemi. Muž, který o sobě mluvil tak drsně, s sebou vozil kromě zbraně i sbírku veršů tak romantického básníka, jako byl Yeats. Cítila v něm tento rozpor už dávno předtím, než pro něj měla nějaký hmatatelný důkaz; koneckonců se do Tracea zamilovala právě proto, že byl taková složitá a záhadná osobnost.

Zapomněla na svoji nervozitu, odsunula do pozadí strach a položila knihy na noční stolek. Potichu si prozpěvovala a ukládala do polic poslední košile. Když chtěla zavřít kufr, všimla si, že v jedné z postranních kapes je zasunut tlustý sešit. Bezmyšlenkovitě ho vytáhla ven a položila ho na prádelník.

Uložila kufr do komory, zkontrolovala ještě jednou, zda všechny kalhoty mají správně srovnané puky, a přešla zpátky k oknu. Když míjela prádelník, bezděčně o sešit zavadila. Spadl na zem a otevřel se.

Když se Gillian sklonila, aby ho zdvihla, do očí jí padly noty a slova.

V soumraku čekám a sen nepřichází, za nocí dlouhých ležím tu sám a sám.

Míjí den za dnem ve sluneční záři, za nocí tmavých na domov vzpomínám.

Uchvácena si sedla na postel a začala číst. Bezmyšlenkovitě uchopila flétnu a pevně ji sevřela.

Už to bylo pár let, co Trace naposled spolupracoval s Breintzem.

Před pěti nebo šesti lety spolu odvedli čistou práci na Srí Laňce, a pak, jak už to bývá u lidí jejich profese zvykem, se spolu přestali stýkat.

Za tu dobu se Breintzův zevnějšek změnil. Prořídly mu vlasy, trochu ztloustl v obličeji a pod očima měl váčky, které mu dodávaly vzhled líného baseta. V uchu měl safírovou náušnici a na sobě úbor pouštních nomádů.

Po hodinové diskusi se Trace ujistil, že ať už se Breintzův zevnějšek změnil jakkoliv, uvnitř je stále stejným brilantně uvažujícím agentem, se kterým v minulosti spolupracoval.

„Rozhodli jsme se nepoužít obvyklé přepravní kanály. „ Breintz mluvil anglicky se zpěvavým přízvukem, který se Traceovi vždycky líbil. „Pro ostatní teroristické skupiny by bylo příliš jednoduché zásilku vystopovat, a dokonce i nějaký příliš horlivý celník by nám mohl způsobit problémy. Tady jsem využil svých kontaktů. Zásilka dorazí v soukromém letadle na letiště vzdálené pár mil na východ.

Všichni, kdo musí dostat zaplaceno, už svoje peníze dostali.“

Trace přikývl. V tmavém boxu v zadní části poloprázdné restaurace se věnoval jednomu z Breintzových tureckých doutníků.

Silná vůně kouře se mísila s vůní masa a rozpáleného oleje. „A jakmile zásilka dorazí, tak se do toho vložím já a učiním příslušná opatření. Do týdne by mělo být po všem.“

„Když nám budou bohové nakloněni.“

„Ještě jsi pověrčivý?“

Breintz zkřivil rty v chápavém úsměvu. „Držím se toho, co funguje – tak jako každý.“ Vyfoukl kouř a vytvořil tři krásné kroužky. Díval se, jak se proplétají a rozplývají. „Nevěřím na rady, ale na informace. Rozumíš?“

„Ano.“

„V tom případě ti předám následující informaci, i když ji pravděpodobně už znáš. Už čtyři roky spolupracuju s teroristy v téhle malé, opuštěné a zaostalé části světa. Někteří jsou náboženští fanatici, někteří mají nějaké politické ambice a jiní mají prostě jenom vztek na celý svět. Takové věci, zvláště když se spojí s naprostou neúctou k lidskému životu, jsou nebezpečné – a jak už jsme mnohokrát zjistili, dají se jen obtížně zvládnout. Že žádná uznávaná revoluční organizace nechce spolupracovat se SRPem, má ale svoji příčinu. Náboženství, politika i vztek jsou nestravitelné dokonce i pro radikála, pokud se k nim přidá ještě šílenství. Husad je šílenec – chytrý a charismatický, ale stejně je to šílenec. Pokud zjistí, žes ho podvedl, zabije tě a dá si záležet na tom, aby to bylo nějakým obzvláště nechutným způsobem. Pokud tvůj podvod neodhalí, stejně tě zabije.“

Trace znovu zatáhl z turecké cigarety. „Máš pravdu, to už vím.

Dostanu ven toho vědce a jeho dítě. A pak zabiju Husada.“

„Pokusy o atentát už několikrát selhaly a jejich původci toho velmi litovali.“

„Tentokrát to neselže.“

Breintz rozpřáhl ruce. „Jsem ti k službám.“

Trace ještě jednou přikývl a pak vstal. „Zůstaneme ve spojení.“

Trace věděl, že během několika dnů přijde vyvrcholení, a těšil se na to. Od prvního úkolu, kterým ho ISS pověřila, se smířil s myšlenkou, že ho jeho práce může zabít. To neznamenalo, že mu bylo jedno, jestli zemře nebo bude žít. Trace rozhodně dával vždy přednost životu. Byla to prostě otázka správného odhadu rizika a pevného odhodlání být naživu v den výplaty. Během několika posledních dnů pro něj bylo zůstat naživu ještě důležitější.

Nezměnil svůj názor na budoucnost vztahu k Gillian, ale musel se smířit se skutečností, že s ní touží trávit víc času. Chtěl být s ní, aby ji slyšel se smát – což se mu zatím poštěstilo jen zřídka. Chtěl být s ní, aby ji viděl odpočívat – což dělala vždycky jen chvilku a musel ji k tomu pokaždé dlouze přemlouvat. Chtěl – a záleželo mu na tom víc, než si byl ochoten přiznat –, aby se o něj zajímala stejně silně a se stejnou oddaností jako o svoji rodinu.

Jenže to byla hloupost. A Gillian by udělala velkou chybu, kdyby se o něj starala. Ale bylo to přesně to, co si v hloubi duše přál.

Vrátí jí jejího bratra a dítě, jehož jméno občas šeptala ze spaní.

Udělá to, kvůli čemu do Maroka přijel, a pak s ní stráví jednu krásnou a dlouhou noc. Jednu noc, celou noc, bez napětí, bez strachu, bez pochyb, které se kolem nich vznášejí teď. Myslela si, že muž jako on takové věci necítí, ale v tom neměla pravdu. Chtěl ji těch starostí zbavit.

Nechtěla od něho útěchu, a tak jí ji ani nenabízel. Vášeň, kterou spolu sdíleli, by podle všech zkušeností měla být jednodušší, ale v tomto případě ji podbarvovala jakási zvláštní a nesmírně sladká bolest, ta nejzvláštnější bolest, kterou kdy zažil. Byla to touha, touha dát víc, než po něm Gillian vůbec chce, touha brát víc, než mu nabízí. Touha složit slib a přijmout ho.

To jí dát nemohl. Ale mohl jí dát tu jednu noc, až bude její rodina v bezpečí a až všechny hrozby budou věcí minulosti. Pak se jí může odvděčit tím, že zmizí z jejího života.

Všechno, co musí udělat, aby jí mohl tu jednu noc dát, je zůstat naživu.

Kendesův špicl ho opustil v hale hotelu. Kendesova opatrnost Tracea uklidňovala a měl dobrý pocit z toho, že věděl, že se o jeho schůzce s Breintzem dozví i generál. Falešná identita druhého agenta byla ještě lepší než jeho vlastní. Trace přešel po chodbě do svého pokoje. Přemýšlel o tom, jaká to bude rozkoš, konečně se zbavit saka a kravaty, která ho škrtila.

Když otevřel dveře, napřed chvíli zůstal jako omráčený. A pak se rozzuřil.

Gillian k němu vzhlédla s vlhkýma očima a zářivým úsměvem na rtech. „Trace, já jsem tak ráda, že ses vrátil! Ty písně jsou tak krásné!

Všechny jsem je přečetla dvakrát, a pořád ještě nevím, která z nich je nejlepší. Musíš mi je zahrát, abych mohla „Co to ksakru děláš?“ vyštěkl. „Proč se přehrabuješ v mých věcech?“

Jeho tón ji tak zaskočil, že na něho zůstala nechápavě zírat.

Otevřený sešit jí ležel v klíně. Trace udělal pár kroků k ní a vytrhl jí ho. Cítila, že je vzteky bez sebe.

Neškubla sebou. Seděla bez hnutí.

„Asi tě ani náhodou nenapadlo, že i když pro tebe pracuju, a dokonce i když s tebou spím, tak mám nárok na svoje soukromí!“

vybuchl.

Zbledla jako křída, což se jí v podobných situacích stávalo pokaždé. „Promiň,“ vypravila ze sebe hlasem, ve kterém se odráželo nadlidské sebeovládání. „Byl jsi tak dlouho pryč a já jsem… já jsem potřebovala dělat něco užitečného. Tak jsem se rozhodla, že ti srovnám věci. Když jsem s tím byla hotová, náhodou jsem našla i tvoji flétnu a sešit.“

„A to tě nenapadlo, že to, co je v takovém sešitě napsáno, bude nejspíš moje soukromá záležitost?“ Stál se sešitem v ruce a bylo mu trapně až do morku kostí, trapně jako nikdy v životě. To, co tam napsal, mu vytrysklo přímo ze srdce. Nikdy neměl v úmyslu se o to s kýmkoliv dělit.

„Prosím tě o prominutí.“ Její hlas zněl ploše a tvář byla naprosto bez výrazu. Rozhodla se, že ho nebude obtěžovat vyprávěním o tom, jak jí sešit spadl na zem a otevřel se, protože by ho to určitě nezajímalo. A na konečném výsledku by to stejně nic nezměnilo.

„Samozřejmě máš pravdu. Nemám žádné právo se přehrabovat v tvých věcech.“

Doufal, že dojde k hádce. Kdyby na sebe křičeli, kdyby si nadávali, možná by se přestal cítit tak trapně a získal by zpátky ztracené sebevědomí. Ale její tichá a pokorná omluva ho dokonale odzbrojila a přiměla, aby se cítil ještě hůř. Připadal si náhle jako zapšklý morous. Otevřel šuplík, hodil sešit dovnitř a zase ho zabouchl. „Až se budeš příště nudit, čti si nějakou knížku.“

Cítila, že se jí také zmocňuje hněv. Vstala. Byla to taková radost – nevinná radost! –, číst jeho

poznámky a písně. Kdo by věřil, že je muž jako on schopen skládat verše? A teď má byl po trestána za to, že objevila tajnou část jeho niti a Ale musela si připomenout, že je to jeho tajemství, a tak zase spolkla výčitku, která se jí drala na jazyk. Bylo to jeho hájemství a ona do něho vnikla.

„Můžu jen opakovat, že je mi to velmi líto a že jsem si počínala naprosto špatně,“ prohlásila. „Máš moje slovo, že se to už nikdy nestane.“

Ne. Nebude se se mnou hádat, uvědomil si Trace. Začal flétnu balit zpátky do filcu. Na očích bylo Gillian vidět, že se cítí ukřivděná – ukřivděná tím, jak tvrdě ji napadl kvůli takové nevinné záležitosti.

„Zapomeň na to.“ Uložil flétnu do zásuvky vedle sešitu a zase ji zavřel. „Schůzka s Breintzem proběhla podle plánu. Zbraně jsou tady. Počítám, že mě Kendesa zítra nebo nejpozději pozítří bude kontaktovat.“

„Dobře.“ Rozhlédla se, aby si našla něco, čím by se mohla zabavit – něco, co by mohla dělat s rukama. Nakonec je z nedostatku lepšího zaměstnání sepjala před sebou. „Takže už brzy by mělo být po všem.“

„To doufám.“ Nebylo mu jasné, proč se jí touží omluvit, proč ji chce vzít do náručí a říct jí, že si počínal jako nabubřelý hlupák a že je mu to líto. Vrazil ruce do kapes kalhot. „Můžeme se jít dolů najíst.

Není tady toho moc k vidění, ale aspoň se na chvíli dostaneš z pokoje.“

„Já jsem si spíš říkala, že teď, když jsi zpátky a všechno je v pořádku, radši si na chvíli lehnu. Byla jsem spíš nervózní než hladová.“ A i když si myslela, že už to nikdy v životě nezažije, cítila zoufalou touhu být sama.

„Tak dobře. Přinesu ti něco, až půjdu nahoru.“

„Možná nějaké ovoce.“ Udržovala si odstup. Ani jeden z nich se neodvážil učinit první krok. „Vždycky, když cestuju, nemám moc hlad.“

Vzpomněl si na první noc, když usnula v jeho pokoji bez večeře.

Na to, jak byla tehdy, když ji odnášel do postele, bledá a vyčerpaná.

Teď byla také bledá. Zoufale se mu chtělo hladit ji po tvářích, až se do nich vrátí barva. „Nebude mi to dlouho trvat.“

„Nemusíš spěchat.“

Počkala, až Trace odejde, a pak si lehla na postel. Vždycky jí z nějakého důvodu pomohlo, když se stočila do klubíčka. Pomohlo jí to soustředit bolest na jedno místo, kde se s ní mohla snadněji vypořádat. Nebudu plakat, říkala si. Zavřela oči a ze všech sil se snažila tomu věřit. A snažila se na nic nemyslet. Nedovolí svým pocitům, aby jí cloumaly jako tehdy, když byla malá a chtěla překvapit svého otce.

Uklidila jeho kancelář. Naleštila dřevěné knihovny a okna, vycídila nábytek. Rozzuřilo ho to k nepříčetnosti.

Povzdychla si a snažila se tu vzpomínku zapudit. Rozzuřilo ho, že narušila jeho soukromý prostor, že se dotýkala jeho osobních věcí.

Mohla něco rozbít, něco někam založit. Nezáleželo na tom, že ani jedno z toho neudělala.

Sean Brady Fitzpatrick byl tvrdý muž a láska k němu byla jedna dlouhá škola zklamání. A ona byla zjevně špatná žačka, protože se vůbec nic nenaučila.

Dohromady nic nesnědl. Ani nedopil whisky, kterou si objednal.

Trace ještě nepoznal ženu,

která by z něho takovým způsobem udělala lilu páka v situaci, kdy právo bylo zjevně na jeho straně.

Ty písně nikdy neskládal pro nikoho jiného ne/ pro sebe.

Nestyděl se za ně, to ne, ale příliš v nich obnažoval své nitro, než aby mu bylo příjemné, že je někdo čte. Byly to jeho nejsoukromější myšlenky, nejniternější pocity, sny, které si připouštěl jenom v nejvýjimečnějších případech. Nevěděl jistě, zda by se dokázal vyrovnat s tím, co v sobě skrývá, po čem touží za dlouhých osamělých nocí. Tyto písně mohly zrušit a vymazat vzdálenost i rozdíly mezi ním a Gillian, ať už by si to přál nebo ne.

Neměl jí ubližovat. Jenom hlupák a surovec ubližuje bezbrannému. Pomyšlení, že by mohl být jedno i druhé, zanechalo v jeho ústech hořkou pachuť. Nejraději by to také svedl na ni, ale teď, když jeho hněv vyprchal, to už nebylo možné.

Položil na malý košíček s ovocem růži a otevřel dveře.

Gillian spala. Doufal, že bude vzhůru, aby si omluvu odbyl rychle a bezbolestně. Vyrůstal v rodině se třemi sestrami a to ho naučilo, že ženy odpouštějí snadno a často jim to dokonce činí potěšení, jako kdyby od mužů očekávaly, že se budou chovat hrubě. Nebyla to sladká pilulka, ale aspoň nebyla tak velká, aby se mu vzpříčila v krku.

Trace položil košík na prádelník a potichu přešel k Gillian. Byla stočená do klubíčka, jako by se chtěla bránit další ráně. Když to viděl, cítil se ještě provinileji. Mezi zuby drtil kletbu, ale přetáhl přes ni přikrývku.

Nechala roztažené závěsy. Přešel k oknu, zatáhl je a pokoj potemněl.

Slabé zašustění závěsů vyrušilo Gillian ze spánku. „Caitlin,“

zamumlala.

když to bylo jenom zašeptání, Trace cítil, kolik strachu se skrývá v těch dvou slabikách dívčina jména. Nebyl si jistý, co má dělat, a tak si sedl na kraj postele a začal hladit Gillian po vlasech. „To bude v pořádku, Gillian. Už jenom pár dní.“ Ale jeho dotyk a uklidňující slova v ní vyvolala nepředvídanou reakci. Cítil, že se začala třást.

Hladil ji po spáncích a viděl, jak se jí na čele perlí kapičky potu. I když od jeho dotyku uběhlo sotva pár vteřin, viděl, že se ze všech sil snaží procitnout ze zlého snu. Zbledla jako smrt a třásla se ještě silněji. Trace ji vzal za ramena a přitáhl ji k sobě.

„Probuď se, Gillian.“ Zatřásl jí a odpovědí mu byl zdušený výkřik. „No tak, paní doktorko, probuďte se.“ Konečně otevřela oči.

Byly rozšířené děsem a nechápavě na něho hleděly. Trace ji držel pevně, dokud neviděl, že ho poznává. „Jsi v pořádku?“

„Ano, ano, nic mi není.“ Ale nepřestávala se třást. Zatím vždycky byla schopna se ovládnout, ale teď to nešlo. „Omlouvám se.“

„Nemusíš se omlouvat za to, že máš noční můru.“

„Tak za to, že ze sebe dělám hlupáka.“ Trochu se odtáhla, jenom maličko, ale dost na to, aby mu připomněla, co se mezi nimi stalo.

„Chceš se napít?“

„Ano. Přinesu si vodu.“

„Seď, zatraceně. Já ti ji přinesu.“ Připadal si jako neohrabaný trouba. Prudce otočil kohoutkem a naplnil sklenici až po okraj vlažnou vodou. Gillian seděla na posteli a snažila se polykat slzy, které se jí hrnuly do očí a chtěly dovršit její ponížení. Žaludek jí stoupal do krku. „Trochu sev napij a odpočiň si.“

Ale ruce se jí třásly tak, že se jí podařilo jen je– oba polít vodou.

„Omlou

„Jestli se budeš ještě jednou omlouvat, tak přísahám, že tě připoutám k posteli.“ Vzal od ní sklenici a postavil ji na stolek.

Potom jí neohrabaně, což se mu ve styku s ženami zpravidla nestávalo, položil ruku kolem ramen. „Odpočiň si. Uvolni se.

Nechceš mi o tom vyprávět? To normálně pomáhá.“

Chtěla si opřít hlavu o jeho rameno. Chtěla, aby ji držel v náručí, skutečně ji držel, ne jenom objímal, šeptal jí do ucha nějaké sladké hlouposti, dokud ji strach neopustí. Chci zázrak, říkala si. A jako vědkyně věděla, že zázraky se nestávají.

„Byl to jenom sen. Nepříjemný sen. Jako obvykle.“

„Jak jako obvykle?“ Vzal její tvář do dlaní, aby se jí mohl podívat do očí. „Copak chceš říct, že máš celou dobu noční můry?“

„Co je na tom zvláštního? Ve spánku naše podvědomé představy Zaklel a stiskl ji pevněji. Vzpomněl si, jak se třásla, jak jí na čely vystoupily chladné a matné kapičky potu, jak jí oči zastřel strach.

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Neviděla jsem pro to žádný důvod.“ Pomalu ji pustil a stejně pomalu vstal. Kdyby se ho pokusila uhodit přímo na solar plexus, nemohla by ho zasáhnout přesněji. Krátce a nevesele se zasmál.

„Počítám, že to je moje vina.“

Najednou jí začalo být špatně. Pocítila novou úzkost, strach, že se jí obrátí žaludek. Bála se vstát, ale nevydržela na jednom místě.

„Obtěžovalo by tě to právě tak, jako tě to obtěžuje teď, a já bych se cítila právě tak trapně, jako se cítím teď.“ Odsunula se, aby si mohla přitisknout dlaň na bouřící se žaludek.

„Zdá se, že mě máš přečtenýho,“ zamumlal. Otevřel ústa, aby ještě něco řekl, ale s leknutím si všiml, že zbledla ještě víc.

Instinktivně k ní přiskočil, přesunul ji na kraj postele a sklonil jí hlavu mezi kolena. „Neboj, za chvíli to bude pryč. No tak, lásko.

Jenom zhluboka dýchej.“

Slabost zakrátko pominula, ale v očích ji pálily slzy. „Nech mě na pokoji, prosím tě. Prostě jdi pryč, rozumíš, a nech mě o samotě.“

Před nějakým časem, a nebylo to příliš dávno, by ji býval s radostí poslechl. Teď ji prostě hladil po zádech, přejížděl dlaní nahoru a dolů a šeptal jí do ucha hlouposti, dokud necítil, že se její dech zklidňuje. „Myslím, že jsme oba už moc dlouho volili tu jednodušší cestu.“ Vzal ji do náručí, lehl si vedle ní a přitiskl ji k sobě. Neodporovala, jenom ji to překvapilo. Všiml si toho a rozhodl se, že i to mu patří. „Myslím, že bys měla vědět, že nechci žádnou superženu. Vím, co teď prožíváš a jak ti asi je. I žena tak silná jako ty si potřebuje občas ulevit. Nech mě, abych ti pomohl.“

Objala ho ještě pevněji. Slzy jí volně tekly po tvářích, ale cítila se úplně uvolněná. „Potřebuju tě.“ Napětí z ní vyprchalo a cítila, jak do sebe nasává teplo jeho těla. „Tak strašně jsem se snažila se nebát a věřit, že všechno dobře dopadne. Ale ty sny… Všechny nás zabijou.

A já s tím nemůžu nic udělat.“

„Až se ti příště bude něco takového zdát, vzpomeň si, že jsem hned vedle tebe. Nedovolím, aby se něco takového stalo.“

Když ji něžně vískal ve vlasech a přitiskl jí rty ke spánku, málem uvěřila v zázraky. „Ani tebe nechci ztratit.“ Zdvihla k němu tvář a doufala, že v jeho očích uvidí pochopení nebo aspoň souhlas.

„Už jsem prošel horšími věcmi.“ Dotkl se rty jejího čela a uvědomil se, jak uklidňující může být někoho uklidňovat. „Kromě toho na tom závisí financování mého odchodu ze služby.“

Slabě se usmála. „Kanárské ostrovy.“

„Jasně.“ Bylo zvláštní, že si najednou nedokázal představit ani palmy, ani průzračné moře. „Nenechám tě v tom, Gillian.“

Rukou se dotkla jeho tváře. „Napadlo mě, že až bude po všem, tak bych tě tam mohla přijet na pár dní navštívit, pokud nebudeš proti.“

„Možná budu potřebovat společnost. Tu správnou společnost.“

Položil si její hlavu znovu na rameno. Sklenička na stole za nimi se zachvěla. Slyšeli, jak drnčí a jak z ní vyšplouchla voda. Postel pod nimi se roztřásla.

„Co to

„Země se chvěje.“ Stiskl ji pevněji. „Je to jenom slabý otřes. V

Maroku je spousta zemětřesení.“

„A to je všechno?“ Když vibrace ustaly, Gilli– an zhluboka vydechla. Ani si neuvědomila, že celou dobu tajila dech. „Četla jsem o zemětřeseních v odborném tisku, znám teorie o tektonických zlomech a pohybu zemských ker.“ Znovu ulehčené vydechla, když viděla, že svět kolem ní zůstal na svém místě. „Ale nikdy jsem to nezažila na vlastní kůži.“

„Je to docela zajímavý zážitek.“

„Který bych si klidně nechala ujít.“

„Gillian…“

„Ano?“

„Já… ehm, ohledně toho, co se stalo předtím… asi jsem to trochu přehnal. Neměl jsem být tak hrubý.“

„Napřed jsem jednala, a pak jsem o tom teprve přemýšlela. To je vždycky chyba.“

„Ne vždycky Ale to je jedno. Byl jsem na tebe hrubý, i když na tom nezáleželo.“

„Na tvých písničkách mi hodně záleží.“ Líbilo se jí, jak ji hladí.

Vklouzl jí dlaní pod vlasy a laskal ji na šíji. Když se země zatřásla, držel ji tak pevně! Měl v sobě potřebu chránit ostatní. Přemýšlela o tom, jak dlouho mu potrvá, než si to uvědomí. „Vím, že se ti nelíbí, že jsem si je přečetla, ale nemůžu říct, že je mi to líto. Jsou tak krásné!“

„Je to jenom… Opravdu?“

Ta otázka jí připadala důležitá, a tak se znovu otočila, aby mu viděla do tváře. Bylo tak něžné, tak sladké objevit, že i on o sobě občas pochybuje a potřebuje, aby ho někdo jiný ujišťoval o jeho ceně. „Tu a tam, a vždycky jenom na krátkou chvilku, v tobě vidím skutečnou vnímavost. Opravdový dar vidět a cítit věci kolem sebe. A toho člověka mám ráda. Když jsem si přečetla jeho písně, cítila jsem, že jsem mu najednou blíž.“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Zase ze mě děláš někoho jiného, než kým doopravdy jsem.“

„Ne. Jenom se smiřuju s tím, že tvoje osobnost má mnoho různých stránek.“ Jemně ho políbila. Snažila se v něm najít nejenom člověka, kterým byl, ale i toho, kým se bude muset stát.

Bylo to příliš rychlé a příliš přesné. Trace se znovu odtáhl, i když věděl, že přešli přes poslední hranici. „Určitě tě zklamu.“

„Jak, když tě chci právě takového, jaký jsi?“

„Předpokládám, že by bylo zbytečné tě upo zorňovat, že děláš chybu.“

„Naprosto,“ odpověděla a jejich rty se setkaly.

Nikdy nikoho nelíbal tak jako ji – tak něžně, měkce a pomalu, jako kdyby tomu chtěl věnovat celý život. Vášeň a zručnost, které ji vzrušovaly a přemáhaly, zůstaly v pozadí. Místo toho jí dal najevo vnímavost, o které vždy snila, ale o které si myslela, že ji nikdy nedostane. Napadlo ji, jest

Trace ví, jak krásný jí věnoval dar a jak zoufale ho potřebovala právě teď. Ze rtů se jí vydral vzdech, ve kterém se stejnou měrou mísil vděk

potěšení.

Pomalu ji svlékal a zkoumal city, které konečně propustil na svobodu – silné, pevné, nevyhnutelné pocity, jež ho naplňovaly vědomím důležitosti této chvíle a zodpovědností.

Mohl milovat a být milován. Mohl dávat lásku a přijímat lásku, ochutnávat ji a vychutnávat, hromadit ji. Pro tuto chvíli uvěřil, že žena jako Gillian je pro něj, pro jeho lásku, a že si ji může udržet, obdivovat ji, uchovat.

Při jeho způsobu života bylo nutné nikdy se nedívat příliš daleko do budoucnosti. Nikdy si nemohl dovolit přemýšlet v měsících, tím méně v rocích. A tak i teď, když pod sebou cítil její teplo, když vnímal její touhu, odmítal myslet na zítřek. Dnešek nikdy neskončí a patří jim. Navždy mu zůstane v paměti.

Tentokrát měl ruce umělce. Zručné, to ano, a také citlivé.

Nevěděla, že muž může ženu milovat s takovým sebeovládáním a přitom ji tak nesnesitelně vzrušovat. Jeho tělo už znala, a tak když ho svlékala, věděla, kde se ho dotknout, kde pohladit, kde prodlévat.

Objevovala, že ho může vzrušovat, může ho napínat, a to bylo dobrodružství samo o sobě. A nejpozoruhodnější bylo zjištění, že dokáže být něžný, i když je vzrušený.

Objímal ji jinak – a i když to byl jen nepatrný rozdíl, poznala to a vychutnávala to. Touha smísená s citem nabývala fascinujících, zázračných podob. Její jméno z jeho rtů znělo jako hudba. Vzdechy, kterými odpovídal na její laskání, byly jako tiché přísliby.

Miluje ji. Chtělo se jí smát se a křičet to do celého světa, ale věděla, že slova musí vyjít od něho, až se mu bude chtít a až nastane ten správný čas.

Taková trpělivost! Nevěděla, že se v něm skrývá taková trpělivost ve vztahu k ženě. Ve vztahu k ní. A díky tomu v jeho rukou rozkvétala jako růžový květ. Všechno, co měla, všechno, co cítila, všechno, o čem kdy snila, bylo jeho.

Taková štědrost! Nevěděl, že se v ní skrývá tolik darů. Nikdy by nečekal, že mu někdo tolik nabídne. A všechno, co jí mohl dát on, všechno, co v něm vzklíčilo, bylo pro ni a jenom pro ni.

Když nabídli a přijali všechno, co mohli jeden druhému dát, oba pochopili, že zázraky se dějí.

Světlo se proplížilo kolem okrajů závěsů, ale nemohlo rozptýlit šero, které v pokoji panovalo. Nikdy se s nikým necítil tak uvolněně.

Spali jenom chvíli – jenom pár minut – ale cítil se odpočatý a plný sil.

Trace se překulil na břicho. Jednou rukou ji objímal a přemýšlel o tom, že nejlepší způsob, jak naložit s nově nabytou energií, je znovu se s ní pomilovat.

„Pamatuješ si, jak jsme se před časem spolčím– sprchovali – ten den, když jsi byla tak vzteklá?“

Líně se přesunula tak, že ležela napůl na něm. Přitiskla tvář k jeho zádům. „Nevzpomínám si, že bych byla vzteklá. Jsem si jistá, že jsem byla jenom právem pobouřená.“

„Tak nebo tak, vypadalo to stejně.“ Zavřel oči a blaženě vzdychl, protože začala hníst svaly na jeho šíji. „Právě jsem přemýšlel o tom, jak to bylo příjemné, když jsi byla celá horká a mokrá – a zvlášť to, jak jsi byla rozzuřená.“

„Tak? Chceš mě znovu rozzuřit?“

„Když to bude zapotřebí… Trochu níž, Gillian. Tam,“ vzdychl.

Její prsty ho hladily po páteři. „To je to místo.“

„Možná bych se nechala přesvědčit, abych se osprchovala.“

Přitiskla rty k jeho lopatce a pak jimi klouzala dolů za svýma rukama.

„Myslím, že bych tě nemusel moc dlouho přesvědčovat.“

„Tak?“ Zdvihla hlavu a podívala se na jeho zátylek. „Chceš říct, že jsem snadná kořist, 0’Hurley?“

„Ne.“ Usmál se pro sebe. „Chci říct, že to s tebou zkrátka umím.“

Skoro sebou neškubl, když ho štípla.

„Taková pýcha zpravidla předchází pád. Možná bych tě měla –“

Odmlčela se, protože udělala další objev. „Poslyš, Traci, proč máš na zadku vytetovaného brouka?“

Otevřel jedno oko. „Škorpióna.“

„Prosím?“

„Je to škorpión.“

Gillian byla ochotná o jeho hypotéze uvažovat, a tak se naklonila blíže. „Je tu sice trochu šero, ale… Ne. Tohle je určitě brouk.

Rozšlápnutý brouk.“ Rychle a přátelsky ho políbila. „Věř mi. Jsem vědec.“

„Je to škorpión. Symbol rychlého uštknutí.“

Přitiskla si ruku na ústa, aby zdusila uchechtnutí. „Rozumím. Jak případné. Ale vzhledem k tomu, že ho vidím nepochybně lépe, než ho kdy uvidíš ty, tak tě musím ujistit, že tvou velmi přitažlivou zadnici naprosto nepochybně zdobí rozšlápnutý brouk.“

„Je jen trochu rozostřený,“ prohlásil. Rozhodl se, že se neurazí, protože její dotyk byl tak příjemný. „Ten člověk, co mě tetoval, byl opilý.“

Gillian se posadila a opřela se jednou rukou o jeho bok.

„Chceš mi snad říct, že jsi byl tak lehkomyslný, že jsi tuto velmi citlivou část svého těla svěřil opilému tetovači?“

Trace se otočil na záda. Pak ji pohybem tak rychlým, že ho jako obvykle ani nepostřehla, dostal pod sebe. „Byl jsem taky opilý.

Myslíš, že bych jinak někoho nechal, aby se ke mně přiblížil s jehlou?“

„Jsi blázen.“

„Jo. A taky mi bylo dvaadvacet.“ Znovu začal ochutnávat její kůži. „Zrovna jsem si léčil zlomené srdce a vymknuté rameno.“

„Měl jsi zlomené srdce?“ Zvědavě se na něho zahleděla. „Byla hezká?“

„Nádherná,“ odpověděl okamžitě, i když si ve skutečnosti už vůbec nevzpomínal. „Její tělo bylo skoro stejně dobré jako její představivost.“ Jeho tvář byla bez výrazu.

Gillian přimhouřila oči. „Je to pravda?“

„Rozhodně bych chtěl, aby byla. A určitě je pravda, že jsem měl vykloubené rameno.“

„A tak.“ Gillian přes ně přejela rukou. „Chceš si to snad zopakovat?“

„Vyhrožuješ mi?“ Trace se na ni s potěšením zazubil. „Víš, doktorko, to zní podezřele žárlivě.“

V očích se jí zablesklo. „Nevím, o čem to mluvíš. I kdybych nějakou zdravou žárlivost měla, neplýtvala bych s ní na někoho, jako jsi ty.“

„Začínáš být zase právem pobouřená?“

„A divíš se mi, když ležím nahá v posteli s mužem, který je tak neotesaný, že mi vykládá o tom,

jak si užíval s jinou ženou?“

„Dobře.“ Trace sklouzl z postele. Pak si ji přehodil přes rameno a nedbaje jejích hlasitých protestů vykročil ke koupelně.

„Co to děláš?“

„Teď, když jsi zase vzteklá, se konečně můžeme jít vysprchovat.“

Gillian chytila brouka mezi palec a ukazováček a pořádně zmáčkla. „Parchante!“

„Moc se mi líbí, když mluvíš sprostě.“

Oba se smáli celou cestu do koupelny.

DESÁTÁ KAPITOLA

Když bylo dohodnuto, kdy a kde se Trace setká s Husadovými muži, aby ho odvezli do hor, Gillian se zmítala mezi dvěma obavami.

Na jednu stranu chtěla, aby Trace našel Flynna, aby ho viděl v Husadově sídle a pak se vrátil a oznámil ji, že přišel na nějaký rychlý, snadný a bezpečný způsob, jak ho zachránit.

Ale na druhou stranu také věděla, že žádný snadný a bezpečný způsob neexistuje. V hloubi duše nechtěla, aby Trace odešel, aby riskoval smrt nebo zajetí. Dobře věděla, že kdyby nebylo jí, Trace by strávil uplynulé týdny povalováním na plážích Mexického zálivu. Ať už se mu stane cokoliv, odpovědnost padne na její hlavu. Ale když se mu snažila tyto pocity vysvětlit jenom ji odbyl.

„Nikdo za mě nikdy nebyl zodpovědný, zlato Byla by hloupost, kdybys s tím chtěla začínat zrovna ty.“

A tak svůj strach pohřbila v sobě, protože dobře věděla, že i jí jsou obavy skoro k ničemu, a zcela a naprosto k ničemu by byly Traceovi.

Když se milovali, byla v tom náruživost a tiché šílenství, zoufalství stěží držené na uzdě, ve kterém se odráželo to, co ani jeden nechtěl vyslovit nahlas. Možná je to naposled. Chtěla ho /apf tsa hat, chtěla ho prosit, ale nakonec se spokojila s měsíčním světlem a hlazením. Chtěl jí sliboval, chtěl se jí vyznávat, ale nakonec se spokojil s jejím teplem a štědrostí. Neměla představu o tom, v jakém bude nebezpečí, až vstoupí do jámy lvové ozbrojen pouze lží. I když věděl, že lež může být vražedná zbraň, dal by přednost chladné společnosti své pětačtyřicítky.

Jako André Cabot se nikdy nedostane do Husadovy blízkosti ozbrojen revolverem nebo nožem. Jako II Gato… Ale II Gato bude muset počkat. Vstoupí do Husadova horského sídla až v druhé fázi plánu – a odejde s Flynnem a Caitlin Fitzpatrickovými. Nebo neodejde vůbec.

Zavrtěl se a poslouchal, jak Gillian tiše oddychuje. Žádné noční můry, pomyslel si, díkybohu. Za den, za dva bude po všem. Pak se Gillian vrátí do New Yorku, ke svému ústavu, ke svým experimentům. Až bude svět zase v pořádku, nebudou jí už hrozit noční můry.

Pohladil ji po vlasech, ale jen jemně; nechtěl ji probudit, jenom se jí dotknout. Nikdy se jí neptal na její práci. Kdyby to udělal, zase by je to o trochu víc sblížilo. Ale teď se snažil představit si, jak při tom vypadá, když v bílém plášti přehozeném přes úhledný kostýmek přemýšlí o nějakých nekonečně složitých výpočtech. Vlasy má svázané do drdolu nebo spoutané vlásenkami, ve tváři napjaté soustředění.

Doopravdy věřila, že může změnit svět znalostmi, logikou a vědou. Nechal mezi prsty proklouznout pramen jejích hedvábných vlasů. Možná bylo dobře, že tomu věřila, že se odmítala smířit s tvrdou realitou a s tím, že ve skutečnosti se nikdy nic nezmění.

Kdyby si to připustila, ochudila by se tím o něco – tak, jako toto poznání ochudilo i jeho. Chtěl si ji pamatovat takovou, jaká byla: silná, naivní a plná naděje.

Nevěděl, jak by jí řekl, co pro něj znamená. Co by pro něho mohla znamenat, kdyby byl někým jiným. Jak by se jejich život vyvíjel. A tak odtáhl dlaň a nechal ji spát.

Ale Gillian byla vzhůru. Věděla, že Trace je neklidný a ztracený ve vlastních myšlenkách, a tak ležela bez pohnutí. Když se jí dotýkal ve chvílích, kdy si myslel, že ona o tom neví, choval se k ní tak něžně! Tak sladce. Bylo to něco, k čemu se bude moci zítra upínat, až Trace odejde za svým posláním.

Napadlo ji, že když nemůže spát, tak by mu možná pomohlo, kdyby ho vzala za ruku a přitáhla si ho k sobě, ale když uslyšela, že bere sluchátko, zůstala zticha.

Mluvil francouzský, takže jí unikl význam jeho slov. Pak se odmlčel. Slyšela ho, jak škrtá sirkou, aby si zkrátil čekání.

„Tady 0’Hurley, číslo 8372 B. Spojte tento hovor přes Paříž do New Yorku. Kód 3, fáze 12.“

Musel si zavolat, i když věděl, že je to proti předpisům, když je ve službě. Tím, že se nechal propojit přes Paříž, eliminoval většinu nebezpečí. Věděl, že jeho telefon není odposlouchávaný, a pokud Kendesa sleduje jeho hovory, doví se jenom to, že Cabot volal do Paříže. Dál už bude hovor šifrovaný.

Teď už mohl jenom doufat, že bude doma.

„Haló?“

„Maddy.“ Při zvuku jejího hlasu se musel ve tmě usmát. „Dnes večer nemáš představení?“

„Traci? Traci!“ Její nakažlivý perlivý smích k němu doléhal přes propast oceánů a kontinentů. „Jak se máš? Kde jsi? Už jsem si říkala, jestli mi v tomhle pololetí zase zavoláš. To je skvělý, že sis na mě vzpomněl! Musím ti toho tolik vyprávět! Voláš z New Yorku?“

„Ne, nejsem ve Státech. Jsem v pořádku. Jak to vypadá na Broadwayi?“

„Je to úžasný. Nevím, co si tam beze mě počnou, až si vezmu na rok dovolenou.“

„Na rok? Chcete s Valentinem cestovat?“

„Ne… možná ano, nevím. Traci, budu mít dítě.“ Její vzrušení málem praskalo ve sluchátku. „Za šest a půl měsíce. Vlastně, teď mi budou ještě dělat nějaké testy, protože to vypadá, že mám víc než jedno.“

Dítě. Vzpomněl si na hubenou rudovlásku s dlouhýma nohama, která měla vždycky víc energie, než na kolik měl jakýkoliv jeden člověk nárok. Když ji viděl naposled, ještě jí ani nebylo dvacet. A teď… dítě. Myšlenky mu zalétly k Abby a jejím synům – k jeho synovcům, které nikdy neviděl.

„Jsi v pořádku?“ Když to říkal, přál si silněji než kdy předtím, aby ji mohl vzít za ruce a přesvědčit se o tom na vlastní oči.

„Nikdy mi nebylo líp. Ach, Traci, kéž bys mohl aspoň na chvíli přijet domů a seznámit se s Reedem! Je skvělý, je to taková opora a jistota. Nevím, jak mě může snášet. A Abby bude mít taky dítě, už za pár měsíců. Měl bys ji vidět. Nemůžu uvěřit, jak je šťastná a spokojená, jak zkrásněla od doby, co si vzala Dylana. Kluci rostou jako z vody. Dostal jsi ty fotky, co ti posílala?“

„Jasně.“ Dostal je, prohlížel si tváře synů své sestry, a pak je zničil. Kdyby se mu něco stalo, nesměl po sobě zanechat nic, podle čeho by bylo možné vystopovat jeho rodinu. „Jsou to hezký kluci.

Ten menší vypadá jako dobyvatel ženských srdcí.“

„Protože se ti tolik podobá.“

Nemohla vědět, jak ho tím zasáhla. Trace na chvilku zavřel oči a vyvolal si v paměti ten obrázek. Maddy měla pravdu, samozřejmě.

Rodinné svazky byly tenké, skoro neviditelné, ale byly silné.

„Slyšela jsi něco o Chantel?“

„To je ta největší novinka.“ Maddy se automaticky dramaticky odmlčela. „Velká ségra se vdává.“

„Cože?“ Máloco ho vyvedlo z rovnováhy, ale teď se málem udusil kouřem, který vdechoval do plic. Kolovaly takové pověsti, samozřejmě. Vždycky kolují nějaké pověsti. Ale nevěřil jim. „Můžeš to říct ještě jednou?“

„Říkala jsem, že Chantel, femme fatale, hvězda jeviště i stříbrného plátna, se setkala s osudem. Za pár týdnů budou mít svatbu. Chtěla ti to oznámit, ale nevěděli jsme, jak tě kontaktovat.“

„Jasně. Měl jsem –“ podíval se směrem k Gillian nějakou práci.“

„To je škoda. Chantel si řekla, že když už, tak už. Bude to ta nejvelkolepější svatba od sňatku Charlese a Diany.“

„Tak Chantel se vdává. Toho chlapíka bych chtěl potkat,“

zamumlal napůl sám pro sebe.

„Je to pro ni dokonalý manžel. Drsný a tvrdý a trochu cynický, právě tak, aby udržel Chantel na zemi. Traci, ona je do něho úplně zblázněná. Říkala, že ji pronásledoval nějaký spisovatel a že to vypadalo dost nebezpečně. A tak si najala Quinna jako ochranku, a když bylo po všem, tak si začali plánovat svatbu.“

„Je v pořádku?“

„Daří se jí skvěle.“

Chtěl vědět víc. Mohl použít svoje kontakty a známosti a zjistit podrobnosti, o kterých se mu Maddy nezmínila. Ale bude to muset počkat, až se vrátí z hor – pokud se vrátí.

„Traci, víš, jak by to bylo skvělé, kdybys mohl přijet na svatbu?

Neviděli jsme se tak dlouho.“

„Já vím. Víš, že bych vás všechny strašně rád zase jednou viděl, Maddy, ale prostě se nehodím na roli vracejícího se marnotratného syna.“

„Nemusí to být jako návrat marnotratného syna.“ Věděla, že na něho nemůže naléhat, ale něco jí říkalo, že to může být její poslední šance. „Hodně se změnilo. Všichni jsme se změnili. Mamince se po tobě stýská. Pořád má ten malý hrací strojek, cos jí poslal z Rakouska. A táta…“ Zaváhala, protože tady se pouštěla na tenký led.

„Táta by dal všechno na světě za to, aby ses vrátil. Neřekne to nahlas – to víš, že to neřekne –, ale vidím to na něm pokaždé, když se o tobě mluví. Pokaždé, když se celá rodina sejde, nám chybíš.“

„Máma s tátou pořád jezdí?“ Znal odpověď ještě dříve, než vyslovil otázku, ale chtěl hovor odvést na jinou kolej.

„Ano.“ Maddy potlačila vzdech. Syn byl stejně tvrdohlavý jako jeho otec. „Budou teď mít pořad na celostátní televizi – lidové tance, tradiční hudba. Táta je bez sebe blahem.“

„To se vsadím. Je… je v pořádku?“

„Řekla bych, že je rok od roku mladší. Podle všeho se řídí příslovím, že hudba je pramenem mládí.“

„Pořád ještě utancuje každého mladíka?“

„Přijeď se přesvědčit na vlastní oěi.“

„Ještě uvidíme. Poslechni, řekni Chantel a Abby, že jsem volal. A mámě.“

„Vyřídím jim to.“ Maddy pevněji stiskla sluchátko. Věděla, že se jí Trace vzdaluje. „Můžeš mi říct, kde bychom tě mohli najít?“

„Dám ti vědět.“

„Mám tě ráda, Traci. Všichni tě máme rádi.“

„Já vím.“ Chtěl jí říct ještě něco, ale věděl, že už nemá co.

„Maddy…?“

„Ano?“

„Zlom vaz.“

Zavěsil, ale dlouhou, dlouhou dobu se nevracel do postele.

Ráno se Gillian dívala, jak si Trace obléká Cabotův konzervativní evropský oblek. Nervy měla napnuté k prasknutí, zatímco Trace přemýšlel

o vhodné vázance.

Co na tom záleží? chtělo se jí křičet. Chtělo se jí zuřit. Chtělo se jí rozházet všechny ty nažehlené šaty po podlaze. Dívala se, jak si Trace do vnitřní kapsy zasouvá Cabotův malý derringer. Nebude mu k ničemu, pomyslela si. Bere si ho s sebou jenom proto, že by si ho vzal Cabot. Ale stejně dobře by mu posloužila vodní pistolka.

Muž, se kterým se minulou noc tak divoce milovala, se změnil v André Cabota. Uhlazený, upravený, s chladnýma očima. Snažila se tuto chvíli oddálit, jak jen to bude možné, ale teď už nebylo kam couvat. Ta chvíle přišla a Gillian se s ní musela vyrovnat.

„Existuje nějaký způsob..“ začala.

„Ne,“ odpověděl jí stejně rozhodně jako včera v noci své sestře.

Ale tehdy si Gillian byla jistá, že v jeho hlase slyší stopu lítosti.

Možná byl tak unavený, že ji nedokázal ze svého hlasu vymazat. Ale dnes ráno se ovládal dokonale.

„Musím se na to přece zeptat. Můžeš mě nějakým způsobem vzít s sebou?“

„Víš, že nemůžu.“

Pevně stiskla rty. Nenáviděla se za to, že bezmocně stojí na zemi, zatímco

všichni,

které

miluje,

balancují

na

napjatém

provazochodeckém laně. „Můžu nějakým způsobem kontaktovat toho druhého agenta, kdyby se… V případě, že… Kdybych mu potřebovala říct něco důležitého?“

„Nebudeš ho muset kontaktovat.“

tuto odpověď očekávala. A také věděla, že protahuje něco, co by bylo bývalo nejlepší udělat rychle. „Takže můžu jenom sedět a čekat.“

„To je pravda.“ Na chvíli zaváhal. „Gillian… Vím, že čekání je to nejtěžší.“

„Aspoň se můžu modlit.“

„To určitě neuškodí.“ Byl by radši, kdyby to nemusel udělat, ale vzal ji za ruce. Hodně se změnilo, uvědomil se. Hodně – a rychle.

Poprvé za celou dobu, kterou strávil ve službě, váhal s odchodem.

„Dostanu je ven.“

„A sebe taky.“ Pevně sevřela jeho dlaně ve svých. „Slíbíš mi to?“

„Samozřejmě.“ Věděl, že občas jsou malé lži zapotřebí. „Něco ti povím. Až bude po všem, pojedeme spolu na prázdniny. Na pár týdnů nebo na měsíc. Můžeš si vybrat kam.“

„Kam budu chtít?“

„Samozřejmě.“ Sklonil se, aby ji políbil, ale nakonec jí jenom přejel rty po čele. Bál se, že kdyby ji políbil doopravdy, už by se nedokázal odtrhnout. Ale dopřál si jednu dlouhou chvíli, aby si zapamatoval její tvář: mléčně bílou pleť posetou pihami, tmavě zelené oči, ústa, která dokázala být tak sladká, tak vášnivá.

„Přemýšlej o tom, zatímco budu pryč.“ Pustil ji a zdvihl svůj kufřík.

„Máš tu dva strážce z ISS, ale stejně nikam nechoď. Za den nebo za dva budu zpátky.“

„Budu na tebe čekat.“

Odcházel ke dveřím a Gillian bojovala se slibem, který si dala.

Přísahala si, že to neřekne. Ale za chvíli bude Trace pryč. A potom – „Trace!“

Zastavil se a netrpělivě se k ní otočil.

„Miluju tě.“

Viděla, jak se jeho výraz mění. Jeho oči potemněly a rozšířily se.

Na chvilku – na dobu mezi dvěma údery srdce – se jí zdálo, že se k ní vrátí a políbí ji. Pak z jeho tváře zmizel jakýkoliv výraz. Otevřel dveře a bez jediného slova odešel.

Mohla se vrhnout na postel a plakat. Mohla rozbít všechny porcelánové předměty v místnosti a zuřit. Byla ve velkém pokušení udělat obojí. Ale místo toho zůstala stát na místě a čekala, až se uklidní.

Dalo se předpokládat, že jí neodpoví. Ale teď byl pryč a stroj uvedený do pohybu už nebylo možné zastavit. Mohla se modlit – a bude se modlit. Ale teď mohla také udělat něco jiného.

Pokaždé, když to vypadá, že nebude žádné zítra, je nejlepší začít dělat plány do budoucnosti.

Přešla k telefonu a požádala recepčního, aby ji spojil se stejným číslem, na které se z tohoto pokoje volalo v noci. Když se dočkala odpovědi, využila své dokonalé fotografické paměti a odříkala osobě na druhém konci kód, který použil Trace.

Srdce jí bušilo trochu nepravidelně. Čekala, až někdo zdvihne sluchátko.

Škubla sebou, když uslyšela ospalý a podrážděný mužský hlas.

„Haló? Mohla bych prosím mluvit s paní Madeline 0’Hurleyovou?“

Uslyšela zaklení a nesrozumitelný ženský hlas v dálce.

„Víte, kolik je hodin?“

„Ne.“ Gillian obrátila oči v sloup a málem se rozesmála. Trace je na cestě k Husadovi a ona nemá ani ponětí, kolik je hodin v New Yorku. „Promiňte. Volám z ciziny.“

„Je čtvrt na pět ráno,“ prohlásil Reed. „Moje žena chce spát, a já taky.“

„Je mi to strašně líto, ale je to důležité. Jsem přítelkyně jejího bratra. Nevím, jestli se mi podaří vám ještě zavolat.“ A Trace by ji určitě zabil, kdyby zjistil, že jim volala. „Potřebuju s ní jenom na chvilku mluvit.“

Ve sluchátku to zapraskalo. Pak slyšela další nezřetelné hlasy.

Najednou bylo spojení tak čisté, že slyšela i zaskřípání matrace.

„Haló? Je Trace v pořádku? Stalo se něco?“

„Ne.“ Gillian si v duchu nadávala za to, že nepočkala. „Ne. Trace je v pořádku.“ Alespoň v to doufala. „Jmenuju se Gillian Fitzpatricková. Jsem jeho přítelkyně.“

„Trace je v Irsku?“

„Ne.“ Málem se usmála. „Paní 0’Hurleyová, asi bude nejlepší, když přejdu k věci. Miluju vašeho bratra a myslím, že by mu hodně pomohlo, kdyby se vrátil domů. Myslím, že mi můžete pomoct to zařídit.“

Maddy se radostně zasmála, jednou rukou objala svého velmi rozespalého manžela a rozhodla se, že Gillian Fitzpatrickovou jí seslalo samo nebe.

„Řekněte mi, co pro to můžu udělat!“

Trace tiše seděl v autě, které mířilo na východ. Dovedl řidiče do skladu, kam Breintz nechal dopravit zbraně od ISS. Jejich vyzvednutí bylo jednoduché: stačilo podepsat formulář a rozdat několik bankovek.

Teď byli hluboko v horách. Cesta nebyla ani zdaleka pohodlná.

Občas si na to postěžoval, tak jako by to udělal Cabot, ale jinak se do žádného rozhovoru nepouštěl. Nikdo se na nic neptal, nikdo na nic neodpovídal.

Trace se opíral o sedadlo a skrz tónované sklo pečlivě pozoroval cestu, kterou se ubírali.

Vrátí se. Věděl, že vesničané v roztroušených osadách, kterými projížděli, si jich nebudou všímat. Žili svým vlastním životem a se světem se vyrovnávali svým vlastním způsobem. Člověk jako on na cestě jejich územím neznamenal o mnoho víc než vzduch. Všimnou si ho, smíří se s ním a zapomenou na něj.

Trace trochu netrpělivě pohlédl na hodinky. Radiomaják skrytý uvnitř předával jeho polohu Breintzovi. Pokud se může spolehnout na své štěstí – a na techniku ISS – Husadovy bezpečnostní síly ho neobjeví. A pokud ano… pak se uvidí. Bude muset něco vymyslet.

Občas se nevyplácí přemýšlet příliš napřed. Odvádí to pozornost od přítomnosti, a s tou bylo vždy zapotřebí se vyrovnat nejdříve.

Proto se snažil nepřemýšlet o Gillian, o tom, jak vypadá, tom, co řekla – jestli to tedy myslela vážně.

Miluje ho. Trace cítil, jak se v něm probouzí cit – silný, vřelý a trochu strašidelný. Ale ano, myslela to vážně.

Viděl jí to na očích. Dnes i předtím,

když tehdy si snažil namluvit, že je to jenom jeho zbožné přání a ve skutečnosti nic takového neexistuje.

Když to řekla, chtěl jít k ní, chtěl ji pevně a silně obejmout, chtěl ji držet a nepustit. Chtěl jí slíbit věci, o kterých si nemohl být jist, že je splní. Ale neudělal to – právě proto, že ji tak miloval. Nebyl si jist, že to tak pochopí, ale byla to pravda.

Nikdy předtím žádnou ženu nemiloval, a tak nevěděl, jak se při tom v člověku sváří jeho sobecká a nesobecká část. Na jednu stranu si chtěl vzít všechno, co mu Gillian tak bezhlavě nabízela, ale na druhou stranu cítil, že by nebylo správné – že by bylo přímo hříšné!

–, kdyby si muž jako on přisvojil takové čisté city, když už dávno zapomněl, jak je opětovat.

Protože nevěděl, co jiného by mohl dělat, rozhodl se na to pohlížet jako na další misi. Dá jí to, co po něm chtěla. Až bude mít svoji rodinu zpátky… pak se uvidí. I v tomhle případě bude muset něco vymyslet.

Auto přejelo vyvýšeninu a Trace poprvé spatřil Husadovo sídlo.

Bylo velké, větší, než si představoval. Přimykalo se ke skalnímu srázu a bylo vybudované z kamene nalámaného v okolních horách.

Kdyby takový komplex stál kdekoliv jinde, bylo by ho snadné objevit ze země, ze vzduchu nebo z oběžné dráhy, ale tady splýval s okolím. Byla to opuštěná skalnatá země bez úrodné půdy, na které by se dalo pěstovat obilí, bez řeky, u níž by se mohl kdokoliv usídlit.

Bylo to území vyvrhelů a odpadlíků – a těch, kdo ztratili naději.

Na první pohled se zdálo, že bezpečnostní opatření nejsou příliš přísná, ale Traceův ostrý zrak zaznamenal ozbrojené stráže na okolních výšinách. Stavba neměla okna ani ploty. To bylo chytré, protože záblesk skla nebo drátu s vysokým napětím by bylo možné spatřit na míle daleko. Řidič vyťukal tajný kód na krabičce připevněné k přístrojové desce. Po několika vteřinách se ve skále objevila široká vrata. Auto vjelo do hory.

Byl uvnitř. Trace si upravil manžety. Prstem přejel po hodinkách a stiskl vypínač, který vyřadil z provozu jeho radiomaják. Breintz buď zná jeho polohu, nebo je odkázán sám na sebe.

Vystoupil z auta a pozorně se rozhlédl kolem sebe. Podlaha i zdi byly z kamene. Zdálo se, že tunel nemá konce. Byl špatně osvětlený a chladný. Dveře se zavřely, slunce i vedro zůstaly daleko za nimi.

Odněkud sem doléhalo slabé hučení klimatizace. Kromě toho Trace slyšel kroky a zvuk otvíraných dveří. Byl to Kendesa, který ho přišel přivítat.

„Opět přicházíte přesně včas. Doufám, že cesta nebyla příliš nepříjemná.“

Trace sklonil hlavu. „Obchod často působí jisté nepohodlí. Cesty ve vaší zemi ještě nejsou tak civilizované jako v Evropě.“

„Omlouvám se. Možná bychom se spolu mohl napít. Mám výtečné chardonnay, které by vám snad mohlo pomoci zapomenout na nepříjemnosti spojené s cestováním.“

„A moje vzorky…?“

„Samozřejmě.“ Kendesa zatleskal. Dva muži jako by vystoupili přímo ze skalní stěny. „Budou předány samotnému generálovi, jestli proti tomu nic nenamítáte.“

Když Trace váhal s odpovědí, Kendesa nadzdvihl obočí.

„Nechcete doufám, abych vám podepsal dodací list! Nemáme zapotřebí krást našim hostům tretky.“

Oba věděli, že mezi „tretkami“ je i TS-35. Nicméně Trace měl rozkazy pokračovat v jednání co nejrychleji. „Sklenka chardonnay před setkáním s generálem by přišla vhod.“

„Výborně.“ Kendesa znovu zatleskal a muži vyložili z kufru auta bednu se zbožím. Pokynul Traceovi, aby ho následoval. „Obávám se, že muž s tak vybraným vkusem jako vy bude naše obydlí považovat za příliš primitivní. Musíte samozřejmě chápat, že jsme vojenská organizace a naším cílem je revoluce, nikoliv pohodlí.“

„Chápu. I když sám dávám pohodlí přednost.“

Kendesa zavedl Tracea do pokojíku obloženého světlým dřevem.

Na podlaze ležel koberec a pokoj byl zařízen vkusně, i když střídmě.

„Máme tu málo příležitostí k oslavám.“ Kendesa se usmál a otevřel láhev. „Až generál dosáhne očekávaných úspěchů, tak se to změní.“ Nalil víno do dvou broušených sklenic. „Musím se přiznat, že i já mám slabost pro krásné věci a pohodlí a potěšení, které je s nimi spojené.“

„Připijme si tedy na zisk,“ řekl Trace a zdvihl sklenici, „protože peníze jsou zdrojem pohodlí.“

„Myslím, že jste zajímavý člověk, Cabote.“ Kendesa se napil vína. Během uplynulých dní použil své nejlepší vybavení a nejlepší lidi, aby pátral v Cabotově minulosti. To, co zjistil, ho nesmírně potěšilo. V období přechodu bude muž s takovými styky velmi užitečný.

„Získal jste tolik moci a bohatství, že se o tom většině lidí ani nezdá. A přesto chcete mít víc.“

„Budu mít víc,“ opravil ho Trace.

„Tomu věřím. Jistě pochopíte, že pokud spolu máme obchodovat, musel jsem použít své zdroje, abych prověřil vaši současnou situaci vaši minulost.“

Trace znovu upil vína.

„To je standardní postup.“

„Samozřejmě. Ale fascinuje mě, Cabote, že jste této moci i bohatství dosáhl, a přitom zůstal takřka neznámý.“

„Dávám přednost subtilnosti před okázalostí.“

„To je moudré. Někteří lidé – dokonce i v naší vlastní organizaci – kritizují generála za to, že je tak výstřední. Moc získaná potichu je mnohem užitečnější.“

„Generál je politik. Já ne.“ Trace držel v rukou sklenici a přemýšlel, k čemu Kendesa míří.

„Všichni jsme politici. I peníze jsou druhem politiky. Vyjádřil jste zájem o projekt Horizont.“

„To je pravda. Zájem přetrvává.“

„Rozhodl jsem se, že s vámi na toto téma pohovořím. Vy se zajímáte o zisk z projektu Horizont. Já se zajímám o moc, která z něho plyne.u

„A generál?“

Kendesa znovu zdvihl sklenici. Cítil, že téměř nastal čas vyložit karty na stůl. „Generál se zajímá o revoluci.“

Pokud to na něj Kendesa nehraje, Trace v jeho slovech cítil trochu rozčarování a víc než trochu ctižádosti.

„Možná bychom mohli najít uspořádání, kde by uspokojilo všechny tři strany.“

Kendesa se na Tracea dlouze a zkoumavé zadival. „I to je možné.“

Ozvalo se zaklepání.

„Vstupte!“

„Generál čeká.“

Kendesa přikývl a položil sklenici na stůl. „Odvedu vás k němu osobně. Obávám se, že generál neumí příliš dobře francouzský, ale je velmi hrdý na svoji angličtinu. Nebude vám to vadit?“

„Samozřejmě že nikoliv.“

Trace položil svoji sklenici vedle Kendesovy a připravil se na další krok.

Gillian měla pocit, že už čeká celé dny, i když to ve skutečnosti bylo jen pár hodin. Marně se snažila zabít čas Traceovými knihami.

Pokaždé, když některou z nich otevřela, vzpomněla si na něj a zmocnily se jí obavy.

A tak chodila po pokoji sem a tam. Když se tím unavila, sedla si a v duchu se znovu probírala svým rozhovorem s Maddy.

Vezme Tracea zpátky do Států. Když se jí to povede, tak mu dá to, co před krátkou chvílí slíbil on jí: rodinu.

Gillian se na to snažila soustředit, aby zahnala strach. Za pár dní, nejpozději za týden, bude mít jak ona, tak Trace svoji rodinu zpátky.

Co budou dělat potom?

Kanárské ostrovy? pomyslela si a málem se zasmála nahlas.

Napadlo ji, co by jí asi Trace odpověděl, kdyby mu řekla, že pokud se chce příštích padesát let schovávat před světem, tak trvá na tom, že se bude schovávat s ním. Teď už ho neztratí. Ani kvůli Husadovi, ani kvůli ISS, ani kvůli své vlastní tvrdohlavosti. Pokud chce žít jako poustevník, tak jedině v poustevně pro dva.

Gillian se o sobě během několika uplynulých týdnů hodně dověděla. Uměla dělat to, co bylo zapotřebí udělat. Uměla se vyrovnat s tím, s čím bylo zapotřebí se vyrovnat. A ještě k tomu dokázala změnit to, co bylo zapotřebí změnit, aby dosáhla štěstí, o kterém si vždy myslela, že ji nikdy v životě nepotká.

Když se k ní strach vrátil, začala přemýšlet o tom, co by udělala, kdyby Trace už nikdy neměl projít dveřmi jejich pokoje. Život by tím neskončil. Věděla, že člověk může ztratit to, co miluje, a žít dál – ale už nikdy to nebude stejný život jako předtím. Věděla, že se žádným způsobem nedokáže připravit na to, že Tracea ztratí. Otevřel v ní tajná dvířka, ze kterých vykvetla láska.

Způsobil, že i ona sama otevřela podobná dvířka v něm. Neztratím ho! To si Gillian slíbila.

Znovu se zahleděla na hodiny.

Zazvonila na recepci a objednala si oběd, protože se chtěla něčím zabavit. Pak si uvědomila, že přece nedokáže nic pozřít. Málem objednávku zrušila, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

Zkušenost ji naučila opatrnosti. I když věděla, že ji střeží ISS, přece jen se podívala na chodbu kukátkem ve dveřích. Spatřila jenom číšníka v uniformě.

Otevřela dveře. Bez zájmu pohlédla na tác s jídlem. „Dejte to sem,“ řekla a doprovodila slova gestem, protože si nebyla jistá, jestli číšník rozumí anglicky. Ale šek je šek v jakémkoliv jazyce. Gillian se sklonila a chtěla ho podepsat.

Ucítila píchnutí a trhla sebou. Droga zabírala rychle. Gillian hmátla po noži, ale před očima jí zatmělo. Zapotácela se.

Její poslední myšlenka paradoxně patřila kapitánu Addisonovi.

Ten zatracený chlap měl pravdu! Kdyby byla v Madridu, nic by se jí nestalo.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

I generál Husad měl rád krásné věci. Rád se na ně díval, rád se jich dotýkal, rád je nosil na sobě. Na druhou stranu měl radost ze střídmosti svého hlavního stanu. Vojenský tábor musí mít určitého ducha. Vojákův život nesmí být nikdy změkčilý, nebo je po disciplíně veta. Pevně tomu věřil, i když sám se oblékal do hedvábí a obdivoval smaragdy své ženy. Byl to malý šlachovitý muž v nejlepších letech s hypnotizujícím hlasem a zvláštním leskem v očích, který někdo považoval za záblesk génia a někdo zase za známky šílenství. Hodnost generála si udělil sám, a i když opravdu bojoval v různých válkách, většinu vyznamenání, jimiž si zdobil hruď, si také udělil sám. Ke svým mužům se choval střídavě jako starostlivý otec a jako bezcitný diktátor. Nemilovali ho, ale báli se ho natolik, že ho bez odmluvy poslouchali.

Na setkání s Cabotem si oblékl zlatý pláštík. Nosil ho zapnutý pod krkem a přehozený přes ramena, aby byla vidět uniforma posetá řády a vyznamenáními a dvě pistole u pasu. Měl zajímavou tvář s jestřábím nosem a stříbrem pro– kvetlými vlasy sčesanými dozadu.

Na fotografiích vypadal velmi dobře a mluvil jako táborový řečník. Jeho mysl se propadala do temnot, doříše násilí, a ani všemožné léky mu v tom iiidok i zaly zabránit.

Jeho pracovna nebyla zařízena střídmé jako pracovna Kendesova. Celé místnosti vévodil obrovský pracovní stůl z masivního leštěného dubu. Kolem něho byla do kruhu uspořádána křesla a sofa s měkkými polštáři. Podél stěn stály knihovny a skleněné vitríny. Trace si je prohlížel s pečlivě nastudovaným výrazem zdvořilého zájmu.

Žádná okna, pomyslel si, a jenom jedny dveře? To není moc pravděpodobné.

Naproti němu na zdi visel pár zkřížených kordů a pod nimi se rozprostíralo obrovské akvárium, ve kterém se proháněly barevné tropické rybičky.

„Monsieur Cabot.“ Husad napřáhl ruku s úsměvem a upřímností pojišťovacího agenta, kterému chybí poslední smlouva do splnění měsíční kvóty. „Buďte vítán.“

„Generále.“ Trace přijal nabízenou ruku a pohlédl do tváře člověka, o kterém přísahal, že ho zabije. Jeho oči byly černé a plné zvláštních ohníčků. Šílenství. Jak by ho mohl necítit, když se k němu dostal tak blízko?

„Doufám, že jste neshledal cestu příliš nepohodlnou.“

„Vůbec ne.“

„Račte si prosím sednout.“

Trace se posadil a čekal, zatímco generál zůstal stát s rukama složenýma za zády. Kendesa tiše čekal u dveří.

Husad nějakou dobu přecházel po místnosti, ale koberec dokonale zdusil zvuk jeho vycíděných holínek. „Revoluce potřebuje spojence i zbraně,“ začal. „Vedeme svátou válku ve jménu lidu, válku, ve které musíme zničit všechny nehodné a bezvěrče. Navíc se nám v Evropě a na Blízkém východě už mnohokrát podařilo zasáhnout ty, kdo se nám protiví.“ Otočil se k Traceovi s hlavou vztyčenou a planoucíma očima. „Na tom však není dosti. Máme svoji povinnost – svátou povinnost svrhnout vykořisťovatelské vlády celého světa. Mnoho lidí zemře hrdinskou smrtí, mnoho lidí bude muset být obětováno, než dosáhneme svého cíle. A my svého cíle dosáhneme.“

Trace seděl klidně. Povšiml si, že generál má skutečně působivý hlas a velké charisma, jak se dočetl v jeho materiálech. Ale i když pokračoval stejným způsobem dalších deset minut, v zásadě nic neřekl. Trace si také všiml, že když svůj projev dokončil, podíval se na Kendesu. Chce pochvalu? přemýšlel Trace. Nebo snad radu?

„Váš úkol, generále, mě zajímá jen natolik, nakolik se dotýká mne a mých spolupracovníků. Nejsem vlastenec ani voják, ale obchodník.“ Trace si založil ruce a pokračoval. „Potřebujete zbraně a já vám je můžu dodat. Za jistou cenu.“

„Vaše cena je vysoká,“ řekl generál a přešel ke svému stolu.

„V ceně je zahrnuta i přirážka za riziko spojené se zajištěním, skladováním a přepravou zboží. Stejnou cenu můžu nabídnout i ostatním.“

Husad otevřel zásuvku a vytáhl TS-35. Trace ztuhl a zaslechl, jak se za ním Kendesa překvapeně pohnul.

„Tato zbraň mě obzvláště zajímá.“

TS-35 byla malá a extrémně lehká. Dokonce i při dlouhém pochodu by ji voják mohl nést stejně snadno jako konzervu s jídlem. Zásobník byl menší než krabička cigaret. Husad ji držel v rukou jako kopí a pak ji zdvihl, aby se podíval přes mířidla.

Přímo doprostřed Traceova čela.

Pokud je nabitá – a Trace si byl jist, že je –, střela ho roztrhá na kusy na místě, kde sedí, a pak zabije i Kendesu a kohokoliv, kdo bude mít tu smůlu, že jí do vzdálenosti dalších padesáti metrů bude stát v cestě.

„Američané mluví a mluví o míru, a přitom vyrábějí takové nádherné zbraně.“ Husad mluvil jakoby ze sna. „A nám spílají do šílenců, protože mluvíme o válce. Taková zbraň patří do rukou válečníka. A válka je svátá, válka je správná, válka je naší potravou.“

Trace cítil, jak mu po zádech stéká pot. Zemřít tady a teď by byla ta největší hloupost v jeho životě. „Při vší úctě, generále Husade – zbraň není vaše, dokud za ni nezaplatíte.“

Ukazováček se chvíli vznášel nad spouští. Pak Husad s okouzlujícím úsměvem položil zbraň na stůl. „Samozřejmě. Jsme válečníci a máme svoji čest. Vezmeme si vaši zásilku, monsieure Cabote, ale ve jménu našeho přátelství vás žádám, abyste snížil cenu o půl miliónu franků.“

Trace vlhkýma rukama vytáhl cigaretu. Byl by nejraději na místě souhlasil a měl od celé záležitosti pokoj, aby se mohl věnovat tomu, kvůli čemu sem doopravdy přišel. Ale člověk jako Cabot by se nikdy nenechal přesvědčit tak rychle a Husad i Kendesa to dobře věděli.

„V zájmu rychlého vyřízení celé záležitosti, generále, jsem ochoten snížit cenu o čtvrt miliónu. Celá částka bude splatná při dodání.“

Husad pohladil zbraň, která mu ležela na stole, jako by to bylo malé dítě nebo domácí mazlíček. Trace si znovu všiml, že na chvíli pohlédl na Kendesu. „Dobrá. Připravíme všechny potřebné náležitosti. Teď vás odvezeme zpátky do Sefrou. Během tří dnů nám osobně dodáte zboží.“

„Bude mi potěšením.“ Trace vstal.

„Zaslechl jsem, že se zajímáte o našeho hosta.“ Husad se usmál a jeho zuby se zableskly skoro stejně jako jeho oči. „Je to osobní zájem?“

„Vždy mám osobní zájem o obchod, generále.“

„Možná byste se chtěl s doktorem setkat a pozorovat ho při práci.

Kendesa to zařídí.“

„Samozřejmě, generále.“ Kendesa otevřel dveře. Trace viděl, že se podezřívavě podíval na Husada a na zbraň. Podržel Traceovi dveře a pak za ním vstoupil do chodby.

„Generál má zvláštní smysl pro humor,“ poznamenal Trace, když spolu kráčeli tunelem.

„Bál jste se, monsieure Cabote?“

„Na rozdíl od vás jsem měl příležitost pozorovat tuto zbraň v akci. Vám možná nevadí, když pro svou věc zemřete, Kendeso, ale mně ano. A moji spolupracovníci by navíc pravděpodobně dospěli k závěru, že není možné obchodovat s někým tak nevyzpytatelným.“

„Generál je ve velkém stresu.“

Trace rozdrtil cigaretu podpatkem a rozhodl se riskovat. „Říká se o mně, že jsem dobrý pozorovatel. Kdo drží v rukou SRP, Kendeso?

S kým tady ve skutečnosti obchoduju?“

Kendesa se zastavil. Měl na sobě západní oblek bez ozdob nebo šperků, tak jak bylo jeho zvykem. Rozhodnutí bylo jednoduché.

Pokud nebude s Cabotem spokojen, bude celkem snadné se ho zbavit. „Jak už to tak bývá, ten, kdo má titul, je ve skutečnosti jenom nastrčená figurka. Generálův duševní stav se během uplynulého roku neustále zhoršoval. Bylo mojí povinností přijmout větší díl zodpovědnosti.“ Počkal, dokud si nebyl jistý, že Cabotovi došel význam jeho slov. „Mění se tím něco na vašem stanovisku?“

Takže ne generál, pomyslel si Trace, ale Kendesa. Kendesa nařídil Charlieho smrt i Fitzpatrickův únos – takže si to musím vyřídit s ním a ne s pološílenou loutkou, kterou ovládá. „To mi vyhovuje,“ odpověděl.

„Výborně.“ Generál už pomalu přestává být užitečný, pomyslel si Kendesa. Jakmile Fitzpa– trick dokončí svůj úkol, převezmu řízení celé organizace. Budu mít pod kontrolou všechno. A s podporou Cabotovy obchodní sítě a jejího bohatství to bude mnohem jednodušší.

Kendesa mávnutím odehnal dva ozbrojené strážce. Z kapsy vytáhl klíč a odemkl dveře.

Žádná vědeckovýzkumná laboratoř by si nemohla přát lepší vybavení. Světlo bylo jasné a ostré, povrch všech předmětů bez jediného smítka prachu. Trace si v duchu poznamenal umístění dvou bezpečnostních kamer, a pak obrátil svoji pozornost k Gillianinu bratrovi.

Byl to tentýž člověk jako na fotografii, ale zestárl a zhubl. Napětí mu vyrylo hluboké vrásky do tváře a kolem očí. Byl čistě oholen, ale vlasy, tmavší a hustší než Gillianiny, měl rozcuchané. Pod volným laboratorním pláštěm měl džíny a jednoduchou modrou košili.

Flynn odstrčil mikroskop a vstal. Traceovi spadl kámen ze srdce, když viděl nenávist v jeho očích. Nevzdal se ani nerezignoval. Držel se – ne

posledního stébla, ale zuby nehty. Jestli bude mít stejně síly jako nenávisti, útěk se jim podaří.

„Jak pokračuje vaše práce, doktore Fitzpa– tricku?“

„Už dva dny jsem neviděl svoji dceru.“

„Už jsme spolu mnohokrát probírali otázku nedostatku iniciativy.“

Flynn sevřel ruku v pěst. Odolal by jejich mučení. Byl si takřka stoprocentně jistý, že Kendesa ví, že by mu odolal. Jenom hrozba, že jeho Caitlin zavřou do té malé tmavé místnosti, ho udržovala v laboratoři.

„Jsem tady.“ Mluvil s ostrým irským přízvukem. „Pracuju. Slíbili jste mi, že jí nic neuděláte a že ji uvidím denně, když budu spolupracovat.“

„Obávám se, že generál má pocit, že postupujete příliš pomalu.

Až dosáhnete nějakého pokroku, tak svoji dceru zase uvidíte.

Mezitím bych vám rád představil monsieura Cabota. Zajímá se o vaši práci.“

Flynn upřel tmavé oči naplněné nenávistí na Tracea. „Táhněte k čertu.“

Trace by mu nejraději poblahopřál, ale místo toho jen prkenně přikývnul. „Vaše práce vám zajistí místo ve všech školních učebnicích, pane doktore.“ Trace se nezúčastněně rozhlédl kolem sebe, jako by si prohlížel zařízení laboratoře, ale ve skutečnosti hledal jiný východ. „Fascinující. Moje organizace je přesvědčena, že vaše sérum může přinést obrovské potenciální zisky.“

„Peníze vám budou k ničemu, když necháte toho šílence, aby zničil svět.“

Trace se usmál. Takže to pochopil. Jeho hlas zůstal chladný a bez výrazu.

„Vaše sérum zajistí moc a peníze těm, kdo budou dost chytří, aby si je zasloužili. Jak to pokra čuje?“ zeptal se Kendesy.

„Pomalu.“ Tentokrát se Kendesa usmál a pozorně Tracea sledoval. „Chybí nám Fitzpatrickova sestra. U ní se nachází jisté poznámky, jisté vědomosti, které mohou urychlit dokončení celého projektu. Už brzy se k vám přidá, pane doktore.“

Trace cítil, jak mu do plic přestal proudit vzduch. Než mohl promluvit, Flynn se k nim vrhl.

„Gillian? Co jste s ní udělali?“

Kendesa rychle vytáhl pistoli. „Uklidněte se, pane doktore. Nic se jí nestalo.“ Zvědavě se podíval na Tracea. „Jestlipak jste věděl, monsieur, že jste cestoval se sestrou zde přítomného pana doktora?“

„Já?“ Mohl to hrát na dvě strany. Ale pokud poslechne instinkt a zaútočí, Flynn Fitzpatrick zemře. „Obávám se, že se mýlíte.“

„Žena, se kterou jste přijel do Casablanky, je doktorka Gillian Fitzpatricková.“

„Žena, se kterou jsem přijel do Casablanky, je malá americká štětka, kterou jsem sebral v Paříži. Pohledná, zábavná a tupá jako štoudev.“

„Ostrá jako břitva, monsieur. Zneužila vás.“

Takže to by bylo. Trace v duchu znovu žehnal ISS za kvalitu a solidnost, se kterou vytvořila jeho tajnou identitu. „Mýlíte se.“ V

hlase mu zazněl vztek.

„Ne, bohužel se mýlíte vy. Ta žena vás úmyslně vyhledala, protože doufala, že byste ji mohl zavést k nám a k jejímu bratrovi.

„Tak dobře. Je-li to pravda.“

„Je to pravda. Před krátkou dobou byla v Mexiku, kde vyhledala jistého agenta ISS a získala ho na svou stranu. Předpokládáme, že ji poučil, jak si má počínat, a vymyslel celý tento plán. Už jste někdy slyšel jméno II Gatto, Cabote?“

Trace zatáhl s cigarety a dával si pozor na to, aby se mu trochu třásly ruce. „Ano, slyšel.“

„Chce se generálovi pomstít a snaží se k tomu využít vás i tu ženu.“

„Kdo to je?“

„To bohužel ještě nevím.“ V Kendesově chladném a pečlivě profesionálním hlase se na chvilku objevil záblesk hněvu. „Generál bohužel poněkud ukvapeně nechal popravit tři muže, kteří by ho byli schopni identifikovat. Ale ta žena ho zná a řekne nám to. Až přijde čas.“

„A kde je teď?“ Trace vyfoukl pramínek kouře. „Nesnesu pomyšlení, že jsem byl nástrojem ženy.“

„Je na cestě sem, pokud tu ještě není. Až se vrátíte, tak si s ní rozhodně budete moci promluvit. Jakmile budeme mít její poznámky a prozradí nám, kdo je to II Gatto, tak vám ji dokonce můžeme vrátit jako gesto dobré vůle.“

„Parchante. Flynn zdvihl pěst a byl by Tracea udeřil, kdyby Trace nebyl rychlejší. Chytil Flynna za ruku, zkroutil mu ji za zády a přitáhl ho k sobě, takže jejich tváře se téměř dotýkaly.

„Tvoje sestra je děvka a má u mě dluh.“ Flynn vycenil zuby, ale nemohl nic dělat. „Zaplatí mi a ty taky, doktore.“ Odstrčil ho od sebe. „Už jsem viděl dost,“ řekl úsečně a zamířil ke dveřím.

„Ukažte mi Caitlin, ukaž mi moji dceru, ty mizero!“ vykřikl Flynn.

„Možná zítra, doktore,“ řekl Kendesa nevzrušeně. „Zítra se možná znovu setká celá vaše rodina. Stejným nevzrušeným způsobem otevřel dveře a zamkl je za sebou. Činilo mu nemalé po těšení vidět, jak někdo pocuchal peříčka uhlazenému, elegantnímu André Cabotovi.

„Nemusíte se za nic stydět, příteli. Ta žena pod vedením II Gatta byl důstojný a velmi nebezpečný protivník.“

Trace se k němu otočil. Ve zlomku vteřiny ho přitiskl ke zdi a dřív, než stráže stačily odjistit zbraně, měl jeho klíč v dlani.

„Nenechám ze sebe dělat hlupáka. Nikoho. Je ta žena zraněná?“

Kendesa mávnutím ruky propustil stráže a Trace uvolnil sevření.

„Nechtěli jsme ji poškodit.“

„To je dobře.“ Ve tváři mu zacukal sval. „Velmi dobře. Až se za tři dny vrátím, tak ji chci. Dostaňte z ní informace, které potřebujete, Kende– so. Dostaňte z ní ty informace a pak mi ji dejte. Cenu zásilky můžeme snížit o dalších čtvrt milionu franků. Jen mezi námi.“

Kendesa zdvihl obočí.

„Své cti si ceníte vysoko.“

„Než s ní skončím, tak si bude z celého srdce přát, abyste ji zabili.“ Trace si uhladil sako a zdálo se, že se opět ovládá.

„Předpokládám, že to dítě je v pořádku.“

„Je na druhém podlaží. Dáváme jí mírná sedativa, aby byla v klidu. Ti Irové jsou tak temperamentní.“

„Rozumím.“ Trace viděl, že jeho auto i řidič na něho čekají tam, kde je opustil. „Budu to všechno hlásit svým spolupracovníkům.

Pokud bude z vaší strany všechno v pořádku, vrátím se za tři dny.“

„Cabote.“ Kendesa se opřel o otevřená dvířka auta.

„Neznervózňuje vás II Gatto?“

Trace se podíval Kendesovi přímo do očí. „Mám pocit, že se ani tak nezajímá o mne jako o vás a o generála. Dával bych si pozor, mon ami. Kočky útočí rychle.“

Trace si sedl na zadní sedadlo a poprvé po mnoha letech se začal modlit.

Pokud se bude vracet do Sefrou, vyhledá Bre– intze a vyzdvihne si svoje zbraně, ztratí spoustu drahocenného času. Řidič zamířil na cestu vedoucí z hor a Trace chvíli přemýšlel o tom, že ho vyřadí a vrátí se na základnu. Ale jak daleko se dostane sám se svým malým derringerem, který mu bude asi tak platný jako dětský prak?

Bezvýchodnost jeho situace ho rozčilovala. Podíval se na hodinky a automaticky znovu aktivoval majáček, i když tentokrát ho zajímal hlavně čas. Může být zpátky se všemi zbraněmi po setmění.

Bude v pořádku. Je silná. Je statečnější než většina žen. A on se pro ni vrátí a dostane ji ven, ať se stane cokoliv. Nic mu v tom nezabrání.

Ale studený pot, který mu stékal po zádech, mu připomínal, že tentokrát se nebude bát jen

o svůj vlastní život.

Když praskla pneumatika, narazil do sedadla před sebou. Zaklel a narovnal se. Instinktivně vytáhl zbraň a vystoupil z auta.

Řidič také vystoupil, přešel k poškozenému kolu a pak padl jako špalek.

Trace se rozhlédl. Tohle bylo přepadení. Ale ještě než stačil zamířit, za jedním kamenem se objevil Breintz. „Jsi duchem nepřítomen, starý kamaráde. Kdybych tě chtěl zabít, už by bylo po tobě.“

Trace hodil pistoli zpátky do kapsy. „Dostali Gillian.“

„Já vím. Jeden z jejích strážců žil dost dlouho na to, aby mě kontaktoval.“ Breintz obratně seskočil ze skály.

„Podle mých rozkazů máš dvanáct hodin na to, abys dostal Gillian ven. Pokud se ti to nepodaří, jejich sídlo bude zničeno.“

„Dej mi svoji zbraň.“

„Jedna puška?“ Breintz nadzdvihl obočí. „Trochu se přeceňuješ.“

„Dvanáct hodin není moc času. Dej mi svoji zbraň,“ opakoval Trace.

„Tentokrát II Gato vůbec nepoužívá hlavu.“ Breintz se sklonil k řidiči a prohlížel si jeho šaty. „Je možné, že ta žena pro tebe znamená víc než jenom úkol?“ Stáhl řidiči vyšívaný šátek z hlavy a nasadil si ho. „Myslím, že mi docela padne.“

Trace zhluboka dýchal, dokud se neuklidnil. „Budeš řídit.

Vyřadíme stráže u brány a použijeme jejich zbraně. Uvnitř se vyznáme snadno. Dostaneme ven Fitzpatricka a já najdu Gillian a to dítě.“

„Dobře.“ Breintz mu pokynul, aby ho následoval. Lehce jako kamzík vylezl na skálu. Když se tam za ním Trace vyškrábal, uviděl bednu, kterou koupil od Bakira. Breintz se jenom usmál. „Už jsem s tebou pracoval.“ Otevřel krabici a podal Traceovi granátomet. „A tohle je moje země. Mohu skromně prohlásit, že tu mám vynikající kontakty.“

Trace si strhl Cabotovo sako ze surového hedvábí a odhodil ho do prachu. Přehodil si přes rameno popruh zbraně a natáhl se pro další.

„Už jsem zapomněl, jak jsi dobrý.“

„Starý příteli –„ Breintz si tiše upínal zásobníky k pasu, „teď jsem ještě lepší.“

Trace si připnul nábojový pás. „Budeme muset čekat do setmění.“

Breintz se usadil v tureckém sedu. „To nebude dlouho trvat.“

„Nemáš rozkaz jít tam se mnou.“

„Ne.“ Breintz zavřel oči a začal se propadat do meditace.

„Charles Forrester byl dobrej chlap.“

„Díky.“ Trace se posadil vedle něho a přál si, aby se dokázal uvolnit stejným způsobem.

Čekali na západ slunce.

Gillian se probouzela pomalu. Hlava ji bolela, cukalo jí ve spáncích a nedokázala jasně přemýšlet. Jednou či dvakrát už málem nabyla vědomí, ale vždycky se zase propadla zpátky do temnoty.

Slyšela pláč, tichý a upřímný, a přemýšlela o tom, zda je to ona.

Cítila vedle sebe něco teplého. Pak cítila, jak ji něco teplého hladí po ruce. Instinktivně se to pokusila uchopit.

„Tetičko Gillian! Prosím tě, probuď se! Já se bojím!“

Bylo to jako noční můra. Cítila, jak jí na celém těle vyráží studený pot, a snažila se s tím bojovat. Je to jen sen, říkala si, ale Caitlininy prosby byly jasnější a jasnější. Otevřela oči a uviděla ji.

„Myslela jsem si, že jsi umřela.“ Caitlin, s opuchlýma a zarudlýma očima, pohřbila tvář v Gillianiných vlasech. „Hodili tě tu na postel a ty jsi ležela tak tiše, že jsem myslela, že jsi vážně umřela.“

„Caitlin!“ Gillian se zvedla na loktech a málem znovu omdlela.

Droga byla silná a zanechala po sobě pulsující bolest hlavy a nutkání zvracet. Jako by si nebyla jistá, co je skutečnost a co sen, natáhla ruku a dotkla se tváře své neteře. „Ach, Caitlin, jsi to doopravdy ty?

Ach, Caitlin, miláčku, jen se vyplač, ty moje malá holčičko! To mu selo být strašné, když jsi tady byla sama, vid? Teď jsem tu s tebou.“

„Odvedeš nás domů?“

Kde je domov a kde jsou ony? Gillian se rozhlédla po tmavém pokoji a vzpomněla si na číšníka a na píchnutí hypodermické jehly.

Zavřela oči a proklínala se za svoji hloupost. Dostali také Tracea?

Ach bože, ach bože, co když ho také mají ve své moci?

„Můžeme už jít domů? Prosím tě, teto, já už chci jít domů.“

„Už brzy,“ zamumlala Gillian. „Hned, jak to půjde. Caitlin, můžeš si usušit slzičky a promluvit si se mnou?“

Caitlin potlačila vzlyk a přikývla. „Nepůjdeš pryč?“ Přitiskla se k ní těsněji.

„Ne, ne, já tě neopustím.“ Budou mě muset napřed zabít, pokud mě od ní budou chtít dostat, slíbila si a držela Caitlin v náručí.

„Kdepak je tvůj tatínek?“

„Je zavřený dole, v laboratoři.“

„Je v pořádku? Buď statečná, miláčku. Pověz mi, jestli je tatínek v pořádku.“

„Vypadá nějak nemocně. Ani si nepamatuju, kdy jsem ho naposled viděla.“ Přejela si dlaní přes mokré tváře. „Tatínek plakal.“

„To je v pořádku. To bude všechno v pořádku. Je tady –“ Včas se zarazila, když si vzpomněla, jak pečlivě Trace prohledával jejich hotelový pokoj, aby odhalil skryté odposlouchávací zařízení. Někdo by jim mohl naslouchat třeba i teď. Nemohla svou neteř uklidnit a říct jí, že pomoc je na cestě, protože tím by mohla Tracea prozradit.

„Určitě musí existovat způsob, jak se odsud dostat,“ řekla místo toho.

„Musíme být trpělivé. Teď jsme aspoň spolu.“ Zdvihla prst ke rtům, aby dítěti naznačila, že má být zticha. Pak tak tiše, jak to bylo možné, začala prohledávat místnost.

Věděla, že to byla spíš náhoda než její zručnost. Když našla mikrofon, její první myšlenka byla ho rozbít. I takové malé gesto odporu by ji uspokojilo. Ale donutila se o tom chladnokrevně přemýšlet. Nechala mikrofon tam, kde byl, a vylezla zpátky na úzkou postel. „V Mexiku jsem potkala jednoho člověka,“ začala, dobře vědouc, že ať už je poslouchá kdokoliv, určitě už o tom dávno ví, „který mi slíbil, že mi pomůže. Má takové legrační jméno, Caitlin – II Gato. To znamená Kočka.“

„A vypadá jako kočka?“

„Ne.“ Gillian se musela usmát. „Ale myslí jako kočka. Jestli se mu do zítřka neozvu, tak si pro nás přijde.“

„A odvede nás domů?“

„Ano, drahoušku. Víš, kde jsme?“

„Je to jako velká jeskyně se spoustou chodeb.“

„Rozumím.“ Gillian zdvihla Caitlinino víčko a pohlédla si zorničku. Drogy. Zmocnil se jí vztek a málem ji přemohl. „Dostaneš se někdy ven?“

„Ne. A nedá se ven ani podívat. Nejsou tu okna.“

Caitlin se přikrčila, protože do dveří vstoupil muž s puškou přes rameno a tácem s jídlem v rukou. Podíval se na ně, postavil podnos na okraj postele, ukázal na něj a zase vyšel ven.

„Jednou jsem ho kousla,“ prohlásila Caitlin pyšně a v těch slovech zaznělo něco z jejího starého bojovného ducha.

„To jsi udělala dobře.“

„Dal mi pohlavek.“

„Už ti nikdy pohlavek nedá.“ Gillian se podívala na podnos. Byla na něm rýže, na kostičky nakrájené maso a dvě sklenice mléka.

Přičichla si k němu.

„Dávali ti dobré jídlo?“

„Moc dobré ne, ale mám hlad. A vždycky, když se najím, se mi chce spát.“

„Musíš spát, drahoušku.“ Zavrtěla hlavou a zvedla podnos.

„Když nebudeš jíst, tak nebudeš silná.“ Gillian hodila obsah obou talířů pod postel. „A musíš také spát.“ Rozhlédla se a hledala nějaké vhodné místo. Nakonec vylila obsah obou sklenic na hromadu hadrů v rohu. Caitlin ji pozorovala rozšířenýma očima. „No tak, holčičko.

Zkus sníst ještě trochu.“

Caitlin si přitiskla ruku na ústa a zachichotala se. Gillian se při tom pohledu málem rozplakala dojetím. „Tak je to dobře. A teď se napij mlíčka.“

Gillian se usmála a vlezla si zpátky do postele.

Caitlininých očích se rozzářily ďábelské jiskřičky. „Mlíko mi nechutná.“

„Mléko je dobré na kosti. Přece bys nechtěla mít měkké kosti, Caitlin.“ Gillian ji přivinula k sobě. Přitiskla rty až k jejímu uchu a zašeptala: „Dávají ti něco do jídla, abys po tom spala. Musíš teď předstírat, že spíš, aby nepřišli na to, že jsi nic nesnědla. Dělej přesně to, co ti řeknu. Pokud někdo z nich přijde sem, tak lež bez hnutí, aby si nevšimli, že jsme je převezli.“

Caitlin přikývla. „Nechoď pryč, tetičko Gillian!“

„Ne, nepůjdu pryč.“

Gillian držela dítě v náručí. Ve tmě se dívala na strop, přemýšlela a plánovala.

Západ slunce pozlatil vrcholky hor a písek zbarvil do růžová. V

posledních paprscích slunečního světla se Breintz převlékl do řidičových šatů a spravil pneumatiku, zatímco Trace nakládal zbraně na podlahu auta.

Pracovali tiše. Všechno, co potřebovali, si už řekli.

Když se slunce schovalo za vysoké skalní štíty, Trace se natáhl na podlahu pod zadními sedadly a Breintz si sedl za volant. Naposledy se vydali směrem na východ.

Rychle se blížili k cíli. Breintz si začal pohvizdovat nějakou bezvýznamnou melodii. Stejně jako Trace si i on všiml řetězu hlídek na vyvýšeninách kolem budovy. Podle Traceových instrukcí vyťukal přístupový kód a čekal, až se dveře otevřou.

Když auto zastavilo vevnitř, Breintz sklonil hlavu, aby co nejvíc skryl svůj obličej. Přiblížil se k němu strážný a vrata se za ním tiše zavřela.

„Jsi tu brzy,“ řekl strážný, než ho Breintz udeřil loktem do hrtanu.

Trace byl vmžiku venku z auta. Rozběhli se směrem k laboratoři.

Zastavili se o nějakých deset metrů dál. Se dvěma dalšími strážnými se vypořádali v naprostém tichu. Trace věděl, že jakmile se dostanou do laboratoře, budou si muset pospíšit, protože sledovací kamery prozradí jejich přítomnost. Ukryl se ve stínu, zatímco Breintz vrávoravým krokem vykročil vpřed.

„Cigaretu,“ prohlásil arabsky a dal si záležet na tom, aby jeho hlas zněl zastřeně. „K čemu je ti chlast bez dobrý cigarety?“

Ve chvíli, kdy se jeden strážný usmál, se Breintz i Trace dali do díla. Nepadl ani jeden výstřel.

„Pořád jsi ještě ve formě,“ komentoval jeho výkon Breintz. Trace zasunul klíč do zámku.

„A ty ses zlepšil.“ Trace se zhluboka nadechl a otevřel dveře.

„Pokračujte v práci,“ řekl tiše ve chvíli, kdy ho Flynn uviděl. „Snažte se držet zády ke kamerám.“

Navzdory varování Flynn odložil poznámky a zkumavku, které držel v ruce. „Ty.“ V očích měl něco, co Traceovi prozradilo, že je jako napjatá struna, která může každou chvíli prasknout.

„Pro boha živého, jestli chcete zachránit svoji dceru, tak se tvařte jakoby nic. Nechci, aby si ochranka něčeho všimla, dokud nepřijde čas.“

„Pohněte sebou,“ prohlásil mírně Breintz, který hlídkoval na chodbě.

„Zvedněte

nějakou

zatracenou

zkumavku,

dělejte

něco

vědeckého. Jsem od ISS.“

Flynn zdvihl zkumavku, ale vypadalo to, že ji rozdrtí v prstech.

„Jsi prase.“

„To je možné, ale jsem tady, abych vás i vaše dítě – a vaši idiotskou sestru – dostal ven. Pokračujte v práci. Chcete vidět průkazku nebo co?“ Trace se podíval na první kameru. „Dělejte, co vám řeknu, dělejte to pomalu a dělejte to dobře.“ Něco v jeho hlase přimělo Flynna, aby ho poslechl, ale bylo vidět, že mu to je stále proti mysli. „Myslel jsem si, že jsi Francouz.“

„Jsem Ir jako vy, Fitzpatricku,“ řekl Trace uklidňujícím tónem a zazubil se. „A, při všech svátých,“ prohlásil s melodickým irským přízvukem svého alter ego Colina, „než odtud vypadneme, tak to všechno tady poletí k čertu.“

Možná to zkusil takhle z čirého zoufalství, ale Flynn na to zareagoval. „Až odtud vypadneme, tak platím první láhev.“

„Počítám s tebou. Teď se pohni co nejvíc doleva, na okraj zorného pole kamery. Běž támhle k těm papírům.“

Flynn položil zkumavku a poslechl. Zády ke kameře prohlížel papíry, jako by kontroloval svoje výpočty. „Jak jsi nás našel?“

„Má v tom prsty tvoje sestra. Jestli máš pro strach uděláno aspoň z půlky tak jako ona, tak máme vyhráno. Tak, pokračuj ve čtení.

Něco tam nesouhlasí. Vytáhni tužku, jako bys chtěl něco opravit.

Teď odstřelím kameru. Až to udělám, tak začneš utíkat. Breintz tě odvede ven a já zatím skočím nahoru pro Caitlin a Gillian. Teď!“

Trace vyřadil kameru jedním výstřelem. Když Flynn prošel dveřmi, oba agenti měli připravené zbraně.

„Dej mi dvacet minut,“ řekl Trace Breintzovi.

„Bez Caitlin nikam nejdu.“

„Já ji přivedu.“ Trace postrčil Flynna směrem k Breintzovi. „Ty jsi nejdůležitější. Jestli se tě ještě jednou zmocní, tak se z toho nikdo z nás nedostane/1

„Je to moje dítě.“ Únava a zoufalství se spojily do ocelového odhodlání. „Nenechám ji tady.“

„Bratr a sestra, to se pozná,“ zamumlal Trace. Čas utíkal. Vrazil Flynnovi do rukou pušku. „Umíš s tím zacházet?“

Flynn cítil, jak v něm paprsek naděje rozkvétá jako vycházející slunce. „Samozřejmé.“

„Pomodli se k nějakému božstvu, se kterým máš nejlepší zkušenosti.“

„To už jsem udělal.“

Gillian slyšela, jak se dveře otvírají, a ležela tiše a bez hnutí stejně jako Caitlin. Dítě skutečně usnulo, tentokrát silným přirozeným spánkem. Gillian svírala v rukou svoji ubohou zbraň.

Během hodiny strávené ve tmě se pokoušela vyrovnat s tím, že Trace už není mezi živými. Objevili jeho léčku, zabili ho a unesli ji.

Chtěla ho oplakávat, chtěla po něm truchlit, chtěla zuřit. Ale napřed se pomstí a vybojuje si svobodu pro sebe i pro svoji rodinu.

Napůl otevřenýma očima sledovala, jak se nad ní sklání jeden z generálových pochopů. Gillian zadržela dech a pak vší silou udeřila.

Okraj kovového talíře zasáhl muže plnou silou do kořene nosu.

Slyšela hlasité křupnutí, viděla vytrysknutí krve. Ještě než se chlap stačil vzpamatovat, zdvihla druhý talíř a udeřila znovu. Zavrávoral, ale chytil ji za ruku. I když ji paži bolestivě zkroutil, vzpomněla si na to, co jí kdysi řekl její soused v New Yorku.

Miř na oči.

Tentokrát vykřikl. Udeřil ji pažbou do boku a snažil se přiložit zbraň k líci. A pak se rozpoutal boj na život a na smrt.

Skrz rudou mlhu strachu a zuřivosti k ní doléhalo Caitlino sténání. Přesně tak to bylo v jejích nočních můrách. Ten zvuk jí dodal síly, bojovala jako smyslů zbavená. Pověsila se na pušku. On také. Najednou se ozval výstřel, ten nejstrašlivější zvuk, který kdy slyšela.

Pak najednou stála, držela pušku a muž, jehož obličej nikdy neviděla, jí ležel u nohou.

„Tetičko Gillian!“ Caitlin vylezla z postele a zoufale ji objala kolem kolen. „Je mrtvý? Ten zlý pán je mrtvý?“

„Myslím – nevím.“ Zavrávorala, jako by droga znovu zabrala.

„Nevím. Musíme jít. Musíme zmizet.“

Pak uslyšela střelbu. Nebylo to daleko a blíži lo se to. Schovala dítě za sebou a zdvihla pušku.

Ruce se jí leskly potem; připravovala se k obraně své rodiny.

První stráž našli rychleji, než si Trace myslel. Poplašné sirény kvílely, a kdyby neměli trochu štěstí a nepodnikli brutální frontální útok, byli by zahnáni do kouta. Podařilo se jim proniknout do druhého patra.

„Zdržím je tady.“ Breintz se ukryl za sloupem na vrcholku schodiště. „Najdi tu ženu a dítě.“

Trace vzal granátomet a poslal tři vojáky přes zábradlí.

„Drž se při zdi,“ přikázal Flynnovi a dal se do pohybu. Vyrazil asi půl tuctu dveří a pak došel k jedněm, které už byly otevřené.

Přitiskl se zády ke zdi, sevřel pistoli v obou rukou a dvakrát se zhluboka nadechl. Pak bleskovým pohybem vtrhl do místnosti se zbraní připravenou ke střelbě. Gillianina kulka ho zasáhla do ramene.

Byl tak překvapený, že to ani necítil.

„Panebože, ženská!“

„Traci!“ Sklonila zbraň a vrhla se k němu. „Ach, Traci, myslela jsem si… bála jsem se, že jsi mrtvý!“

„Právě jsem tomu byl zatraceně blízko. Přejel si prsty po rukávu a znechuceně zaznamenal, že na nich má krev.“

„Flynne!“ vzlykla Gillian.

„Tati!“ Caitlin prolétla místností a vrhla se svému otci kolem krku.

„Rodinná setkání necháme na potom,“ řekl jim Trace. „Teď musíme rychle zmizet. Breintzi…?“

Breintz poslal pár granátů přes zábradlí.

„Musíš je dostat ven. Já tady všechny zaměstnám. „ Vzal do ruky UZI, kterou sebral jednomu ze strážců. „Patnáct minut,“ procedil mezi zuby. „Zmáčkni to po patnácti minutách.“

„Radši bych tě předtím viděl.“

„Já tebe taky.“ Trace si setřel pot z očí. Vrhl se ke schodišti předtím, než si Gillian uvědomila, k čemu se chystá.

„Ne! To nemůže udělat!“

Ale mohl. Gillian věděla, že se musí postavit tváří tvář svému osudu – tak jako ona. „Je mi to líto, Flynne,“ vzlykla a rychle ho políbila. „Musím jít s ním. Utíkejte!“ A pak se rozběhla za Tracem.

Série výbuchů schody sice vyčistila od nepřátel, ale současně je také takřka úplně zlikvidovala. Trace byl asi v půli cesty, když za sebou uslyšel hluk. Rychle se otočil a spatřil Gillian. „Co tu proboha –“

„Víš, že budou mít lepší šanci, když se rozdělíme. Zůstanu s tebou. Tak jsme se domluvili.“

Bylo pozdě poslat ji zpátky. Kdyby měl alespoň pár vteřin nazbyt, zařval by na ni. Místo toho ji chytil za ruku a táhl ji za sebou.

Trace s uspokojením sledoval, že v podzemním sídle způsobili rozsáhlé škody a ještě větší zmatek. Generál opustil svoji kancelář, křičel rozkazy, mával kolem sebe svou novou TS-35 a střílel na všechny strany. Volal na své muže, aby se zastavili a bojovali s armádou vetřelců, a současně usilovně pracoval na zničení svého sídla a zvyšoval počet mrtvých a raněných ve vlastních řadách. Zdálo se, že neočekávaný útok ho zbavil posledních zbytků příčetnosti.

Trace zdvihl zbraň. Generál však padl dříve, než stiskl spoušť.

„Hlupáku!“ Kendesa se tyčil nad tělem ve zlatém pláštíku. „Tvůj čas vypršel.“ Sehnul se k němu a zdvihl americkou zbraň. „Co všechno jsi způsobil!“ Otočil se a rozkřikl se na zmatené vojáky. „K

hlavnímu vchodu, vy idioti! Zavřete hlavní vchod!“

Pozdě, pomyslel si Trace s chmurným uspokojením a vykročil ze svého úkrytu. „Prohrál jsi, Kendeso. A hlupák jsi ty, protože jsi věřil, že ta žena mě oklamala, ale místo toho ses nechal oklamat ty sám.“

„Cabot…?“

„Když se mi to hodí.“

Z Kendesova výrazu bylo zřejmé, že konečně pochopil. „II Gato,“ zamumlal. „Takže nakonec jsi přišel.“

„Rozhodně na konec. Doobchodovali jsme, Kendeso. Tohle už je jenom mezi námi dvěma.“

Byl připraven ho zabít teď a tady, ale než k tomu mohlo dojít, generál zdvihl svůj revolver. „Zrádče!“ zachroptěl a vystřelil.

Kendesa zavrávoral, ale nepadl. Trace znovu zamířil.

Tentokrát zasáhla vyšší moc.

Země se prudce zachvěla. Traceova první myšlenka byla, že Breintz odpálil nálože předčasně. Chytil Gillian za ruku a začal utíkat. Další záchvěv, a oba narazili do kamenné zdi. „Zemětřesení!“

vypravil ze sebe Trace a lapal po dechu. „Skutečné zemětřesení.

Všechno se to tady sesype.“

„Dostali se ven?“

„Měli dost času.“

To bylo všechno, co jí mohl říct.

Utíkali chodbou, která se před nimi najednou zavalila. Gillian slyšela výkřiky, prach ji oslepoval. Trace se ani nezastavil a vedl ji do jiné chodby. „Určitě tu musí být ještě další východ. K hlavním vratům se nedostaneme.“

Poslechl svůj instinkt a zamířil do generálovy pracovny. „Určitě tu má nějakou únikovou chodbu,“ prohlásil a odstřelil zámek na dveřích. Vtáhl Gillian dovnitř a vrhl se k nejnápadnějšímu objektu.

„Hledej nějaký tajný knoflík nebo páčku,“ zakřičel a prohledával knihovnu. Slyšel, jak kolem nich dopadají z velké výšky kameny.

Někde něco hořelo a bylo to blízko. Oběma rukama vyhazoval knížky.

Pak to našel. Kus dřevěného obložení se odsunul.

Chodba za ním byla úzká a otřásala se záchvěvy pod zemí, ale nikdo ji nestřežil. Trace se modlil, aby ho jeho štěstí neopustilo, a strčil Gillian dovnitř. Během několika vteřin byli sami ve tmě.

Doléhaly k nim ozvuky výbuchů, výkřiky, hučení plamenů, třesk tříštícího se akvária a ozvěny padajících kamenů. Trace se neobtěžoval krýt si záda a utíkal ze všech sil. Nikdo je nepronásledoval.

Gillian se zdálo, že uběhli několik kilometrů. Nenechal ji ani chvíli odpočívat a ona ho o to ani nežádala. A pak se jako stín zpoza kamene vynořil Breintz.

„Takže se ještě jednou setkáváme.“

„Vypadá to tak.“ Trace odtáhl Gillian k improvizovanému tábořišti.

„Bohové zasáhli a dokončili náš plán místo nás,“ prohlásil Breintz. S obvyklým klidem podal Traceovi dalekohled s nočním viděním.

Trace si ho přiložil k očím a pohlédl směrem, ze kterého přišli.

„Moc toho nezbylo.“

„A Kendesa?“

„Generál se o něho postaral.“ Trace sklonil dalekohled. „A když ne on, tak tvoji bohové. SRP už neexistuje.“ Vrátil přístroj Breintzovi. „Vypadá to, že tě povýší.“

„Tebe taky.“

„Já končím.“

Sedl si, opřel se zády o kámen a díval se, jak se Gillian vítá se svojí rodinou.

„Jsem ti zavázán.“ Flynn seděl naproti němu, jeho dcera se mu choulila na klíně a jeho sestra se o něj opírala.

„Je to jen moje práce.“

„I tak jsem ti zavázán. Jak ti mam říkat,“.

Trace si vzal láhev, kterou mu Breintz podával, a zhluboka se napil. Jediný doušek měl takový říz, že z něho mohl být živ týden.

„0’Hurley.“

„Díky, 0’Hurleyi, za moji dceru.“

Caitlin se natáhla a zašeptala svému otci něco do ucha. Šeptem jí odpověděl a ona vstala a přešla k Traceovi.

„Táta říká, že jsi nás zachránil.“

„Tak trochu.“

Byla hubenější než na fotografii a mela příliš velké oči na tak bledý obličej. Trace se nedokázal ovládnout a zatahal ji za dlouhou rudou kadeř. „Už je po všem.“

„Můžu ti dát pusu?“

Překvapeně pokrčil rameny. „No jasně.“ Přitulila se k němu a s typickou dětskou upřímností se zachichotala. „Smrdíš,“ prohlásila nikoliv nelaskavě. „Řekla bych, že já smrdím taky.

„Trochu.“ Vtiskla mu vlhký polibek na tvar. Přitiskl ji k sobě a oči mu zabloudily k Gillian.

„Jenom malý kousek,“ zašeptala směrem k němu. „Můžeme změnit jenom malý kousek, ale stojí to za to.“ Bála se, že se rozpláče, a tak vstala a poodešla do stínu. Slyšela ho, jak za ní přichází.

„Vím, že chceš vědět, jak jsem se tam dostala a co se mi stalo, ale teď o tom nemůžu mluvit.“

„To je v pořádku.“ Chtěl ji pohladit po vlasech, ale pak ruku zase stáhl. „Musíme sebou hodit. Letadlo v Sefrou nás odveze do Madridu. ISS se o tebe postará.“

„Myslela jsem si, že tě zabili.“ Otočila se, ale v očích se jí místo slz blýskalo hněvem. „Myslela jsem si, že jsi mrtvý, a ty místo toho mluvíš o letadlech ISS?“

Trace se dotkl zaschlé krve na rukávu. „Jediný zásah byl od tebe.“

„Ach bože! Málem jsem na to zapomněla!“ Rychle k němu přešla. „Mohla jsem tě zabít!“

„S takovou muškou těžko.“

„Mýlíš se.“ Otřela si ústa hřbetem ruky. „Zabila jsem člověka.

Vlastníma rukama.“ Podívala se na ně a otřásla se. „Ani jsem neviděla, jak vypadá, ale zabila jsem ho.“

„A teď si myslíš, že s tím nebudeš moct žít.“ Vzal ji za bradu, aby mu nemohla uhnout pohledem. Byla špinavá a na lícní kosti měla dlouhý krvavý šrám. „Můžeš s tím žít, Gillian. Můžeš žít se spoustou věcí. Věř mi. Já o tom něco vím.“

„Traci, mohl bys pro mě prosím tě něco udělat? Ještě jednu poslední službu?“

„Možná.“

Pořád je opatrný, pomyslela si a málem se zasmála. „Kdyby ti to moc nevadilo, mohl bys mě prosím tě vzít do náruče? Nechci plakat, a když mě obejmeš, tak nebudu.“

„Pojď ke mně,“ zašeptal a objal ji oběma rukama. Je po všem, pomyslel si. Gillian je v bezpečí.

Možná si dokonce najdeme nějaký čas pro sebe. „Plač, jestli chceš. To přece ničemu neuškodí.“

Uprostřed tiché noci se tiskla k jeho pevnému a teplému tělu.

„Už se mi nechce plakat.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Po tom všem, co jsme spolu prožili, nechápu, jak můžeš být tak nervózní.“

„Nebuď směšná. Já nejsem nervózní.“ Trace znovu trhl uzlem kravaty. Co se jeho týkalo, Cabot byl po smrti a kravaty měly zemřít s ním. „Zatraceně, nechápu, jak jsi mě k tomu vůbec mohla přemluvit.“

Gillian byla velmi spokojená sama se sebou. Seděla na sedadle pronajatého auta, kterým právě vyjeli z losangeleského letiště. „Dal jsi mi své slovo, že až bude po všem, vezmeš mě na dovolenou, kamkoliv budu chtít. A já chci jet jedině na svatbu tvé sestry.“

„To je ale odporný trik, doktorko, když vezmeme v úvahu, že jsem ti zachránil život!“

Jenže přesně to byl ten důvod, proč měla pocit, že i ona musí zachránit život jemu, nebo alespoň jeho malou část. „Když dá čestný muž své slovo, tak ho taky musí dodržet,“ prohlásila smrtelně vážně.

Vzápětí se rozesmála, když slyšela, jak Trace kleje. „Podívej, Traci, nebuď protivný! Dnes je nádherný den a já si nevzpomínám, že bych někdy v životě byla šťastnější. Všiml sis, jak to Flynnovi a Caitlin spolu slušelo, když jsme je opouštěli? Pořád ještě nemůžu uvěřit, že je to skutečně všechno za námi. Že jsme z toho doopravdy venku.

Když slyšel, jak je šťastná, zjihl natolik, že se jí lehce dotkl. „Je po všem. Tvůj bratr a jeho dítě se můžou vrátit zpátky do Irska a to, co se stalo, nechat jednou provždy za zády. Teď, když jsou Husad a Kendesa po smrti a základna SRPu srovnána se zemí, už nemají důvod k obavám.“

„Addisona moc nepotěšilo, že při zemětřesení vzaly za své i všechny poznámky k projektu Horizont a že je Flynn odmítl zrekonstruovat.“

Trace se krátce zasmál. Možná se celou dobu mýlil, když vědce považoval za nezodpovědné snílky odtržené od reálného života.

Přinejmenším se mýlil v některých z nich. Flynn se Addisonovi postavil se stejnou zarputilostí, s jakou vzdoroval SRPu. Ve chvíli, kdy dospěl k názoru, že dokončení projektu Horizont by přineslo víc škody než užitku, s ním nedokázalo hnout ani celé ISS. Nechaly ho chladným všechny požadavky, důvody, úplatky i výhrůžky. A Gillian se zachovala podobně. Ani slůvkem se nezmínila o své dokonalé fotografické paměti a nechala Addisona a ISS, ať se po libosti probírají hromadou falešných poznámek. Ať už to bylo ke škodě či k užitku, projekt Horizont skončil.

„Víc věcí chudáka Addisona nepotěšilo. Dobrou hodinu soptil vzteky nad ztrátou té bedny zbraní, tím spíš, že vzala za své i TS-35.“

„Podle mě ho mnohem víc zarmoutilo, že přijde o jednoho ze svých nejlepších agentů.“

Trace nadzdvihl obočí. „Neřekl bych, že se na to dívá takhle. Je rád, že se mě zbaví.“

„Kdepak. Řekl mi to.“ Přejela dlaní po široké sukni svých nových šatů. Do sytě zeleného hedvábí se doslova zamilovala. Tenhle model byl mnohem okázalejší než věci, které obvykle nosila, ale koneckonců jde na svatbu Chantel 0’Hurleyové. „Doufal, že bych tě mohla přesvědčit, abys ještě nějakou dobu zůstal ‚na palubě‘, jak to nazýval.“

Když to Trace slyšel, nedokázal se ubránit jistému pocitu zadostiučinění.

„Cos mu na to řekla?“

„Že se zbláznil. Ach, podívej se, jak jsou ty zdejší palmy vysoké!

V New Yorku je v tuhle chvíli pravděpodobně odporná zima a prší.“

„Myslel jsem si, že se ti stýská.“

„Stýská po čem?“ Otočila se a pohlédla na něj. „Po New Yorku?

Stěží jsem si na něj vůbec vzpomněla. Na Random-Frye si nejspíš všichni myslí, že jsem prostě zmizela z povrchu zemského.“

Povzdechla si. „A v jistém smyslu se to doopravdy stalo. Celý můj svět je vzhůru nohama.“

„Arthur Stewart by se nestačil divit.“

„Chudák starý Arthur,“ řekla Gillian se smíchem. „Asi máš pravdu, tohle by ho pěkně vyvedlo z míry.“ Vlastně ji nepřekvapilo, že Trace o Arthurovi ví, a dokonce jí to ani nevadilo. Koneckonců, ona zase věděla o jeho rozšlápnutém broukovi. „Měla bych mu poslat pohled.“

„Za pár dní budeš zpátky, ne?“

„Nevím. Ještě jsem se nerozhodla.“ Byla si jistá jen jedním: nepojede do New Yorku, a ostatně ani kamkoliv jinam, bez něho. On o tom jenom zatím nevěděl. „A co ty? Vyrazíš rovnou na ty své ostrovy?“

Proč se cítí tak nepříjemně, když se Gillian takhle vědoucně usmívá? Zdálo se mu, že mu vidí až do žaludku a čte si v jeho myšlenkách jako v knize. Ví, na co myslí – a na co se naopak snaží nemyslet. „Napřed musím do Chicaga, protože tam mám něco na práci.“ Na okamžik se zarazil, protože sám se s tou věcí zatím ještě nevyrovnal. „Z nějakého nepochopitelného důvodu mi Charlie odkázal svůj dům.“

„Chápu.“ Znovu se usmála. Zářivě. „Tak to vypadá, že máš přinejmenším nějaký domov.“

„Nemám ponětí, co má člověk dělat, když je vlastníkem nemovitosti,“ utrousil. Právě projížděli přes čtvrť Beverly Hills s jejími okázalými sídly a pečlivě zastřiženými živými ploty. Bylo to přesně takové místo, o jakém jeho otec celý život snil. 0’Hurleyové se vzmohli. Nebo alespoň někteří z nich. Znovu škubl za svou kravatu. „Poslyš, doktorko, celé je to naprostý nesmysl. Můžeme to zkrátka otočit, vrátit se na letiště a jet radši na Nový Zéland. Tam je nádherně.“

A především je to na druhém konci světa. Gillian odolala nutkání udělat mu přednášku nebo ho začít uklidňovat. „Slib je slib,“ řekla prostě.

„Nechci to Chantel zkazit. Ani zbytku rodiny.“

„Samozřejmě, že nikomu nic nezkazíš! Právě proto tam přece jdeš.“

„Ty tomu nerozumíš, Gillian.“ A on se až do této chvíle nikdy nepřiměl k tomu, aby jí to vysvětlil. „Můj otec mi nikdy neodpustil, že jsem odešel. Nikdy nepochopil, proč jsem to musel udělat. Přál si – nebo spíš potřeboval –, abych zůstal součástí jeho životního snu.

0’Hurley Family, zpívající rodina, v oslňující záři reflektorů. Pódium na Broadwayi, v Las Vegas, v Carnegie Hall.“

Dlouho byla zticha. Potom promluvila tiše, aniž se na něho podívala. „Můj otec mi nikdy neodpustil, nikdy mi nerozuměl. Měl přesnou představu o tom, jaká mám být, a já byla vždycky úplně jiná.

Má tě tvůj otec rád, Traci?“

„Samozřejmě, ale zkrátka –“

„Mě můj otec nikdy rád neměl.“

„Gillian,“

„Ne, poslouchej mě. Je velký rozdíl mezi láskou a povinností, mezi skutečným zájmem a očekáváním. Neměl mě rád. Mrzí mě to, ale dokážu se s tím smířit. Ale s čím se nikdy nesmířím, je, že jsme se neudobřili, dokud byl naživu. Najednou už je příliš pozdě.“ Teď se na něho podívala, a přestože měla oči suché, přetékaly emocemi.

„Neudělej stejnou chybu, Traci. Věř mi, litoval bys toho.“

Nedokázal přijít na nic, co by mohl říct. Nedokázal najít jediný argument. Ano, byl zde, protože jí to slíbil, ale kromě toho i proto, že si to v hloubi duše sám přál. Představy – nebo možná sny –, které měl o svém budoucím životě, se nikdy nemohly stát skutečností, dokud se nevypořádá s tím, co nechal za sebou. Nikdy nenajde klid, pokud se nepokusí překlenout propast, která že je mezi ním a jeho rodinou. Mezi ním a otcem.

„Tohle je možná největší chyba, jakou jsi kdy udělala,“ řekl, když zastavili před vraty střežícími Chantelino sídlo.

„Risknu to.“

„Jsi pěkně tvrdohlavá ženská, doktorko.“

„Já vím.“ Dotkla se jeho obličeje. „Úplně stejně jako ty.“

Chtěl ji požádat o vysvětlení, ale v tu chvíli jim zaťukal na okno muž z ochranky. „Jste tu brzy, pane,“ řekl, když Trace stáhl okénko.

„Mohu vidět vaši pozvánku?“

Gillian si s leknutím uvědomila, že na něco podobného vůbec nepomyslela. Ale než se zmohla na odpověď, Trace vytáhl legitimaci. „McAllister, tajná služba.“

Identifikační karta vypadala věrohodně a dostatečně úředně, protože taková byla. Strážce si ji bedlivě prohlížel, srovnával fotografii zatavenou v plastu s Traceovým obličejem a nakonec přikývl.

„Můžete pokračovat, pane,“ řekl a div jim nezačal salutovat.

Trace projel branou a po dlouhé příjezdové cestě mířil k domu.

„McAllister?“

Trace hodil legitimaci zpátky do kapsy. „Zvyk je železná košile.

Panečku, to je ale barák.“ Dům byl obrovský, bíle omítnutý a nesmírně elegantní. Obklopoval ho dokonale udržovaný anglický trávník. Trace si bezděky vzpomněl, jak spávali namačkáni v neútulných hotelových pokojích. Vzpomínal na horké talíře s jídlem, které jim otec uvařil, na vydýchaný vzduch v šatnách, na obecenstvo, které pískalo stejně často jako tleskalo. Na smích. A na hudbu.

„Je to krásné,“ zamumlala Gillian. „Jako z pohádky.“

„Vždycky říkala, že si pořídí takovýhle dům.“ Zaplavila ho vlna pýchy a byla mnohem silnější, než by očekával. „Ta malá uličnice to dokázala.“

„Mluvíš jako správný bratr,“ řekla Gillian se smíchem.

Portýr v livreji otevřel dvířka auta a pomohl jí vystoupit. Náhle byla stejně nervózní jako Trace. Možná ho měla přimět, aby sem jel sám. Nebyla připravená na to, že se setká s honorací – přestože jen hollywoodskou. A jeho rodině možná nebude vhod, že se sem vetřela.

Když se k ní Trace připojil, chytila ho za ruku. „Traci, možná bych tam neměla chodit.“

Vtom se vchodové dveře rozletěly tak prudce, že se málem vytrhly z pantů. Po schodech se řítila žena v honosných safírově modrých šatech. Kolem hlavy jí vlála divoká záplava zvlněných rudých vlasů. Se zvukem, který nejvíc ze všeho připomínal bojový pokřik, se vrhla Traceovi do náruče.

„Ty jsi tady! Ty jsi vážně tady!“ Trace se v jejím ocelovém sevření nezmohl na obranu. Mohl jenom vnímat její vůni a polibky, kterými ho zasypávala. „Věděla jsem, že přijdeš! Nevěřila jsem tomu, ale v hloubi duše jsem to věděla. A teď jsi tady!“

„Maddy.“ Potřeboval se nadechnout a také se na ni chtěl podívat, a proto ji vzal za ramena a odtáhnul ji od sebe. Po lících se jí koulely slzy, ale usmívala se na celé kolo. A byl to přesně ten sa mý úsměv, který si pamatoval. „Čau.“

„Neříkej mi čau!“ Vytáhla mu z kapsičky u saka kapesník, pořádně se vysmrkala a zasmála se. „Chantel mě zabije, když budu mít nos jako bambuli.“ Znovu se vysmrkala. „Jak vypadám?“

„Strašně. Ale někdo, kdo má takový obličej jako ty, s tím stejně nic nenadělá.“ Rozesmáli se a znovu se objali. Držel ji v náručí a doufal, že shledání s ostatními členy rodiny proběhne stejně hladce.

„Mám tě rád, Maddy.“

„Já vím, ty troubo.“ Napůl se zasmála a napůl vzlykla. „Tentokrát tu zůstaneš?“

„Jo.“ Přejel jí tváří po vlasech. „Tentokrát tu zůstanu.“ Podíval se přes její rameno na Gillian.

„Nemůžu se dočkat, až se s tebou pochlubím ostatním.“ Maddy se s rozzářeným úsměvem otočila a spatřila Gillian. „Ahoj.“

„Maddy, to je Gillian Fitzpatricková.“

Maddy popotáhla.

„Jsem ráda, že vás potkávám.“ Vzápětí se Gillian ocitla ve stejně vášnivém objetí. „Je to úžasné.“ Maddy se odtáhla, aby na ni mohla mrknout, a pak Gillian znovu objala. „Vypadáš báječně. Oba dva vypadáte báječně.“ Objala je oba kolem pasu a vydala se s nimi po schodech ke vchodovým dveřím. „Nemůžu se dočkat, až vás představím Reedovi. Tady je!“

Přes halu k nim přicházel štíhlý muž s vlasy o odstín tmavšími než Trace a s nesrovnatelně konzervativnějším účesem. Vypadal, jako by se ve smokingu narodil. Takže tohle je Reed Valentine z Valentine Records! Bohatý, dobře vychovaný a přímočarý. Když si Trace

připomněl,

jak

je

jeho

sestra

nekonvenční

a

volnomyšlenkářská, těžko si dovedl představit někoho, kdo by se k ní hodil méně.

„Reede, tohle je Trace.“ Mady Tracea ještě jednou rychle políbila. Pak se vrhla ke svému manželovi. „Říkala jsem ti, že sem přijde!“

„A je to pravda.“ Reed vzal Maddy ochranitelsky kolem ramen a přeměřil si bratra pohledem, zatímco si bratr pohledem přeměřoval jeho. „Maddy se na vás velice těšila.“ Nepustil Maddy, ale podal mu ruku. Trace ji přijal. Nebyla tak hladká, jak čekal.

„Gratuluju.“

„Díky.“

„Ale nebuď takový suchar, Reede. Musíme zabít tučné jehně, nebo něco ještě lepšího.“

Reed zpozoroval výraz na Traceově tváři a usmál se. „Mám takový pocit, že Trace by se radši něčeho napil.“ Obrátil se k Gillian a věnoval jí podmanivý úsměv. „Dobrý den.“

„Je, promiň,“ začala Maddy. „Tohle je Gillian. Přijela s Tracem.

Měli bychom jít dovnitř a sednout si. Já všechny přivedu. Je tady trochu zmatek.“

Jako by chtěli dokázat pravdivost jejích slov, vtrhli do haly dva chlapci, z nichž jeden pronásledoval druhého, hluchý a slepý ke všemu kolem. „Jen počkej, řeknu to mámě!“

„Já jí to řeknu první!“

„Hola!“ Než se na sebe mohli vrhnout, Maddy je popadla každého za jednu ruku. „Nechte toho. Zamažete si ty svoje krásné malé smokingy, ještě než svatba pořádně začne.“

„Řekl, že vypadám jako cvok,“ žaloval ten menší.

„Kopnul mě,“ prohlásil ten větší a znělo to, jako kdyby četl obžalovací spis.

„Chtěl jsem ho kopnout, ale netrefil jsem se.“ Menší se podíval po svém bratrovi, jako by doufal, že se mu naskytne další příležitost.

„Kopání se zakazuje. A ty, Chrisi, nevypadáš jako cvok, ale naopak ti to moc sluší. A teď, jestli se dokážete chvíli chovat slušně, vám představím vašeho strýčka.“

„Kterýho strejdu?“ Ten starší, Ben, se na ni podezřívavě podíval.

„Toho, se kterým jste se ještě neviděli. Traci, tohle je Ben a tohle je Chris. Abbyiny děti.“

Nevěděl, jestli jim má podat ruku, přidřepnout si nebo jenom z dálky zamávat. Než se stačil rozhodnout, Chris přistoupil blíž a pozorně si ho prohlížel.

„Ty jsi ten, co jel pryč. Máma říkala, že jsi byl v Japonsku.“

Takže to nakonec vypadalo na přidřepnutí. „To je pravda. Byl jsem tam.“

„Učili jsme se o tom Japonsku ve škole. Prej tam jedí syrový ryby.“

„Občas.“ Dobrý bože, přesně se v tom chlapci poznával! Stejně jako poznal Abbyiny vážné oči v jeho bratrovi.

„A tys je taky jedl?“

„Samozřejmě.“

Chris se zašklebil. Nic ho nemohlo potěšit víc. „To je teda síla.

Táta – to je Dylan – nás jednou vzal na ryby, ale já jsem je ani nečistil.“

„Já jsem je čistil,“ vložil se do hovoru Ben, kterému začalo vadit, že stojí stranou. Odstrčil Chrise a přistoupil blíž, aby si mohl Tracea taky dobře prohlédnout. „Líbila se mi ta stavebnice kosmický lodi, co jsi mi poslal. Byla přesná.“

„To jsem rád, že se ti líbila.“ Trace chtěl chlapce pohladit po vlasech, ale dovtípil se, že je na to moc brzy.

„Nenechá mě, abych si s ní hrál. Vždycky ho musím strašně prosit,“ podotkl Chris.

„Protože jsi cvok.“

„Nejsem.“

Ben se chystal na pořádnou výměnu nadávek, ale zaslechl zvuk známých kroků a zastavil se v půlce slova.

„Tak co se to tu děje?“ zeptal se Dylan mírně, když vstoupil do haly.

„Tati, mám dalšího strejdu a je tady.“ Chris byl šťastný, že to může osobně oznámit. Popadl Tracea a táhl ho vpřed. „Tohle je strejda Trace. Tohle je táta. Změnili jsme si jméno na Crosby a tak vůbec.“

Takže tohle je ten bratr, o kterém toho nikdo moc neví. Dylanův spisovatelský instinkt se probouzel. „Jsem rád, že jste mohl přijet.

Abby vždycky ukazuje na Benově globusu, kde zrovna jste. Hodně cestujete.“

„Dost.“ Trace byl docela rád, že se setkal se švagrem, ale bál se novináře.

„Jí syrový ryby,“ připomněl Chris. „Hele mami, hádej, kdo tady je?“

Abby přicházela z kuchyně. Pod jejími dlouhými růžovými těhotenskými šaty byly vidět nohy tanečnice. Tmavě blond vlasy jí spadaly na ramena. „Kuchař mi říkal, abych vyřídila nějakým zvědavým prstíkům, že se mají nechat na pokoji chlebíčky. To by mě zajímalo, o kom asi mluvil.“ Zdvihla obočí a usmála se na svého manžela. Pak se podívala za něj a spatřila Tracea.

„Ach.“ Její výrazné oči se v okamžiku zalily slzami. Rozpřáhla ruce. „Ach, Traci.“

„Maminka pláče,“ zašeptal Ben a díval se, jak jeho matku objímá muž, o kterém do dnešního dne jenom slyšel.

„Protože je šťastná,“ řekl mu Dylan a položil mu ruku na rameno.

„Představ si, že bys Chrise dlouho, dlouho neviděl.“

Ben se nad tím zamyslel a v očích se mu spokojeně zablesklo.

„To by byla paráda!“ prohlásil s gustem.

„Ty uličníku.“

Dylan mu se smíchem rozcuchal vlasy.

„To je překvapení. Takové báječné překvapení.“

Trace setřel Abby z tváře slzu. „Je mi to líto, ale kapesník už mi ukradla Maddy.“

„To nevadí. Jak ses sem dostal? Odkud jsi přijel? Musíš mi všechno vyprávět. Obejmi mě.“

„Tohle je Gillian,“ řekla Maddy, i když se Gillian ze všech sil snažila zůstat v pozadí. „Ta ho sem přivedla.“ Když Trace překvapeně nadzdvihl obočí, Maddy se zazubila. „Chci říct, Trace ji sem přivedl.“

„Tak nebo tak, dobrý den.“ I když v tom cítila nějakou intriku, mohlo to počkat. Abby políbila Gillian na obě tváře. „Jsem ráda, že jste tady. Oba dva. A nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se Chantel tváří.“

„Na co čekat?“ Maddy se zasmála a zavěsila se do Tracea. „Jdem za ní! Je nahoře a zkrášluje se.“

„Nic se nezměnilo,“ poznamenal Trace.

„Moc ne. Tak pojďte! Ty taky, Gillian. Chantel se s tebou bude chtít setkat.“

„Možná bych měla…“

„Nebud blázen,“ přerušila Abby její protesty a vzala ji za ruku.

„Tohle je příležitost, která se naskytne jen jednou za život.“

„Dylan a já… se podíváme za Quinnem,“ řekl Reed.

„Díky.“ Maddy mu věnovala oslnivý úsměv a vyrazila ke schodům.

„Zajímalo by mě, co na to řekne táta,“ zamumlal Dylan.

„To bych si nechtěl nechat ujít. Pojďte, hoši, půjdeme se podívat, jak se daří ženichovi.“

S obvyklým citem pro dramatické situace zaklepala Maddy na Chanteliny dveře.

„Nechci vidět nikoho, kdo mi nenese láhev šampaňského,“

ozvalo se zevnitř.

„Tohle je lepší!“ Maddy otevřela dveře a strčila hlavu do pokoje.

„Abby a já jsme ti přinesly svatební dar.“

V tuhle chvíli bych dala přednost šampaňskému. Je ze mě obyčejný uzlíček nervů.“

„Tohle tě přivede na jiné myšlenky!“ Maddy s rozmáchlým gestem otevřela dveře dokořán.

Chantel v dlouhých bílých šatech seděla u toaletního stolku.

Platinově plavé vlasy měla vyčesané nahoru a upravené do důmyslného účesu. Spatřila Tracea v zrcadle a velmi pomalu se otočila.

„No no no,“ řekla svým chraplavým, zastřeným hlasem. „To se podívejme! Kde jste to vyhrabaly?“ Vstala, aby se na něj mohla podívat.

Byla v každém ohledu stejně krásná, jak si ji pamatoval. Možná i krásnější. A nade vši pochybnost nebylo jednoduché dostat se jí pod kůži,“

„Vypadáš docela dobře, holka.“

„Já vím.“ Naklonila hlavu na stranu. „Taky nevypadáš špatně.

Možná bys potřeboval trochu uhladit.“

Strčil si ruce do kapes. „Máte pěknej barák.“

„Jo, jde to.“ Pak zhluboka vydechla. „Ty parchante! Moje nalíčení je v tahu.“ Vrhli se k sobě, setkali se v půli pokoje a sevřeli se v divokém objetí. „Jsem tak ráda, že jsi tady! A nenávidím tě za to, protože budu brečet a na vlastní svatbě budu vypadat jako čarodějnice!“

„Čarodějnice?“ Odtáhl ji od sebe. „To těžko.“

„Traci.“ Odhrnula si vlasy z čela. „Všichni jsme věděli, že ten den jednou přijde – ale nemohl sis vybrat nějaký jiný? Proboha, copak nemáš ani kapesník?“

„Maddy mi ho sebrala.“

„Jako obvykle.“ Utřela si slzy hřbetem ruky.

„Tohle je Gillian.“ Maddy ji doslova strčila do místnosti.

„Aha.“ Chantel byla okamžitě ve střehu. „Jsem ráda, že vás poznávám.“

„Nechci vyrušovat.“ Chantel zdvihla obočí, když zaslechla její přízvuk, a usmála se. „Myslím, že bych měla jít dolů, nebo…“

„Je tady s Tracem,“ vložila se do rozhovoru Abby.

„Opravdu?“ Zbytek si sestry dopověděly telepaticky – jako všechna trojčata. „No, nevypadá dobře? Máš skvělý vkus, Traci.“

Chantel vzala Gillian za obě ruce. „Škoda, že o tvém vkusu nemůžu říct to samé, ale určitě budeme potřebovat šampaňské.“

„Já ho přinesu.“

„Pro všechno na světě, Maddy! Zavolám na služebnou. Ve svém stavu přece nemůžeš pobíhat po schodech! Víš co, vezmi všechny do obýváku na konci chodby. Quinn má do této části domu vstup zakázán, takže neriskuju, že budu mít smůlu. Přijdu tam za vámi, hned jak si opravím obličej.“ Položila Traceovi ruku na předloktí.

„Zůstaň tady, prosím.“

„Samozřejmě.“ Podíval se po Gillian, ale tu už odplavila pryč vlna jeho sester.

„Chyběl jsi nám,“ řekla Chantel, když osaměli. „Je všechno v pořádku?“

„Ano. Proč se ptáš?“

Chantel ho vzala za ruku a sedla si vedle něho na postel. „Tak nějak jsem si vždycky myslela, že se vrátíš domů bud s absolutním vítězstvím, nebo s absolutní prohrou.“

Musel se zasmát.

„Promiň, ale není to ani jedno.“

„Nebudu se tě ptát, co jsi dělal, ale musím se tě zeptat, jestli zůstaneš.“

„Nevím.“ Vzpomněl si na Gillian. „Chtěl bych zůstat.“

„Dobře. Jsi tady dneska. Nechci, aby to znělo jako fráze, ale ani nedokážu vypovědět, jak moc to pro mě znamená.“

„Jestli začneš ještě jednou brečet, budeš vážně vypadat jako čarodějnice.“

„Já vím. S tebou vždycky byly problémy.“

„Chantel!“ strčila hlavu do dveří jejich matka. „Reed mě za tebou poslal. Snažila jsem se tvého otce přemluvit, aby nedělal scénu kvůli těm…“ Molly se zastavila vpůli kroku uprostřed pokoje.

Trace si říkal, že se musí připravit na to, že ji zase uvidí.

Vypadala starší, ale ne stará – jiná, ale svým způsobem stále stejná.

Peskovala ho, uklidňovala ho, trestala i hladila, podle toho, co bylo zrovna zapotřebí. Díval se na ni a připadal si, jako by mu bylo zase dvanáct.

„Mami.“

Nechtěla se rozplakat. Byla by to pěkná hloupost, neříct ani slovo a rozplakat se. Se silou a sebeovládáním, které nasbírala za dlouhá léta na cestách, se zhluboka nadechla.

„Nech mě, abych se na tebe podívala.“ Byl hubený, ale to byl vždycky – jako jeho otec. „Jsem ráda, že jsi zpátky.“ Udělala ještě jeden krok a objala ho. „Ach, Traci, jsem tak ráda, že jsi zpátky!“

Voněla stejně. Připadala mu menší a křehčí, ale voněla stejně.

Pohřbil tvář v jejích vlasech a zhluboka se nadechl. „Chyběla jsi mi, maminko. Je mi to líto.“

„Ničeho nelituj.“ Řekla to skoro rozzlobeně, ale stále ho držela v náručí. „Nikdo tady nebude ničeho litovat – a nikdo se nebude na nic ptát.“ Odtáhla se, aby se na něj mohla usmát. „Aspoň ne teď. Na svatbě své dcery budu se svým synem tančit.“ Podala ruku Chantel.

„Některé modlitby jsou vyslyšeny.“

„Molly! Pro všechny svaté, kam jsi mi zase utekla! Tamti rádoby muzikanti neznají jedinou irskou písničku.“

Molly cítila, jak Trace ztuhl. „Neopakuj staré chyby,“ řekla přísně – tónem, který si z dětství moc dobře pamatoval.

„Co nám to ta holka provedla? Proč sem pozvala bandu idiotů?

No tak, kde jsi, Molly?!“

Vrazil do místnosti tak, jak procházel celým životem: sebejistý a napůl v tanci. Frankovi 0’Hurleyovi se jen zřídkakdy přihodilo, že vypadl z rytmu, ale když spatřil svého syna, přesně to se mu stalo.

„Musím se podívat, jak jsme na tom s šampaňským,“ řekla rychle Chantel. „Maminko, musím tě s někým seznámit. Pojď se mnou, abych tě mohla představit!“

Molly se zastavila u dveří a podívala se svému muži do očí.

„Celý život jsem tě milovala,“ řekla tiše, „a budu tě milovat, i když děláš hlouposti. Ale přece jen… doufám, že mě nezklameš, Franku.“

Frank si odkašlal. Dveře se za Molly zavřely.

Člověk by si v přítomnosti vlastního syna neměl připadat tak nejistě, ale nemohl si pomoci. „Nevěděli jsme, že přijdeš.“

„Já jsem to taky nevěděl.“

„Pořád jsi takový světoběžník, co bez rozmyslu jde, kam ho nohy nesou, Tracy?“

Traceovi ztuhla šíje. „Už to tak vypadá.“

„To jsi vždycky chtěl.“ Nechtěl říct zrovna tohle, ale bylo to, jako by z něho slova samovolně tryskala, dřív než je dokázal zastavit.

„Nikdy jsi nevěděl, co chci.“ Zatraceně, proč musí slovo od slova opakovat všechny minulé hádky? „Nikdy jsi to nechtěl vědět. Přál sis, abych byl jako ty, a to nešlo.“

„To není pravda. Vždycky jsem chtěl, abys byl sám sebou.“

„Dokud to vyhovovalo tvým představám.“ Trace už málem vztekle zamířil z pokoje, ale vzpomněl si, co mu Gillian řekla. Musel se usmířit, nebo se o to aspoň pokusit. Zastavil se na krok od svého otce a projel si vlasy rukou. „Nemůžu se omlouvat. Nebudu se omlouvat za to, že jsem, jaký jsem, ani za to, co jsem dělal. Ale je mi líto, že jsem tě zklamal.“

„Počkej chvilku.“ Frank zdvihl ruku. Ještě před chvílí se bál, že Tracea znovu ztratí, a nebyl si jistý, že se mu ho podaří získat nazpátek.

V uplynulých letech měl dost času na to, aby litoval svých slov.

„Kdo říká, že jsem zklamaný? Nikdy jsem neřekl, že jsem zklamaný!

Byl jsem rozzlobený a uražený, ale nikdy jsi mě nezklamal. Nechci, abys takové věci říkal.“

„A co chceš, abych říkal?“

„Ty už jsi jednou svoje řekl. Před dvanácti lety. Teď budu mluvit já.“ Odhodlaně vysunul bradu. Také on měl na sobě smoking, ale vypadal na něm jako divadelní kostým. Trace by vsadil poslední halíř na to, že má na botách podkůvky na stepování. Doufal, že je tam má.

„Tak dobře. Ale než se do toho dáš, tak ti chci říct, že jsem sem nepřišel, abych Chantel zkazil svatbu. Pokud se nám nepodaří dohodnout se na ničem lepším, tak bychom mohli alespoň pro dnešek vyhlásit příměří.“

Jeho chladné odhodlání Franka překvapilo. Jeho chlapec vyrostl.

Svářela se v něm pýcha s lítostí. „Já s tebou neválčím, Tracy. Nikdy jsem s tebou neválčil.“ Prohrábl si vlasy rukou a Tracea překvapilo, jak moc se to gesto podobá jeho vlastnímu. „Popotřeboval jsem tě.“

Klopotně hledal slova. Odkašlal si. „Byl jsi moje první dítě a chtěl jsem, abys byl na mě pyšný. Chtěl jsem, abys ke mně vzhlížel, jako kdybych znal odpověď na každou otázku – a když jsi začal hledat své vlastní odpovědi, nechtěl jsem tě poslouchat. Věděl jsem, že jsem pro tebe ubohý ztroskotanec –“

„Ne!“ Trace ho zděšeně přerušil. Udělal krok vpřed. „Nikdy jsem si nic takového nemyslel.“

„Posílal jsi své matce peníze.“

„Protože jsem tu nebyl a nemohl jsem jí dát nic jiného.“

Stará rána se otevřela. „Nikdy jsem ti nedal – nikomu z vás jsem nedal – věci, které jsem vám slíbil.“

„Nikdy jsme nepotřebovali věci, tati.“

Ale Frank zavrtěl hlavou. „Muž se má postarat o svoji rodinu, zanechat svému synovi nějaké dědictví. Bůh ví, že jsem tvé matce nikdy nedal ani polovinu toho, co by si zasloužila. Tolik jsem jí toho nasliboval. Když jsi odešel a řekl jsi, co jsi řekl, musel jsem zatrpknout. Protože kdybych nezatrpkl, tak bych nesnesl pomyšlení, že nejsem takový otec, jakého sis přál, a nesnesl bych, že nejsem s tebou.“

„Vždycky jsi byl přesně ten otec, jakého jsem chtěl. Nemyslel jsem si…“ Trace zhluboka vydechl, ale jeho hlas nebyl o nic jistější.

„Nevěděl jsem, že chceš, abych se vrátil.“

„Neuplynul ani den, abych si na tebe nevzpomněl a nepřál si, aby ses vrátil, ale nevěděl jsem, jak ti to říct. Zatraceně, ani jsem většinou nevěděl, kde zrovna jsi. Vyhnal jsem tě, Tracy, já vím. Teď ses vrátil jako muž a já jsem všechny ty roky ztratil.“

„Ještě jich bude spousta. Společných.“

Frank položil ruce na široká ramena svého syna. „Nechci, abys odcházel ve vzteku. A chci, abys věděl, že když tě tu tak vidím, tak jsem hrdý na to, co jsi ze sebe dokázal udělat.“

„Mám tě rád, tati.“ Poprvé po dvanácti letech Trace objal svého otce. „Chci tu zůstat.“ Zavřel oči, protože po těch posledních slovech se mu strašlivě ulevilo. „Potřebuju vás. Všechny vás potřebuju.

Trvalo mi hodně dlouho, než jsem na to přišel. Chci zpátky svého otce.“

„Ach, Tracy, ty jsi mi tak chyběl.“ Frank vytáhl kapesník a hlučně se vysmrkal. „Zatracená holka. Měla by tu někde mít schovanou flašku.“

„Nějakou najdeme, tati.“ Trace se podíval do vlhkých modrých očí svého otce. „Vždycky jsem na tebe byl hrdý. Dal jsi mi to nejlepší, co jsem mohl dostat. Prostě jsem jenom chtěl vědět, co s tím dokážu udělat já sám.“

„Tentokrát, chlapče, musíme doopravdy zabít to tučné jehně.“

Frank vzal Tracea kolem ramen. „A pak se můžeme napít, jen ty a já.

Až tahle paráda tvojí sestry skončí, tak možná budu trochu pokoušet trpělivost tvé matky a trochu se opiju. Člověk má právo se trochu opít, když dostane syna.“

„Jsem pro.“

Frankovi zajiskřilo v očích. „Tak se mi to líbí. Hodně jsi cestoval? Navštívil jsi všechna ta místa, kam ses chtěl podívat?“

„Ještě víc,“ řekl Trace a usmál se. „Dokonce jsem si musel párkrát vydělat na večeři zpěvem.“

„Samozřejmě.“ Ve Frankovi se znovu vzedmula pýcha. „Vždyť jsi přece 0’Hurley. Vždycky jsi měl lepší hlas než nohy. Ale na tom teď nezáleží. Počítám, že máš spoustu zážitků a budeš nám je vyprávět.“ Zamrkal na něj. „Začni ženskýma.“

Tak to se taky nezměnilo. I když by tomu Trace v životě nevěřil, měl z toho radost. „To by bylo dlouhé vyprávění.“

„Máme spoustu času.“ Měl zpátky svého syna. „Hromadu času.“

V polovině schodů Trace zpozoroval dalšího muže ve smokingu.

„Podívám se na to,“ říkal zrovna do mobilního telefonu. Stál zády k nim.

„Quinne, chlapče!“ Frankovo zvolání málem zbořilo střechu.

„Tohle je můj syn Trace.“

Quinn se otočil. On a Trace se na sebe chvíli dívali. Vzájemné poznání je omráčilo, ale nedali to na sobě znát. „Jsem rád, že se setkáváme.“ Quinn mu podal ruku. „Chantel má určitě velkou radost, že jste tady.“

„Je to zajímavá zkušenost, potkat se se všemi švagry na jeden zátah.“

„Potřebujem se napít,“ oznámil Frank. „Za chvíli se začnou trousit hosti.“ A budou obdivovat jeho rodinu. Celou jeho rodinu.

„Nalej mi dvojitou.“ Trace poplácal otce po rameni. „Hned za tebou přijdu.“

„Pro tentokrát to urychlíme. Ještě musím srovnat ty muzikanty.“

„Svět je malý,“ prohodil Quinn, když osaměli.

Trace zavrtěl hlavou a pečlivě si prohlížel muže, který byl jeho partnerem v době jeho začátků u ISS. „Je to dlouhá doba.“

„Afghánistán byl kdy – před osmi, nebo před deseti lety?“

„No to je gól. Tak ty si budeš brát Chantel!“

„A ani čert mi v tom nezabrání.“

„Ví o tobě, co děláš?“

„Už to nedělám.“ Quinn vytáhl pouzdro s cigaretami a nabídl mu.

„Mám vlastní bezpečnostní službu. A co ty?“

„Taky jsem nedávno odešel.“

Trace vytáhl sirky.

„No to mě podrž.“

„Víš, co je zvláštní? Že jsem si to nedal dohromady dřív, 0’Hurley!“

„Při té operaci jsme nepoužívali jména… chci říct svá skutečná jména.“

„To je pravda. Ale pravda je taky to, že se jí podobáš víc než všechny její sestry dohromady.“

Trace vyfoukl oblak kouře a zasmál se. „Jestli nechceš příštího půl roku spát na kanapi, tak jí to radši neříkej takhle.“

0’Hurleyové ji úplně omráčili. Gillian nikdy nepotkala nikoho podobného. Když se Chantel pod teplým sluncem kalifornské zimy vdávala, Gillian seděla pod bílým plátěným stanem mezi členy rodiny a společně s dalšími pěti sty hosty přihlížela obřadu. Bylo tu moře šampaňského, hory květin a potoky slz.

Po celé hodiny se Gillian točila ve víru, který stvořili, až se jí zamotala hlava, takže musela vyhledat klidné místečko, aby si odpočinula. Nevěděla, jestli si může sednout v salónu, ale hudba sem doléhala jen tlumeně a bylo tu dost soukromí, aby si mohla dát nohy nahoru.

„Ulejváš se?“

Gillian vykřikla leknutím a přitiskla si ruku na srdce. „K smrti jsi mě vyděsil!“

Trace si sedl vedle ní a Gillian se zase uvolnila. „Neměl by ses k lidem plížit takhle potichu.“

„Dělal jsem to celé roky.“ Pohodlně se rozvalil na pohovce. „Bolí tě nohy?“ zeptal se a podíval se na její odhozené střevíčky.

„Mám pocit, že jsem si utancovala prsty. Copak se tvůj táta nikdy neunaví?“

„Ještě jsem si toho nevšiml.“ Bože, být zpátky bylo tak příjemné.

Gillian se zachumlala do polštářů.

„Líbím se mu.“

„Samozřejmě že se mu líbíš. Jsi z Irska. A kromě toho umíš docela slušně tancovat.“

„Docela slušně?“ Znovu se napřímila. „Musím ti oznámit, 0’Hurley, že mi tvůj otec řekl, že s ním a tvojí matkou můžu jet na turné, kdykoliv budu chtít.“

„Balíš si kufry?“

Znovu se opřela o polštáře a vzdychla. „Myslím, že bych ani jednomu z nich nestačila. Jsou skvělí. Všichni. Musím ti poděkovat, že jsi mě sem vzal.“

„Myslím, že už mi došlo, kdo koho kam vzal.“ Uchopil její ruku a políbil ji na dlaň. „Díky, Gillian.“

Málem jí to vyrazilo dech. „Miluju tě. Chtěla jsem, abys byl šťastný.“ Když ji zase pustil, opatrně se dotkla prsty dlaně, kterou políbil.

„To už jsi jednou řekla.“ Vstal a přešel k oknu. Pod sebou viděl stoly prohýbající se pod jídlem a pitím a stovky lidí, kteří procházeli sem a tam, smáli se a tančili.

„Že chci, abys byl šťastný?“

„Že mě miluješ.“

„Opravdu?“ Zaujatě si prohlížela nehty. „A víš, co je zajímavé?

Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi na to moc nezareagoval.“

„Myslel jsem na jiné věci.“

„Samozřejmě. Na záchranu mého bratra a Caitlin. Ještě jsme to nedořešili.“ Otevřela svoji kabelku a vytáhla z ní kus papíru. Pak vstala a podala mu ho.

„Tady je těch sto tisíc dolarů, na kterých jsme se dohodli. Mí právníci mi poslali šek.“

Nepohnul se, a tak přešla k němu a vrazila mu ho do ruky. „Je to zajištěný šek. Nemusíš se bát, že ho nezinkasuješ.“

Chtělo se mu nacpat šek do toho pěkného krčku. „Dobře.“

„Takže naše spolupráce skončila. Máš peníze na odchod do výslužby, máš dům, svoji rodinu.“ Odvrátila se, protože věděla, že nemá daleko k vraždě. „Tak co teď, Tracy? Rovnou na Kanáry?“

„Možná.“ Zmačkal šek a vrazil si ho do kapsy. „Přemýšlel jsem.“

„No to je tedy dobrá zpráva.“

„Dávej si pozor na jazyk. A vůbec – prostě zmlkni.“ Vzal ji za ramena a tvrdě ji políbil. Tak, jak ji nelíbal už dlouho.

Otevřely se dveře a Abby vstoupila dovnitř. „Ach… promiňte.

Omlouvám se.“ Stejně rychle zase zmizela.

Trace mírně zaklel. „Možná mě opravdu miluješ. A možná ses prostě jenom zbláznila.“

„Možná.“ Tentokrát i ona zaklela. Trace nadzdvihl obočí.

„Možná bych chtěla vědět, co cítíš.“

„Nebudeme se bavit o mých citech.“

„Aha.“

Než se obrátila, přitáhl ji zase k sobě. Bylo zvláštní, jak rychle může zpanikařit někdo, kdo žil takovou dobu ve stínu nebezpečí.

„Neodvracej se ode mě.“

Pevně a zpříma se mu podívala do očí.

„Já se neodvracím. Já nejsem ten, kdo se odvrací, Traci.“

Dostala ho. A, zatraceně, zase se mu zpotily dlaně.

„Poslouchej. Já nevím, jak moc jsi vázaná v New Yorku v tom ústavu, kde pracuješ. Mohl bych prodat dům v Chicagu, kdyby to bylo zapotřebí.“

Cítila, jak se v ní zdvihá vlna smíchu – nebo triumfu? –, ale opatrně ji spolkla. „Kdyby bylo zapotřebí co?“

„Kdyby to bylo zapotřebí, zatraceně. Gillian, chci Tentokrát vtrhla do pokoje Maddy a došla až skoro doprostřed místnosti. „Ahoj.“ Když spatřila výraz na Traceově obličeji, obrátila oči v sloup. „Neviděli jste mě,“ řekla a rychle couvala ke dveřím.

„Nikdy jsem tady nebyla. A teď jsem pryč.“ A byla.

„Některé věci jsou pořád stejné,“ zamumlal Trace. „S těmi třemi jsem nikdy neměl ani minutu soukromí.“

„Traci!“ Gillian mu položila ruku na tvář a obrátila ho zpátky k sobě. „Chceš mě požádat o ruku?“

„Rád bych se tím prokousal po svém, když dovolíš.“

„Samozřejmě.“ Velmi vážně se posadila na ta– buret pod oknem.

„Prosím, pokračuj.“

Copak si myslí, napadlo ho, že ten její dlouhý vážný pohled mi to ulehčí? To, co cítí, mohl odít do veršů, mohl to zhudebnit. Pak by našel slova. Ale teď prostě neměl inspiraci.

„Gillian, já myslím, že děláš velkou chybu – ale když na tom trváš, tak to můžeme zkusit. Mám nějakou představu o tom, čím bych se mohl živit, když teď nejsem u ISS.“ Strčil si ruce do kapes, protože nevěděl, co by si s nimi jinak počal. „Možná bych mohl něco podniknout s těmi svými písničkami – ale to je teď jedno,“

pokračoval, než mohla promluvit. „Důležité je, jestli bys zvládla nebo nezvládla… jestli bys byla ochotná… rozumíš… A vůbec, já si myslím, že je to nesmysl, aby sis se mnou něco začínala.“

„A teď buď zticha zase ty.“

„Počkej

„Buď zticha a pojď sem.“

Zašklebil se, ale poslechl ji.

„Sedni si,“ řekla a ukázala na sedátko vedle sebe. Počkala, dokud se neposadí, a pak ho vzala za ruce. „Teď ti přesně řeknu, o co tady jde. Miluju tě, Traci, celým srdcem, a nechci nic jiného než strávit s tebou zbytek života. Je mi jedno, kde to bude. Ten dům v Chicagu je výjimečný, to vím, a v okolí jsou i dobré laboratoře – ale musím vědět, jestli s tím budeš spokojený. Nechci začít zbytek svého života tím, že tě budu omezovat.“

Na světě nebyl nikdo jako ona. A nikdy nenajde nikoho jiného, koho by miloval tak jako ji. Kéž by teď dokázal říct ta pravá slova – něco hebkého a sladkého! Jednoho dne, pomyslel si, jednoho dne na to přijdu.

„Když jsme se poprvé setkali, tak jsem ti řekl, že jsem unavený.

To je pravda. Já už nemusím lézt na vrcholky hor, Gillian, abych si něco dokázal. Už jsem tam byl a vím, jak to tam vypadá. Asi ne budu moc dobrý manžel, ale budu se snažit ze všech sil.“

„Já vím.“ Vzala jeho tvář do dlaní a lehce ho políbila. „Proč si mě chceš vzít, Traci?“

„Miluju tě.“ Vyslovit to bylo mnohem jednodušší, než si myslel.

„Miluju tě, Gillian, a… zatraceně, dlouho jsem čekal, až budu mít domov.“ Položila mu hlavu na rameno. „Budeme ho mít spolu.“