NORA ROBERTSOVÁ

Byl jednou jeden hrad

PROLOG

Lásko. Lásko moje. Vpusť mě do svých snů. Otevři mi znovu své srdce a vyslyš mě. Caline, tolik tě potřebuji. Neodvracej se ode mne, jinak bude vše ztraceno. Bez tebe zahynu. Lásko. Moje lásko.

Calin se ve spánku neklidně obrátil a zabořil obličej do polštáře.

Cítil její přítomnost. Měkkou, svěží pleť. Něžné, uklidňující ruce.

Pak odplul do snů plných chladivé, tiché mlhy a nekonečných kopců, temně a vlhce zelených. A také opojné ženské vůně.

Hrad se tyčil na vrcholu útesu a stříbřitě se odrážel na temném pozadí bouřkové oblohy, spodní část pohřbenu v převalujících se chuchvalcích mlhy. Vzduchem se bojovně neslo cinkání uzdy jeho koně, šplhajícího na vysokou skálu. Zelené pahorky jim zůstaly za zády. Nad mořem na západě zahřmělo a jeho srdce válečníka se rozbušilo ozvěnou.

Čeká na něho?

Jeho oči, šedé stejně jako kamenné zdi hradu, se obrátily vzhůru a bedlivě zkoumaly skálu a mlhu před sebou, pátrajíce po otvoru, v němž by se mohl skrývat nepřítel. Pobízel koně nahoru po hrbolaté stezce vklíněné do srázu a věděl, že s sebou nese puch války a smrti, jímž nasákl každý pór jeho těla, stejně jako vzpomínkami na ně prosákl jeho mozek.

Ani jeho tělo, ani jeho mysl se od nich už nikdy zcela neočistí.

Jeho pravá ruka lehce spočívala na jílci meče, připravena zaútočit. Na takových místech jsi musel být stále ve střehu. Ve vzduchu bylo palčivě cítit čáry a kouzla a člověk si nemohl být jist, zda mu pomohou či ublíží. Víly tu nejen tančily, ale i zaklínaly, čarodějnice přivolávaly síly dobré i zlé.

Na osamělém útesu, čnícím vysoko nad běsnícím mořem, stál hrad se svými tajemstvími. A žádný, kdo projížděl touto stezkou, nemohl neslyšet tajuplný šepot starých přízraků i nových duchů.

Čeká na něho?

Melodické údery koňských kopyt, nesoucí se nad skalou, konečně zmlkly. Byli u cíle. V tom okamžiku prořízl černou oblohu blesk a oslepil jej bělavým zášlehem.

U hradní věže najednou stála ona, zhmotněná v divokém vichru.

Na šedém plášti plápolaly její vlasy, alabastrovou pletí prokvétal jemný růžový nádech, plné rty se klenuly ve vědoucím úsměvu. A oči, modré jako hlubiny nebes, byly naplněny vědomím své moci.

Srdce mu poskočilo a krev se zpěnila láskou a smyslnou touhou.

Přistoupila k němu, brodíc se po kolena mlhou, oslepujíc jej svou krásou. Aniž odtrhl své oči od jejích, seskočil z koně, spalován touhou po této ženě čarodějce, a milence.

„Caelane z Farrellu, přijel jsi za této temné noci z veliké dálky.

Čeho si ode mne žádáš?“

„Bryno, zvaná Moudrá,“ jeho tvrdé, sevřené rty se rovněž zvlnily v úsměvu. „Žádám si všeho.“

„Nic víc?“ V jejím tichém smíchu zazněla skrytá důvěrnost. „Pak to tedy stačí. Čekala jsem na tebe.“

Její paže jej objaly a ústa se přiblížila k jeho rtům. Přitáhl si ji k sobě a dychtivě vmmal křivky jejího těla. Nemohl se dočkat, až si vezme všechno, co mu nabídne, a víc.

„Čekala jsem na tebe,“ opakovala zajíkavě a přitiskla si tvář k jeho rameni. „Tentokrát to trvalo až příliš dlouho. Jeho moc roste a moje slábne. Nemohu s ním bojovat sama. Alasdair je velmi silný a jeho temné síly až příliš nenasytné. Ach, lásko. Lásko moje, proč jsi mě zapudil ze své mysli a ze svého srdce?“

Odtáhl ji stranou. Hrad zmizel, zbyly z něj jen opuštěné ruiny, poznamenané stopami dávných bojů. Stáli ve stínu jeho rozpadlých zdí před malým domkem obrostlým květinami. Jejich vůně byla všude, opojná a omamující. Žena stále spočívala v jeho objetí. A bouře hrozila vypuknout každým okamžikem.

„Čas se krátí, Caline,“ šeptala mu. „Musíš přijít, musíš za mnou přijít. Osud nelze oklamat a kouzlo se nedá zlomit. Bez tebe po mém boku vyhraje.“

Zavrtěl hlavou a chystal se promluvit, ona mu však položila ruku na ústa. Její dlaň jím projela, jako by nebyl víc než přízrak. Či snad ona? „Po ceíou tu dobu jsem tě nepřestala milovat.“ Zatímco pronášela ta slova, ustupovala dozadu a mlha jí protékala kolem lýtek. „Jsem k tobě navěky připoutána.“

Pak zvedla paže, obrátila dlaně k obloze a zavřela oči. Vítr zaburácel jako lev puštěný z klece, zmocnil se jejích ohnivých vlasů a prudce jí ovinul plášť kolem těla.

„Zbylo mi jen pramálo z mé bývalé moci,“ snažila se překřičet bouřlivý vichr. „Ještě stále však dokážu přivolávat vítr. Ještě dokážu promlouvat k tvému srdci. Neuzavírej je přede mnou, Caline. Přijď za mnou co nejdřív. Vyhledej mne. Jinak jsem ztracena.“

Pak zmizela. Byla tatam. Země pod nohama se zachvěla, obloha zakvílela. Pak všechno utichlo.

Probudil se a zhluboka se nadechl. Napřáhl ruku do prázdna.

1. KAPITOLA

„Caline Farrelle, potřebuješ dovolenou.“

Cal pokrčil rameny, zamyšleně usrkával kávu a nepřítomně hleděl z kuchyňského okna. Nebyl si jist, proč sem vlastně přišel. Jen proto, aby poslouchal matčino domlouvání a popichování či pohvizdování otce, jenž u stolu pečlivě přivazoval mušky na vlasec?

Najednou prostě pocítil jakousi hlubokou a nepotlačitelnou potřebu pobýt v domě svého dětství, strávit pár hodin v úhledném domku v Brooklyn Heights. Vidět své rodiče.

„Možná. Neuvažoval jsem o tom.“

„Moc si toho na sebe bereš,“ poznamenal otec a kriticky se zadíval na své dílo. „Pojeď s námi na pár týdnů do Montany. Nikde si líp nezachytáš na udici. Můžeš si s sebou vzít fotoaparát.“ John Farrell vzhlédl a usmál se. „Uděláš si takové studijní volno.“

Bylo to lákavé. Nikdy sice nebyl takový blázen do rybaření jako jeho otec, ale Montana je nádherná. A obrovská. Snadno by se tam mohl ztratit. A utéci před svým neklidem. A před sny.

„Pár týdnů na čerstvém vzduchu ti udělá dobře.“ Sylvia Farrellová se otočila k synovi a přimhouřila oči. „Jsi bledý a vypadáš unaveně. Potřebuješ se načas dostat pryč z toho města.“

Přestože prožila celý svůj život v Brooklynu, mluvila Sylvia o Manhattanu vždy rozmrzele a s lehkým opovržením jako o „tom městě“.

„Pomýšlím na to, že se vydám na cesty.“

„To je dobře.“ Matka drhla desku u dřezu. Druhý den ráno odjížděli a Sylvia Farrellová tu nehodlala zanechat ani jediný drobeček či zrnko prachu. „Hodně ses nadřel. Ne že bychom na tebe nebyli pyšní. Tou tvou výstavou minulý měsíc se tvůj otec chvástal tak, že se všichni sousedi před ním začali schovávat.“

„Každému se nepodaří vidět fotografie svého syna v muzeu.

Nejvíc se mi líbily ty nahotinky,“ dodal a mrkl na syna.

„Ty starý blázne,“ zamumlala Sylvia, rty se jí ale roztáhly do úsměvu. „Kdo by si jen byl pomyslel, když jsi tenkrát v osmi letech dostal pod stromeček malý fotoaparátek, že o dvaadvacet let později z tebe bude bohatý a slavný umělec? Ale nic není zadarmo.“

Vzala synův obličej do dlaní a prohlížela jej pozorným mateřským okem. Všimla si stínu v jeho očích a propadlých lící.

Dělal jí starosti ten muž, jehož vychovala, ten chlapec, jenž v sobě vždycky měl… cosi neobyčejného.

„A teď musíš platit.“

„Nic mi není.“ Četl v jejích očích obavy a usmál se. „Jen trochu špatně spávám.“

Bývaly kdysi doby, vzpomněla si Sylvia, kdy míval její syn z nevyspání pleť pobledlou a oči zapadlé. Za Calovými zády si s manželem rychle vyměnili starostlivý pohled.

„Byl jsi s tím u doktora?“

„Mami, nic mi není.“ Věděl, že to řekl moc tvrdě, defenzivně.

Pokusil se to napravit. „Jsem vážně naprosto zdravý.“

„Nech toho hocha na pokoji, Syl.“ Ale i John si syna důkladněji prohlédl, protože si stejně jako jeho žena vzpomněl na malého chlapce, jenž promlouval k stínům, chodil ve spánku a v jehož snech se objevovaly čarodějnice, krev a bitvy.

„To víš, jsem jeho máma.“ Přinutila se k úsměvu.

„Nemusíš si o mě dělat starosti. Jsem jen trochu přetažený, to je všechno.“ Nic víc v tom není, rozhodl se. Není jiný než ostatní, ničím se neodlišuje. Vždyť celý ten zástup doktorů, po kterých jej rodiče vodili, když byl malý, u něj nediagnostikoval nic víc než nadměrně rozvinutou představivost. A nepřetavil ji on sám nakonec do svých fotografií?

Už se mu nestává, že by viděl věci, které nejsou.

Sylvia přikývla a rozhodla se dát mu za pravdu. „Není divu.

Poslední dva roky pracuješ ve dne v noci. Potřebuješ si odpočinout, potřebuješ trochu klidu. A trochu péče.“

„Montana,“ navrhl znovu John. „Pár týdnů rybaření, čistého vzduchu a žádných starostí.“

„Jedu do Irska.“ Ta věta vyšla z Calových úst ještě dřív, než si uvědomil, že takový záměr vůbec má.

„Do Irska?“ Sylvia našpulila rty. „Doufám, že ne pracovně, Caline.“

„Ne, ne, jen… se tam porozhlédnout,“ pronesl pomalu. „Jen tak.“

S uspokojením přikývla. Dovolená je dovolená. „To bude hezké.

Říká se, že je to poklidná země. Taky jsme se tam vždycky chtěli zajet podívat, viď, Johne?“

Manžel souhlasně zamručel. „Chceš najít své předky, Cale?“

„Možná.“ Už zase popíjel svou kávu. Ano, chce něco najít, uvědomil si. Nebo spíš někoho?

Když přistál na letišti Shannon, pršelo. Studený déšť pozdního jara souzněl s jeho náladou. Skoro celou cestu přes Atlantik prospal.

A sny jej pronásledovaly. Prošel celní kontrolou, pronajal si automobil, vyměnil peníze. Všechno to vykonával s mechanickou důsledností zkušeného turisty. Když zařídil vše potřebné, snažil se netrápit se, nezabývat se myšlenkou na to, že prochází jakousi duševní krizí.

Nastoupil do pronajatého vozu, a teď seděl v jeho přítmí a uvažoval, co dělat a kam se rozjet.

Bylo mu třicet, byl úspěšným fotografem, který si mohl sám určovat ceny a vybírat, co bude fotografovat. Nikdy nepřestal blahořečit osudu za to, že jeho záliba může být také jeho živobytím.

Tak rád překládal do řeči fotografie to, co nacházel v krajině, ve tváři, ve světle a ve stínu, ve struktuře materiálu.

Je pravda, že posledních pár let prožil v hektickém spěchu, téměř bez přestávky. I teď byl kufr pronajatého volva naložen fotografickou výbavou a na sedadle vedle něj ležel jeho oblíbený nikon. Nedokázal se od svých přístrojů odloučit, nechtěl utíkat před tím, co tak miluje.

Najednou jím projelo prudké zamrazení a na kratičký moment se mu zazdálo, že slyší ženský pláč.

To ten déšť, pomyslel si a přejel rukama po svém pohledném obličeji. Byl to dlouhý a úzký obličej, s výraznými, vysoko posazenými lícními kostmi po keltských předcích. Nos měl rovný, ústa pevná a pěkně tvarovaná. Často se usmívalaalespoň donedávna.

Oči měl šedé, byla to hluboká, čistá šeď bez příměsi zelené či modré. Obočí nad nimi se výrazně klenulo, a když se na něco soustředil, často je vraštil. Černé, husté vlasy splývaly přes límec.

Dodávalo to jeho vzhledu punc umělce, což se ženám líbilo.

Opět až donedávna.

Zahloubal se nad skutečností, že už celé měsíce neměl ženua ani po žádné nezatoužil. Že by zase to přepracování? Důsledek stresu?

Proč by se měl cítit stresovaný, když jeho kariéra postupuje mílovými kroky kupředu? Je zdráv, vždyť sotva před pár týdny podstoupil celkovou lékařskou prohlídku.

Ale o svých snech jsi lékaři nic neřekl, co? připomněl si. O snech, na které si po probuzení nedokážeš vzpomenout. O snech, které tě vysílají tři tisíce mil za oceán.

Ovšemže mu neřekl nic. Nehodlal přece ksakru absolvovat celou tu anabázi znovu. V dětství si psychiatrů užil nad hlavu. Hrabali se a šťourali v jeho duši, až se cítil celý obnažený, bezmocný a zmatený.

Teď je z něj dospělý muž, který své sny dokáže zvládnout sám.

Procházíli teď psychickou krizí, není na ní nic nepřirozeného a dá se snadno vyléčit odpočinkem a změnou prostředí.

A pouze to jej přivedlo do Irska. Nic jiného.

Nastartoval auto a rozjel se bez určitého cíle do neznáma.

Když byl ještě malý, míval také sny. Velmi jasné, realistické sny.

Byly v nich hrady, čarodějnice a žena s hřívou rudých vlasů.

Promlouvala k němu s výraznou irskou intonací. A někdy mluvila jazykem, který neznal, přesto mu ovšem rozuměl.

Byla v nich i malá holčička, tentýž vodopád vlasů, tytéž modré oči. Ve snu se spolu šťastně smáli. Hráli si spolu, nevinné dětské hry. Vzpomínal si, jak bývali rodiče pobaveni, když jim o své kamarádce vyprávěl. Zřejmě nad tím jen mávli rukou, přirozené představy jedináčka, mysleli si.

Když však mluvil o věcech, místech a lidech, o kterých oni neměli nejmenší ponětí, on je však prý viděl a znal, začali si dělat starosti. A pak začal každou noc chodit a mluvit ze spaní, zakletý do svých snů, a to je znepokojilo ještě víc.

Pak následovali všichni ti doktoři, psychologové a psychiatři, nekonečná sezení, rychlé, pátravé pohledy, o kterých si dospělí myslí, že je děti nevnímají. Proto přestal o svých snech mluvit.

Jak rostl, rostlo i ono malé děvčátko. Stala se z něj vysoká, štíhlá a krásná dívka, s něžným poprsím, úzkým pasem a dlouhýma nohama. Začaly se v něm probouzet city a potřeby, které už nebyly tak nevinné.

Lekalo jej to a zlobilo. A tak ten měkký hlas, přicházející za nocí, začal odhánět. Odvrátil se od té, co navštěvovala jeho sny. A nakonec všechno skončilo. Sny ustaly. A ono jiskření v hlavě, jež mu napovídalo, kde hledat ztracené klíče, nebo jej nutilo sahat po telefonu, ještě než zazvonil, to také zmizelo.

Stojím oběma nohama pevně na zemi, řekl si Cal. Sám si to tak vybral a udělal by to zase. Tady je jen proto, aby si dokázal, že je normální člověk, který se jen trochu přepracoval. Bude tu nasávat atmosféru Irska a fotografovat, co se mu zalíbí. A budeli třeba, vezme si jednu z tabletek, které mu jeho lékař předepsal, aby mohl nerušeně spát.

Jel podél pobřeží bičovaného větrem. Burácející vichr nad mořem se svým ledovým dechem snažil zastavit léto, jež jen nesměle pronikalo do zálivu.

Na přední sklo pleskal déšť a nad zemí se válela mlha. Stěží se to dalo nazvat vřelým uvítáním, přesto však cítil, že je doma. Jako by tu na něj čekal někdo, kdo jej u sebe skryje před bouří. Trochu nucené se té představě zasmál. Není v tom samozřejmě nic jiného než radost z nového prostředí. A také se už těší na nové scenerie, které zachytí na film.

Pocítil slabou potřebu kávy a jídla, ale snadno ji zahnal. To počká, řekl si. Zatím bude vnímat krajinu. Později zastaví u nějakého hostince nebo hotelu, teď však chce vidět víc z tohoto strašidelného kraje. Divoce krásného a bezvěkého.

A najdeli tu něco důvěrně známého, pak za to může jen jeho vizuální paměť. Koneckonců se po těchto strmých útesech a zelených pahorcích toulali jeho předkové. Byli to jistě válečníci. Pomalováni modrou barvou pokřikovali ze svých pevností na nepřítele, aby jej zastrašili. Oblékali zbroj a pozvedali meč a kopí, aby ubránili svoji zem a její svobodu.

Náhle mu před očima zřetelně vyvstala bojová scéna. Záblesky do sebe narážejících mečů, výkřiky zuřící bitvy. Potácející se koně s divokýma očima, krev crčící z proseknuté paže, srdcervoucí zaúpění a hroutící se muž. Ocelový hrot zapíchnutý do masa a palčivá bolest.

Bolest rostla, a když se podíval dolů, spatřil, že po stehně mu prýští krev.

Na obloze tiše a trpělivě kroužily vrány. Puch spáleného masa z mrtvol hořících na pohřební hranici. Hrůzostrašné sténání umírajících mužů, čekajících na vysvobození smrti.

Cal zastavil po straně silnice, vyvlekl se z auta a v proudícím dešti nasál do plic čerstvý vzduch. Ztratil na chvíli vědomí? Přichází snad o rozum? Třesoucí se rukou sáhl dolů a přejel si jí po džínách.

Nebyla tam žádná otevřená rána, ucítil jen starou jizvu, připomínající dávnou bolest. Věděl však, že tam žádnou jizvu nemá.

Už v tom zase lítá. Náhlá vlna strachu mu zmrazila krev v žilách.

Přinutil se uklidnit a uvažovat logicky. To ten časový posun. Ano, to a stres. Nic jiného v tom není. Kdy vlastně vyjel z letiště? Přede dvěma hodinami? Před třemi? Potřebuje si najít nějaký nocleh.

Potřebuje se najíst. Najde si ubytování v soukromí, někde na klidném místě mimo silnici. Tam si odpočine a vzpamatuje se. A až přejde tahle bouřka, vezme si fotoaparát a vydá se na dlouhou procházku.

Možná zůstane několik týdnů na jednom místě, možná odjede hned zítra ráno. Je svobodný, připomněl si. A to je naprosto zdravé a normální.

Nastoupil zpátky do vozu, připoutal se a pokračoval v cestě po větrné pobřežní silnici.

Když vyjel ze zatáčky, objevila se před ním zřícenina hradu.

Hradní věž byla téměř neporušená, zdi však chyběly. Hrad vypadal jako dávný bojovník poznamenaný jizvami z četných bitev. I přes své rozpadlé zdi působil na skalním útesu mocným dojmem síly a vzdoru.

Rozbouřenou oblohu prořízl blesk, explodoval světlem a naplnil vzduch pachem ozonu.

Zrychlil se mu tep a v podbřišku se mu začala šířit bolest vycházející z jeho pohlaví. Prsty na volantu ztuhly. Prudce odbočil na rozbrázděnou blátivou cestu, vedoucí vzhůru. Musím si ten hrad vyfotografovat, pomyslel si. Pár studií z různých úhlů. Jen malá zajíždka, patnáct, dvacet minut, a pak bude pokračovat v cestě za svým noclehem.

Co na tom, že Irsko je plné zřícenin a starých hradů, on potřebuje právě tento a žádný jiný.

U úpatí hradu se převalovala mlha plynoucí jako řeka. Byl tak zaujat hrou světel a stínů na kamenném zdivu, tvary trav a divokých květin, deroucích se z puklin, že chalupu zpozoroval teprve, když stál přímo před ní.

Aniž si to uvědomil, rozšířil se mu po tváři úsměv. Vypadala tu vedle prastarých balvanů tak půvabně a překvapivě. Pohostinná a vlídná, podobala se květinám, jež ji obklopovaly, jako by vykvetla ze skály, kam ji zasadila čísi láskyplná ruka.

Byla bíle natřená, s jasně modrými okenicemi. Z kamenného komína vycházel úzký proužek dýmu a na malé verandě podřimovala vedle dřevěné houpací židle lesklá černá kočka.

Někdo si tu zařídil domov a stará se o něj.

Světlo není dobré, řekl si. Ale zároveň věděl, že musí toto místo, tuto atmosféru zachytit. Požádá toho, kdo tu žije, zda se sem může vrátit, aby se tu věnoval své práci.

Jak stál v dešti, kočka se líně protáhla a posadila se. Pozorovala jej podivuhodně modrýma očima.

A pak se tam objevila ona, stála bičována deštěm, obklopena chuchvalci mlhy. Neslyšel ji přicházet, přestože byla už v půli cesty mezi úhlednou chaloupkou a rozpadlými zdmi hradu. Dýchala zrychleně, jako by předtím běžela, a ruku si tiskla na srdce.

Mokré vlasy jí visely v těžkých rudých provázcích na ramenou a rámovaly obličej jako vyřezaný ze slonoviny rukou mistra. Měkké, plné, chvějící se rty se vyklenuly do vlídného úsměvu. Nebesky modré oči přetékaly city stejně silnými jako právě zuřící bouře.

„Věděla jsem, že přijdeš.“ Rozběhla se k němu a plášť jí plápolal ve větru. „Čekala jsem na tebe,“ pronesla s melodickou irskou kadencí a její ústa se přitiskla na jeho.

2. KAPITOLA

Na chvíli pocítil oslepivou, spalující radost. Nové hnutí temné, smyslné touhy.

Chutnala ostře a opojně a ta chuť se mu vpíjela do těla stejně, jako se déšť vpíjel do jeho kůže. Nemohl dělat nic jiného, než ji přijímat a vstřebávat. Její paže jej svíraly kolem krku, její štíhlé, plné tělo se k němu důvěrně tisklo a jeho žár mu promáčenou košilí pronikal až do morku kostí.

A její rty byly divoké a bouřlivé, stejně jako obloha, burácející nad nimi.

Všechno mu bylo tak hrozivě důvěrně povědomé.

Položil jí ruce na ramena a chvíli váhal, potáceje se mezi touhou přitáhnout ji blíž k sobě a hlasem rozumu, jenž mu kázal odstrčit ji od sebe. Nakonec ustoupil dozadu a podržel si ji před sebou na délku paží.

Byla překrásná. Vzrušená. A nikdy předtím se s ní nesetkal, tím si byl jist. Napřímil hlavu, rozhodnut nějak vše uvést na pravou míru.

„Jak vidím, je tato země opravdu velmi přátelská.“

Zahlédl v jejích očích zajiskření, stín zklamání i záblesk roztrpčení. Stěží však mohl tušit, jak hluboko se jí to zklamání a roztrpčení zarylo do srdce.

Je tady, pomyslela si. Přišel. To je v této chvíli nejdůležitější.

„Máte pravdu.“ Usmála se na něj, přinutila se odtrhnout prsty od jeho šíje a svěsila ruce podél těla. „Vítejte v Irsku a na Tajemném hradě.“

Pohlédl k rozvalinám. „Tak se jmenuje?“

„Tak jej nyní nazývají.“ Musela se ovládat, aby ho nehltala očima, každý kousíček jeho těla, každý pohyb svalů v obličeji. Místo toho mu nabídla přístřeší, jako by byl jen obyčejný pocestný. „Máte za sebou dlouhou cestu. Pojdte dovnitř, zahřejete se u krbu.“ Rty se jí zavlnily. „Dáte si trochu čaje s whisky.“

„Vždyť mě neznáte.“ Bylo to spíše konstatování než otázka.

Nemohl to formulovat jinak.

Místo odpovědi se podívala na oblohu. „Jste celý mokrý,“ řekla.

„A vítr je dnes studený. Přece vás neodeženu od svého prahu.“

Odvrátila se od něj a vystoupila po schůdcích na verandu, kde se jí mezi nohama propletla kočka. „Přijel jste z takové dálky.“ Její oči se opět vpily do jeho a neodvrátily se. „Tak co, vstoupíš do mého příbytku, Caline Farrelle, aby ses zahřál?“

Odhrnul si z obličeje mokré vlasy a cítil, jak se celý chvěje. „Jak znáte mé jméno?“

„Stejně, jako ty jsi věděl, že sem máš přijít.“ Vzala kočku do náruče a hladila ji po hedvábně lesklé hlavě. Obě jej trpělivě pozorovaly bez jediného mrknutí oka. „Dnes ráno jsem napekla čerstvé koláčky. Jistě máš hlad.“ Nato se obrátila a vešla dovnitř, nechávajíc na něm, aby se rozhodl, zda zůstane, či půjde.

Jedna jeho část mu našeptávala, ať skočí do auta, odjede a zapomene, že ji či toto místo kdy viděl. Vystoupil však na verandu a otevřel dveře do domu. Potřeboval se dobrat odpovědí na své otázky a zdálo se, že ona alespoň některé z nich zná.

Okamžitě jej zalila vlna tepla. Vzduch vevnitř byl prostoupen vůní čerstvě upečeného chleba, rašeliny syčící v krbu a právě natrhaných květin.

„Udělej si pohodlí.“ Postavila kočku na zem. „Přichystám svačinu.“

Cal vstoupil do maličkého obývacího pokoje a přistoupil k rudé záři krbu. Všude bylo plno květin s ještě vlhkými okvětními lístky, ve vázách na kamenné římse, ve džbánech na stolku u okna.

U ohniště stálo proutěné křeslo, neposadil se však. Prohlížel si pokoj pozorným zrakem umělce.

V pokoji převládaly tlumené barvy. Ne přímo bledé, nicméně uklidňující odstíny temně růžové a mechově zelené. Na vyleštěné podlaze ležely ručně tkané koberce. S láskou udržované dřevo, lehce vonící včelím voskem, se lesklo jako zrcadlo. A všude svíce, různě dlouhé, ve skleněných, stříbrných a kamenných svícnech.

U ohniště stála přeslice. Jistě jen na ozdobu, pomyslel si a přistoupil blíže, aby si ji prohlédl. Její tmavé dřevo zářilo a vedle ní stál proutěný košík plný nádherných odstínů vlny.

Nebýt elektrických lamp se skleněnými stínidly a malého sterea zastrčeného mezi knihami na polici, mohl by si myslet, že se zatoulal do jiného století.

Zamyšleně se sehnul, aby pohladil kočku, jež se mu svůdně třela o nohy. Její srst byla teplá a vlhká. Skutečná. Nevstoupil do jiného století. Ani do snu. Položí své hostitelce pár otázek na tělo, rozhodl se. A dokud jej její odpovědi neuspokojí, nehne se odtud.

Nesla krátkou chodbou podnos s občerstvením a vyčítala si, že v bouři citů ztratila rozum a počínala si příliš impulsivně. Příliš mnoho mluvila. A příliš mnoho očekávala.

Nepoznal ji. To zjištění jí projelo srdcem jako dýka a zarylo se až do duše. Bylo však od ní pošetilé očekávat, že ji pozná. Vždyť už před více než patnácti let ji vytěsnil ze svých myšlenek, zahnal její touhu po něm.

Dál se plížila do jeho snů, když o tom nevěděl, sledovala, jak vyrůstá z chlapce v muže, a zároveň sama vykvetla v ženu. Zraněná pýcha a láska jí však bránily, aby jej k sobě povolávala.

Až do chvíle, kdy nebylo zbytí.

Jakmile vkročil na půdu její země, věděla, že přišel. A srdce v těle jí zaplesalo. Co na tom bylo špatného nebo pošetilého, že se připravila na jeho příchod? Že zaplnila dům květinami a napekla?

Vykoupala se v olejích, jež sama vyrobila, provoněla svou pleť jako nevěsta o svatební noci?

Nic, vůbec nic. Bylo to tak správné. Musela se na něj přece připravit. U dveří do pokoje se zhluboka nadechla. Teď však musí připravit jeho na sebe, a na to, s čím se už zanedlouho budou potýkat.

Jak je hezký, pomyslela si, když jej spatřila, jak hladí blaženě vrnící kočku. Kolik nocí jen sebou neklidně házela ve spánku a toužila po pohlazení těch dlouhých úzkých prstů?

Ach, jen jedinkrát ucítit jeho dotek.

Kolikrát jen v noci toužila spatřit nad sebou jeho oči, šedé jako bouřková mračna, mít jej v sobě a přijímat jej?

Ach, jen jedinkrát se s ním spojit, slyšet v noci jeho tiché, důvěrné sténání.

Bylo jim souzeno, aby se z nich stali milenci. Alespoň s tím, jak doufala, bude srozuměn. Každý muž má přece své potřeby a tento s ní už kdysi byl fyzicky spojen, a to, že si na to odmítá vzpomenout, na tom nic nezmění.

Pouhý pohlavní akt bez lásky jim však nepřinese radost. Ani naději.

Ovládla se a vstoupila do pokoje. „Spřátelil ses s Hekaté, jak vidím.“ Pohledem se jí zabodl do očí a její ruce se roztřásly. Moc, kterou dosud vládla, byla ve srovnání se silou jeho pohledu ničím.

„Když vidí hezkého mužského, neví, jak by si jej získala.“ Postavila podnos na stůl. „Posaď se, Caline, a nabídni si čaj.“

„Jak víš, kdo jsem?“

„Pokusím se ti to vysvětlit.“ Když zkoumala jeho tvář, oči jí potemněly a rozbouřily se emocemi. „Což si na mě opravdu nevzpomínáš? Ani trochu?“

Hříva rudých vlasů, lesklých a ohnivě zářících, tělo, jež se pohybovalo v dokonalé souhře s jeho tělem, zastřený smích.

„Neznám tě.“ Řekl to ostře a vzdorovitě. „Nevím, jak se jmenuješ.“

Její oči byly dál temné, brada se však zvedla. Byla v ní hrdost a stále ještě dost síly. „Mé jméno je Bryna Torrence, pocházím z rodu Bryny zvané Moudrá a jsem strážkyní tohoto místa. Vítej v mém domě, Caline Farrelle, a zůstaň, jak dlouho se ti zlíbí.“

Půvabně se sklonila k podnosu. Měla na sobě dlouhé šaty v barvě mlhy, jež se převalovala za okny. Splývaly jí po těle a dráždi vě odhalovaly kotníky. V uších se jí pohupovaly dlouhé tepané stříbrné náušnice.

„Proč?“ Položil jí ruku na paži, když zvedala první šálek. „Proč jsem v tvém domě vítán?“

„Snad proto, že jsem tak sama.“ Smutně se pousmála. „Žiju tu v osamění a jsem ráda, že mi děláš společnost.“ Posadila se a gestem jej vyzvala, aby si také sedl. „Potřebuješ se trochu najíst, Caline, odpočinout si. U mě najdeš jídlo i odpočinek.“

„Já však chci vysvětlení.“ Přesto se posadil, a protože horký nápoj v jeho šálku lákavě voněl, napil se. „Říkalas, že jsi věděla, že sem přijdu, že znáš mé jméno. Chci vědět, jak je to možné.“

Nebylo jí dovoleno lhát mu. Součástí jejího slibu bylo, že bude jednat čestně. Může se však odpovědi obratně vyhnout. „Zřejmě jsem poznala tvůj obličej. Což nejsi úspěšný a slavný člověk, Caline? Tvé umění si našlo cestu dokonce i sem, do tohoto zapadlého koutku světa. Máš přece takový talent,“ zašeptala. „Takovou představivost.“

Urovnala koláčky na malém talířku a nabídla mu. „Je v tobě tolik síly.“

Zvedl jedno obočí. Znal ženy, které se ochotně dávaly každému, kdo byl slavný. Zakroutil hlavou. „Ty přece nejsi žádná členka mého fanklubu, Bryno. Nepozvalas mě k sobě, aby sis to v posteli rozdala se slavným jménem.“

„Já ne, ale jiné ano.“

V jejím hlase byl osten žárlivosti. Nechápal proč, ale vzhledem k okolnostem jej to pobavilo.

„A právě proto vím, že u tebe jde o něco jiného, že ty taková nejsi. A kromě toho jsi neměla čas poznat, že ses s mou tváří setkala v nějakém časopise nebo televizním pořadu. Světlo bylo mizerné a lilo jako z konve.“

Svraštil obočí. Tohle přece není žádný sen ani halucinace. V

rukou cítí teplý šálek a na jazyku sladkou chuť čaje s příchutí whisky. „Kčertu, asi jsi mě opravdu očekávala, a já nechápu, jak je to možné.“

„Čekám na tebe celý svůj život.“ Pronesla to tiše a postavila na stůl svůj netknutý šálek čaje. „A všechno to začalo před tisícem let.“

Zvedla ruce a položila mu je na tvář. „Tvůj obličej je to první, na co si pamatuji, dokonce ještě před obličejem své matky. Vzpomínky na tvé doteky mě pronásledovaly každičkou noc mého života.“

„To je nesmysl.“ Prsty jí obemkl zápěstí.

„Nedokážu ti lhát. Není to v mých silách. Všechno, co ti teď řeknu, je pravda, všechno, co ve mně uvidíš, budu skutečně já.“

Snažila se dotknout té částečky jeho mysli, či možná jeho srdce, jež jí snad byla ještě otevřena. Narazila však na závory a divoce střežené zámky. Zhluboka se nadechla a pro tuto chvíli se vzdala.

„Ještě nejsi dostatečně připraven, aby ses všechno dozvěděl, abys mě vyslechl a uvěřil mi.“ Oči jí zjihly a konečky prstů jej pohladila po skráních. „Ach, Caline, jsi unavený a zmatený. Teď si potřebuješ odpočinout, uklidnit svou mysl. Pomohu ti.“

Oči mu zastřela mlha a všechno kolem něj se začalo rozplývat.

Nevnímal nic jiného než její oči, tmavě modré a soustředěné. Její vůně mu prostoupila smysly jako droga. „Přestaň s tím.“

„Odpočiň si, můj milý. Moje lásko.“

Cítil, jak se její rty otírají o jeho, a pak upadl do blažené temnoty.

Cal se probudil do ticha. Myšlenky mu chvilku kroužily v hlavě jako pták, hledající, kam se usadit. V tom čaji něco bylo, pomyslel si.

Bože, ta ženská mi dala něco na spaní. Hlavou mu bleskla scéna z románu Stephena Kinga Misery nechce zemřít a srdce se mu zděšeně rozbušilo.

Šílená fanynka. Unesla jej.

Otřesen se posadil a s hrůzou si sáhl na nohy. Byly tam. Černá kočka, ležící stočená na okraji postele, se líně protáhla a jako by se zachichotala.

„No jistě, je to směšné,“ zamumlal Cal. Jeho hluboký úlevný výdech se na konci změnil v slabé zasmání. Trochu jsi popustil uzdu fantazii, Caline. To byla vždycky tvoje slabost.

Poručil si zachovat klid a zvážil situaci. V tom okamžiku si uvědomil, že je úplně nahý.

Překvapení rychle vystřídal pocit hanby, když si představil, že tytéž půvabné ruce, jež mu servírovaly čaj, jej také vysvlékaly. A ukládaly do postele. Jak jen ho ta ženská ksakru dokázala dopravit do ložnice?

Právě tam se totiž nacházel. Byla to malá půvabná místnůstka s malým kamenným krbem a naleštěným sekretářem. Opět všude květiny a svíce, hromádka knih v koutě. U okna s bílou krajkovou záclonkou stála židlička jako pro panenky. Záclonou sem proudilo sluneční světlo a na dřevěné podlaze vytvářelo nádherné a důmyslné vzory.

U nohou jeho postele stála starobylá truhlice s mosazným kováním. Na ní byly narovnány jeho šaty, úhledně složené.

Přinejmenším tedy po něm nechce, aby tu běhal, jak ho pánbůh stvořil, řekl si a s úlevou rychle sáhl po džínách.

Jakmile na nich zatáhl zdrhovadlo, cítil se hned lépe. Pak si uvědomil, že nejenže se cítí lépe, cítí se přímo báječně.

Čilý, odpočatý, plný energie. Ať už mu do čaje přimíchala cokoli, způsobilo to tak pevný a klidný spánek, jaký už celé týdny nezažil. V

žádném případě jí však za to nehodlá děkovat, pomyslel si Calin pochmurně, když se navlékal do košile. Ta ženská není jen trochu výstřední, to by mu nakonec nevadilo. Horší je, že se oddává podivným iluzím a možná je i nebezpečná.

Nejprve z ní dostane uspokojivé odpovědi na své otázky a pak dá její pohádkové chaloupce i zříceninám hradu rychle vale.

Pohlédl do zrcadla nad sekretářem a tak trochu čekal, že na své tváři spatří plnovous dlouhý až po pás jako v pohádce o Ripu Van Winkleovi. Nicméně muž, co se na něj díval ze zrcadla, nezestárl.

Vypadal zmateně, rozhorleně, a naprosto odpočatě. Zpropadená věc, pomyslel si Cal a prohrábl si vlasy.

Vedle truhlice našel úhledně srovnány své boty. Obul si je a jal se zkoumat vzory světla na podlaze.

Světlo! To poznání jej opět vymrštilo na nohy. Déšť už ustal.

Proboha, jak dlouho vlastně spal?

Dvěma skoky byl u okna a jediným trhnutím odhrnul jemné záclony. Zůstal stát jako očarován.

Před očima se mu naskýtal úžasný pohled. Divoce rozeklaná skála, na níž se rozkládaly zbytky hradu, se třpytila ve slunečních paprscích, odrážených kousky slídy v hornině. Dole ve svahu pod ním vedla silnice a za ní se zvlněnou krajinou táhla nekonečná zeleň pastvin, oddělených od sebe kamennými zídkami a posetých pasoucími se dobytčaty. V údolíčkách a na svazích se krčily domky a před nimi se ve větru vesele třepetaly šňůry s prádlem. Jarně zelené stromy byly zkroucené lety statečného vzdorování nelítostným mořským vichrům.

Zřetelně viděl, jak úzkým výmolem šlape do pedálů chlapec na modrém bicyklu a vedle něj za živým plotem u cesty běží černobíle skvrnitý pes.

Jen uháněj domů. Večeře už je hotová. Ať se maminka nezlobí.

Uvědomil si, že se usmívá, a automaticky vytáhl okno nahoru, aby dovnitř vpustil chladivý, vlhký vzduch.

To světlo. Jak jen by mu jeho srdce umělce mohlo odolat. Toto irské světlo se jen stěží dalo popsat slovy, museli jste je vidět a zažít.

Byl v něm matný lesk perleti, průzračný jas 20

i hedvábný třpyt. Sluneční paprsky pronikající filtrem oblaků mu dodávaly měkkost a majestátnost, s jakou se nikde jinde nesetkal.

Musí to světlo zachytit. Hned. Okamžitě. Toto kouzlo jistě nepotrvá dlouho. Vyběhl z pokoje, seběhl po krátkém schodišti a s kočkou v patách se ocitl venku na slunci.

Popadl nikon, ležící na předním sedadle vozu. Několika rychlými, zkušenými pohyby vyměnil objektiv. Pak si přehodil fotoaparát přes rameno a vybral si stanoviště.

Ta pohádková chaloupka, pomyslel si, ta záplava květin. A světlo. Ach, to světlo. A dal se do zaměřování nejkrásnějších záběrů a měření clony a času.

3. KAPITOLA

Pod obloukem vstupní brány bývalého hradu se vynořila Bryna a pozorovala jej. Kolik je v něm energie a soustředěnosti. Usmála se.

Jak je šťastný, když se ponoří do své práce, do svého umění.

Zaslouží si tuto chvíli, stejně jako si zasloužil i předešlé hodiny hlubokého spánku beze snů.

Už brzy jí bude opět klást otázky a ona na ně bude muset odpovídat. Zašla zpět do rozvalin, aby mu ponechala soukromí.

Ponořena do svých myšlenek kráčela do středu hradu, kde z hlíny vykvétaly v kruhu bohatě kvetoucí květiny. Zvedla obličej ke světlu a ruce k obloze a začala prozpěvovat.

V prstech cítila pálení vracející se moci, avšak jen slabě. Tak slabě, že se málem rozplakala zklamáním. Kdysi znala její nejvyšší vzepětí; teď poznávala bolest z její ztráty.

Jak bylo určeno, nechť se stane. Však v tomto kruhu, kde jas květin plane, svolávám vítr, paprsky sluneční. Co se stalo, nechť se odčiní. Skrze mne ať nepozná stín. Stanii se, jak nyní dim.

Zdvihl se vítr a svými něžnými prsty jí načechral vlasy. Slunce se teple opřelo do její zvednuté tváře.

Svolávám duchy dobré i moudré. O pomoc prosím, užijte moci své. Uzavřete jej v mé věrné lásky kruhu a ze všech stran chraňte jej od neduhů. Přísahám tímto, že nikomu neublížím. Staniz se, jak nyní dim.

Záchvěvy vracející se moci byly stále výraznější a palčivější.

Musí si ji udržet a vstřebat každičký její střípek. Vymrštila ruce vzhůru a v té chvíli se stříbro jejího prstenu prudce zatřpytilo, zasaženo jediným úzkým paprskem slunce. Jeho teplo jí stoupalo od prstů vzhůru. Opět se málem rozplakala, tentokrát vděčností. Není tak úplně bezbranná.

Cal mačkal spoušť znovu a znovu. Vyfotil ji už nejméně desetkrát. Stála nehybně jako socha uprostřed dokonalého kruhu vytvořeného z květin. Zvláštní náhoda chtěla, že jí vítr odvál vlasy z planoucí tváře. A jinou zvláštní náhodou ji zasáhl jediný dokonale šikmý paprsek světla.

Byla nadpozemsky krásná. Bodlo jej u srdce, když její prsty náhle jakoby explodovaly světlem, nepřestával však kolem ní kroužit a plnit film jejími záběry.

Pak se začala pohybovat. Lehce se pohupovala, rytmicky, smyslně. Vítr se opřel do tenké látky jejích šatů a zdůraznil ladné křivky její štíhlé postavy. Jazyk, jímž mluvila, slyšel Calin už předtím ve svých snech. Ruce, v nichž držel fotoaparát, mu najednou zeslábly a poklesly. Znervózňovalo jej, že z nějakého záhadného důvodu tomu dávnému jazyku rozumí. A co víc, dokonce četl i její myšlenky tak jasně, jako by je před sebou viděl napsány.

Ochraňuj. Braň se. Už brzy dojde k boji. Pomoz mi. Pomoz mi.

V jejích myšlenkách cítil zoufalství. A strach. Ten strach jej ponoukal dotknout se jí, konejšit ji a chránit. Vykročil kupředu a vstoupil do kruhu.

Jakmile to udělal, prudce sebou trhla. Otevřela oči a upřela je na něho. Rychle zvedla ruku, aby mu zabránila dotknout se jí. „Ne tady.“ Hlas měla chraptivý a zastřený. „Ne teď. Až vyjde měsíc.“

Vyšla z kruhu, otírajíc se koleny o hlavičky květin. Vítr, jenž si pohrával s jejími vlasy, se utišil, až nakonec ustal docela. „Odpočal sis?“ zeptala se ho.

„Co se to tu sakra děje?“ Zorničky se mu zúžily. „A cos mi to vlastně dala do čaje?“

„Kapku irské whisky, nic víc.“ Při pohledu na jeho fotoaparát se usmála. „Vidím, že už pracuješ. Jsem zvědavá, co tě tu zaujalo.“

„Proč jsi mě vysvlékla?“

„Měl jsi mokré šaty.“ Zamrkala, protože mu na očích poznala, na co myslí. Pak se zasmála, tiše a dlouze, hrdelním ženským smíchem, jenž mu rozbouřil krev. „Ano, Cale, máš moc pěkné tělo. Nebudu popírat, že jsem si je prohlédla. Ale abych pravdu řekla, pokud jde o to, co máš na mysli, mám raději, když je muž při tom bdělý a aktivní.“

Zuřil, ale nedal to najevo, jen hrdě zvedl hlavu. „Jak by se ti líbilo, kdyby ses po tom, cos vypila čaj s cizím mužem, vzbudila nahá v cizí posteli?“

Našpulila rty a vydechla. „Chápu a mrzí mě to. Přísahám, že jsem nemyslela na nic jiného, než na tvoje pohodlí.“ Pak jí však zase zahrálo v očích. „Tedy téměř na nic jiného.“ Rozpřáhla ruce. „Chceš mi to oplatit a taky mě vysvléct?“

Dokázal si to zřetelně představit. Stahuje z ní dlouhé, tenké šaty a pod nimi se objevuje její tělo. „Chci odpovědi na své otázky.“ Hlas měl ostrý a naléhavý. „A chci je hned.“

„Ano, vím. Jestlipak už jsi na ně ale připraven?“ Pomalu se otočila. „Tady je pro to, myslím, to pravé místo. Povím ti příběh, Caline Farrelle. Příběh o veliké lásce a veliké zradě. O nenasytné vášni, o moci a chtíči. A o kouzelné moci, získané a ztracené.“

„Nechci poslouchat tvé příběhy. Chci odpovědi.“

„Dostaneš je.“ Obrátila se opět čelem k němu a její hlas melodicky plynul. „Kdysi dávno střežil tento hrad pobřeží a svá tajemství. Tyčil se nad mořem a stříbřitě zářil. Jeho zdi byly silné a v krbech plápolal jasný oheň. Nahoru a dolů po schodech běhali sloužící a vstupovali do komnat. Na podlahách ležely čisté rákosové rohože. Vzduch byl protkán kouzly.“

Vykročila k točitému schodišti, zvedla si lem šatů a stoupala nahoru. Příliš zvědav na to, aby se s ní přel, šel Calin za ní.

Viděl, kde bývaly podlahy, nadokenní překlady a kamenné nosníky. Ve zdech byly vytesány malé výklenky. Příliš mělké na komnaty, uvažoval. Snad zásobárny. Viděl také, že některé z kamenů jsou začerněné jako od velkého žáru. Položil najeden z nich ruku a byl by přísahal, že dosud cítí teplo.

„Ti, kdo zde žili,“ pokračovala, „provozovali své umění a nikomu neškodili. Když sem přišel někdo z vesnice se svými trampotami a bolestmi, dostalo se mu pomoci. Rodily se zde děti,“ řekla, vycházejíc opět na slunce. „Staří umírali.“

Po široké římse došla k úzkému zábradlí nad dunícím mořem.

„Tak plynuly roky, od jara do zimy, od narození ke smrti. Pak se stalo, že někteří z těch, kdo tu žili, odcházeli do kraje. Zakládat nová místa. Přes hory, do lesů a do hor, kde od pradávna žijí víly.“

Výhled jej ohromil a naplnil posvátnou hrůzou. Obrátil se však k ní a odfrkl: „Víly, říkáš?“

Usmála se, otočila se a opřela zády o zábradlí.

„Jedna z nich zbyla. Žena, jež znala její osud, žila zde, na tomto místě. Sbírala byliny, čarovala a předla vlnu. A čekala. Jednoho dne přijel, přicválal přes hory na černém koni. Muž, na kterého čekala.

Byl to válečník, statečný a silný, s věrným srdcem. Stála zde, právě na tomto místě, a viděla, jak se mu zbroj třpytí ve slunci. Připravila se na něj. Aby mu ukázala cestu, nechala zapálit svíce a pochodně, až celý hrad planul jasným světlem. Byl zraněn.“

Jemně se prstem dotkla Calova stehna. Přinutil se neodtáhnout se, nemyslet na halucinaci, již měl, když se přes hory blížil k tomuto místu.

„Bitva, které se zúčastnil, byla nelítostná. Byl unaven na těle, na duchu i v srdci. Nabídla mu jídlo, odpočinek a teplo svého ohně. A svoji lásku. On přijal lásku, již mu dávala, a na oplátku jí nabídl svou. Od té chvíle si byli vším. Jmenoval se Caelan, Caelan z Farrellu, a její jméno bylo Bryna. Jejich srdce se spojila.“

Ustoupil dozadu a strčil ruce do kapes. „Čekáš, že ti to budu věřit?“

„To záleží na tobě. Příběh má ještě pokračování.“ V očích jí zajiskřilo zklamání z toho, jak se odtáhl. „Chceš ho slyšet, nebo ne?“

„Dobrá.“ Pokrčil rameny. „Pokračuj.“

Obrátila se a sevřela rukama kamenné zábradlí, až jí hlavou bušila ozvěna dunění moře. Zadívala se dolů, na nekonečný souboj vody a skal na úpatí útesu.

„Milovali se a zaslíbili se sobě navzájem. On byl však bojovník a musel do dalších bitev. Pokaždé, když ji opustil, sledovala jej v ohni, jak žene koně dýmem a smrtí a zvedá meč na obranu svobody. A pokaždé se k ní vrátil, přicválal k ní na svém vraném koni přes hory a doly. Z temně šedé vlny, jež ladila s barvou jeho očí, mu utkala plášť. A vetkala do něj kouzlo, co ho chránilo v boji.“

„Takže to vlastně byla čarodějnice?“

„Ano, byla to čarodějka, jež svou moc a umění zdědila po předcích. A také přísahu, již chovala ve svém srdci stejně hluboko jako onoho muže, kterého milovala, přísahu, že nebude nikomu škodit. Užívala své kouzelné moci toliko, aby pomáhala a léčila.

Avšak ne všichni, kdož jsou opatřeni takovou mocí, jsou dobří. Byl zde jeden, jenž si zvolil jinou cestu. Jenž užíval své moci ve svůj prospěch a nalézal radost v tom, když jí mohl mávat jako krvavým mečem.“

Náhle se prudce otřásla a pak pokračovala. „Tento muž, jmenoval se Alasdair, po ní zatoužil, po jejím těle, jejím srdci i po její duši. A rovněž po její moci, neboť Bryna zvaná Moudrá byla mocná.

Vstupoval do jejích snů, plížil se do nich jako zloděj a snažil se ukrást, co patřilo jinému. Pokoušel se vzít si násilím, co mu odmítala vydat dobrovolně. Vyhledal ji v jejím domově, odmítla jej však. Měl krásnou tvář, zlaté vlasy a oči černé jako cesta, po které se vydal.

Sváděl ji, ona jej však s pohrdáním odvrhla.“

Prsty se jí zaryly do kamene a srdce se prudce rozbušilo. „Ó, jak jen zuřil, zraněn ve své ješitnosti. Rozhodl se zabít toho, jehož milovala, zničit jej pomocí svých zlých kouzel a čar. Avšak plášť, který mu darovala, jej chránil před vším zlem. Jenže existují i jiné důmyslné způsoby, jak ublížit. Alasdair jich použil. Vloudil se do Caelanových snů a zašil do jeho spící mysli sémě podezření ze zrady.

Vyčaroval mu v nich vize Bryny s jiným mužem, obrazy Bryny v náručí jiného, jemuž otevírá svůj klín. Mučen těmito představami, přicválal Caelan na svém krásném vraníkovi přes hory na toto místo.

A když sem dorazil, obvinil ji ze zrady.

Byla hrdá,“ pokračovala Bryna po chvíli. „Nepopírala ty lži.

Pohádali se a jejich srdce ovládla zloba. A zatímco milenci vráželi jeden druhému kůl do srdce, smál se Alasdair v ústraní. Pak Caelan ze sebe strhl plášť a mrštil jím na zem k jejím nohám. Alasdair čekal jen na tuto chvíli, aby udeřil. Srazil Caelana k zemi, až se jeho krev rozstříkla po kamenné podlaze a vsákla do ní.“

V očích se jí zatřpytily slzy, při pohledu na Calina neuronila však ani jednu. „Žal Brynu ochromil, přesto stačila rychle kolem svého milého nakreslit kruh, aby jej zachránila. Jeho rána však byla smrtelná a smrt se nedala ničím odvrátit. Věděla to, ale odmítala se s tím smířit. Postavila se Alasdairovi.“

Zvýšila hlas, aby přehlušila burácení moře. Jak její příběh vrcholil, ozývalo se i ono stále silněji. „A pak se zdi tohoto hradu otřásaly její zuřivostí i kouzelnými silami, jež přivolala. Bránila svou lásku a bojovala jako lvice. Nebe hřmělo a těžké temné mraky zakryly bílý úplněk a zahalily hvězdy. Moře se s duněním převalovalo a země se chvěla a vzdouvala.

Slabý a umírající Caelan ve svém kruhu sahal po meči. V boji s temnými čarami a kouzly jsou však lidské zbraně k ničemu, nestojíli za nimi ještě jiná síla. Jeho srdce po ní volalo, protože pochopil, že ji ve své pošetilé pýše zradil. Zemřel s jejím jménem na rtech. A když zemřel, rozpuklo se její srdce vedví a zanechalo ji bezmocnou.“

Povzdechla si a na chvilku zavřela oči. „Bez něj byla ztracena.

Alasdairova moc nad ní rozevírala svá křídla jako sup nad kořistí.

Byl by ji tenkrát dostal i proti její vůli, ale s posledním zbytkem sil vstoupila do kruhu, potřísněného krví jejího milého. Tam složila slavnostní přísahu a vyřkla kouzlo. Přísahala Caelanovi svou nehynoucí lásku. Bude čekat věrně tisíc let. Protože nechtěla, aby se jejího domova zmocnil Alasdair, seslala na něj požár. A kouzlo, které vyřkla, bylo toto.“

Zhluboka se nadechla s očima upřenýma do jeho očí. „Za tisíc let od oné noci se oba vrátí a postaví se společně Alasdairovi. Budouli jejich srdce silná, na tomto místě jej porazí. Taková kouzla však vyžadují také něco na oplátku a ona přísahala, že pokud jí Caelan neuvěří a nebude oné osudné noci stát po jejím boku, její moc zmizí.

A ona bude patřit Alasdairovi. Když toto slíbila, poklekla na zem vedle svého milého a objala jej. Pak jeho i sebe nechala zmizet.“

Chvíli mlčel, překvapen tím, jak hypnoticky na něj její příběh i vyprávění působily. Zadíval se na ni a zhoupl se na patách. „Pěkná pohádka, Bryno.“

„Stále mi nevěříš?“ S úpěnlivou prosbou v očích zakroutila hlavou. „Když mě vidíš, když mě posloucháš, na nic si nevzpomínáš?“

„Chceš po mně, abych uvěřil, že jsem převtělený keltský válečník a ty že jsi převtělením čarodějky?“ Krátce se zasmál. „Čekali jsme tisíc let, a teď svedeme zápas se zlým černokněžníkem? Hele, puso, myslíš, že jsem tak naivní?“

Zavřela oči. Vyprávění a oživení všech těch zážitků ji vyčerpalo.

Potřebovala teď všechnu svou sílu. „Musí uvěřit,“ mumlala si, když se vzdalovala od zdi. „Není čas na pozvolné přesvědčování.“ Prudce se k němu otočila. „Jako dítě jsi míval živou představivost,“ vyhrkla rozzlobeně., Jaká škoda, žes ji odvrhl. A žes odvrhl mě…“

„Poslouchej, puso…“

„Neopovažuj se mi tak říkat. Neslyšela jsem snad, jak to šeptáš do ucha všem těm ženským, co sis je tahal do postele? Neočekávala jsem, že budeš až do tohoto dne žít jako mnich, ale musel sis tak zpropadeně užívat?“

„No dovol?“

„Promiň. Omlouvám se.“ Odcházela a netrpělivě si pro sebe mumlala. „‚Pěkná pohádka, říká. To se z něj za těch tisíc let stal takový slepý paličák? No, ještě uvidíme, Caline Farrelle.“

Zastavila se, obrátila se k němu a oči a tváře jí zlobně planuly.

„Převtělení čarodějky? Možná je to tak. Ale můžu ti dokázat jeden prostý fakt. Jsem čarodějka a dosud vládnu jistou mocí.“

„Jsi blázen, a ne čarodějka.“ Chystal se odejít.

„Stůj!“ Nadechla se, a tu se znovu prudce zvedl vítr, divoce vířil a kvílel. Zůstal stát jako přimražený. „Dívej se,“ přikázala a mávla rukou k zemi, která ležela mezi nimi.

Bylo to první kouzlo, které se naučila, poslední, které jí zůstalo.

Ruka se jí sice třásla, ze země však přesto vytryskl plápolající sloup studeného ohně.

Zaklel a byl by uskočil, kdyby mohl. Bez dřeva, bez zápalek. Jak jen to dokázala? „Co to má u ďasa znamenat?“

„Důkaz, pokud ti to stačí.“ Podala mu skrz plameny ruku.

„Přivolávala jsem tě každou noc, tys mě ale nechtěl slyšet. Znáš mě však, znáš můj obličej, mou duši, mé srdce. Dokážeš se mi podívat do očí a popřít to?“

„Ne.“ V krku měl sucho, ve spáncích mu bušilo. „Ne, to nemohu.

O tohle ale nestojím.“

Spustila ruce. Oheň zmizel. „Nemohu tě do ničeho nutit. Mohu se jen snažit, abys pochopil.“ Náhle se k obapolnému překvapení zapotácela a kolena se jí podlomila.

„Pozor!“ Jen taktak ji zachytil.

„To je jen únava.“ Přemáhala se, aby v sobě nalezla alespoň tolik hrdosti, aby se od něj odtáhla. „Únava, nic jiného.“ Všiml si, že je bledá jak smrt a údy jí ochably jako hadrové panence. „Je to šílené.

Bláznivé. Nejspíš už zase mám halucinace.“

Zvedl ji však do náručí jako pírko a odnášel ji po točitých kamenných schodech pryč z Tajemného hradu.

4. KAPITOLA

„Brandy,“ mumlal, když ramenem otevíral dveře do chalupy.

Spolu s nimi vklouzla dovnitř jako duch kočka a vedla je krátkou chodbou. „Whisky. Nějaký alkohol.“

„Ne.“ Přes svou slabost zakroutila rezolutně hlavou. „Už je mi lépe, opravdu.“

„To určitě.“ Cítil, jak je křehká, ještě chvíli a rozplyne se mu v náručí. „Máte tady někde doktora?“

„Nepotřebuji doktory.“ Musela se uchichtnout nad absurdností toho návrhu. „To, co potřebuji, najdeš v kuchyni.“

Sklonil hlavu a podíval se jí do očí. „Lektvary? Kouzelné elixíry?“

„Můžeš tomu tak říkat.“ Neschopna dále odolávat, položila mu paže kolem krku. „Zaneseš mě tam, Caline? I když raději bych se tebou nechala zanést nahoru do ložnice.“

Její ústa byla téměř u jeho, svůdně pootevřená. Cítil, jak se mu chvějí svaly. Jeli toto sen, uvažoval, pak působí na všechny jeho smysly a je mnohem živější než sny, které míval v dětství.

„Nevěděl jsem, že Irky jsou takové svůdnice. Byl bych tě navštívil už dříve.“

„Však jsem se něco načekala. I já mám své potřeby, jako každý.“

Ostentativně se vyhnul schodům a odbočil ke kuchyni. „Takže čarodějky si potrpí na sex.“

Opět se tlumeně zasmála, hlubokým, hrdelním smíchem. „Ajaj, a jak! Mohla bych ti nabídnout daleko víc než obyčejná žena. Víc než si dovedeš představit.“

Připomněl si své ohromení z jejího polibku na přivítanou. Ani v nejmenším nepochyboval, že ví, o čem mluví. Raději ji rychle usadil na jednu ze dvou dřevěných židlí u čistě vydrhnutého kuchyňského stolu.

„Tenhle sen se mi líbí,“ řekl. Usmála se v odpověď, sladce a zasněně.

„Aby ne.“ Vzduch mezi nimi byl plný smyslného napětí. Pak se ale pohodlně opřela a položila spořádaně ruce na stůl. „Tamhle ve skříňce nad sporákem je modrá lahvička. Podal bys mi ji, prosím tě?

A taky sklenici.“

Otevřel skříňku a uvnitř na polici našel úhledně vyrovnanou řadu lahviček nejrůznějších barev a velikostí. Všechny byly naplněny různými roztoky a prášky, a žádná z nich nebyla označena štítkem.

„Ze které z nich jsi přidala do mého čaje?“

Ztěžka si povzdechla. „Cale, nedala jsem ti do čaje nic jiného než whisky. Uspala jsem tě pomocí malého, neškodného kouzla, protože ses potřeboval vyspat. Dvě hodinky spánku, a necítil ses pak skvěle a odpočatě?“

Zamračeně hleděl na lahvičky, rozhodnut dál se na to téma nedohadovat. „Kterou modrou?“

„Tu kobaltovou s dlouhým hrdlem.“

Postavil lahvičku na stůl a vedle ní malou sklenici. „Drogy jsou nebezpečné.“

Nalila si do sklenice dva prsty tekutiny, modré jako sama lahvička. „Jsou to jen bylinky.“ Šibalsky se na něj podívala a zasmála se. „A špetka kouzel. Dodá to energii a sílu.“ Se zjevným požitkem upíjela ze sklenice. „Posaď se, Caline. Můžeš se najíst, jídlo už by mělo být hotovo.“

Z hrnce na plotně vycházela pára a plnila kuchyň libou vůní, která mu už chvíli dráždila žaludek.

„Co je to?“

„Craibechan.“ Usmála se jeho pochybovačnému výrazu.

„Polévka,“ vysvětlovala. „Je vydatná a spraví ti chuť. Za těch posledních pár týdnů jsi trochu zhubl a já se za to cítím malinko zodpovědná.“

Chystal se nadzvednout poklici a zjistit, z čeho že se ten craibechan sestává, zda v něm třeba náhodou neplavou mločí oči nebo žabí jazýčky. Teď se však zarazil a obrátil se k ní. Rozhodl se jednou provždy uvést na pravou míru jednu zásadní věc.

„Nevěřím na žádné čarodějky.“

Odstrčila židli od stolu a v očích jí pobaveně zahrálo. „Brzy s tím něco uděláme.“

„Jsem ochoten uznat, že existuje něco jako… řekněme…

psychické spojení.“

„Takže do začátku už bychom něco měli.“ Vytáhla bochník tmavého chleba a dala jej do trouby ohřát. „Dáš si víno? Mohl bys otevřít láhev. Dala jsemji trochu vychladit.“ Otevřela lednici, vyndala láhev a podala mu ji.

Podíval se na vinětu. Bylo to jeho oblíbené bordeaux, nejraději je měl jen nepatrně vychlazené. Zamyšleně od ní přijal vývrtku.

Teorie o posedlé fanynce asi neobstojí, řekl si, když stavěl víno na břidlicově šedý pracovní pult, aby se vydýchalo. Mohla by si o něm získat spoustu informací, ale nemohla předpokládat, že přijede do Irska, a už vůbec ne, že se objeví právě na tomto místě.

Byl ochoten připustit, že se jedná o jakési zvláštní psychické spojení. Jak jinak by to měl nazvat? To její hlas přece slýchal ve sných snech, její tvář se mu vynořovala mlhou vzpomínek. A jeho ruce na volantu auta jej zavedly na toto místo. Km.

Je načase zjistit toho o ní o trochu víc, pomyslel si. „Bryno.“

Právě nalévala polévku do bílých kameninových misek. „Ano?“

„Jak dlouho už tu bydlíš tak sama?“

„Jsem sama už pět let. Tak to bylo určeno. Skleničky na víno jsou napravo od tebe.“

„Kolik je ti let?“ Podal dvě křišťálové sklenice a nalil do nich ohnivě rudé víno.

„Dvacet šest. O čtyři roky méně než tobě.“ Postavila misky na stůl a pozvedla jednu z číší. „Má první vzpomínka na tebe z tohoto života je, jak v pokoji s modrými závěsy jezdíš na smetáku jako na koníkovi. Honil tě malý černý psík. Říkals mu Hero.“

Usrkla si ze své sklenice, postavila ji na stůl a obrátila se k troubě, aby z ní vyndala chléb. „A když pak o patnáct let později zemřel, pohřbili jste ho na zahradě a rodiče ti pomohli zasadit na jeho hrobě růžový keř. Všichni jste plakali, protože jste ho měli moc rádi.

Ani ty, ani tví rodiče jste si pak už nikdy nového psa nepořídili.

Nedokázali byste se smířit s jeho ztrátou.“

Překvapením dlouze vydechl a zhluboka se napil vína. Žádná z těchto informací, ani jediná, se v jeho oficiálním životopise neobjevila. A rozhodně nikde nezveřejňoval to, co tenkrát cítil. „Kde žije tvoje rodina?“

„Ach, všude možně.“ Sklonila se a láskyplně podrbala Hekáte mezi ušima. „V této chvíli je to pro ně obzvlášť těžké. Nemohou mi nijak pomoct. Cítím však, že jsou mi nablízku, a to mi stačí.“

„Takže tví rodiče… taky čarují?“

Zaslechla v jeho hlase náznak pobavení a naježila se. „Čarování je u nás dědičné. Má moc a nadání se předává z generace na generaci. Není to žádná hra, koníček nebo vedlejší zaměstnání. Je to můj osud, mé poslání, na které jsem pyšná. A neurážej mě, když se chystáš jíst mé jídlo.“ Pohodila hlavou a posadila se proti němu.

Poškrábal se na bradě. „Jak si přejete, madam.“ Přičichl si k polévce. „Voní nádherně.“ Nabral si trochu na lžíci a ochutnal. Její kořenitá chuť se mu teple rozlila po celém těle. „A chutná ještě lépe.“

„Nemusíš mi lichotit. Máš takový hlad, že by sis pochutnal i na syrovém koňském mase.“

„Dostalas mě.“ S požitkem znovu zalovil. „Žádné hadí ocásky?“

Oči ji zaplanuly. „Opravdu vtipné.“

„Myslel jsem si to.“ Má dvě možnosti, buď brát všechno s humorem, nebo se zvednout a s křikem utéct. „Stejně by mě zajímalo, co tady tak sama děláš.“ Ne, tak to nemyslel. „Chci říct, čím se živíš?“

Nemá cenu nechat se vyprovokovat, řekla si. „Myslíš, jak si vydělávám na živobytí? Nějak samozřejmě musím.“ Podala mu chleba a máslo. „Prodávám své výrobky. Vlněné svetry, koberce, přikrývky, přehozy a podobně. Tvořím je o samotě, je to uklidňující umění a umožňuje mi být nezávislou.“

„Ty koberce vedle? To je tvoje práce?“

„Ano.“

„Jsou překrásné, barvou, vzorem, provedením.“ Vzpomněl si na přeslici a zamrkal. „Chceš mi tvrdit, že si sama předeš vlnu?“

„Je to staré a vážené řemeslo. Dělám to ráda.“

Většina žen, které znal, si stěží uměla přišít knoflík. Přestože nikdy žádné nezazlíval, že neumí domácí práce, byl příjemně překvapen Bryninou obratností. „Myslel jsem, že čarodějky nemusí… myslel jsem, že jim stačí… udělat jen čáry máry.“

„Čáry máry?“ Vytáhla obočí. „To jako když potřebuju hrnec zlaťáků, prostě jen hvízdnu, a samy mi spadnou do klína?“ Naklonila se dopředu. V jejím hlase zněla jízlivost. „Pověz mi, proč používáš fotoaparát se všemi těmi čudlíky a knoflíky, když se vyrábějí ty roztomilé malé fotoaparátky, které myslí za tebe?“

„Fotit automatem není k ničemu. Máli snímek vypovědět něco o mně, pak musím mít všechno pod kontrolou, mít představu o hotovém snímku, naplánovat jej…“ Umlkl, protože si všiml jejího ironického úsměvu. „Dobrá, pochopil jsem. Kdybys jen luskla prsty, nebylo by to umění.“

„To ne. A kromě toho je tu i závazek. Nesmím svůj dar zneužívat nebo jej pokládat za samozřejmý. A co je ze všeho nejdůležitější, nesmím nikdy své moci zneužít, abych někomu uškodila. Už mi skoro věříš, viď, Caline?“

Cukl sebou, ohromen tím, že má pravdu. „Jen si povídáme, nic víc,“ zamumlal a vstal, aby si znovu naplnil prázdnou misku. Kočka jej s nadějí sledovala jako stín. „Kdys byla naposledy ve Státech?“

„Nikdy jsem v Americe nebyla.“ Znovu se chopila své číše, kterou dolil. „Nebylo mi dovoleno kontaktovat tě přímo, dokud sem sám nepřijdeš. A tobě nebylo dovoleno přijít sem dřív než měsíc před vypršením tisícileté lhůty.“

Cal netrpělivé zabubnoval prsty na stole. Ta se tedy drží svého příběhu jako klíště. „Takže za měsíc bude výročí… vyřčení kletby.“

„Ne, k tomu dojde o slunovratu. Už zítra v noci.“ Znovu zvedla číši, nenapila se však, jen otáčela její nožkou v prstech stále dokola.

„Tak to už je za dveřmi, co?“

„Nechtěls mě vyslechnout, a já zase dlouho vyčkávala. Byla v tom má pýcha. Chtěla jsem, abys ty přivolal mě, alespoň jednou jedinkrát.“ V návalu citů zavřela oči. „Jako nějaká bláznivá šestnáctka, co sedí u telefonu a čeká, až jí její chlapec konečně zavolá. Bolelo mě, když ses ode mne odvrátil.“ Znovu otevřela oči a zabodla do něj pohled plný zoufalství. „Proč ses ode mne odvrátil, Caline? Proč jsi mi přestal odpovídat, přestals mě poslouchat?“

Nemohl to popřít. Vždyť nakonec je zde s ní. Táhlo ho to k ní, přestože se pokoušel odolávat. Pamatoval si její měkký, prosebný hlas. I ty oči, tak neuvěřitelně modré, v nichž hořela tatáž hluboká bolest jako teď.

Ano, buď musí připustit, že to tak bylo, nebo si přiznat, že je nepříčetný. „Protože jsem ti nechtěl odpovídat, nechtěl jsem za tebou.“ Odstrčil misku stranou a hlas mu zdrsněl. „Chtěl jsem být normální.“

„Takže jsi odmítl mne i dar, jehož se ti dostalo, jen abys byl normální?“

„Víš, jaké to je, být jiný než ostatní, lišit se?“ obořil se na ni zuřivě. Pak procedil mezi zuby: „Nejspíš to víš.“ A dodal: „Mně to však bylo protivné, štvalo mě, jak se mí rodiče trápí.“

„Dar jasnozřivectví pro tebe neměl být břemenem, nýbrž radostí.

Dostals darem kus z ní, kus ze mne. Měl tě chránit, ne ohrožovat.“

„Nestál jsem o to!“ Prudce vstal od stolu. „Kde jsou v tom všem moje práva? Moje možnost volby?“

Chtělo se jí pro něj plakat. Pro toho chlapce, jenž nepochopil jedinečnost onoho daru z lásky. I pro muže, který jej stále odmítá.

„Vždy sis mohl vybrat.“

„Dobrá. Nic z toho nechci.“

„Ani mě, Caline?“ I ona vstala, pomalu, s hrdě vztyčenou hlavou a vzpřímenými rameny. „Mě taky nechceš?“

„Ne.“ Byla to lež a pálila ho na jazyku. „Nechci tě.“

Tu uslyšel, jak se někdo zlomyslně zasmál. Hekaté zasyčela a naježila srst, pak varovně zamňoukala. Cal zahlédl, jak Bryniny oči strnuly strachem, pak rychle vyskočila a postavila se před něj jako štít.

„Ne!“ Hlas jí zněl silně a autoritativně. „Nejsi zde vítán. Nemáš zde žádná práva.“

Vířící stín ve dveřích byl stále určitější, až nabyl podoby muže.

Jeho štíhlá postava byla oděna do černokněžnické černi protkávané stříbrem. Tvář měl krásnou jako princ z pohádky a lemovanou zlatými vlasy, od nichž se o to výrazněji odrážely oči černé jako noc.

„Tvůj čas se krátí, Bryno.“ Hlas měl sametově hladký, podbarvený zlověstným veselím. „Vůbec není třeba, abychom se utkali. Nabízím ti moc a celý svět. Stačí, abys přijala mou ruku.“

„Myslíš si snad, že bych tvou nabídku přijala? Že by se mé srdce za těch tisíc let mohlo tak změnit? Ani deset tisíc let by k tomu nestačilo! Jsi odsouzen k záhubě, Alasdaire, a sám sis ji zvolil.“

„Lhůta téměř končí.“ Alasdair zvedl ruku a nad hlavou jim zahřmělo, jako když do sebe narazí dva meče. „Pošli ho pryč, dovolím ti to. Máš mé slovo, Bryno. Pošli ho pryč a já mu nezkřivím ani vlásek. Jestli zůstane, skončí stejně jako předtím a ty budeš má, Bryno, ať už po dobrém nebo po zlém. Vše záleží na tobě.“

Zvedla ruku a její prsten z tepaného stříbra se zablýskl ve světle.

„Vstup do mého kruhu, Alasdaire.“ Rty se jí zkřivily v nenávistném, nebojácném úsměvu, i když jí srdce hlasitě bušilo hrůzou, neboť dosud nebyla připravena na to, aby proti jeho moci postavila svou.

„Odvážíš se toho?“

Posměšně se ušklíbl a v temných očích mu zlověstně zajiskřilo.

„O slunovratu, Bryno.“ Ironickým pohledem zavadil o Cala. „A ty, bojovníku, se připrav na smrt.“

Znenadání Cal zřetelně pocítil v břiše ostré bodnutí. Projelo jím jako rána mečem, vyrazilo mu dech a podlomilo mu kolena. Přesto stačil uchopit Brynu za ramena a smýknout jí za sebe.

„Opovaž se na ni sáhnout a zemřeš,“ slyšel říkat sám sebe. Hleděl muži zpříma do očí a na čele se mu perlil studený, lepkavý pot.

Pak přízrak zmizel a zbyla po něm jen temná rozmazaná skvrna a ozvěna sarkastického smíchu.

5. KAPITOLA

Cal si přitiskl ruku na žaludek, napůl očekávaje, že ucítí, jak se mu mezi prsty řine krev. Bolest pomalu odeznívala, zanechávajíc jej ve stavu tupého omámení.

„Nemůže ti ublížit.“ Slyšel Brynin hlas přicházet jakoby z dálky a uvědomil si, že stále ještě svírá její paži. „Může jen probudit tvé vzpomínky, oklamat tě falešnou bolestí. Všechno, co dělá, je jen podvod a lež.“

„Viděl jsem ho.“ Cal si zmateně prohlížel vlastní prsty. „Viděl jsem to.“

„Ano. Je silnější, než jsem si myslela, a taky pěkně drzý, když si sem dovolil takhle přijít.“ Jemně se dotkla jeho ruky, drtící dosud bolestivě její paži. „Alasdair je prohnaný lhář. Na to nesmíš nikdy zapomenout, Cale. Stále si to připomínej.“

„Viděl jsem ho,“ opakoval Cal a snažil se pochopit, jak ten nadpřirozený zážitek zapadá do reality. „Viděl jsem skrz něj, stolek v hale, květiny na něm.“

„Neodvážil by se přijít sem ve své skutečné podobě. Zatím ne.

Caline, to bolí.“

Rychle uvolnil sevření a odtáhl prsty. „Promiň. Ztratil jsem hlavu. Ještě nikdy jsem neviděl ducha.“

„Není duch. Je to čaroděj, který si zvolil temno a obrátil se zády ke světlu. Černokněžník, co nedodrží žádnou přísahu.“

„Je to lidská bytost?“ Otočil se k ní tak prudce, že zalapala po dechu, a znovu ji uchopil za ruku. „Díval se na tebe jako muž, smyslně a chlípně.“

„Nejsme žádné přízraky. Máme své tělesné potřeby i své slabosti.

Ano, chce mě. Vtrhl násilně do mých snů a ukázal mi, co ode mne chce. Znásilnění ve snu se ničím neliší od skutečného.“ Zachvěla se a oči jí zmrtvěly. Na chvíli byla jen slabou a ustrašenou ženou.

„Nahání mi strach. Stačí ti to? Stačí, když řeknu, že bych raději zemřela, než mu dovolila, aby na mě sáhl? Nahání mi strach,“

opakovala a zabořila tvář Calovi do ramene. „Ach, Caline, jeho ruce tak studí.“

„Nikdy se tě nedotkne.“ Potřeba ochraňovat ji byla příliš silná, než aby ji nepřiznal. Přitáhl si ji k sobě. „Nikdy se tě nedotkne, Bryno.“ Rty jí přejel po vlasech a po spáncích. Našel její rty.

„Bryno,“ opakoval. „Dobrý Bože.“

Tála v jeho náručí jako vosk. Všechen jeho zmatek, pochybnosti a strach se rozplynuly. Držel v náručí svou ženu, jedinou a věčnou.

Zabořil jí ruce do rudé hřívy, uchopil do dlaně silný pramen měkkých hedvábných vlasů a zvrátil jí hlavu, aby ji mohl pevněji políbit.

Ať už ho sem přivedlo cokoli, udělá, co je třeba. Může si nalhávat, co chce, ale toto popřít nemůže. Smysly mají někdy větší moc než rozum.

Z hrdla jí vycházelo prosebné i roztoužené sténání. Srdce jí bilo divoce a silně v rytmu s jeho vlastním a tělo se lehce zachvívalo.

Kousala ho do rtů, což ho ještě víc rozpalovalo. Slyšel, jak sténavě vyslovuje jeho jméno a pak něco roztouženě šeptá.

Slova byla v keltštině, a právě to ho zarazilo. Rozuměl jim, jako by tím jazykem mluvil celý svůj život. „Lásko,“ šeptala. „Má lásko.“

„Tak tohle je tvá odpověď?“ Znovu do něj vjela zlost a zatlačil ji ke stěně. „Tohle tedy chceš?“ V jeho polibku teď byla hrubá síla a zoufalství, téměř jako by ji trestal.

Pocítila v hrdle horkost vlastního strachu, jenž ji sváděl, aby se s ním utkala, vrátila mu jeho hněv. Nepustila se však do boje, podvolila se jeho hněvu a nelítostnému objetí, dokud ji sám neodstrčil, aby ji proklál vzteklým pohledem.

Nadechla se, aby se uklidnila, počkala, až si byla jista, že její hlas bude dostatečně silný a pevný. „Je to jedna z odpovědí. Ano, chci tě.“ Pomalu si začala rozepínat knoflíčky na šatech. „Chci, aby ses mě dotýkal, aby sis mě vzal.“ Rozhalila šaty a nechala je sklouznout k zemi. Stála před ním bezbranná a nahá. „Kde sám chceš, kdy chceš a jak chceš.“

Díval se jí do očí. „To už jsi mi jednou říkala, kdysi dávno.“

Zmítaná množstvím divokých citů, zavřela oči a pak je znovu otevřela. Usmála se. „Ano. Před tisícem let. Přibližně.“

Vzpomněl si na to. Stála tehdy proti němu a u nohou jí kvetly květiny. Shodila ze sebe šat a kůže se jí ve světle perleťově zaleskla.

Oddala se mu ochotně a bez výhrad. Ztratil se v ní a kolem nich se opojně rozvoněly květiny, drcené jejich zmítajícími se těly.

Zatřepal hlavou a obraz se rozplynul. Vzpomínka či představa, to teď už nehrálo žádnou roli. Podstatné teď bylo pouze jedno jediné.

„Důležité je to, co je teď. Ty a já. Nic jiného teď neplatí. Ať už se to kdysi stalo nebo ne, tato chvíle patří nám.“

Vzal ji do náručí. „Takhle to chci,“ prohlásil.

Očarovaně na něj hleděla, pro změnu zase ona v zajetí jeho kouzla. Myslela si, že si ji prostě vezme okamžitě přímo na místě, kde stáli, aby našel úlevu a možná zapomnění. Cítila jeho divokou vášeň, slyšela ji doutnat pod kůží. Místo toho si ji odnášel v náručí jako drahocenný poklad.

A když ji položil na postel a ustoupil, aby si ji prohlédl, cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Rychle se usmála. „Budeš si muset taky sundat šaty,“ řekla s nuceným smíchem a posadila se, ale on jí položil ruku na rameno.

„Já sám. Jen si lehni, Bryno. Chci si prohlédnout, jak vypadáš s vlasy planoucími na polštářích a se sluncem na nahé kůži.“

Vyfotografuje si ji tak, rozhodl se. Uvidí, jestli se mu podaří zachytit její kouzlo, dlouhé údy, něžné křivky, citlivé oči plné touhy.

Vysvlékal se, nespouštěje z ní oči, a pak tiše a vážně promluvil: „Máš strach?“

„Neměla jsem. Ani mě nenapadlo, že se budu bát.“ Srdce se jí ale chvělo jako chycené ptáče. „Ano, asi se bojím. Trošku. Protože to znamená tak mnoho. Všechno.“

S pohledem stále upřeným na ni odhodil šaty na židli. „Nevím, čemu jsem ochoten uvěřit, jak daleko jsem ochoten jít. Kromě jediné věci.“ Sklonil se k ní a šeptal: „Jediné, na čem mi záleží, je tato chvíle. Ty. Toto místo. Nic jiného není důležité.“

„Miluj mě.“ Přitáhla si jeho ústa k svým. „Tak dlouho jsem po tobě toužila.“

Pomalu se navzájem seznamovali s tajemstvím svých těl, jejich chutí, strukturou. Už věděl, jak skvěle se doplňují jejich ústa, poznal smyslné klouzání jejího jazyka, svůdný oblouk hýždí. Nepravidelně dýchal a pomalu, pomaličku přejížděl rukama po jejím teplém těle a zkoumal jeho dráždivé křivky. Nabral do dlaní její ňadra, pak k nim přiložil ústa a dráždil jí bradavky jazykem a zuby, až sténajíc vyrážela jeho jméno jako modlitbu.

Ohledávala jej rukama, tiskla mu svaly, vyhledávala malé jizévky. Není to tělo válečníka, ale muže, pomyslela si. A pro tuto chvíli patří jí. Oddala se soustředěnému pátrání jeho úst a srdce jí bilo pomalu a sladce. V té chvíli věděla, jak byla pošetilá, když se obávala, že po ní nezatouží.

V náhlé záplavě rozkoše slyšela bušení svého srdce a cítila sluneční záři, dopadající na její zavřená víčka. Láska, již tak dlouho věznila ve svém srdci, rozkvetla prudce jako divoká růže.

„Caline,“ vydechla rozechvěle, když jí nadzvedl zadeček. Viděl, jak rozevřela oči dokořán, temně modré panenky skelné a nevidoucí v němém vzepětí rozkoše. Vykřikla a roztřásla se, ruce slabé a bezmocné. Pocítil vítěznou radost. Po stehně jí stékal horký pramének a jediné, co mu v té chvíli znělo v hlavě, bylo opakované: Je moje. Moje. Moje!

Vklouzl do ní. Krev mu duněla ve spáncích. Slyšel její slastné zasténám, když se prohnula na uvítanou. Oči teď měla otevřené, sytě modré a pozorné. Její paže ho svíraly v majetnickém objetí. Jejich těla se pohybovala v pradávném rytmu milování.

Vnikal do ní stále hlouběji a jejich rty se ve společné rozkoši navzájem drtily, až ztráceli dech. Když dosáhl vyvrcholení, vznesla se vysoko, volná jako pták. Celý svůj život čekala na tuto chvíli.

Tiskla jej k sobě a jeho tělo postupně ochabovalo. Položil si hlavu mezi její ňadra a ona ho hladila po vlasech. „Tato chvíle patří jen nám,“ řekla tiše. „Nevěděla jsem, že to může být takové. Tolik toho vím, ale tohle jsem nevěděla.“

Změnil polohu tak, aby jí viděl do obličeje. Pleť měla vlhkou a orosenou, oči ospalé, rty rudé a napuchlé. „Nemohu tomu uvěřit.“

Rukou ji zlehka vzal pod bradou a nepatrněji natočil hlavu. Viděl před sebou hotový záběr, právě v tomto světle. Nazval by jej Dozvuky. „Zřejmě jsem se právě zbláznil.“

Rozesmála se. Rozverně a bezstarostně. „Co se mě týče, nepozorovala jsem na tobě nic nenormálního, Caline.“

Ušklíbl se. „Vstupujeme do jedenadvacátého století. Do svého telefonu v autě mám zabudovaný fax, v kanceláři mám počítač, který za mě vyřídí kromě stlaní postele snad všechno. A teď mám věřit, že jsem se právě pomiloval s čarodějnicí. S ženou, která umí přičarovat hořící oheň a za naprostého bezvětří přivolá vítr.“

Projížděla mu prsty vlasy, jak o tom už tisíckrát snila. „Kouzla a technika se navzájem nevylučují. To jen technika nad kouzly ohrnuje nos. Normálnost je pouze otázkou pohledu.“ Všimla si, jak se mu v očích objevil stín. „Míval jsi vidění, Caline. Když jsi byl malý kluk.“

„Těch dětských hračiček jsem se už zbavil.“

„Vize jsou pro tebe dětské hračičky?“ Střelila po něm očima a s povzdechem je zavřela. „Proč si to myslíš? Mysl a srdce dítěte jsou těmto věcem snad přístupnější. Tys ale viděl, cítil a věděl věci, které ostatním zůstávaly utajeny. Byl to dar, jehož se ti dostalo.“

„Nejsem žádný čaroděj.“

„To ne. Ale o to vzácnější ten dar byl. Caline…“

„Ne.“ Posadil se a zakroutil hlavou. „Je toho na mě příliš.

Nechrne toho na chvíli. Nevím vlastně, co si mám myslet.“ Přejel si rukama po obličeji, prohrábl si vlasy. „Jediné, co vím, je, že jsem měl být právě tady a právě s tebou. Zbytek teď nechrne na pokoji.“

Mají tak málo času. Užuž mu to chtěla říct, pak se ale včas zarazila. Právě proto, že mají tak málo času, je všechno, co prožívají, tak vzácné. A máli být zatracena za to, že vezme všechno jen na svá bedra, nechť je tedy zatracena.“

„Dobře, necháme toho tedy.“ Lehla si a natáhla se po jeho ruce.

„Dej mi pusu a lehni si ke mně.“

Přejel jí rukou po stehně a pozoroval, jak se jí po tváři šíří blažený úsměv. A to světlo. Ach, to světlo. „Zůstaň tak.“ Vyskočil z postele a v běhu hmátl po džínách.

Překvapeně zamrkala. „Cože? Co to děláš?“

„Hned jsem zase zpátky. Nehýbej se. Zůstaň tak, jak jsi.“

Vyslala ke stropu nešťastný povzdech. Pak jí obličej opět zjihl a rozkošnicky se protáhla. Jak krásně se pomilovala. Cítila se jak kočka po důkladném podrbání. Uchichtla se a pohlédla na Hekaté, která ji pozorovala, stočená u krbu do klubíčka.

„Aj, ty znáš ten pocit, vid? Moc se mi líbí.“ Kočka na ni bez jediného mrknutí upřeně hleděla. Deset vteřin. Dvacet. Bryna zavřela oči. „Chybí mi čas. Zatraceně, máme tak málo času. Po tolika letech jen pár hodin. Proč bychom si to měli odpírat? Což se musí za každou radost opravdu tak krutě platit? No dobrá, ať mě opustí. Až přijde čas platit, beze všeho zaplatím.“

Kočka mrskla ocasem, vstala a odťapkala z pokoje. Jen pár vteřin nato se na schodech ozvaly Calinovy kroky. Bryna se chtěla usmát, místo toho však vykulila oči. Než se stačila vzpamatovat a zakrýt si zkříženýma rukama ňadra, pořídil dva její záběry.

„Jak si to představuješ? Fotografovat mě bez šatů. Nech toho.

Nemysli si, že mě pověsíš někam do galerie.“

„Jsi nádherná.“ Kroužil kolem ní a zkoušel různé úhly.

„Mistrovské dílo. Malinko spusť levé rameno.“

„Nic takové neudělám. Je to nemravné.“ Nanejvýš pohoršena přes sebe přetáhla zmačkanou pokrývku, a Calinovi tak připadala ještě dráždivější a spontánnější.

Přesto fotoaparát odložil. „Myslel jsem, že čarodějky mají ve zvyku tančit při úplňku nahé.“

„Ukazovat se v Evině rouše ještě není žádný exhibicionismus.

Všechno má ale svůj čas a své místo. Soukromí a rituály by se neměly fotografovat.“

„Bryno.“ Vložil do toho oslovení všechen svůj šarm. Přistoupil blíž a jemně zatahal za prostěradlo, kterým si zakryla ňadra. „Máš nádherné tělo, překrásně zbarvené. A světlo tady je naprosto dokonalé. Neskutečně.“ Přejel jí hřbetem ruky po bradavce, cítil jak se chvěje. „Budeš první, kdo ty snímky uvidí.“

Ani necítila, kdy z ní prostěradlo sklouzlo dolů k pasu. „Vím, jak vypadám.“

„Nevíš ale, jak tě vidím já. Mohu ti to však ukázat. Lehni si, prosím, udělej mi to k vůli. Uvolni se.“ Se zaujetím jí rozestřel vlasy po polštáři podle svých představ. „Ne, nezakrývej se. Jen se na mě podívej.“ Zmáčkl spoušť a ustoupil dozadu. „Otoč hlavu, jen trošičku. Představ si na sobě mé ruce, jak se tě dotýkají a hladí tě.

Tam a tam.“ Opřel se kolenem o postel a rychle mačkal spoušť.

„Kdybych jen měl k dispozici temnou komoru. Ještě dnes bych vyvolal film a viděla bys, co vidím já.“

„Mám v domě temnou komoru.“ Promluvila bez dechu, vzrušeně.

„Cože?“

„Nechala jsem ji zřídit kvůli tobě, hned vedle kuchyně.“ Váhavě se usmála jeho překvapenému pohledu. „Věděla jsem, že přijdeš, a chtěla jsem, abys tu našel všechno, co potřebuješ, aby ses tu cítil jako doma.“

Abys tu se mnou zůstal, dodala pro sebe, nahlas to však nevyslovila.

„Ty tu máš temnou komoru? Tady?“

„Ach ano, tak to je.“

Se smíchem zakroutil hlavou. „No to je úžasné. Prostě neuvěřitelné.“ Vstal a odložil fotoaparát na stolek. „Než dofotím zbytek filmu, myslím, že bys měla být trochu… neupravenější.“

Vlezl si k ní do postele. „Co by člověk neudělal pro umění,“

zamumlal a zakryl její smějící se ústa svými.

6. KAPITOLA

Později, k večeru se s ní šel projít k útesům. Pofukoval mírný vánek a zapadající slunce zlatilo oblohu. Tělo měl vláčné a mysl odpočatou.

Přísně racionálně vzato mu bylo jasné, že teď už by měl dávno být na cestě k nejbližšímu psychiatrovi a žádat jej o důkladné vyšetření. Ale nač vlastně? Osamělé útesy, rozvaliny hradu a krásná žena, jež o sobě prohlašuje, že je čarodějnicí, fantaskní směs erotiky a starých příběhů. Což samo místo a okolnosti nesvádějí k tomu, aby alespoň na chvíli zapomněl na logiku?

„Nádherná krajina,“ poznamenal. „Stále si musím připomínat, že jsem tu teprve od dnešního rána. Sotva dvanáct hodin.“

„Srdcem jsi tu už mnohem déle.“ Bylo tak prosté kráčet vedle něj, prsty propletené. „Vyprávěj mi o New Yorku. Znám ho z filmů a z fotografií, ale ty jen podnítily mou zvědavost. Opravdu tam žije tolik lidí a život má tak vzrušující tempo?“

„Někdy ano.“ V té chvílí mu však připadal nekonečně daleko.

Tisíc let.

„A jaký je tvůj dům?“

„Mám byt s výhledem na park. Je hodně prostorný, abych v něm mohl mít i svůj ateliér. Má dobré světlo.“

„Rád stáváš na balkoně.“ Když po ní loupl pohledem, sklopila zrak. „No ano, tu a tam jsem k tobě nakoukla.“

„Nakoukla, říkáš?“ Než stačila odvrátit hlavu, chytil ji za bradu.

„A cos viděla?“

„Chtěla jsem jen vědět, jak žiješ a co děláš.“

Vysmekla se mu a pokračovala dál podél skal, nad nimiž jak malé diamanty zářily v slunci kapky vody, jež se o ně tříštila. Pak naklonila hlavu pohybem, který připomínal kočku.

„Měl jsi hodně žen, Caline Farrelle, přicházely a odcházely v nejrůznější dobu a měly na sobě nejrůznější šaty. Někdy taky žádné.“

Podezřívavě se nahrbil. „Tak tys pozorovala, co jsem s nimi dělal?“

„Jen jsem nakukovala,“ opravila jej upjatě. „Nikdy jsem se na vás nedívala dlouho. Ale zdálo se mi, že si často vybíráš ženy, které nejsou zrovna nejchytřejší.“

Přejel si jazykem přes zuby. „Opravdu?“

„No…,“ rozpačitě pokrčila rameny. „Tak mi to alespoň připadalo.“ Sehnula se a utrhla květinu, která si našla své místo ve skalní puklině. Rozpustile se jí šimrala na nose. „Mrzí tě, že o nich vím?“

Zastrčil palce do kapes. „Ani ne.“

„Pak o nic nejde. Kdybych byla pomstychtivá, mohla bych tě proměnit v osla. Aspoň na chvilku.“

„V osla?“

„Jen nakrátko.“

„A ty to umíš?“ Při té otázce si uvědomil, že už je ochoten uvěřit čemukoli.

Melodicky se zasmála a vítr odnesl její smích daleko nad moře.

„Musela bych být hodně pomstychtivá.“ Přistoupila k němu, podala mu květinu a usmála se, když jí ji vetkl do vlasů. „Ale myslím, že dlouhé uši a ocas by ti určitě slušely.“

„Raději bych svou anatomii nijak neměnil. Na co jiného jsi ještě… nakukovala?“

„Tak různě.“ Opět propletla své prsty s jeho a pokračovala v procházce. „Pozorovala jsem tě při práci v temné komoře, v té malé, cos měl v domě, kde jsi vyrůstal. Rodiče na tebe byli moc pyšní.

Tvůj talent je zaskočil, přesto na něj byli hrdí. Viděla jsem tvou první výstavu, v té maličké podivné galerii, kde byli všichni v černém, jako na pohřbu.“

„SoHo,“ zamumlal. „Bože, už je to skoro deset let.“

„Od té doby jsi udělal spoustu skvělých věcí. Když jsem se dívala na tvé fotografie, dělala jsem to tvýma očima, abych ti byla blíž.“

Najednou strnul, zasažen náhlým podezřením. Prudce si ji otočil k sobě a rozhodně jí pohlédl do očí. „Ty s tím doufám nemáš nic společného… nestojíš za mým talentem, že ne?“

„Proboha, Caline, ovšem že ne.“ Zakryla mu ruce, spočívající na jejích ramenou. „Přísahám. Tvůj talent patří jen tobě, dostals jej do vínku. Můžeš mi věřit,“ dodala, když viděla, že stále ještě pochybuje.

„Nesmím ti říct nic, co by nebyla pravda. Jsem vázána přísahou.

Všechno, čeho jsi dosáhl, je jen a jen tvoje zásluha.“

„Dobrá.“ Roztržitěji třel paže. „Chvěješ se. Je ti zima?“

„Na chvilku mě zamrazilo.“ Až do morku kostí. To Alasdair.

Otřepala se, uchopila ho pevně za ruku a vedla k mírnému svahu.

„Už jako dítě jsem sem chodívala, stávala tu a dívala se do kraje.“ Už zase klidná, opřela si hlavu o jeho rameno a hleděla na kopec a údolí pod ním, blýskavou stužku řeky a temné stíny pokroucených stromů.

„Prohlížela jsem si Irsko, jak se přede mnou skví zelené a zlaté.

Místo ke snění.“

„Myslíš Irsko, nebo přímo toto místo?“

„Obojí. Jsme tady na své snílky hrdí. Jak ráda bych ti ukázala Irsko, Caline. Břehy poroste orlickém, hospody s jejich povídačkami, úzké uličky lemované živými ploty, plnými rudých fuchsií. Irsko prostých lidí.“

Zvedla hrdě hlavu a obrátila se k němu. „A ukázala bych ti ještě víc. Kamenný kruh, vibrující tajemnou silou, tiché návrší, kde v noci tančí víly, vysokou skálu, jíž kdysi vládl černokněžník. To vše bych ti darovala, kdybys o to stál.“

„A co bys chtěla na oplátku, Bryno?“

„To musíš vědět ty sám.“ Znovu pocítila varovné zamrazení.

„Teď ti musím ukázat něco jiného, Caline.“ Nejisté se ohlédla přes rameno směrem ke zřícenině hradu. Zachvěla se. „Je nablízku,“

zašeptala. „Pozoruje nás. Pojďme domů.“

Chytil ji zezadu za ramena. Začínal chápat, že existuje spousta věcí, před nimiž se ve svém životě snažil utéct. Až příliš mnoho.

„Nebylo by lépe postavit se mu hned tady? Skoncovat s ním?“

„Nemůžeš si sám vybrat dobu. Taje už stanovená.“ Popadla ho za ruku a táhla ho za sebou. „Prosím. Pojďme domů.“

Cal ji neochotně následoval. „Poslouchej, Bryno. Býk zůstane býkem za všech okolností. Čím déle ho dráždíš, tím je to potom horší. Věř, i já mám své zkušenosti.“

„Ajaj, vzpomínám si, jak ti kvůli jednomu takovému býčkovi tekla z nosu červená. Pustili jste se do sebe na rohu ulice. Byl jsi pěkný uličník.“

„Hele, on si začal. Moc se na mě vytahoval a potřeboval dostat na pamětnou, a proto…“ Cal nedopověděl a zhluboka se nadechl.

„Zvláštní. Na Henryho Belinského jsem si nevzpomněl už dvacet let.

No, možná mi dal trochu do nosu, zato já jsem mu ten jeho zlomil.“

„A na to jsi pyšný, ano? Zlomit nos osmiletému špuntovi.“

„Mně bylo přece taky jenom osm.“ V té chvíli si uvědomil, že už jsou téměř u domu. Chytrou změnou tématu si Bryna přece jen prosadila svou. „Ty jsi ale mazaná, Bryno. Na co vlastně potřebuješ čáry, když umíš s lidmi takhle manipulovat?“

„Chce to jen trochu nadání.“ Usmála se a dotkla se ho na tváři.

„Byla jsem ráda, žes mu zlomil nos. Chtěla jsem ho proměnit v ropuchu, vlastně už jsem začala odříkávat zaříkadlo, když sis s ním poradil sám.“

„V ropuchu?“ Nemohl se ubránit úsměvu. „Opravdu?“

„Nebylo by to správné. Ale byly mi čtyři a u dítěte je to odpustitelné.“ Pak jí úsměv odumřel a oči potemněly. „Alasdair není žádné děcko, Caline. Chce víc, než jen ponížit tvou čest a odřít ti kolena. Neber ho na lehkou váhu.“

Pak ustoupila dozadu a zvedla obě ruce. Svolávám větry, nechť kolem mého domu dují. Otočila zápěstím a do oken se opřel silný vichr. A husté mlhy nechť dům můj obalují. Ať na uši ohluchne, na oči oslepne. Jen pojďte, pomozte, pod háv svůj skryjte mne. Pomozte střelit, co svěřeno rukám mým. Staniz se, jak nyní dim.

Odstoupil od ní a v hlubokém úžasu zíral na to, co se dělo. Okna zakryla stoupající mlha a kvílení větru připomínalo vytí vlků. Žena před ním plála jako svíce a sálala z ní síla, která byla nad jeho chápání. Ve srovnání s tímhle bylo její kouzlo s ohněm pouhým varietním kouskem.

„Je nutné, abych tomu věřil? Abych přistoupil na to, že něco takového je možné?“

Nechala ruce zvolna poklesnout. „To záleží na tobě, Caline.

Vždycky se budeš moct rozhodnout sám. Půjdeš teď, prosím, se mnou? Chci ti něco ukázat.“

„Dobrá,“ vydechl. „Ale potom bych si dal sklenku tvé whisky.

Čisté, pokud proti tomu nic nemáš.“

Vyloudila na tváři chabý úsměv. „Máš ji mít. Ale teď pojď.“

Zamířila ke schodům a cestou pečlivě volila slova. „Máme málo času. Bude se všemožně snažit zlomit mé kouzlo. Jeho pýcha mu nedovolí ustoupit, a má moc je… menší než kdysi.“

„Proč?“

„Zbyl jí jen zlomek.“ Víc mu k tomu neřekla. „Musím ti něco ukázat. Nechce totiž dostat jen mne, chce všechno, co vlastním. A chce také získat ten nejvzácnější poklad Tajemného hradu.“

Zastavila se před bohatě vyřezávanými dveřmi. Nebyla na nich klika ani zámek, tvořila je jen vyleštěná dřevěná plocha s řezbami, připomínajícími starobylé písmo. „Tuto místnost před ním střeží síly větší než moje.“ Přejela rukou po dřevě a dveře se pomalu a nehlučně otevřely.

„Sezame, sezame, otevři se,“ zamumlal Calin.

„Smím sem jen já. A nyní i ty.“ Vstoupila dovnitř a po krátkém zaváhání po ní překročil práh i Calin.

Místnost se rázem osvětlila září desítek svící. Jejich rovné plameny ozářily malou komůrku bez oken. Stěny byly z podobně bohatě vyřezávaného dřeva jako dveře a strop tak nízký, že do něj téměř narážel.

„Příliš skromné místo pro takovou věc,“ zamumlala Bryna.

Neviděl tu nic jiného než jednoduchý dřevěný podstavec v bílém kruhu uprostřed místnosti. Na něm stála koule tak průzračná, jako by byla ze skla.

„Křišťálová koule?“

Neodpověděla a prošla místností. „Pojď blíž.“ Položila na kouli ruce a vyčkala, až k ní Calin přistoupí. Pak ji postavila mezi něho a sebe.

„Alasdair touží po tom, aby mě získal, a tobě závidí. Nejvíc však baží po tomhle. A přes všechnu svou moc a prohnanost se mu dosud nepodařilo získat to, po čem nejvíce prahne. Odnepaměti střeží tuto kouli některý člen mého rodu. Věř mi, Caline, čarodějové obývali tuto zemi už v době, kdy se obyčejní smrtelníci skrývali v jeskyních a báli se noci. A tehdy tuto prastarou kouli pomocí čar a kouzel stvořil jeden z mých předků, a od té doby se předává z generace na generaci. Před tisícem let ji držela v rukou Bryna Moudrá a pomocí své moci a své lásky se jí podařilo skrýt ji před Alasdairem. Od té doby je ukrytá a nespatřil ji nikdo kromě členů mého rodu.“

Jemně vzala kouli z podstavce a pozvedla ji nad hlavu. Kolem koule se mihotalo světlo svící, odráželo se v ní, až se nakonec zdálo, že plane zevnitř, že celá koule září. I když ji pak dala níž, stále žhnula jasnými, pulsujícími barvami.

„Dívej se, drahý.“ Bryna rozevřela ruce, koule se překulila k jejím prstům a popírajíc zemskou přitažlivost, zůstala na jejich konečcích viset ve vzduchu. „Jen se dívej.“

Neodolal a položil na kouli ruce. Její povrch byl sametově hladký a hřál jej v rukou jako živá bytost. Cítil, jak mu její tep, její život stoupá žilami k srdci.

Barvy se zavlnily. Zářivé skvrny podobné mrakům se rozestoupily a odhalily kouzelné moře. Uviděl draka plivajícího oheň, a stříbrný meč vražený do jeho šupinatého krunýře. Muže, milujícího se se ženou pod slunečným nebem na louce plné květin.

Rolníka za pluhem, s námahou taženém po kamenitém poli dvěma koňmi. Kojence u prsu své matky.

Výjev za výjevem se tu střídal v nekonečném proudu života.

Temné oceány, vybuchující hvězdy, tichá vesnička, nehybná jako na fotografii. Tvář staré ženy, zbrázděná slzami. Malý chlapec, spící ve stínu kaštanu.

Ještě dlouho po tom, co se výjevy vytratily, cítil rezonovat jejich sílu. Zaplavila jej, opojná jako víno. Chladivá a průzračná. Zněla v něm, i když byla koule opět prázdná a neodrážela nic jiného než plameny svící.

„Celý svět,“ promluvil Cal zastřeným hlasem. „Leží mi v rukou.“

„Jeho srdce. Jeho naděje. A jeho síla. To vše teď spočívá v tvých rukou.“

„Proč?“ Zvedl k ní tázavý pohled. „Proč v mých rukou, Bryno?“

„Strážkyní tohoto místa jsem já. Také mé srdce je uvnitř.“

Pomalu se nadechla. „I mne držíš ve svých rukou, Caline Farrelle.“

„Smím odmítnout?“

„Ano. Záleží na tobě.“

„A co když se Alasdair bude chtít koule zmocnit?“

Zastaví ho. Bude ji to stát život, ale zastaví ho. „Moci se dá zneužít, zneužitá moc se pak ale obrátí proti tomu, kdo ji zneužil, a všechno se mu desetinásobně vrátí.“

„A když bude chtít tebe?“

„Budu k němu připoutána tisíciletým svazkem. Kouzlem, jež nelze zlomit.“ Jedině smrtí, pomyslela si. „Je zlý, ale má své slabosti.“ Položila ruku na kouli, takže ji teď drželi společně.

„Nedostane ji, Caline. A tobě nezkřiví ani vlásek. Přísahám.“

Soustředěně se mu podívala do očí a něco zašeptala. Před očima se mu udělaly mžitky a zatočila se mu hlava. Zvedl ruku, jako by chtěl odstrčit něco, co neviděl. „Ne.“

„Je to pro tvoje dobro, můj milý.“ Přiložila mu ruku na tvář a vyřkla zaklínadlo.

Zamrkal a zatřepal hlavou. Na chvilku měl v hlavě prázdno. S

nejasným pocitem, že mu něco říkala, se zeptal: „Promiň, nerozuměl jsem.“

Usmála se. Nebude si nic pamatovat, tím si byla jista. Víc pro něj udělat nemohla. „Říkala jsem, že už musíme jít.“ Položila kouli zpět na podstavec. „Mimo zdi této místnosti o ní nesmíme mluvit.“ Šla ke dveřím a natáhla ruku. „Pojď, naliju ti whisky.“

7. KAPITOLA

Té noci byly jeho sny plné klidu a krásy. Bryna se o to postarala.

Byl v nich muž, řítící se přes kopce na zářivém vraníkovi. V

ledovém vichru za ním vlál jeho šedý plášť, a když přejížděl řeky, voda vysoko stříkala.

Byla v nich také čarodějka, co na něj čekala na vysoké skále ve stříbrném hradě, zlatě zářícím světlem pochodní a loučí.

Vyskytovala se v nich křišťálová koule, průzračná jako horská bystřina. A v ní plynul svět, rok za rokem, století za stoletím.

A byla v nich také láska sladká jako med a touha palčivá jako sůl v ráně.

Když se k Bryně v noci přitiskl, ztracený ve svých snech, otevřela se mu a přijala ho.

Bryna neměla žádné sny, protože nespala. Když se zklidnila po jeho dotecích, ležela ve světle měsíce v kruhu jeho paží.

Kdo se to s ní vlastně miloval? uvažovala. Cal nebo Calean?

Skryla obličej v jeho rameni, hledajíc bezpečí, útočiště před strachem z nadcházející poslední noci, kdy se bude muset postavit tváří v tvář svému osudu.

Jemu nic nehrozí, pomyslela si a položila mu ruku na srdce.

Postarala se o to za cenu velké bolesti a velkého rizika. Její vlastní bezpečí záviselo pouze na tomto srdci, které tak pokojně bilo pod její dlaní. Nebudeli ochoten dát jí je z vlastní svobodné vůle a stát při ní, navždy s ní spojen poutem lásky, bude ztracena.

Tak bylo zpečetěno ohněm a krví oné strašlivé noci před tisícem let.

Tisíc let budeme spát, desetkrát sto let. Však silná srdce budou věrně bít, až přijdem znovu v svět. Na tomto místě při novém setkání nás naše láska ochrání. V nejkratší noci boj vzplane, jenž pro nás osudným se stane. Srdce, jež dal mi darem, a zářivý svůj meč, obojí musí rytíř můj přinést sem onu noc, jen učiníli tak z vůle své, zlomí zlosyna moc. Po jeho záhubě pak červánky nejdelšího dne ohlásí záři lásky tvé. Ta spojí náš život teplem svým. Staniž se, jak nyní dim.

Tato slova, jež uprostřed plamenů plenících kamenné zdi hradu vyřkla Bryna zvaná Moudrá, jí zněla hlavou a rezonovala srdcem. Až měsíc znovu vyjde, všechno se ukáže.

Bryna ležela v kruhu Calových paží, naslouchala šepotu větru a celou noc nezamhouřila oka.

Když se Cal probudil, byl sám a oknem dovnitř proudilo sluneční světlo. Na malý okamžik mu připadalo, že se mu to všechno jenom zdálo. Ta žena, čarodějka, zřícenina hradu i malá chaloupka.

Zeměkoule v jeho rukou. Všechno, co zažil, byly prostě jen halucinace, způsobené únavou, stresem a hrozícím nervovým zhroucením.

Poznal však pokoj, ve kterém se nacházel, květiny ve vázách byly dosud čerstvé, ve vzduchu se vznášela jejich vůně stejně jako Brynina. Byla to tedy skutečnost. Protřel si oči, aby zahnal spánek.

Opravdu se to všechno událo, jakkoli je to neuvěřitelné. A podivuhodně krásné.

Vyskočil z postele a vstoupil do roztomilé malé koupelny.

Vkročil do sprchy, zatáhl za sebou závěs a pustil horkou vodu.

Obklopen párou myslel na to, že se s ní ještě nesprchoval. S

úsměvem nastavil tvář proudu vody. Ještě nemydlil to štíhlé, krásné tělo, až by bylo klouzavě hladbunké, neviděl, jak vypadá ta její nádherná rudá hříva pod prudkým proudem vody. Nevnikl do ní uprostřed proudící horké vody a páry.

Po chvíli vystřídal úsměv na jeho tváři zamyšlený výraz. Nemohl si vzpomenout, zda seknív noci ve spánku opravdu přiblížil, zda se jejich údy propletly a ústa spojila.

Proč jen si na nic nepamatuje? Jak to, že si není jistý?

Co na tom záleží? Mrzutě zastavil vodu a natáhl se pro ručník. Ať už to byl sen či skutečnost, patří mu, a to pro něj znamená víc, než celý jeho předešlý život.

Pod kým to vlastně v noci ležela? Byls to ty, nebo jiný?

Pod vlivem toho úlisného našeptávání Calovy oči potemněly.

Zuřivě se utíral.

Využívá tě pro své vlastní cíle. Očarovala tě, aby získala, co hledá.

V koupelně najednou jako by se nedostávalo vzduchu. Dusil se hustou párou, pronikající mu do plic. Slepě zatápal po dveřích, hmátl však do prázdna.

Přivedla tě sem, vlákala tě do svých sítí. Nejsi první, kdo v nich uvízl, byli i jiní muži. Chce si tě přivlastnit, tvé tělo i tvou duši. Co z tebe zůstane, až s tebou skoncuje?

Opřel se do dveří a na okamžik se ve zmatku poděsil, že je v koupelně zamčený. Kluzkýma rukama prudce škubl klikou a vpotácel se do chladivé ložnice zalité sluncem. Pára v koupelně za ním zlověstně zavířila, hrozivě se zatetelila a pak zmizela.

Co se to k čertu děje? Uvědomil si, že se celý třese, jako školák, který právě horempádem utekl z domu, kde prý straší. Jako by předtím tam v těch výparech bylo společně s ním ještě něco dalšího… studeného a slizkého, páchnoucího po smrti.

Když se však Calin obrátil a vstoupil zpět do koupelny, neviděl nic jiného než hezkou místnůstku, orosené zrcadlo a mizející páru po sprchování.

Máš příliš bujnou fantazii, pomyslel si, ale úsměv mu zmrzl na rtech. Není divu, za těchhle okolností. Pak rozhodně zavřel dveře, oblékl se a sešel dolů poohlédnout se po Bryně.

Předla vlnu. Broukala si do rytmu s klapáním vřetene a kola. Její ruce měly půvab harfenistky probírající se strunami a její vlna byla nevinně bílá jako sníh.

Na sobě měla šaty stejně temně modré jako její oči. Mezi ňadry jí na silném stříbrném řetízku visel ozdobně tepaný přívěsek. Nahoru vyčesané vlasy odhalovaly porcelánově bílou pleť.

Cal zatoužil po svém fotoaparátu. A po ní.

Vzhlédla, aniž přerušila práci, a usmála se. „Tak už jsi vstal?

Vítej mezi živými.“

„Mé vnitřní hodiny jsou pořád ještě nastavené podle amerických.

Je už hodně pozdě?“

„Hm, skoro půl desáté. Vsadím se, že máš určitě hlad. Dej si kávu. Udělám ti snídani.“

Když vstávala, chytil ji za ruku. „Nemusíš pro mě vařit.“

Zasmála se a lehce ho políbila. „Brzy bychom se znesvářili, kdyby sis myslel, že je to moje povinnost. Dneska ráno to ale náhodou udělám s potěšením.“

Mazlil se s hřbetem její ruky a v očích se mu zalesklo. „Pravou irskou snídani? Tu neodmítnu.“

„Jak si přeješ.“

„To je od tebe milé…“ Umlkl uprostřed věty a pořádně si prohlédl její obličej. Oči měla zakalené, pleť ještě bledší než obvykle. „Vypadáš unaveně. Spala jsi špatně, vid?“

Jen se usmála a vedla ho do kuchyně. „Třeba chrápeš.“

„Nechrápu.“ Chytil ji v pase, zatočil se s ní a políbil ji. „To odvoláš.“

„Řekla jsem třeba.“ Zvedla tázavě obočí, protože jeho pátrající ruce ji sevřely zadeček. „To jsi po ránu vždycky takhle bujný?“

„Možná. Až si dám kávu, budu ještě bujnější.“ Letmo ji políbil a nalil si kávu.

„Dnes ráno jsem si všiml věcí, které mi včera z jistých důvodů jaksi… unikly. Například nemáš telefon.“

Postavila na hořák těžkou litinovou pánev. „Když někoho potřebuji zavolat, mám své způsoby.“

„Aha.“ Zamnul si bradu, kterou si zapomněl oholit. „Kuchyň máš ale vybavenou velmi moderně.“

„Když se rozhodnu vařit, přece to nebudu dělat v kotlíku nad ohništěm.“ Ukrojila silný plátek irské slaniny a vhodila ho na pánev.

„Máš pravdu. Došel ti cukr,“ řekl roztržitě, když nakoukl do cukřenky. „Předeš si vlastní vlnu, ale máš nejmodernější stereo.“

„Hudba je mi útěchou,“ odpověděla a pozorovala ho, jak jde do spíže a s neomylnou jistotou sahá po neoznačené plechovce, obsahující její zásoby cukru.

„Vyrábíš si své lektvary, avšak většinu toho, co potřebuješ, nakupuješ v obchodě.“ Zručně naplnil cukřenku. „Ty rozpory mě fascinují. Rád bych věděl…“ Zarazil se a zíral na lžičku cukru, kterou držel ve vzduchu. „Věděl jsem, kde ho hledat,“ řekl tiše.

„Věděl jsem, že máš cukr na druhé polici v bílé plechovce. Mouka je v modré plechovce hned vedle. Věděl jsem to.“

„To ty tvé schopnosti. Zapomněl ses vůči nim zablokovat.

Nemělo by tě to obtěžovat.“

„Nemělo by mě to obtěžovat.“ Vsypal cukr zpátky do cukřenky a vypil kávu neslazenou.

„Nalož s nimi jak chceš, jestli o ně nestojíš, můžeš se jich klidně zříct.“

„Můžu je tedy odmítnout?“

„Stejně jako jsi to dělal polovinu svého života.“

Cosi v jejím hlase mu připomínalo hořkost kávy, kterou právě pil.

Podezřívavě přimhouřil oči. „Ale tobě to vadí.“

Nakrájela brambory na tenké plátky a přidala je na pánev. „Dělej, jak chceš.“

„Ale tobě to vadí.“

„Ano, vadí. Zavrhuješ to, protože je ti to nepříjemné. Nezapadá to do tvého pojetí normálna. A já taky ne.“ Stále obrácená zády k němu vyndala z pánve opečenou slaninu, nechala ji okapat a rozklepla vejce. „Uzavřel ses mému daru a zároveň i mně, protože jsme nezapadali do tvého světa. Do toho spořádaného světa, kde kouzlo není víc než iluze vytvořená pomocí kouře a zrcadel a kde čarodějnice poznáš podle koštěte a černé hučky na hlavě a potkáš je jen o Halloweenu.“

Zatímco se vejce smažila, nabrala do misky ovesnou kaši a postavila ji na stůl. Pak se obrátila, aby nakrájela chléb. „V tom světě není pro mě místo.“

„Jsem přece tady, to nestačí?“ zeptal se Cal klidně. „Rozhodl jsem se sám, nebo to byla tvá vůle?“

Přivedla tě sem, vlákala tě do svých sítí.

„Má vůle?“ Prudce se k němu obrátila, uražena a zasažena v nejcitlivějším místě. „Tak tohle si myslíš? Po tom, co jsem ti vyprávěla a co jsme spolu prožili?“

„Pokud mám být ochoten uvěřit tvému vyprávění alespoň zpoloviny, pokud mám hodit za hlavu veškerou logiku a svůj zdravý rozum a vzít na vědomí, že se tu bavím s čarodějnicí, že jen co by kamenem dohodil se nachází začarovaný hrad a že mám před sebou souboj se zlým černokněžníkem, abych si s ním vyřídil tisíc let staré účty, pak si myslím, že za těchto okolností je ta otázka víc než na místě.“

„Tohle si tedy myslíš?“ Stiskla zuby, otočila se zpátky ke sporáku a přendala vejce na talíř. „Takže já jsem tě sem vylákala jako pavouk nebohou mušku a přitáhla tě svou mocí přes oceán do svého doupěte?“ Prudce postavila naložený talíř na stůl a šlehla po něm planoucím pohledem. „A proč asi, smímli se ptát, Caline Farrelle?

Abychom si to spolu rozdali v posteli, abych si pár nocí trochu užila?

Kvůli tomu bych se věru nemusela tak namáhat. Na to bych si v Irsku našla chlapů po libosti. Raděj tu snídani sněz dřív, než ti přistane na hlavě.“

Jindy by se musel usmát, nyní mu ale zněl v hlavě ten vtíravý hlas. Tiše se chopil vidličky a nepřítomně ji zapíchl do jídla.

„Neodpovědělas mi na mou otázku. Mámli ti věřit, že mi nesmíš lhát, proč tedy uhýbáš přímé odpovědi? Byla to tvá vůle, abych sem přijel? Ano, nebo ne?“

Oči jí planuly hněvem, srdce však plakalo. Je si Calin vědom toho, jak pochybovačně se na ni dívá, podezřívavě a s ledovým klidem? V tom pohledu nebyla důvěra a ani stopa po lásce, kterou tak potřebovala.

Jedna noc nestačí, pomyslela si a duší jí projel studený osten zoufalství.

„Ne, Caline, nebyla to má vůle. Kdybych měla ten záměr, kdyby bylo v mých silách přitáhnout tě sem, cožpak bych tu v osamění čekala tak dlouho? Prosila jsem tě, abys přišel, ponížila jsem se, protože jsem tě potřebovala. Ale jestli se opravdu rozhodneš přijet, to záleželo jen na tobě.“

Odvrátila se, opřela se ztěžka o pracovní pult a hleděla z okna na moře. „A ještě něco ti povím, Caline, protože čas se krátí.“ Zhluboka se nadechla. „Když jsi mě vykázal ze svého srdce, byla to pro mě velká rána. Mé srdce se rozbilo na tisíc kousků a trvalo mi léta, než jsem je dala zase trochu do pořádku. I tehdy ses tak rozhodl sám a ze své vůle, protože všechno, cos potřeboval vědět, jsi měl ve své duši a ve svém srdci, jen jsi to nechtěl vidět. Tam také najdeš všechny odpovědi na své otázky, stačí se jen podívat.“

„Chci je slyšet od tebe.“

Pevně zavřela oči. „Jsou odpovědi, které ti nesmím vyzradit.

Musíš na ně přijít sám.“ Znovu otevřela oči, zvedla bradu a obrátila se k němu.

Všiml si, jak je bledá, oči potemnělé. Vlasy vyčesané nahoru se jí uvolňovaly z vlásenek a ramena držela rovně a strnule.

„Je ale jedna věc, kterou ti mohu říct, a máš ji tedy vědět.

Narodila jsem se, abych tě milovala. Nikdy pro mě neexistoval nikdo jiný, ani tehdy, když jsi mě odvrhl. Všechno, čím jsem, čím jsem byla, čím budu, patří tobě. Není v mé moci na tom něco změnit.

Narodila jsem se, abych tě milovala,“ opakovala. „A budu umírat s láskou k tobě v srdci. Já nemám na vybranou.“

Otočila se a vyběhla z místnosti.

8. KAPITOLA

Zmizela beze stopy. Cal za ní vyběhl téměř okamžitě, ale nenašel ji. Běhal po domě, otevíral všechny dveře a volal ji. Pak ji proklínal.

Je to zatraceně temperamentní ženská, zuřil. Takhle mu sdělit, jak ho miluje, a nedat mu ani chvilku času, aby se zeptal svého srdce, co ono na to!

Očekává od něj příliš mnoho, pomyslel si vztekle. Moc toho po něm chce. A moc se toho domýšlí.

Vyřítil se z domu a hnal se ke skalám. Nestála tam však nad mořem s vlasy vlajícími ve větru. Jeho hlas se mu vracel prázdnou ozvěnou, a to ho přivádělo k zuřivosti ještě víc.

Pak se obrátil a zahleděl se na pobořené zdi hradu. Už věděl, kde je. „Dobrá, vzal to čert,“ zamumlal a vydal se k rozvalinám.

„Promluvíme si pěkně zpříma. Tentokrát ale vynecháme kouzla, legendy a další pitomosti. Budeme se bavit jen o sobě.“

Došel ke vstupní bráně, a narazil do pevné vzdušné stěny. V

úžasu natáhl ruku před sebe a nahmatal neviditelnou chladivou překážku. Skrze ni viděl kamennou dlažbu, ohořelé zdi, hromady kamenů, ale dál nemohl.

„Co je zas tohle za srandičky?“ Nasupeně do přepážky vrazil ramenem, nebylo to však k ničemu. Vztekle obíhal kolem zdí a zkoušel se dostat dovnitř jinudy, všechny vchody však byly zahrazeny.

„Bryno!“ Bušil pěstmi do pevné vzduchové hradby, až ho bolely klouby. „Pusť mě dovnitř. Nech mě projít, krucinál!“

Bryna stála na vrcholu nejvyšší věže a hleděla na moře. Slyšela, jak ji volá, jak jí spílá. Tak ráda by mu odpověděla. Její zraněná pýchají to však nedovolila. Kromě toho se potřebovala soustředit na to, co ji čeká.

Už se rozhodla.

K tomu rozhodnutí došla snad už za minulé bezesné noci, když přitulená k němu naslouchala jeho klidnému oddechování. A možná je učinil za ni někdo jiný už před dávnými věky. Směla s ním strávit jeden jediný den, jednu jedinou noc. Byla s tím smířena, neboť si uvědomovala, že kdyby s ním byla déle, nevydržela by to, porušila by přísahu a svěřila se mu se všemi svými obavami a starostmi.

Nesměl se však od ní dozvědět, že pokud do dnešní půlnoci zůstane jeho srdce vůči ní lhostejné, budou její život i její duše ztraceny. Zachránit by ji mohlo jedině to, kdyby jí přísahal svou lásku a přijal její beze všech výhrad a otázek.

Učinila už všechno, co bylo v jejích silách. Bryna nastavila obličej větru a nechala si jím osušit slzy, jež jí hrdost nedovolovala setřít. Dostojí svému závazku, ochrání toho, koho miluje, a vezme tajemství tohoto místa s sebou do hrobu.

Alasdair totiž netuší, jak silnou má vůli. Neví, že ve váčku kolem krku nosí jedovatý prášek. Pokud bude poražena a její láska nezvítězí, ukončí svůj život dřív, než ji stačí pokořit.

Když zavřela oči a rozpřáhla paže, bylo stále ještě slyšet Calovo naléhavé volání. Zbývají už jen několik hodin na to, aby obnovila své síly.

Začala odříkávat zaklínadla.

O několik set stop níž ustal těžce oddychující Cal ve svém úsilí.

Co to ksakru vlastně dělám? ptal se sám sebe. Tluču hlavou do kouzelné zdi, abych se dostal k jedné čarodějnici. Jak se to vlastně semlelo, že se najednou ocitl v pohádce?

Jedno však zřejmě platí v pohádkách stejně jako v normálním životě. Když ženské vynadáš, začne ttucovat.

„No tak si teda trucuj,“ vykřikl. „Až si se mnou budeš chtít promluvit jako civilizovaný člověk, dej mi vědět.“ S náladou pod psa se vydal zpátky do chalupy. Poťřebuju někam vyrazit, abych se odreagoval, řekl si. Na chvíli se úplně ponořit do práce a vychladnout.

Jediný den, soptil. Očekává od něj, že během jednoho jediného dne obrátí svůj život vzhůru nohama a bude jí přísahat svou nehynoucí lásku. Do háje se vším. Nenechá se nutit do něčeho, k čemu ještě nedozrál. Ať se jde s tím svým tisíciletým kouzlem vycpat. On je normální člověk a normální lidi se neprohánějí po nocích s čarodějnicemi, jen aby jim udělali radost.

Kopnutím otevřel dveře do ložnice a hmátl po fotoaparátu. Pod ním ležel úhledně složený šedý svetr. Odtáhl ruku a překvapeně na něj civěl.

„Před hodinou tu ještě nebyl,“ zamumlal. „Určitě tu nebyl.“

Nesměle se jej dotkl. Byl měkký jako obláček a měl barvu bouře.

Nejasně si připomněl, co mu vyprávěla o začarovaném plášti, a uvažoval, zda Brynin dárek není jeho moderní verzí.

Pokrčil rameny, sundal si košili a svetr vyzkoušel. Padl mu tak dokonale, jako by byl upleten speciálně pro něj. Vždyť taky byl, uvědomil si. To ona upředla vlnu, obarvila ji a upletla z ní svetr.

Znala délku jeho paží a šířku hrudníku.

Ví o něm naprosto všechno.

Byl v pokušení strhat ho ze sebe a odhodit ho do kouta. Začínal mít plné zuby toho, že ona si čte v jeho duši a v životě jako v otevřené knize, zatímco on o ní ví tak zatraceně málo.

Když se však začal soukat ze svetru, zdálo se mu, že slyší její šeptající hlas.

Dar. Je to jen dar.

Zvedl hlavu a podíval se do zrcadla. Tvář měl neholenou, vlasy divoce rozcuchané a v očích se odrážela bouřková šeď svetru.

„Kašlu na to,“ zamumlal, popadl fotoaparát a brašnu a odkráčel z domu.

Asi hodinu se toulal po kopcích a plnil jeden svitek filmu za druhým. Drozdi zpívali a krávy se pásly na smaragdově zelené trávě.

Přelézal kamenné zídky a pozoroval sedláky na traktorech pod mračící se oblohou. Na šňůrách se ve větru třepotalo prádlo a na zápražích se ve slunci vyhřívaly kočky.

Putoval dál po blátivé cestě mezi vysokými, hustými živými ploty. Škvírami v nich tu a tam zahlédl nádherné zahrady, plné překrásných květin všech odstínů. U jednoho záhonu klečela žena se slamákem na rudých vlasech, plela a zpívala píseň o vojákovi, jenž odešel do války. Usmála se na něj a zvedla ruku na pozdrav.

Došel k malému lesíku, jehož stromy vítaly pučícími lístky léto a kde zurčivě bublal potůček. Slunce stálo vysoko nad hlavou a stíny se zkrátily. Dopoledne strávené normálním a jemu blízkým způsobem mu pomohlo vrátit ztracenou rovnováhu. Řekl si, že je čas vrátit se a zjistit, zda Bryna už taky vychladla, a případně vyzkoušet temnou komoru, kterou pro něj zařídila.

Najednou zahlédl koutkem oka něco bílého. Obrátil se a zkameněl. Na okraji listnatého porostu stál velký bílý jelen a hrdě si jej měřil moudrýma modrýma očima.

Pomalu, pomaličku zvedl Calin fotoaparát, a zaklel, protože jelen zvedl hlavu s těžkým parožím, neuvěřitelně rychle a elegantně se obrátil a jedním skokem zmizel mezi stromy.

„Tak to teda ne, toho si ujít nenechám.“ Cal vrhl rychlý pohled ke zřícenině hradu, již měl stále na dohled, a pak se rovněž ponořil do lesa.

Nebylo to poprvé, co s fotoaparátem pronásledoval nějaké zvíře v přírodě, a uměl se pohybovat tiše a hbitě. Sledoval jelena, prodírajícího se lesním porostem, podle praskajících větévek. Kolem jako střela proletěl pták s bílým proužkem kolem krku. Cal přeskočil úzký potůček, uklouzl na mokrém břehu a znovu pokračoval v honičce.

Mezi listy stromů prosvítalo slunce a oslňovalo jej. Po zádech se mu řinul pot. Vyhrnul si rukávy svetru až k loktům a napínal uši.

Najednou však bylo naprosté ticho. Ani lístek se nepohnul, ptáček nezazpíval. Zklamaně si odhrnul vlasy z čela. V náhlém dusnu se mu těžce dýchalo a v krku měl sucho. Vzpomněl si na chladivou průzračnou vodu v potůčku, který před chvílí přeskočil.

Příkrovem listí teď slunce nesnesitelně pálilo a lesní vzduch se změnil ve výheň. Svlékl si svetr, položil ho na zem vedle sebe a poklekl k potůčku.

Nabral do dlaně vodu a ke rtům donesl šálek kávy.

„Udělá ti jen dobře, když si někam vyjedeš na dovolenou.“

„Cože?“ Zaraženě zíral na hrnek ve své ruce a pak na ustaranou tvář své matky.

„Zlato, jsi v pořádku? Zbledl jsi. Posaď se.“

„Já… mami?“

„Měl by se raději napít vody, ne pořád ten kofein.“ Cal viděl, jak otec odkládá své rybářské mušky a rychle vstává. Otočil kohoutkem u dřezu a napustil sklenici vody. „Piješ moc kávy. A měl bys nechat toho ponocování v temné komoře. Zahráváš si se zdravím, Cale.“

Usrkl si vody a ucítil na jazyku její chuť. Otřepal se. „Já, něco se mi zdálo.“

„To je v pořádku.“ Sylvia ho pohladila po rameni. „Každému se občas něco zdá. S tím si nedělej hlavu. Nemysli na své sny.

Nechceme, aby ses jimi zabýval.“

„Ne, tentokrát to bylo…“ Bylo to jiné než předtím? pomyslel si.

Určitě mnohem silnější než kdy předtím. „Zdálo se mi, že jsem jel do Irska.“ Zhluboka se nadechl, aby rozptýlil mlhu v hlavě. Zoufale toužil položit si hlavu matce na prsa jako dítě. „Jel jsem do Irska?“

„Už dva měsíce jsi nevytáhl paty z New Yorku, dřel jsi jako kůň, abys nachystal tu výstavu.“ Otec zkrabatil obočí. Cal spatřil v jeho očích starost, ten starý známý ustaraný výraz. „Potřebuješ si odpočinout, hochu.“

„Přece jsem se nezbláznil.“

„Samozřejmě že ne,“ zamumlala Sylvia, Cal však v jejím hlase postřehl stín nejistoty. „Jen máš moc bujnou představivost.“

„Ne, až příliš se to podobá skutečnosti.“ Vzal matku za ruku a pevněji sevřel. Potřeboval, aby mu uvěřila, aby mu důvěřovala.

„Existuje jedna žena, jmenuje se Bryna.“

„Ale, ale, našel sis nové děvče a nic jsi nám neřekl,“ podivila se Sylvia. „Takže o tohle jde?“

Slyší v jejím hlase úlevu nebo pochybnosti? uvažoval Cal.

„Bryna, zvláštní jméno, viď Johne? Hezké, ale trochu staromódní.“

„Je to čarodějnice.“

John se srdečně rozesmál. „To jsou všechny, synu. Každá ženská.“ John sebral ze stolu další návnadu. Černá muška v jeho prstech bezmocně třepetala křídly. „Nedělej si s tím hlavu.“

„Musím, musím zpátky.“

„Musíš se pořádně vyspat,“ řekl John a pohrával si s muškou.

„Vyspi se a nemysli na ni. Ženská jako ženská. Chce tě jen ulovit, jasné?“

„Ne.“ Ta muška v otcových prstech je přece živá! Ne, to není rukajeho otce. Je příliš úzká a dlouhá. Otec má ruce dělníka, mozolnaté, poctivé. „Ne,“ opakoval Cal, a když odsouval židli, spatřil v otcových očích chladný vztek.

„Posaď se.“

„K čertu s tebou.“

„Caline! Jak to mluvíš se svým otcem!“

Hlas jeho matky byl spíš skřekem dravce a projel mu hlavou jako nůž. „Nejste skuteční.“ Najednou byl smrtelně klidný. „Nechci s vámi mít nic společného.“

Pak běžel dolů po úzké cestičce, až doběhl k živým plotům u zahrad. Opřel se, lapal po dechu a srdce mu bušilo jako kladivo.

Obrátil oči k rozvalinám, tyčícím se na skále tak vysoko, a tak daleko.

„Bryno!“

„Čeká na tebe.“ Žena se slamákem na rudých vlasech vzhlédla od pletí a smutně se usmála.

„Vždycky na tebe čekala a vždycky bude.“

Píchalo ho v boku. Nadechl se a přitiskl si ruku k bolavému místu. „Kdo jste?“

„I ona má matku, která ji miluje, a otce, který se o ni strachuje.

Myslíš si snad, že ti, kdo vládnou kouzly, potřebují rodinu méně než ty? Že jejich srdce jsou méně zranitelná? A jejich potřeby a touhy že jsou menší?“

S unaveným povzdechem vstala, zamířila k němu a postavila se do průchodu v živém plotě. Oči měla zelené a ustarané, avšak ústa s vážným úsměvem patřila Bryně.

„Ptáš se, čím je, a to, čím je, ti nedovoluje svěřit jí bez zábran své srdce. Ona to ví, a protože tě miluje a chce tě ochránit před nebezpečím, poslala tě pryč a této noci svede svůj boj sama.“

„Poslala mě pryč? Jak to myslíte? A kdo vlastně jste?“

„Ona je mé dítě,“ odpověděla žena. „A já jsem bezmocná.“

Usmála se malinko víc. „Téměř bezmocná. Vyhledej mýtinu, Caline Farrelle, a ber, co se ti nabízí. Bez tvé pomoci dnes v noci zahyne.“

„Zahyne?“ Hrůzou se mu sevřely útroby. „Stačím přijít včas?“

Jen pohodila hlavou a rozplynula se.

Probudil se zmáčený potem. Ležel na chladivě vlhké trávě na břehu potoka. Na temné obloze vycházel měsíc.

„Ne.“ Postavil se na nejisté nohy a uvědomil si, že v ruce pevně svírá svůj svetr. „Přijdu včas. Musím přijít včas.“ V běhu si přetáhl svetr přes hlavu.

Stromy se teď zmítaly v divokém větru, přicházejícím neznámo odkud. Vítr vyl jako zraněné zvíře a větve stromů ho šlehaly, splétaly se spolu, aby mu zahradily cestu, a rozdíraly ho trny. Prodíral se kupředu, aniž věnoval pozornost protrženým džínům a krvácející ráně na stehně.

Oblohu jako rána mečem prořízl blesk a v jeho svitu na chvíli zaniklo i jasné světlo úplňku.

Alasdair. Vzedmula se v něm vlna nenávisti stejně silné jako láska, kterou v sobě právě v té chvíli objevil. Alasdair nezvítězí, i kdyby ho to mělo stát život.

„Bryno!“ Zvedl hlavu k obloze, z níž se právě spustil prudký liják. „Počkej na mě. Miluji tě.“

Tu se před ním objevil jelen, bílý jako přízrak, a měřil si ho trpělivým pohledem. Cal vyrazil kupředu, jelen se však otočil a skokem zmizel v temnotě. Veden pouze svým instinktem, řítil se Cal ve tmě za ním. Země pod jeho nohama se chvěla a trny mu rvaly šaty na cáry, stále se mu však dařilo neztratit bílý záblesk z dohledu.

Krváceje z mnoha drobných ran doběhl na mýtinu. Jelen zmizel, ale v měsíčním světle, prorážejícím mezi mraky, stál vraník černý jako uhel.

Cal se nijak nepozastavoval nad tím, jak je to možné, bez váhání se chopil otěží a vyhoupl se do sedla. Kůň se vzepjal na zadní a bojovně zařehtal. Když se řítili tmou kupředu, zaslechl Cal pleskání pláště vlajícího za ním větru a v ruce ucítil rukojeť meče.

9. KAPITOLA

Tajemný hrad zářil do tmy světlem tisíce loučí. Jeho zdi se stříbřitě třpytily a čněly vysoko k měsíci. Kamenná podlaha velké síně byla hladká jako mramor. Uprostřed kouzelného kruhu, narýsovaného jejími předky, stála Bryna v bílém rouchu, vlasy jí planuly jako ohnivý vodopád a oči se leskly ocelovou modří. Tady bude její stanoviště.

„Přivolals hrom a rozpoutal vichry, Alasdaire? K čemu to divadlo?“

Objevil se před ní v oblaku dýmu, provázen pachem síry.

Tentokrát byl skutečný, z masa a kostí stejně jako ona. Měl na sobě háv v odstínu šarlatu, barvě krve a moci. Andělská tvář pod zlatými kučerami vypadala překrásně, jen kdyby nebylo těch zlověstně temných očí.

„Velkolepý vstup, byť trochu kýčovitý,“ pronesla Bryna lehkým tónem, srdce se jí však poplašeně rozbušilo.

„Tvá chyba je, má drahá, že nedovedeš ocenit ony čiré radosti, jež sebou nese velká moc. Mohl by ti ležet u nohou celý svět, ty se však spokojíš s babskými kouzly a lektvárky.“

„Beru svůj dar jako závazek a plním své sliby, Alasdaire. Na rozdíl od tebe.“

„Nemám závazky k nikomu jinému než k sobě. Budeš má, Bryno, tvé tělo i tvoje duše. A dostanu od tebe i to, po čem prahnu nejvíce.“

Vymrštil ruku, až se stěny otřásly. „Kde je koule?“

„Mimo tvoji moc, Alasdaire, a tam také zůstane, stejně jako já.“

Udělala prudký pohyb a vzduchem projel oslnivě bílý blesk a zarazil se do země u jejích nohou, kde shořel. Věděla, že je to jen pošetilé gesto, musela však na něj udělat trochu dojem.

Naklonil hlavu a shovívavě se usmál. „Roztomilý trik. Měsíc se blíží k půlnoci, Bryno. Čas čekání se chýlí ke konci. Tvůj chrabrý rytíř tě opět nechal na holičkách.“

Přistoupil blíže, dával si však pozor, aby nepřestoupil okraj kruhu, a vemlouval se jí jemným hlasem. „Proč nechceš s povděkem přijmout, co ti nabízím? Nekonečný život plný moci a radovánek.

Bohatství, jaké si ani neumíš představit. Stačí jen kývnout, přijmout moji ruku a budeme vládnout spolu.“

„Nestojím o tvoji říši a raději ulehnu do postele s hadem, než bych ti dovolila, abys na mě vztáhl ruce.“

Z konečků prstů mu vyšlehl temně modrý plamen, zhmotnění jeho hněvu. „Už jsi je cítila ve svých snech. A ucítíš je zase. Dovedu být něžný a dovedu i trestat, nikdy však už nepoznáš ruku nikoho jiného. Je pro tebe ztracen, Bryno. A ty budeš má.“

„Je před tebou v bezpečí,“ pohodila Bryna hlavou. „Takže jsem už vlastně zvítězila.“ Zvedla obě ruce a jediným proudem síly jej odfoukla dozadu. „Odejdi z tohoto místa.“ Její hlas, silný jako zvon, zaplnil celou velkou síň. „Nebo zhyneš jako obyčejný smrtelník.“

Otřel si rukou ústa, nepříčetný vztekem, že to byla ona, kdo zasadil první ránu. „Chceš boj, máš jej mít!“

Zlostně vykřikl a u nohou se mu objevil stín, který postupně nabýval podoby vlka, s černou srstí, rudýma očima a obnaženými tesáky. Zavrčel a skočil Bryně po krku.

Cal zuřivě štval koně nahoru po úbočí skály. Hrad jasně planul tisícem světel, zdi, projednou opět vysoké a pevné, a stříbřité věže i cimbuří se zubatě rýsovaly na pozadí měsíčné oblohy. V náhlém osvícení sáhl Cal pod plášť a vytáhl kouli, již tam měl ukrytou.

Byla rudá jako krev a mlhou uvnitř se draly záblesky světla. Hnal koně dál na vrchol skály a zároveň napínal veškerou svou vůli, aby rozehnal mlhu a viděl.

V kouli se rychle jeden za druhým začaly vynořovat výjevy.

Plačící Bryna, pozorující ho, jak spí. Tmavá komůrka, v níž oba drží mezi sebou kouli a ona šeptá své zaklínadlo.

Budeš v bezpečí, nemusíš se bát. Není nic, můj milý, co nechtěla bych ti dát. Jdi za jelenem, jehož srst je bílá, a v noci nechoď sem, nejsemli tvému srdci milá. Jen tento závazek ti darem svěřuji, tu kouli kouzelnou a její naději. Žij štástně a na mě zapomeň. Nemůžeš

li mě mít, mysli si, že byla jsem tvůj sen. To vše je rozhodnutím mým svobodným. Staniž se, jak nyní dim.

Od hlavy k patě jím projela vlna hrůzy a zaryla mu své pařáty hluboko do srdce. Už věděl, co má Bryna v úmyslu. Je odhodlána zemřít.

Chtěla žít a zuřivě se bránila. Jediným nárazem vůle oddělila vlčí hlavu od těla. Jeho krev byla černá.

Vyslala oheň, planoucí studeným plamenem, jenž dokázal sežehnout všechno živé a vše neživé zmrazit na kámen.

A věděla, že až udeří půlnoc, bude ztracena.

Alasdairův háv už začínal v náporech její divoké síly doutnat, on sám však přesto nemohl prolomit její ochranný kruh, aby se jí zmocnil.

Poručil tedy alespoň zemi pod jejíma nohama, aby se vzedmula, a škodolibě sledoval, jak Bryna ztrácí rovnováhu a padá na kolena.

Zlomyslně se usmál, když jí hlava poklesla slabostí a po otřásajících se kamenech se rozprostřel závoj jejích ohnivých vlasů.

„Chceš, aby to bolelo, Bryno?“ Přistoupil blíž, ale přes měkkou botu, zkoumající okraj kruhu, ucítil horké šlehnutí. Ještě ne, řekl si a stáhl se zpět. Ale nebude to už dlouho trvat. Její moc slábne. „Podej mi ruku a zachráníš se. Zapomeneme na náš boj a budeme společně vládnout. Podej mi ruku a předej mi kouli.“

Dýchala krátce a mělce. Zašeptala několik slov v onom starém jazyce, tajemnou zaříkávači formuli, jejíž kouzlo alespoň nejasně pableskovalo, zatímco její moc jí protékala mezi prsty a unikala jako voda.

„Nepodrobím se.“

„Ale ano, podrobíš.“ Přistoupil opět o krůček blíž a s potěšením zjistil, že naráží jen na chabý odpor. „Nemáš na vybranou. Kouzlo se naplnilo, čas vypršel. Teďpatř; š mně.“

Sklonil se a přejel jí prsty po rameni, až pocítila palčivou bolest.

„Patřím jen Calinovi.“ Sevřela svůj amulet, dodala si odvahy a palcem otevřela schránku s jedem. Napřímila hlavu a v posledním vzdorném gestu se usmála. „Nikdy nedostaneš, co patří jen jemu.“

Přiblížila amulet ke rtům, připravena pozřít jed.

V té chvíli vtrhl do sálu jezdec na koni. Ve světle loučí působil jako divoký příval černé, bouřkově šedé a ocelově modré barvy.

„To raději zemřeš, než bys mi důvěřovala?“ otázal se Cal rozzlobeně.

Amulet jí proklouzl mezi prsty a jedovatý prášek se vysypal na kamennou podlahu. „Caline!“

„Opovaž se jí dotknout, Alasdaire,“ Cal ovládal neklidného hřebce, jako by se v sedle narodil, „a useknu ti ruce v zápěstí.“

Alasdair, zaskočený nenadálou změnou situace, se pomalu narovnal. Teď už neprohraje. Žena je poražena, říkal si, a muž je koneckonců jen obyčejný smrtelník. „Válečníkem jsi býval před tisícem let, Caelane Farrelle. Dnes v noci už žádným válečníkem nejsi.“

Cal seskočil z koně a jeho meč, tasený z pochvy, zařinčel.

„Vyzkoušej si mě.“

Alasdairovy útroby sevřel nečekaný záchvěv strachu. Začal kroužit kolem svého protivníka a už vymýšlel, jak jej srazit na kolena. „Boj se mého hněvu…“ Překřížil ruce na prsou a pak je rozhodil. Do vzduchu se vymrštily stovky černých kulek, zanechávajících za sebou syčící jiskřivou spirálu.

Cal instinktivně zvedl meč. V zasažené paži ucítil bolest a náraz cizí moci. Pak se však kulky od něj odrazily do zdí, kde po nich zbyla jen oblaka dýmu.

„Myslíš si snad, že se touto směšnou zbraní dokážeš ubránit takové moci, jakou vládnu já?“ V divoké zuřivosti začal Alasdair metat ohnivé šípy. Když jeden z nich zasáhl Calův plášť a po kouzelné střele zbyla jen loužička vody, zaznělo síní čarodějovo příšerné zaúpění.

„Tvá moc je ti k ničemu!“ zvolal posměšně Cal.

Bryna byla už opět na nohou, její bílá říza kolem ní vlála, a tvář jí zářila takovou krásou, že oba muži na ni zůstali v údivu zírat.

„Jsem strážkyní tohoto místa.“ Její hlas byl teď hlubší a plnější, jako by se tisíce hlasů spojilo v jeden. „Jsem čarodějka, jejíž moc je čistá. Jsem žena, jejíž srdce patří jen jednomu muži. Patří mi vše, co ty nikdy nezískáš. Boj se mne, Alasdaire. A boj se válečníka, jenž stojí po mém boku.“

„Nebude při tobě stát. A to, co střežíš, zničím.“ Se zaťatými pěstmi přivolal oheň a nechal louče a pochodně kroužit vzduchem, až byl cítit pach spáleniny. „Ještě se skloníš před mou vůlí.“

Bryna zvedla paže a přivolala déšť, jehož čistý a chladivý proud plameny uhasil. Ve víru vlhkého vzduchu cítila, jak se do ní navrací její moc, protéká jí a vyzařuje z ní stejně silná a nepoddajná jako kdysi.

„Chcešli zachránit toto místo,“ varoval ji Alasdair, „pak přijdeš o tohoto muže.“ Kroužil kolem Cala a s pohledem na meč jízlivě pravil: „Jen si vzpomeň, jak chutná smrt.“

Calovi projela břichem ochromující bolest, ostrá jako čepel nože.

Mezi zmrtvělými prsty mu proudila krev a o mokrou kamennou podlahu třeskl meč. Viděl, jak se k němu jedním skokem blíží smrt, a slyšel Brynin zděšený a zároveň zuřivý výkřik.

„Neublížíš mu. Je to jen klam, Caline, slyšíš.“ Strach o něj ji však tak zaslepil, že opustila bezpečí svého kouzelného kruhu a běžela k němu.

Náhlý příval energie ji udeřil jako rána pěstí, až zavrávorala a upadla. V ochromení se pokoušela znovu získat svou sílu, ale cítila, že moc, která jí ještě před chvílí protékala čistým a silným proudem, se nyní vytrácí a rozpadá na malé kousky.

„Caline.“ Pokoušela se natáhnout k němu ruku, aby jej ochránila, leč marně. Bezmocně se dívala na to, jak bezbranný a krvácející klečí na kamenné podlaze, kam k němu nedosáhla. „Musíš věřit,“ šeptala.

„Musíš mi důvěřovat, nebo bude všechno ztraceno.“

„Ztrácí svou víru a ty ztrácíš svou moc.“ Alasdair stál nad ní v ožehlém, doutnajícím hávu. „Je slabý a zaslepený, zatímco ty ses projevila víc jako žena než jako skutečná čarodějka. Za jeho život jsi zaplatila svou mocí.“

Sklonil se, chytl ji za vlasy a surovějí smýkl do kleku. „Nemáš už nic,“ řekl jí. „Dej mi kouli, přijď dobrovolně ke mně a já tě ušetřím bolesti.“

„Nedostaneš ani mne, ani kouli.“ Sáhla po amuletu a zoufale litovala, že jeho schránka je prázdná. Když jí srdce sevřely nenávistné ledové prsty, zadusila v sobě výkřik.

„Od této chvíle budeš stokrát deset let v mém područí. A bolest, kterou cítíš, tě bude sužovat tak dlouho, dokud se neskloníš před mou vůlí.“

Naklonil se k jejím ústům. „Polib mne,“ přikázal. „Tak zpečetíme mou kletbu.“

Tuji Cal uchopil zezadu a vytrhl z Alasdairovy náruče. Prsty propleteny s jeho šeptala jeho jméno, Cal však už skočil před ni a oběma rukama uchopil meč, jehož ostří stříbřitě zářilo.

„Tvé dny jsou sečteny.“ Oči mu plály a bolest, jež jím lomcovala, jen zvyšovala jeho sílu. „Jestlipak koluje v tvých žilách krev, černokněžníku?“ otázal se, než jeho meč s veškerou silou jeho hněvu dopadl.

Následovalo nelidské zaúpění a oslnivý záblesk, po němž zůstal jen pach síry. Země se vzedmula, kameny otřásly a vzduch prořízl ledově modrý blesk a udeřil do nich.

Exploze ho vyhodila do vzduchu. Zachytil Brynu za paži a zároveň ucítil, jak ho něčí horká ruka pomstychtivě vymrštila do vířící temnoty.

10. KAPITOLA

Hlavu měl plnou výjevů. V divokém sledu střídal jeden druhý, bylo jich nepočítané. Hučící a mumlající hlasy. Plačící ženy.

Odříkávání zaklínadel. Vznášel se mezi nimi a zároveň jej únava tlačila k zemi.

Někdo mu říkal, ať spí, ať jen odpočívá, avšak setřásl ze sebe ta slova i přízračné ruce, hladící jej po čele.

Už se vyspal dost.

Procitl celý zmámený a rozbolavělý. Noc už bledla a začínalo svítat. Zdálo se mu, že slyší šepot, ale usoudil, že je to jen šumění moře a ševelení větru v trávě.

Na obloze dohasínaly poslední hvězdy. Zasténal a pohnul hlavou, aby ze sebe setřásl sny, ze kterých se probudil.

Vedle něj seděla kočka a trpělivě a pozorně jej sledovala. Stále ještě ne zcela při vědomí vzepřel své bolavé tělo na lokty a zjistil, že leží na zemi před zříceninou hradu.

Po štíhlých vysokých věžích a planoucích pochodních, osvětlujících velkou síň, nebylo ani památky. Hrad vypadal stejně, jako když jej spatřil poprvé, jako vzdálená připomínka své dávné slávy. Mezi zbytky zdí se proháněl vítr a kamenná podlaha byla zarostlá trávou a býlím.

Ve vzduchu však dosud visel pach kouře a krve.

„Kde je Bryna?“ Poplašeně se vyškrabal na nohy. Téměř o ni zakopl.

Ležela na zemi s jednou rukou nataženou do strany. V sinalém obličeji měla několik modřin a z její bílé řízy zbyly jen ohořelé cáry.

Padl na kolena ve strachu, že nenahmatá puls a nenajde v ní ani jiskřičku života. S úlevou zjistil, že srdce jí tluče. Přiblížil své rty k jejím. „Bryno,“ opakoval. „Bryno.“

Zavrtěla se, zamrkala a pohnula rty. „Caline. Vrátil ses. Bojoval jsi za mě.“

„Jak jen tě mohlo napadnout, že by tomu mohlo být jinak?“ Zvedl ji, aby se o něj mohla opřít, a zabořil tvář do jejích vlasů. „Jak jen jsi mě mohla poslat pryč? Vynechat mě z toho?“

„Udělala jsem, co jsem pokládala za nejlepší. Nechtěla jsem riskovat tvůj život.“

„Zranil tě.“ Vybavil si, jak kvůli němu opustila bezpečí svého kruhu a jak ji Alasdair srazil k zemi.

„Jsou to jen malá zranění. Rychle se zahojí.“ Otočila se a položila mu ruku na obličej. Měl ho také pohmožděný, plný drobných řezných ranek a popálenin.

„Tak.“ Jemně mu po zraněných místech přejížděla rukou a hojila je. Pak si klekla, se soustředěným výrazem ho hladila po celém těle a vyhledávala místa, kde jej plášť neochránil. Nakonec mu na těle nezbyla jediná nezhojená rána. „Odejdi, bolesti,“ mumlala.

„Nevracej se.“

„Ty jsi přece také zraněna,“ zvolal, když vstal a zvedl ji do náruče.

„Hojit vlastní rány je něco jiného. To, co na ně potřebuji, mám ve skříňce v kuchyni.“

„Když to skončilo, nebyli jsme tu sami, vid?“

„Ne.“ Ach, byla tak nesmírně, nekonečně unavena. „Rodina mě nespustí z očí. Bílou lahvičku,“ poprosila, když ji donesl do kuchyně a posadil ke stolu. „Tu hranatou. A taky tu zelenou s kulatou zátkou.“

„Budeš mi muset leccos vysvětlit, Bryno.“ Postavil lahvičky na stůl a donesl sklenici. „Až se trochu vzpamatuješ.“

„Ano, budeme si muset promluvit.“ Zkušenými pohyby odměřila z každé lahvičky přesné množství tekutiny a ve sklenici je míchala tak dlouho, až byl roztok průzračný jako čistá voda. „Teď mě však omluv, Caline. Nejprve se vykoupu a převleču.“

„Proč si nepomůžeš nějakým kouzlem?“ vyhrkl netrpělivě. „Rád bych si něco ujasnil.“

„Mohla bych, ale ráda bych si dopřála trochu pohodlí. Dej mi jednu hodinu, abych si odpočala.“ Vstala, svírajíc sklenici v obou rukou. „Hodinu to přece ještě může počkat, Caline.“

„Alespoň tohle.“ Položil jí ruku na rameno. „Říkalas, že mi nesmíš lhát, že je to zakázáno.“

„A také jsem ti nikdy nezalhala. Ale párkrát mi k tomu moc nechybělo. Hodinku, „ zaškemrala tak srdceryvně, že se mu jí zželelo. „Prosím.“

Propustil ji a svou netrpělivost se pokoušel zmírnit popíjením čaje. Plášť z minulé noci zmizel a svetr, který mu upletla, páchl potem a krví. Svlékl jej a přehodil přes židli. Do kuchyně se vkradla kočka.

„Jak se teď k ní mám zachovat, co myslíš?“ Oslovil ji Cal a pohlédl do jejích klidných modrých očí. „Co mi radíš? Jsi přece její důvěrnice, ne? A nejste náhodou příbuzné?“

S radostí, že mu kočka dělá společnost, si klekl a hladil ji po hedvábném černém kožíšku. „Že by ses uměla taky proměňovat?“

Prstem pod bradou nadzvedl kočce hlavu. „Těmahle očima se na mě díval jeden bílý jelen.“

Překvapeně vydechl a pak si sedl na podlahu a vzal kočku na klín. „Něco ti řeknu, Hekaté. Kdyby nám teď na dveře zabušil sedmihlavý drak, ani bych nehnul brvou. Mě už nemůže překvapit vůbec nic.“

Mýlil se však. Když se Bryna vrátila do kuchyně, oněměl úžasem. Vypadala stejně jako předešlé noci ve chvíli, kdy z její tváře vyzařovala moc, a její nadpozemská krása jej oslnila.

„I předtím jsi byla krásná,“ vykoktal, „ale teď… Nejsou v tom nějaké čáry?“

„Jsem z masa a kostí.“ Usmála se a vzala ho za ruku. „Vyjdeme si na procházku, Cale? Toužím po čerstvém vzduchu a po slunci.“

„Mám pár otázek, Bryno.“

„Já vím,“ řekla, když vyšli ven. Tělo měla opět lehké a zdravé.

Mysl jasnou. „Zlobíš se, protože máš pocit, že jsem tě oklamala, ale tak to nebylo.“

„Poslala jsi bílého jelena, aby mě odlákal do lesů, pryč od tebe.“

„Ano, to je pravda. A teď také vidím, že Alasdair se to dozvěděl a použil to proti mně. Chtěla jsem, abys byl v bezpečí. Když jsem tě poznala, muže, v něhož jsi dospěl, zdál ses mi mnohem důležitější…“ Pohlédla směrem ke hradu. „… než všechno ostatní.

Lstí tě však donutil odložit svetr, který tě měl chránit. Pak tě pobloudil, abys začal pochybovat o svém zdravém rozumu.“

„Potkal jsem také jednu ženu… Tvrdila, že je tvoje matka.“

„Moje matka.“ Bryna zamrkala a pak se jí po tváři rozprostřel úsměv. „Byla v zahradě a na hlavě měla takový legrační slamák?“

„Ano, a měla také tvoje ústa a vlasy.“

Bryna překvapeně zamlaskala. „Neměla právo nějak zasahovat.

Ale snad jí to bylo odpuštěno, protože i já jsem si pravidla malinko přizpůsobila.“ Pomalu kráčela směrem k hradní zřícenině. „Vzduch se od něj už pročišťuje,“ dodala, když prošla vstupní branou. „I květiny zde stále kvetou.“

Kruh květin byl stejný jako včera. Neutrpěl nejmenší úhony.

„Takže už je to za námi? Nadobro?“

Nadobro, pomyslela si a jen s námahou udržela na tváři úsměv.

„Je zničen. Ale dokonce i ve chvíli svého zániku se nás pokoušel vzít s sebou. A málem by se mu to bylo i podařilo, nebýt toho, že jsem byla rychlejší, a nebýt tvé odvahy.“

„A kde je koule?“ ,

„Ty víš, kde. A tam také zůstane. V bezpečí.“

„Mělas ke mně dost důvěry, abys mi ji svěřila, ale ne tolik, abys mi svěřila samu sebe.“

„Ne.“ Pohlédla na jejich spojené ruce. „Nebylo to ode mne správné.“

„Chtěla ses otrávit.“

Při té výčitce se kousla se do rtu. „Nedokázala bych snést to, co se mnou zamýšlel. Prostě bych to nesnesla. Vím, že to ode mě bylo slabošské, ale bylo by to nad mé síly.“

„Stačilo, abych přišel jen o málo později, a byla bys to udělala.

Zabila by ses. Zabila,“ opakoval a natočil její tvář tak, aby jí hleděl přímo do očí. „Nevěřilas, že bych ti pomohl.“

„Ne, neodvážila jsem se. Byla jsem celá rozbolavělá a zoufalá.

Což nemám právo něco cítit? Myslíš, že to, čím jsem, mě chrám před city?“

Její matka se ptala podobně, připomněl si. „Ne,“ odpověděl klidně a rozhodně. „To jistě ne. Ale myslíš, že to, čím jsem já, mě dělá malým a bezmocným?“

Strnula a pak zakroutila hlavou. Přitiskla si ruku na ústa a odvrátila se. Má pravdu, musela si přiznat. Nebyl to jen on, kdo měl pochybnosti a kdo nevěřil.

„Byla jsem k tobě nespravedlivá. Promiň mi to, prosím. Přišels sem za mnou a musels během jednoho jediného dne uvěřit v existenci něčeho, cos pokládal za zhola nemožné.“

„A nakonec jsem v to uvěřil, protože jedna moje část o tom už dávno věděla. Že si něco odmítáš přiznat, ještě neznamená, že to přestane existovat. Pro to, co se tu dnes v noci událo, jsme my dva byli předurčeni už od narození.“ Netrpělivě vydechl. Proč jen vypadá tak sklesle, když mají to nejhorší už za sebou? „Vykonali jsme, co se od nás očekávalo, a myslím, že všechno proběhlo právě tak, jak mělo.“

„Samozřejmě máš pravdu.“ Obrátila se k němu se zářivým úsměvem a ramena se jí napřímila. Jenže ten úsměv není upřímný, uvědomil si, když se jí podíval do očí.

„Už se přece nemůže vrátit, nemůže ti už nijak ublížit, viď že ne?“

„Ne.“ Zakroutila hlavou a lehce se jej dotkla. „Ani tobě. Sám sebe zahubil. Jemu podobní nikdy nevymizí, ale Alasdair zahynul.“

Se smíchem si pak položila jeho ruku na tvář. „Ach, Cale, kdybych tě jen mohla vyfotografovat v té chvíli, kdy jsi pozvedl meč nad hlavu, oči ti planuly a vyzařovala z tebe taková síla. Byla by to skvělá fotografie, hodná i tvého umu, a nosila bych ji pořád u sebe, navždy.“

Vznešeně jako královna pak vstoupila do kruhu květin. Uprostřed se otočila a natáhla k němu ruku. „Caline Farrelle, čelil jsi svému osudu neohroženě. Přišel jsi, když jsem tě velmi potřebovala a můj život byl v nebezpečí. Na tomto místě ses postavil mezi mne a toho, koho jsem nenáviděla, a zvedls svůj meč proti zlým čarám a smrtícím kouzlům, jen abys mne ochránil. Zachránil jsi mi život, a tak jsi zachránil i toto místo a všechno, co v něm střežím.“

„K čemu takové proslovy,“ zamumlal a přistoupil k ní.

Jen se usmála v odpověď. „Jsi statečný a tvé srdce je věrné. Na tomto místě prohlašuji, že od této chvíle jsi volný.“

„Volný?“ Pomalu mu začalo svítat. Zvedl hlavu. „Ty mi dáváš volnost, Bryno?“

„Od nynějška už nemáš žádné závazky. Kouzlo je zrušeno a ty mi nic nedlužíš. Zato já jsem tvou dlužnicí. Žádej, co chceš, a budeli to v mé moci, splním ti tvé přání. Přej si něco a já ti to splním.“

„Splníš mi, co budu chtít. Takhle je to tedy.“ Zatvářil se přemýšlivě. „No dobrá, co takhle kdybych chtěl být nesmrtelný?“

V očích se jí zalesklo zklamání, ale rychle je skryla. „Vyplnit takové přání není v silách, kterými vládnu.“

„Takže tohle je pro tebe moc těžké, jo?“ Pokýval hlavou a přecházel kolem ní, jako by úporně přemýšlel. „No ale kdybych stál řekněme o pohádkové bohatství nebo neomezenou sexuální výdrž, s tím by sis už poradila, ne?“

Škrobeně zvedla bradu ještě o kousek výš. „Ano, pakliže je to skutečně to, po čem toužíš. Než si však vybereš, musím tě varovat.

Dej si pozor na to, co si zvolíš. Každý dar, byť věnován ze svobodné vůle, má svoji cenu.“

„Ano, ano, o tom už jsem slyšel. Nech mě chvilku přemýšlet.

Peníze? Sex? Moc! Ano, mít moc by nemuselo být špatné. Mohl bych si přát nějaký pěkný ostrov v Karibiku a stát se jeho dobrotivým vládcem. Naučil bych se to raz dva.“

„To, co ti nabízím, není žádná legrace,“ řekla upjatě.

„Ne? Ale já se tím úžasně bavím.“ Zhoupl se na patách a strčil ruce do kapes. „Prostě jen stačilo přemoci zlého černokněžníka a zachránit princeznu a můžu mít, na co si vzpomenu. Celkem vzato to není tak špatný obchod. Jde jen o to, co vlastně chci.“

Přimhouřil přemýšlivě oči a vstoupil do kruhu. „Tebe.“

Ohromením se jí rozšířily zorničky. „Cože?“

„Tebe. Chci tebe.“

„A k čemu, na co mě chceš?“ zeptala se pošetile, a když propukl v hurónský smích, rozpačitě zamrkala. „Na to ale nemusíš zbytečně vyplýtvat své přání.“ Zvedla ruce, aby si rozepjala šaty, jenže Cal ji zadržel.

„Na to taky,“ řekl. Pevně jí držel její zvednuté ruce za hlavou a vyváděl ji pozpátku z kruhu. „A musím přiznat, že se na to docela těším.“

V očích mu plály bojovné i triumfální ohníčky. Už je z něj zase válečník, pomyslela si v sladkém opojení. „Co to děláš?“

„Plním si své přání. Chci tebe, Bryno, chci tě celou, bez výjimek, kliček a obezliček. Pro časy dobré i zlé,“ dovedl ji ke zdi a opřel ji o ni zády. „V hojnosti i v chudobě. A tak nechť se stane.“

Stále se nemohla vzpamatovat. „Ty chceš vážně… mě?“

„Nemusím snad padat na kolena, když jsi mi sama slíbila, že mi vyplníš jakékoli přání.“

„Jsi přece volný. Kouzlo je zrušeno. Nemůžu si na tebe dělat žádné nároky.“

„Opravdu?“ Přitiskl svá ústa na její a při dlouhém polibku se jí téměř podlomila kolena. „Nesmíš mi přece lhát.“ Znovu ji drtil svými rty a tiskl si ji k sobě blíž. „Narodila ses, abys mě milovala.“

Udusil polibkem její zasténání. „A budeš umírat s láskou ke mně v srdci.“

„Ano.“ Naprosto bezbranná povolila ruce, které jí dosud držel nad hlavou.

podívej se na mě,“ zašeptal a poněkud uvolnil objetí. „Cožpak to nevidíš?“ Něžně jí položil ruce na chvějící se ramena. „Má překrásná Bryno. Jsi moje, moje jediná.“

„Caline.“ Při jeho láskyplném polibku se jí zatočila hlava. „Tak ty mě miluješ. Teď, když je vše za námi, když už o nic nejde. Miluješ mě.“

„Narodil jsem se, abych tě miloval.“ Dlouze a sladčeji políbil. „A zemřu s láskou k tobě v srdci.“ Slíbal jí z tváří slzy.

„Skutečnost předčí všechna kouzla,“ zašeptala.

„Ano, tohle je skutečné. Zapomeň na to, co bylo. Tohle je skutečné. Miluji tě, Bryno. Jen tebe,“ opakoval. „Tu ženskou, která mi dává do čaje whisky, i tu čarodějku, co mi plete kouzelné svetry.

Věř mi.“

„Věřím ti.“ Srdce jí plesalo hlubokou radostí. Cítila jeho lásku a důvěru, cítila, že ji přijímá takovou, jaká je. „Věřím ti.“

, Je načase, abychom si založili svůj společný domov. Načekali jsme se už dost.“

„Caline Farrelle,“ položila mu ruce kolem krku a přitiskla si tvář na jeho. „Tvé přání bude splněno.“

HRAD ZKÁZY

JILL GREGORYOVA

Marianne, Noře a Ruth, s láskou

1.KAPITOLA

Tu noc nesvítil měsíc a nad krajinou visel temný příkrov beznaděje a skryté hrozby. Po liduprázdné cestě šlapala ve tmě štíhlá, v plášti zahalená postava. Les po obou stranách cesty byl tichý, jen tu a tam zapraskala větévka či zasténal zimní vítr. Přesto cítila Arianna ve vzduchu nebezpečí. Pronikalo jí až do morku kostí. Strachem přikrčená spěchala po cestě směrem k hostinci Na Růžovém vršku.

Rozhlížela se na všechny strany a každou chvíli si pevněji stáhla síťku skrývající její rudé vlasy, ani na vteřinku však nezpomalila.

Její prsty na chvilku nahmataly vykládanou rukojeť dýky, kterou ukrývala pod pláštěm, a její strach malinko polevil. Dýchala však rychle a přerývaně a kůži pod tmavým vlněným pláštěm měla zvlhlou potem.

Nebála se ani tak o sebe, jako o svého bratra Marcuse, uvězněného hraběte z Galeronu. A o zemi, která mu patřila, i o šťastnou budoucnost jeho lidu. To vše bylo dnešní noci v jejích rukou.

Pokud se jí dnes večer nepodaří Marcuse osvodit ze žaláře Hradu zkázy, bude vše ztraceno. Za tři dny jej oběsí, jejich vzdálený bratranec Julián násilně připojí její milovaný Galeron ke svému panství Dinadan a ujme se vlády. A tím skončí v obou zemích doba míru a rozvětu. A proto si nesmí dovolit neuspět…

Musí se to podařit, říkala si Arianna a zrychlila krok, protože z temnoty se vynořil obrys stájí hostince. Odhodlaně stiskla rty.

Vévoda Julian uvidí, ze Marcus a ona se nedají jen tak lehce přechytračit. I přes svou věrolomnost a proradnost nemá ještě vyhráno.

Náhle zaslechla ve tmě dusot kopyt. Hbitě skočila za kmen dubu a srdce se jí rozbušilo na poplach. Na cestě se vynořil pár koní s Juliánovými rytíři v černých kápích a projel kousek od jejího úkrytu.

Přikrčená Arianna se neodvažovala ani nadechnout. K jejím napjatým uším se nesly hluboké hlasy vojáků.

„Tahle noc je jako stvořená k tomu, aby se člověk válel v peřinách s pěknou holkou,“ reptal jeden z nich, „a ne, aby tu hlídkoval, když už jsou všichni stejně dávno zalezlí v pelechu.“

„Co se mě týče, já jsem raději tady než za zdmi hradu,“ zaburácel v odpověď hlas jeho společníka. „Vévodovi nejdřív řekli, že lady Ariannu z Galeronu chytli na hranicích. Pak se ukázalo, že to byl jen tlach. A ta cikánka na náměstí prý včera předpověděla, že lord Nicholas se vrátí a dobude království zpátky. A to vévodu pěkně nakrklo. Povídá se, že zpráskal minstrely,.co mu vyhrávali u večeře, a tu cikánku že nechal zbičovat a zavřít do vězení.“

Naslouchající voják se pohrdavě rozchechtal. Jeho společník se k němu přidal a pak pokračoval. „A posla, co mu donesl tu falešnou zprávu, prý uvrhl do žaláře. A přikázal prý, aby vězňové nedostali tři dny žádné jídlo.“

„Co se tak plaší. Stejně lady Ariannu jednou najdeme,“

poznamenal voják se sebejistou samozřejmostí. Jak se jezdci vzdalovali, jejich hlasy slábly. „Přece se nemůže ukrývat navždy.“

Odpověď jeho společníka zanikla v klapotu kopyt na dlážděné cestě u hostince.

Arianně se zatajil dech. Vězni nedostanou tři dny najíst!

Marcusi, zaúpěla v duchu a polkla zoufalý vzlyk. Takže Julián se chystá nechat ho až do jeho oběšení o hladu.

Vzedmula se v ní vlna hořkého vzteku. V té chvíli bylo jejím jediným přáním vlastnoručně zabodnout dýku Juliánovi přímo do srdce a držet ji tam tak dlouho, dokud na mramorovou podlahu hradu nedopadne poslední kapka jeho krve.

Rychle však získala znovu vládu nad svými emocemi. Jestli dnes v noci půjde všechno podle plánu, bude Marcus za pár hodin na svobodě. Pak spolu uprchnou, skryjí se a najdou tajný tábor, kde vrchní velitel galeronského vojska Felix shromažďuje Marcusovy rozprášené rytíře. A společně pak vymyslí plán, jak nejlépe dobýt zpět hrad Galeron…

Proud Arianniných myšlenek náhle přerušilo zatřepám černých křídel nad její hlavou. Vzhlédla a uviděla nad sebou kroužit vránu.

Vrána pronikavě zakrákorala a odletěla směrem k přízračně se rýsujícím věžím hradu.

Arianna se zachvěla. Na chvilku jí blesklo hlavou, že ji vrána špehovala a teď odletěla se zprávou o jejím spatření přímo k Juliánovi na hrad. Rychle však tu absurdní představu zahnala. Julián nemá nejmenší tušení o tom, kde se teď nachází. Neví ani, že je v Dinadanu, protože se pohybuje v přestrojení. Nikdo, snad ani její osobní dvorní dáma Morgana, by v prostě oděné hospodské služce, která v hostinci U Džbánu a lžíce na břehu řeky roznáší pivo a zametá podlahu, nepoznal lady Ariannu z Galeronu.

Stromy kolem ní se ohýbaly a sténaly a ona se na okamžik zastavila ve tmě a větru a pozorovala hrad, jemuž vesničané začali přezdívat Hrad zkázy. I v panujícím přítmí se jí zdálo, že jeho věže a vížky jsou obaleny bílou mlhou, jež ji mrazila až do morku kostí.

Připadalo jí teď neskutečné, že jako děti si tam Marcus, Julián, Nicholas a ona hrávali na schovávanou a skotačili a že jeho honosná obytná budova bývala kdysi místem, kde panoval přepych a veselí, kde potulní kejklíři předváděli své kousky, pořádaly se hostiny a lidé přicházeli a odcházeli v klidu a míru. Za vlády arcivévody Armanda, Juliánova otce a vzdáleného bratrance Arianny a Marcuse, to bylo rušné místo, odkud vévoda panoval moudře a shovívavě, s ohledem na zájmy svého lidu.

Dobrý vévoda Armand byl však už mrtev a na trůně ho vystřídal Julián, syn jeho druhé ženy.

A Julián byl úplně jiný člověk než jeho otec. Byl to prolhaný a všemi mastmi mazaný darebák. Arianna si s opovržením vzpomněla, že dokonce už jako dítě podváděl při jejich dětských hrách, jen aby vyhrál.

Kdyby jen byl Marcus neodjel z Galeronu, aby se pokusil vyjednat mír s Juliánem. Kdyby jen Nicholas nebyl poslán do vyhnanství…

Nicholas.

Na toho už vůbec nemá cenu myslet, řekla si Arianna rozzlobeně, otočila se a hbitě zamířila ke stájím za hostincem. Lord Nicholas z Dinadanu se rozhodl odepřít pomoc své zemi v čase nejvyšší nouze a neručil odpovědět na naléhavou prosbu tvého bratra, jenž. se na něj obrátil jako na svého nejbližšího přítele. Nemysli na něj, připomínala si. Není tím, za koho jsi jej měla celá ta léta, kdy jsi byla jen nerozumným děckem.

Před měsícem navštívil Marcus vévodu Juliana s mírovým poselstvím, aby s ním uzavřel dohodu, která by ukončila hraniční nájezdy na Galeron. Než se nadál, ocitl se ve vězení a jeho země byla zákeřně zabrána Juliánovými vojsky. Od té doby nedokázala Arianna myslet na nikoho jiného než na Nicholase, staršího syna vévody Armanda. V dětství bývali Marcus a Nicholas nerozlučnými přáteli.

Přísahali jeden druhému věrnost a zavázali se navzájem, že budou při sobě stát za všech bouří a bojů. Teď však, i když nechala Marcusovým vrchním velitelem na všechny strany rozhlásit zprávy o neštěstí, se Nicholas nevrátil, ani o sobě nedal vědět.

Bylo tomu už deset let, co jej vévoda Armand poslal do vyhnanství, a od té doby o něm nikdo neslyšel.

Obejdu se i bez něj, ujišťovala se Arianna, když zvedala petlici u dveří do stáje. Můj plán vyjde a Marcus bude volný. Ještě dnes v noci jej vyvedu na svobodu.

Když vstoupila do příšeří stáje, sevřelo se jí hrdlo. Na stěně chabě blikalo světlo louče a v něm už spatřila také toho, za kým přišla, vězeňského dozorce, s nímž se seznámila v hostinci TJ Džbánu a lžíce a z něhož nenápadně vytáhla pár informací. A jenž jí dal najevo, že je podplatitelný.

„Jsi to ty, děvečka Bretta, že jo?“

„Ano,“ odpověděla tiše, malinko se třesoucím hlasem. Když si její oči zvykly na tmu, vykročila k němu jak nejjistěji dokázala. „Tak co, plácneme si spolu, Galdaine?“

„Nač ten spěch, holka. Noc je ještě mladá. Pěkně si tady sedneš a napiješ se se mnou.“

Sám už měl něco vypito, všimla si Arianna s odporem, když pozvedl korbel k tučným, vlhkým rtům a zhluboka si přihnul. Byl chlupatý jako.kozel a taky tak smrděl. Znechuceně nakrčila nos a snažila se vnímat pouze vůni sena. Vlněná kazajka, halící Galdainovu rozložitou postavu, byla otrhaná a umaštěná a vpředu měla skvrny od krve. Kohopak dnes večer asi ztloukl? Potlačila svůj odpor a s předstíraným klidem pohlédla do jeho černých očí.

„Nemám moc času,“ namítla hbitě. „Musím se vrátit zpátky do hostince. Jen mi pověz, máš klíče opravdu od všech cel v hradním žaláři?“

„To si piš, že mám, holka.“ Rozchechtal se, zadoloval v kapse a vytáhl stříbrný kroužek s klíči. Zahoupal jí jimi před nosem, až se klíče rozcinkaly v neharmonickém akordu. „Vidíš –já nejsem jenom tak někdo, vévoda si mě považuje.“

„Kdyby tomu tak nebylo, tak bychom tu spolu dnes neseděli,“

odsekla, ale když si všimla, jak vykulil oči, rychle zase přešla do přívětivějšího a lichotivějšího tónu. Ať se jí to líbilo nebo ne, potřebovala ho a nemělo cenu popudit si ho ostrými slovy. Musela mu mazat med kolem úst a slaďounce se na něj usmívat, aby tancoval, jak ona bude pískat.

„Mám pro tebe, kolik jsi žádal, Galdaine.“ Z kapsy pláště vytáhla tři zlaté mince. „Jeden zlaťák dostaneš teď a dva další, až bude hrabě Marcus volný.“

„Hrabě Marcus! Cože? Neříkalas, že chceš, abych pustil ven právě jeho.“ Galdain se zamračil, znovu si pořádně přihnul piva a pak si rukávem otřel mokrá ústa. „O tom nechci nic slyšet. To bych riskoval krk. Kdyby hrabě uprchl, arcivévoda by mě kliďánko nechal oběsit místo něj.“

„Pět zlatých,“ řekla Arianna, hbitě vytáhla další dvě mince a zamávala mu jimi před nosem. „Tři teď a dva později…“

„Deset.“

Arianně se sevřel napětím žaludek. Tolik neměla. Když dá tomuto muži pět zlaťáků, zbude jí jen jeden, a ten bude potřebovat, aby dostala sebe a Marcuse přes hranici.

„Nemám deset zlaťáků. Domluvili jsme se na třech.“

„To ale ještě nebyla řeč o hraběti Marcusovi. A co ty s ním vlastně máš, he?“ zeptal se znenadání a v krví podlitých očích se mu podezřívavě zablýsklo. „Pročpak se snažíš pomoct tomu cizákovi?“

„Do toho ti nic není.“ Uvědomila si, jak povýšeně to zní a rychle se pokusila o nápravu. Doširoka rozevřela oči a položila ruku na jeho paži. „Galdaine, prosím. Nemám víc než pět zlatých. Budou tvoje, když dodržíš naši úmluvu. Necháš dveře od cely otevřené a chvíli se nebudeš dívat. Hrabě Marcus už si cestu z hradu najde sám.“

„Jestli se to vévoda dozví, přijdu o hlavu,“ bručel. Ostrým zrakem si prohlížel jemnou stavbu jejího obličeje, krásné fialkové oči, kaštanově hnědé obočí, klenoucí se nad nimi, a měkká, plná ústa, nyní, když na něj prosebně hleděla, lehce rozevřená. „Budeš se muset trochu přičinit, aby mi to za to stálo,“ pronesl pomalu. „Pět zlatých by nepomohlo na svobodu ani kryse, natož hraběti Marcusovi.“

Arianně se zatajil dech. Nejraději by toho ničemu uhodila do tváře a pak vytáhla svou dýku, přidržela mu ji pod krkem a donutila jej, aby souhlasil, ale tím by ničemu neposloužila. Až by se vrátil do hradu, kdo by zaručil, že udělá, co slíbil? Co si teď ale počít? Má jen trochu peněz, protože po útoku Juliánových mužů opustila hrad Galeron ve spěchu. Nebyl čas vzít si s sebou ani uzlíček šatstva, natož zlato a šperky.

Jediné, co měla při sobě, byl ametystový náhrdelník a prsten, které kdysi patřily její matce. Měla je na sobě té noci, kdy byl hrad dobyt. Teď se skrývaly hluboko v kapse jejího pláště. Má se jich vzdát kvůli tomuhle chamtivému otrapovi?

V očích ji pálily slzy. „Mám tento prsten. Pohleď.“ Třesoucí se rukou ho vytáhla z kapsy pláště. „Bude tvůj, když osvobodíš hraběte Marcuse.“

„Jakpak přišla taková jako ty k takovému skvostu?“ Galdain si v chabém světle stáje prohlížel temně zářící ametyst. Oči se mu zaleskly.

„Co je ti do toho? Někdo ho ztratil a já ho našla. Víc nemusíš vědět.“ Hmátla po prstenu a znovu ho pohřbila v kapse. „Takže půjdeš teď zpátky na hrad a uděláš, oč tě žádám?“

„Samo, že půjdu, u všech rohatých. Ale penízky si vezmu s sebou. Všechny. A ten prsten taky. Nemysli si, že ti věřím, že je pravý, ale je to pěkná cetka a ve vesnici ho můžu dobře prodat. A taky si vezmu tebe, krasavice,“ zašklebil se a olízl si tlusté rty. „Snaž se mě přesvědčit, děvenko. Ukaž mi, proč bych měl toho proklatého hraběte pustit na svobodu, a možná budu riskovat krk, abych ti vyhověl.“

Vrhl se na ni, ale Arianna mrštně uskočila. „Nedotýkej se mě!“

vykřikla.

„Na to jsi moc hezká, abych si na tebe nesáhl. Pojď, na seně ti bude dobře.“ Znovu po ní skočil, a tentokrát mu neunikla. Cítila kolem sebe jeho silné paže, pach alkoholu a česneku z jeho úst i jeho páchnoucí, propocené tlusté tělo.

Kopla ho do holeně a ruka jí sjela k dýce. „Pusť mě nebo zaplatíš životem,“ zvolala varovně a její prsty sevřely rukojeť dýky.

Vytáhla ji z pochvy, a když jí Galdain ohmatával pod pláštěm prsa, zabodla ji do něj veškerou svou silou.

Hlídač měl ale štěstí. Včas uhnul a čepel nezasáhla srdce.

Projela mu jen ramenem. Vyjekl bolestí, odtáhl se a z očí mu létaly blesky.

„Tak tys mě chtěla zapíchnout! Já tě naučím, zač je toho loket,“

zařval a surověji uhodil do obličeje. Omráčená Arianna upadla na na podlahu a hromotluk jí vykopl dýku z ruky.

„Teď uvidíš, že s Galdainem si nebude nikdo zahrávat,“

zamumlal a vrhl se na ni.

Stále ještě ne zcela při vědomí se Arianna pokusila uhnout, ale než se vzchopila k pohybu, už na ní ležel. Jeho těžké tělo ji zavalilo a ve tváři cítila jeho smrdutý dech. Zmítala se, kopala a zuřivě ho škrábala do obličeje, vykroutit se mu však nedokázala.

„Ne! Pusťme, ty zpropadenče!“

Strach i zuřivost jí propůjčovaly nezvyklou sílu. Nato, aby jej ze sebe setřásla, však nestačila. Jen sebou bezvýsledně mrskala a nehty mu drásala obličej. „Nech mě, ty ničemo!“

„Budu mít tebe i zlaťáčky i prsten,“ cedil jí do ucha vězeňský dozorce a roztrhl jí plášť. „To není tak špatný výdělek, děvenko.

Žádný z nás na tahle noc jen tak nezapomene.“

Náhle zaplnil přítmí stáje čísi stín a Galdain vzhlédl, jako by jej jakýsi šestý smysl upozornil na hrozící nebezpečí., Arianna neviděla víc, než že se ve stáji trochu setmělo. Pak však čísi velká ruka uchopila dozorce za kazajku a odmrštila ho na druhý konec stáje.

„Dáma tě žádala, abys ji pustil. Zdá se, že potřebuješ dostat lekci dobrého vychování.“

S neartikulovaným rykem se Galdain vrhl na útočníka.

Arianna se vyškrábala na kolena a vykulenýma očima sledovala souboj. Muž, jenž jí přišel nápomoc, měl široká ramena a byl mnohem svalnatější než hromotlucký hlídač. Měl krátce ostříhané vlasy, jednoduchý tmavý plášť, kazajku a krátké spodky. Oděv byl bez jakýchkoli ozdob, které by ukazovaly na jeho vznešený původ, přesto však zápasil obratně a nelítostně jako zkušený bojovník.

Po několika přesně vedených úderech se Galdain zapotácel, a když na něj jeho protivník znovu zaútočil, vytasil meč.

„Ne!“ vyjekla Arianna.

V příštím okamžiku se zaleskl kov i v ruce toho druhého.

Neznámý bleskurychle tasil a Arianna slyšela jeho jízlivý a sebejistý smích.

„Jen do toho, ty syčáku. Uvidíme, kdo z nás dvou umí s mečem lépe zacházet.“

Arianna nahmatala ve tmě na zemi svou dýku a pevně ji sevřela třesoucími se prsty. Neznámý dlouhán šermoval skvěle, i přes svůj strach musela obdivovat jeho sílu, mrštnost a bezohlednou jistotu. Na první pohled bylo zřejmé, že vězeňský dozorce se mu nemůže rovnat.

Zrovna když si myslela, že Galdain bude už každou chvíli žadonit o milost a její ochránce ho nechá běžet, ozvaly se zvenčí údery kopyt, pokřikování a dupání holínek na zmrzlé zemi.

I neznámý zaslechl, že se venku něco děje. Na nepatrný okamžik zabloudil jeho ostražitý pohled ke dveřím, a víc Galdain nepotřeboval. Udělal výpad protivníkovi přímo do srdce, ale dlouhán smrtelný úder včas odrazil. O vteřinu později se do Galdaina zapíchl jeho meč a z těla vězeňského dozorce vytryskl proud temně rudé krve. Galdain zaklel, zhroutil se a padl mrtev k zemi.

S hrdlem staženým hrůzou odvrátila Arianna pohled. Hluk venku jí drásal uši. Skočila ke dveřím a vykoukla ven.

Vojáci. Bylo jich nejméně dvanáct, všichni vybraní Juliánem osobně, v černých kápích, drátěných košilích a s tasenými meči.

Bezpochyby hledali pověstného lorda Nicholase nebo lady Ariannu z Galeronu.

Vějířovitě se rozptýlili a bylo jasné, že se chystají prohledat hostinec, stáje a okolí. Byli všude.

Uvízla v pasti.

2. KAPITOLA

„Vévodovi muži, co? Zdá se, že jich není málo.“

Ironický hlas neznámého se ozval těsně vedle ní. „Rychle, nemáme moc času.“ Arianna bez zbytečného otálení uchopila muže za silnou paži a táhla jej ven do tmy a do mlhy.

Splynuli s nocí a kolem stájí se proplížili do houští. Náhle ji popadl a smýkl jí k zemi za hustý keř.

Jedna ruka v rukavici jí zakryla ústa a druhá ji pevně tiskla k sobě, k štíhlému mužskému ttupu, pevnému jako dub. Arianna se nemohla ani pohnout. Ještě nikdy ji žádný muž takto nedržel. Měla své ctitele, ale žádný se jí nelíbil a všechny si je držela pěkně od těla.

Důvěrná blízkost velkého, silného těla neznámého muže jí vehnala krev do hlavy a celou ji rozehřála.

Nebyl však čas na rozebírání vlastních pocitů, protože už v následující chvíli kolem přešli tři vojáci s hořícími pochodněmi v rukou.

„Od včerejšího západu slunce jsme prohledali celou zemi od pobřeží až po lesy, hlídkujeme na všech hlavních cestách, ale po lordu Nicholasovi ani památky,“ stěžoval si jeden z mužů, jenž přešel ani ne pět kroků od místa, kde se krčila se svým zachráncem.

„Dokonce i sám vévodův astrolog tvrdí, že je mrtev,“ přizvukoval jeho druh a odplivl si do bláta.

„No, já viděl oči té cikánky, když pronášela to proroctví,“ namítal třetí voják a ostražitě se ve tmě rozhlížel na všechny strany. „Ta ví víc, než si myslíme… Něco se chystá.“ Pak odkvačili.

Trvalo ještě několik dalších vteřin, než neznámý uvolnil sevření.

„Neopovažuj se mě znovu dotknout,“ vyjela na něj šeptem.

„Tohle si ke mně nedovoluj…“

„Buď zticha. Chceš, aby nás našli?“ Jeho hlas zněl tvrdě a stejně tvrdě ji náhle uchopil za paži. Určitě jí tam později naskočí modřina, pomyslela si. Prudkým trhnutí ji postavil na nohy stejně nečekaně, jako když s ní předtím smýkl k zemi, a vlekl ji za sebou do lesa, skláněje se pod nízko visícím větvovím.

Snažila se s ním držet krok, seč jí síly stačily. Stejně jim nezbývalo nic jiného než prchat tmou co nejdál. Ať už se neznámý choval sebehruběji, přece jen se s ním cítila bezpečněji, než kdyby zůstala v obklíčení vévodových vojáků.

Přes svou mohutnost se pohyboval neobyčejně mrštně a nehlučně. V temnu noci je nebylo téměř slyšet, když skákali přes kameny, spadlé větve a kmeny stromů, sestupovali po křivolakých pěšinkách do roklí a prodírali se pod větvemi stromů. Studený vítr profukoval látku Ariannina pláště a zakusoval se jí nelítostně do těla.

Vlasy se jí uvolnily zpod síťky a vlály za ní, zářivé jako měď.

Utíkali dál a dál a nořili se do Velkého lesa stále hlouběji. Teprve když byli snad v jeho samotném středu, zvolnil neznámý krok.

Ohlédl se a všiml si, že Arianně hoří tváře a ztěžka oddychuje, až se to v lesním tichu hlasitě rozléhá.

„Tudy,“ ukázal dvorně a táhl ji kolem zurčícího potoka. „Je tady místečko, kam jsem chodíval jako kluk. Jeli stále neobydleno, pak budeme na chvíli v bezpečí. Můžeme tam přečkat noc. Rád bych si s tebou promluvil.“

Arianna byla tak vyčerpaná, že jeho tichý hlas sotva vnímala.

Pálilo ji na prsou, srdce jí bušilo jako zvon a třásly se jí nohy. V

hlavě jí ležela jediná věc, mrtvý Galdain. Její plán nevyšel.

Ramena jí zoufale poklesla. Jak jen osvobodit Marcuse z Hradu zkázy dřív, než ho Julián dá pověsit?

Náhle se před nimi objevila chaloupka. Choulila se nenápadně na dně mělkého údolíčka nedaleko potoka, chráněná statnými duby a hustým březovým porostem. Byla to primitivní, ale fortelná chýše, postavená z hlíny a kamene, s komínem a dveřmi, avšak bez oken.

Uvnitř byla tma jako v hrobě.

Když vstoupili, pustil neznámý konečně její paži. Beze slova vykřesal oheň. Teprve když se v slabém světle malého plaménku ukázalo, že vevnitř nikdo není, zavřel kopnutím dveře.

„Potřebujeme oheň,“ prohlásil téměř rozjařeně a přistoupil ke krbu.

Naskládal na hromádku pár polínek a třísek a zapálil oheň. Pak zapálil i lojovou svíci, která stála ve svícnu na stole uprostřed místnosti. Arianna, třesoucí se ve svém plášti zimou, jej pozorovala a pokoušela se něco si ujasnit.

Cosi na něm jí bylo povědomé. Ty rozhodné a sebejisté pohyby, hbitost a mužný půvab. I ty tmavé vlasy, široká ramena…

Oheň se naplno rozhořel, a když se k ní muž obrátil obličejem, zastavilo se jí srdce.

Byl to on. Dobrý Bože, byl to opravdu on. Poslové Marcusova vrchního velitele projeli s jejím naléhavým vzkazem křížem krážem všechny blízké i vzdálené země, ale on jako by se do země propadl.

A teď stál před ní.

Cikánka mluvila pravdu, pomyslela si ohromeně a málem to i zamumlala nahlas, ale rychle slova zase polkla.

Jak si můžeš být tak jistá. Jen počkej a uvidíš…

Ale byl to opravdu on. Nicholas. Přítel jejího bratra, syn vévody Armanda. Od té doby, co ho viděla naposledy, uplynulo deset let, ale poznala ho. Když posledně navštívil Galeron, byl to dvacetiletý mladíktmavovlasý, divoký, neuvěřitelně hezký mladý muž, jenž si příliš nevšímal malé, pihovaté, sotva desetileté dívenky, pozorující vedle vrchního štolby svého otce s otevřenými ústy velkolepý příjezd lorda Nicholase z Dinadanu s družinou. Cválali na krásných koních po padacím mostě a vpředu vlála jeho korouhev.

Od toho okamžiku věděla, že na něj nikdy nezapomene.

I on si ji teď ve světle krbu pozorně prohlížel očima temně šedýma jako oceán v zimě, ostrým a chladným pohledem. Rovněž jeho pohublý obličej měl ostré, tvrdé rysy, stále však byl divoce, mužně krásný, přestože mu jednu propadlou líc hrozivě protínala bílá jizva. Rovný nos, zkosené obočí stejně výrazně tmavé jako jeho vlasy, dlouhá, hranatá brada. Vypadal unaveněji, než když ho viděla naposledy, a bylo zřejmé, že mnohé prožil, ale jinak byl stále stejný.

Jeho úzká, rovná ústa jako by v sobě skrývala jakousi trvalou zlost. Za oněch šťastnějších dnů je však vídala věčně rozesmátá.

Nebo náruživě líbající nějakou služku…

Arianna se v myšlenkách zatoulala do minulosti. Protože byla tehdy ještě malá a navíc děvče, nesměla se účastnit hostin pořádaných na jeho počest ani loveckých výprav, na něž vyrážel za časných, zářivých jiter s Marcusem, jejím otcem a dalšími šlechtici.

Jak jen byla nešťastná, že musí sedět doma ve věži a společně s matkou a dalšími ženami příst. A noci že musí trávit v samotě své komnaty pouze ve společnosti tlusté Gerty, která ji hlídala jako ostříž.

Přesto ho samozřejmě tu a tam zahlédla. A setkala se s ním už dřív, když měla sotva čtyři nebo pět let. Byla tehdy se svými rodiči na návštěvě u arcivévody Armanda na hradě Dinadan a běhala za ním a za svým bratrem jako ocásek. Chlapci lezli po stromech, závodili, zápasili spolu a s větrem o závod se proháněli na koních po zelených kopcích. Když se je snažila dohnat a volala, ať na ni počkají, jen se smáli a uháněli o to rychleji.

Když byl u nich na Galeronu naposled, podařilo se jí poslední noc jeho návštěvy tajně sejít dolů. Jemu bylo dvacet a jí pouhých deset let. Počkala si, až uslyší Gertino hlasité chrápání, pak jen v noční košili proklouzla chodbou a sešla po točitém schodišti do výklenku za velkou síní. Schovala se za sametový závěs a dychtivě odtamtud pozorovala tanečníky a tanečnice.

Tančil s krásnou mladou sestřenicí její matky. Zdálo se, že jej světlovasá Marta svými zářivými kadeřemi a upejpavými úsměvy okouzlila. Arianna se ve svém úkrytu celá zpotila, když viděla, že Nicholas si Martu odvádí právě do výklenku, kde se skrývá.

V mžiku byla za rohem a vykukujíc odtamtud viděla, jak si přitáhl Martu k sobě a líbal ji tak, že na to Arianna za všechna ta léta, jež od oné noci uplynula, nedokázala zapomenout.

„Je ti zima,“ vpadl jí do vzpomínek drsným hlasem. „Sedni si k ohni, ať se zahřeješ. Pak si promluvíme.“

„A proč si myslíš, že ti mám co říct, můj pane?“ odsekla Arianna rozzlobeně. Viděla, jak jeho tmavošedé oči, kterým nic neuniklo, překvapením potemněly ještě víc. Zúžil zorničky a ušklíbl se.

„Ty drzý fracku, nevzpomínáš si už, že jsem tě zachránil před jedním nepěkným zážitkem? Pokud jsem ovšem správně pochopil záměry toho tvého přítele ve stáji. Domníval jsem se, že mi ráda projevíš svůj vděk tím, že mi poskytneš pár užitečných informací.“

„Nejsem žádný fracek.“ Ariannina reakce na jeho oslovení pro něj byla novým překvapením. Zvedl obočí, vzápětí však potlačil jakýkoli náznak hněvu a nasadil si ledovou masku.

„Jak si přejete, madam,“ odpověděl chladně, nepatrně ironickým tónem. V té chvíli jí došlo, že on na rozdíl od ní nemá nejmenší potuchy o tom, koho má před sebou. Vždyť má na sobě obyčejné hnědé, podomácku utkané šaty a prostý, chatrný plášť. Určitě ji pokládá za tu, za niž se už celé měsíce vydává, za hostinskou služtičku, která se skrývá před vojáky jen ze strachu a zřejmě nijak nespěchá domů ke své rodině.

„Dobrá, nejsi fracek, ale chováš se tak.“ Přistoupil k ní a uchopil ji za ramena tak pevně, až zalapala po dechu.

„Já už jsem svoje vykonal, děvenko. Teď je zase řada na tobě.“

Najednou se zamračil, protože si povšiml, že její jemný obličej je stále ještě celý červený zimou a že se celá třese.

„Sedneš si k ohni a napiješ se vína. Až mi zodpovíš pár otázek, a to nebude trvat dlouho, propustím tě a budeš moct jít, kam budeš chtít. Ale,“ pokračoval a jeho oči se do ní varovně zabodly, „nikomu ani slovo o tomto místě, ani o tom, žes mě viděla. Je ti to jasné?“

„Dokonale, lorde Nicholasi,“ odpověděla pomalu, zřetelně, ba téměř mile. Když uslyšel své jméno, překvapeně na ni pohlédl a spatřil v jejích očích hněvivý záblesk.

„Stejně dokonale jasné jako tvá zbabělost. Útlak tvých poddaných trvá už celé měsíce, tebe to však, zdá se, vůbec nezajímá!“ vychrlila na něj hlasem chvějícím se rostoucí zlostí. „A stejně jasné jako tvá lhostejnost k utrpení toho, jemuž jsi sliboval bratrskou věrnost!“

Jeho sevření zesílilo. Pohled, jenž na ni vrhl, by mohl probodnout i kámen. „Co je to za nesmysly?“

„Nesmysly? Nic jiného než čistá pravda. Můžeš to snad popřít, Nicholasi?“

Pustil ji. Ve tváři měl tak chladný a ponuře hrozivý výraz, že Arianna nevědomky ustoupila o krok dozadu.

„Nepopírám, že jsem tím, jehož jménem nazýváš,“ zamumlal.

„Ale ví Bůh, že je načase, abys mi prokázala tu čest a sdělila mi své jméno, má paní, a jak je možné, že mě znáš.“

Chvějícími se prsty zatáhla spěšně za šňůrky svého pláště.

Kapuce spadla a odhalila její obličej, plášť jí skouzl z ramen.

Pohlédla pevně do Nicholasovy snědé tváře.

„Jsem Arianna z Galeronu,“ pronesla pohrdavě. „Já jsem ta, která tě volala na pomoc tvému příteli, a svému bratru. A hle, můj pane, teď, když už je vše téměř ztraceno, ses konečně objevil.“

Na chvíli zavládlo v chýši hluboké ticho, v němž bylo slyšet jen praskání a syčení hořících polen. Jako z nesmírné dálky k ní slabě doléhalo skučení a sténání větru ve větvích stromů Velkého lesa. Na tvářích vysokého, tmavého muže a štíhlé, rudovlasé ženy, měřících se v malé, spoře osvětlené místnůstce navzájem hněvivými a nedůvěřivými pohledy, tančily rudé a žlutavé odlesky ohně.

Nicholas promluvil první. „Ty… ty že jsi Arianna? Ta malá myška, co se pořád batolila za Marcusem a za mnou…? Ta malá potvůrka, co nám nedala chvilku pokoj?“

Tvářil se tak užasle, že se začervenala. Tváře jí hořely tak rudě, že měly téměř stejnou barvu jako její rty.

„Už dost toho lichocení, můj pane. Ať se mi z toho nezatočí hlava.“

Nečekaně se usmál a ten úsměv na chvíli projasnil ponurý výraz jeho obličeje, až vypadal téměř laskavě. „Toužíšli po lichotkách, Arianno, nebylo by pro mě nic snazšího. A věř, že by byly míněny upřímně.“ Pohledem zhodnotil její plná, sladká ústa a pak jím uznale sjel po její štíhlé, žensky zaoblené postavě, zdůrazněné prostým oděvem. „Stala se z tebe krásná mladá žena, okouzlující…“

Udělala krok dopředu a vyťala mu políček. „Nestojím o ty tvoje zatracené lichotky!“

V očích se mu zuřivě zablýsklo. Chytil ji za zápěstí, až ji zaplavil téměř smrtelný strach. Zašla příliš daleko. Muže, jímž se Nicholas z Dinadanu zjevně stal, není radno rozhněvat. Nebyla to pouze jeho síla a velikost, co jí nahánělo strach. Bylo tu něco v jeho držení těla, v jeho jistých, hbitých pohybech, v chladu, jenž číhal v těch nádherných očích. Takového muže bylo lépe nedráždit. Jak velmi se lišil od onoho smějícího se chlapce, který ve výklenku líbal Martu, šermoval na nádvoří s Marcusem a na otcově plnokrevníku jezdil, jako by se byl v sedle narodil.

Náhleji napadlo, kolik je pravdy na tom, co se o něm povídá, totiž že se z něj ve vyhnanství stal námezdní voják, bojující na straně těch, kdo mu mohou za jeho služby zaplatit. Při pohledu do těch chladných, bezcitných očí si v náhlém osvícení uvědomila, že je to pravda. Je to muž, jenž se neštítí zabít a žije jen pro lov nebo pro válku.

Kolikrát jen jí Marcus vytýkal, že se neumí ovládat? Opravdu s tím měla potíže. Zvláště u tohoto muže, jenž se kdysi pokládal za přítele jejího bratra, a pak mu bylo jedno, že jeho přítel hnije v pekelné díře Hradu zkázy.

Tolik si toho od něj slibovala. Její vzpomínky z dětství a dívčí fantazie jí ho kreslily jako hrdinu, který přijde a pomůže jejímu bratrovi i svému lidu a osvobodí je od tyrana, jenž si uzurpoval trůn jeho otce. Neobjevil se však. K čertu s ním, není hoden Marcusovy lásky a úcty. Ani její.

„Pusť mě,“ přikázala a snažila se nerozplakat. „Nemáš právo…“

„Právo je na mé straně. Zachránil jsem tě, a teď zase uděláš něco ty pro mě. Než skončí tato noc, lady Arianno, budeš mi muset vysvětlit, proč mě tak nenávidíš. A spoustu dalších věcí. Moc toho nenaspíme, protože toho musíme hodně probrat,“ pravil s drsnou věcností.

„Máš snad přece jen v úmyslu pomoct mi?“ otázala se a zápěstí ji v těsném sevření jeho prstů pálilo. Z nějakého důvodů jí líce stále ještě hořely.

„Po mých úmyslech ti nic není. Odpovíš na mé otázky a uděláš, co ti poručím.“

„Nic nechápeš. To já pracuji na Marcusově záchraně. Jsem v těsném spojem s vrchním velitelem mého bratra Felixem, jenž nyní shromažďuje jeho muže, aby po Marcusově osvobození znovu dobyli Galeron. Chcešli se k nám v téhle pozdní době připojit, pak je potřeba, abys ty zodpověděl pár dotazů mně.“

Její fialkové oči se vpily do jeho šedých. Byla v nich pevnost a jistota.

Vida, pomyslel si Nicholas, jenž vnímal nejen pohled jejích široce rozevřených fialkových očí, ale také jemnou křivku brady, zardělé líce a husté, kroutící se kadeře, zářící ve světle ohně jako rudě zlatý západ slunce. Z copaté, pihovaté dívenky v ušpiněných šatičkách vyrostla štíhlá, sličná bojovnice. Snažil se potlačit úsměv.

„Pihy,“ pronesl zamyšleně.

„Cos to říkal?“

Pustil jí zápěstí a dotkl se její brady. Něžněji zvedl obličej, aby si ji mohl lépe prohlédnout.

„Nemáš už skoro žádné pihy, Arianno. Jen takový jemný poprašek na nose. A musím přiznat, že je to půvabný nosík.“

Vytrhla se mu. Místa, kde se jí dotýkal, ji pálila. „Jestli si myslíš, že si mě získáš lichotkami, pak se hluboce mýlíš. Už jsem ti říkala, že tím mě neobalamutíš. Nejsem žádná hloupá služtička, která si hned začne rozepínat košili jen proto, žes jí věnoval trochu své pozornosti.“

Znovu zvedl obočí. Vypadal zaraženě.

„Musíme projednat vážné záležitosti,“ pokračovala jedním dechem, jen aby nemusela myslet na jeho dotyk a obdivná slova.

Pošetilé první lásky neumírají tak snadno. Ta její je však už mrtvá, přesvědčovala se. Nic z ní nezbylo. Teď od Nicholase očekává pouze jediné, že jí pomůže osvobodit Marcuse.

„Musíme vymyslet plán. Zapomeňme teď na vzájemné antipatie, protože jestli mi opravdu chceš pomoct zachránit Marcuse, nezbývá nám nic jiného, než táhnout zajeden provaz.“

„Souhlasím. Jenže můj přítel by mi nikdy neodpustil, kdybych nechal jeho sestřičku zmrznout. Naposledy tě prosím, Arianno, posaď se k ohni. Pak si můžeme promluvit.“

„Neříkej mi, co mám dělat.“

Tiše vztekle zaklel a chytil ji za paži. Odtáhl ji k nízké stoličce u krbu a hrubě ji na ni usadil. „Tady zůstaneš. Tu máš, napij se.“

Nasupeným pohledem sledovala, jak vytahuje z kapsy stříbrnou cestovní láhev, bohatě tepanou a posázenou malými drahými kameny. Jaký kontrast k jeho prostému oděvu.

„A jestli mi budeš odporovat, lady Arianno, naleju ti to víno do hrdla i proti tvé vůli. Celou láhev. A teď pij!“

Arianna se napila. Neměla nejmenších pochyb o tom, že by byl schopen svou hrozbu skutečně vyplnit. Všechno na něm vypovídalo o stěží potlačovaném sklonu k násilí a o hlubokém, chladném hněvu.

Navíc si musela přiznat, že sedět u ohně je příjemné. Byla zmrzlá na kost. Natáhla ruce k plamenům a cítila, jak se jí údy začínají prohřívat a po těle se jí šíří nádherné vlny zlatého tepla. A to víno…

hořelo jí v hrdle svým vlastním rozkošným plamenem.

Po alkoholu bývala vždy ospalá, ale to právě teď nechtěla.

Potřebovala být čilá, aby si pohlídala Nicholase. Nebo jí zas zmizí dříve, než z něj vynutí slib, že jí pomůže. A také musí zůstat ve střehu kvůli vojákům. Co kdyby přece jen vypátrali jejich úkryt a chtěli ji vyslýchat. Potřebovala vymyslet nějaký plán, přemýšlet, přijít na to, co podniknout za těchto nových okolností dál, a to rychle.

Jenže víno a oheň vykonaly své a přes veškerou snahu se jí začala zmocňovat příjemná únava.

Zívla si. Nemohla za to, přišlo to samo, nepatrné, jemné, kočičí zívnutí, ale Nicholasovi neušlo. Zamračil se.

„Jsi napůl mrtvá.“

„Další lichotky,“ zamumlala.

„Potřebuješ si odpočinout.“

„Ne. Potřebuji…“ Rychle potlačila další zívnutí. „… si s tebou promluvit.“

„Už jako dítě jsi bývala pěkně paličatá, Arianno. Tenkrát jsem nad tím moc nepřemýšlel, ale teď vidím, že z tebe ani nemohlo vyrůst nic jiného než tvrdohlavá a umanutá ženská.“ Sundal si svůj těžký plášť a přehodil jí ho přes ramena. Pak jí odebral láhev, kterou stále ještě svírala v prstech.

Nahnul ji a dopřál si sám pořádný doušek.

„Chcešli si promluvit, promluvíme si,“ pravil dvorně. „Musím se dozvědět spoustu věcí a pokládám za šťastné řízení osudu, že jsem dnes v noci narazil právě na tebe, protože od tebe se je snad dozvím.“

„A pomůžeš mi pak osvobodit Marcuse?“

V očích mu ledově blýsklo. „A proč si k čertu myslíš, že jsem tady, Arianno? Kdyby mě Juliánovi muži našli, s potěšením mu naservírují moji hlavu na podnose. Přesto j sem tady. Mělo by ti konečně dojít, že tu nejsem jen pronic zanic.“

„Než začneme mluvit, chci tvé slovo.“

Posměšně zvedl horní ret. „Odkdy má slovo ničemného vyhnance nějakou váhu?“ zeptal se sarkasticky.

„Marcus ti věří,“ odpověděla upjatě. „Proto ti musím věřit i já.“

Odvrátil se od ní. Začal přecházet sem a tam po malé místnůstce, jejíž skromné rozměry jen zdůrazňovaly jeho velikost a mohutnost.

Konečně se obrátil zase k ní, a když Arianna spatřila jeho tvář, sevřelo se jí srdce.

Byla plná trpkosti, rezignované a beznadějné. Zarývala se do jeho hezké, výrazné tváře tak hluboko, že jí to rozdíralo duši.

„Máš mé slovo,“ pravil vážně. „Slavnostně přísahám, že buď vysvobodím Marcuse z hradního žaláře, nebo zemřu. Stačí ti to, lady Arianno?“

Přikývla, příliš zdrcena jeho ponurým výrazem, než aby byla schopna slova.

„Pak tedy musíme jednat rychle. Vím všechno jen útržkovitě.

Pověz mi všechno, co se v Dinadanu a Galeronu odehrálo od smrti mého otce.“ Tón jeho hlasu byl smrtelně vážný. „Do zítřka musíme vymyslet plán a s ničím neotálet, protože pakliže jsou mé informace přesné, Marcus má být za tři dny oběšen.“

„Jsou přesné,“ zašeptala.

Neušlo mu její zajíknutí a pronikavě se na ni zadíval. „Při všem, co je mi svaté, děvče, slibuji, že k tomu nedojde.“

V jeho hlase nebylo ani stopy po něžnosti a laskavosti. Byl chladný jako kámen a ostrý jako břitva. Byl to tón muže, jenž se nenechá od toho, co si předsevzal, ničím odradit.

„Děkuji ti, lorde Nicholasi,“ pronesla slavnostně a zaplavila ji náhlá úleva spolu s množstvím dalších emocí, mezi nimiž konečně začala nesměle klíčit i naděje. „Já… já ti věřím.“

„Pak jste spolu s Marcusem jediné dvě duše na této zemi, které mi věří,“ zamumlal a rychle a drsně se usmál. „Do toho, Arianno.

Povídej. Nemáme času nazbyt.“

3. KAPITOLA

Vítr zuřil po celou noc jako divoké zvíře. Nicholas a Arianna si pod sebou na špinavé podlaze rozprostřeli pláště a schouleni před ohněm hovořili. Arianna Nicholasovi vylíčila všechno, co se od smrti arcivévody Armanda dělo.

„Když byl Julián korunován na arcivévodu, našlo se v zemi dost lidí, kteří dávali najevo nespokojenost. Nikdy nebyl mezi lidem moc oblíben. Mnozí se modlili, aby ses vrátil, a někteří se dokonce odvážili přát si to i nahlas.“

Na poslední poznámku reagoval mlčením. Kousla se do rtu.

Věděla přece, že když Armand vyhnal svého syna ze země, vydal výnos, že nesmí nikdy nastoupit na jeho trůn jako vládce Dinadanu.

Nikdy se nedozvěděla, co se mezi nimi odehrálo, že to vedlo až k Nicholasovu vyhnání ze země, a pokud to věděli její otec a Marcus, nikdy jí to neřekli. Jistě se ale muselo udát něco strašného, když vévoda se svým prvorozeným tak definitivně skoncoval.

„Pokračuj,“ přikázal Nicholas, když zaváhala, a jeho pohled byl tvrdý jako ocel.

Přisunula se maličko blíž k ohni a vlasy se jí nahrnuly do obličeje. „Okamžitě po korunovaci dal Julián zavřít všechny šlechtice, kteří se odvážili proti němu veřejně vystoupit. Pak jsme se v Galeronu doslechli, že vyzbrojuje vojsko a chystá se napadnout sousední země.“

„Příliš dlouho nečekal, co?“

„Ani ne týden.“ Arianna se zachvěla, přestože na ni z krbu dýchalo příjemné teplo. Už nebyla ospalá; její vyprávění v ní znovu rozvířilo všechnu zášť, kterou chovala vůči muži, jenž nechal uvěznit Marcuse.

„Začalo to hraničními nájezdy na jihu, na Ruanwald,“ vyprávěla dál s planoucími zraky. „Vévoda Edmund si uvědomil, že proti dinadanskému vojsku nemá nejmenší šanci, a aby zajistil mír, rychle Juliánovi nabídl sňatek se svou dcerou Kateřinou.“

Vzpomněla si, jak ji to tenkrát šokovalo, protože když se s Kateřinou z Ruanwaldu posledně setkala na oslavách zimního slunovratu, zdálo se jí, že si s Marcusem nejsou lhostejní. Zamračila se, neboť si vzpomněla, jak Marcus zbělel jako křída, když se doslechl, že Kateřina byla v zájmu míru prodána do Dinadanu.

„Tehdy si Marcus uvědomil, že pokud s Juliánem nezačne okamžitě vyjednávat, bude další na řadě naše země,“ pokračovala s povzdechem.

„A co váš otec?“ Když se k ní Nicholas obrátil, spatřil v jejích zářivých očích záblesk smutku.

Arianna se vzchopila a vysvětlila, že nejprve zemřela před čtyřmi lety na horečku její matka a pak, sotva rok po ní, vypovědělo otcovo srdce službu po vysilujícím dnu stráveném na lovu.

přijmi mou soustrast.“

„Děkuji. Takže jak vidíš, je teď hrabětem z Galeronu Marcus.“

„Nech mě hádat,“ zakroutil Nicholas hlavou. „Můj důvěřivý přítel se odebral přímo ke svému ‚bratránkovi‘ Juliánovi, aby s ním uzavřel mírovou dohodu.“ Přikývla a on rozzlobeně bouchl pěstí do podlahy z udusané hlíny. „Při všem, co je mi svaté, už v dětství býval Marcus vždy tak čestný a upřímný, že nedokázal pochopit, že na světě existují taky darebáci. Ten blázen…“

„Marcus není blázen!“

„Ne? Vsadím pytel zlata, že právě při této návštěvě nechal Julián toho nevinného důvěřivce uvěznit,“ dodal uštěpačně.

Arianna se vztekle vydrápala do pokleku. „Marcus prostě nemohl vědět, že by Julián byl schopen takové věrolomnosti!“ vykřikla a tvářejí zrudly. I když Marcusovi vyčítala, že jí nedovolí účastnit se jeho strategických porad a schůzek s jeho šlechtici, nepřipustila, aby ho někdo jiný kritizoval. „Marcus přijel do Dinadanu v míru! Vzal si s sebou družinu svých rytířů a malý vojenský doprovod, přemohli je však. Jak ho mělo napadnout, že Julián se sníží k tomu, aby ho napadl, když za ním přišel, aby se s ním dohodl k vzájemné spokojenosti?“

Nicholas se zaklonil, zapřel se rukama o podlahu a líně ji pozoroval. Prohlížel si jemnou a hrdou křivku její brady, její planoucí oči, bohatou hřívu rudých vlasů, splývajících jí na ramena jako tekutá měď. Byla skvělá. Tak odvážná a zaujatá a zároveň naprosto neznalá toho, jak krutý může svět někdy být. Ale to platilo jen do Marcusova uvěznění, uvědomil si.

„Julián je lump a darebák, Arianno,“ řekl jí chladně. „Je to vyvrhel, ztělesnění všeho zla. Už když jsme byli malí, nemyslel jsem si o něm nic pěkného, ale když mi bylo dvacet, poznal jsem naplno, jaký je.“ Odmlčel se a ve světle ohně spatřila Arianna na jeho tváři znovu onu trpkost, vrytou až do hloubi jeho duše. Viděla v ní však také hněv, ledový a hrozivý, až jí i přes teplo, sálající od ohně, projelo zamrazení.

„Čím ti tak ublížil?“ vyhrklo z ní dřív, než si svou otázku uvědomila.

Nicholas se na ni beze slova podíval.

„Vidím, že je tu ještě něco… že kromě toho, co tropí od smrti tvého otce… kromě toho, že uvěznil Marcuse,“ pokračovala překotně. Pátrala v jeho tváři. „Něco ti provedl. Kdysi dávno.“

„Jsi snad čarodějka?“ otázal se stroze a pevně se na ni podíval.

„Ne. Ale někdy vím věci, věci, které nejsou na první pohled zřejmé. Vycítím hněv, strach a velmi často faleš.“ Pokrčila rameny.

„Prostě něco, co ostatní vůbec nevnímají. Jeli to nějaká nadpřirozená schopnost, pak jsem čarodějka. Žádné jiné schopnosti však nemám. Au tebe cítím… tady.“

Bez váhám natáhla ruku adotkla se jej prsty nahrudi. Prudce jí projela žhavá vlna, až musela zalapat po dechu. Byla by mohla přísahat, že i on ucítil, jak mezi nimi přeskočil proud světla. Svaly na hrudi se mu pod košilí napjaly a její chvějící se a pálící prsty poklesly.

Bezmocně mu hleděla do očí. Potemněly do odstínu starého stříbra.

„Pokračuj,“ procedil napjatě, a než stačila odtáhnout ruku, uchopil ji za ni.

„Cítím bolest,“ zašeptala, aniž věděla, odkud se v ní bere ta jistota. „Bolest ukrytou hluboko v tobě a dusící všechny ostatní city.“

Pustil její ruku a zvedl se na nohy. Prudce se odvrátil, sebral opodál se povalující klacek a začal se jím divoce přehrabovat v ohni.

„Řekněme jen, že ten den, kdy si můj otec vzal za ženu hraběnku Viviane, nebyl pro osud Dinadanu zrovna nejšťastnější. Syna, jehož mu porodila, mu poslal snad sám ďábel.“

Oheň v krbu, povzbuzený jeho prohrabáváním, vysoko vzplál.

Stále s holí v ruce se na ni ohlédl a najednou vypadal tak divoce, tak hrozivě, že se schoulila strachy, i když věděla, že jeho hněv není namířen proti ní.

„Pověz mi, co se dělo po Marcusově uvěznění.“

„Ještě než jsme se o něm dozvěděli, zaútočila Juliánova vojska bez jakéhokoli varování na hrad Galeron. Dobyli hrad, vypálili vesnici, vraždili děti.“

Bylo to poprvé, co o tom od onoho strašného dne, kdy viděla hrůzy, jaké už si nikdy nepřeje spatřit, mluvila. Dým, krev, utíkající a ječící lidé, její drahá stará Gerta umírající jí před očima.

Polkla slzy a zahleděla se na své ruce. Najednou Nicholas zahodil klacek a klekl vedle ní. Uchopil její malé ručky do svých velkých.

Prsty měl mozolnaté a zjizvené. Byly tak silné, tak teplé. Arianna při tom stisku cítila, jak se do ní vlévá samo teplo života. Když pozvedla oči k jeho tváři, četla v ní železné odhodlání.

„Za to musí zaplatit, Arianno. A můžeš si být jista, že taky zaplatí.“

Přikývla a jiskřička naděje v ní zaplála opět o něco jasněji.

Plamen v jeho očích pohasl, byly teď opět chladné, klidné a šedé jako oceán. Zamrazilo ji, když nahlédla do jejich palčivých hloubek.

Co jen asi viděly během všech těch let, kdy žil tento muž v odloučení od svého otce? A co celou to dobu dělal? V těch očích byl ponurý stín, jenž tam v dobách jeho mladosti nebýval.

I v koutcích jeho tvrdých a smyslných úst se usadilo napětí. Je unavený, uvědomila si, když pomalu pouštěl její ruce ze svých.

Stejně vyčerpaný jako ona. Přesto k ní promluvil pevně a svěže.

„Pověz mi, Arianno, jak se ti podařilo uprchnout? Nepochybuji o tom, že by tě Juliánovi muži byli rádi zajali. Lady z Galeronu by pro ně byla jistě tučnou válečnou kořistí.“

Přikývla a složila ruce. Popuzovalo ji, že by mohla být označována za válečnou kořist, ale věděla, že to souvisí s jejím postavením. Byla vychována na hradě, a proto si byla vědoma, jakou cenu má její urozený původ.

„Jeho muži se mě pokoušeli zajmout, ale unikla jsem jim.“

Nadechla se a vylíčila mu, jak se dvěma svými dvorními dámami utekla tajnou podzemní chodbou pod hradbami, jak je vojáci hned venku napadli a zajali její dámy a jak jí Marcusovi rytíři přispěchali na pomoc a vyrvali ji z náruče jednoho hromotluka, který už si ji naložil na koně. Vyprávěla mu, jak se v doprovodu rytířů řítila na koni s větrem o závod k sídlu sira Elvena, kde se chtěla ukrýt. Cestou je přepadla skupina nepřátelských vojáků. V šarvátce, která následovala, sama jednoho z nich zabila, ale pak na ni Marcusův vrchní velitel Felix zakřičel, že jí nařizuje, aby utekla.

„Samozřejmě měl pravdu. Chtěla jsem zůstat a bojovat, ale stejně jako Felix jsem věděla, že kdyby mě zajali, jen by to Juliána ještě více posílilo. A tak jsem ujížděla co nejrychleji pryč. Sídlo sira Elvena bylo také dobyto, když jsem projížděla kolem, viděla jsem, jak hoří. V noci mě přijala jedna rolnická rodina a ukryla mě u sebe v chalupě. Dali mi šaty a jídlo. Nabídli mi, že mě u sebe budou skrývat, dokud nepřijde pomoc. Pár dní jsem u nich zůstala, ale pak už to bylo příliš nebezpečné. Juliánovi muži prohledávali celý kraj.

Prohlásila jsem, že musím pryč, a pomalu a obezřetně jsem se postupně dostala do Dinadanu.

„Sama?“ otázal se ostře. „Celou cestu?“

„Ano.“ Hrdě si přihladila vlasy. Myslí si o ní, že je příliš křehké stvoření, které se o sebe mimo komnaty svého hradu nedokáže postarat. Byla pyšná na to, že mu může dokázat, jak se mýlí.

„Od chvíle, kdy jsem sem přišla, jsem navázala kontakt s muži mého bratra a přes ně s Felixem. Jedna z prvních věcí, které jsem od něj ve svých dopisech požadovala, byla, aby vyslal na všechny strany poselství o tom, že tě hledáme.“

„Ajedno z nich mě také dostihlo… teprve před několika dny.

Takže jsem tady.“

Arianna se nenechala oklamat tím, jak klidně a prostě to pronesl.

Tak jednoduché to jistě nebylo. Vzpomněla si, jak mu vyčítala, že je mu lhostejný Marcusův osud, protože nepřišel dřív. Když však teď pohlédla do jeho vyhublé, větrem ošlehané tváře, uvědomila si, že mu křivdila. Bylo tu něco víc, něco, co jí nechtěl říct. Nicholas býval kdysi malý rošťák, snad i nezodpovědný, koneckonců, otec ho neposlal do vyhnanství jen tak pronic zanic.

Dnes však takový není. Vsadila by svůj život, že tento muž bere své závazky vážně. A tíží ho jako kámen, či je tu snad ještě něco jiného, co musí nést na svých širokých plecích? Ať to bylo cokoli, nenechal se tím zdeptat, její zkoumavé oči ale neošálil.

Když si uvědomila, jak se k němu chovala, nejraději by si ukousla jazyk. „Promiň, pane, říkala jsem ti před chvílí věci, kterých teď lituji. Byla jsem rozčilená a měla jsem zlost. Nezasloužil sis, abych o tobě tak soudila.“

Jeho tvrdě sevřená ústa se pomalu roztáhla do úsměvu, jenž prozářil jeho zachmuřený obličej. „Už na to nemysli, Ari.“

Ari. Tak jí kdysi říkali s Marcusem, když za nimi ještě běhávala jako ocásek.

„Chápu, že se tě má slova musela dotknout…“

Tentokrát byl jeho úsměv jen letmý, ale tak nečekaně vřelý, že ji zasáhl přímo do srdce. „Jsi zvláštní žena, Arianno. Jednu chvíli mnou pohrdáš, a další si děláš starosti, zda ses mě snad něčím nedotkla. Co si s tebou mám počít?“

Zmatena tím, jak přátelsky a zamyšleně jí pohlédl do očí, snažila se Arianna nepodlehnout únavě a přání nechat se zmámit jeho pronikavým mužským šarmem, a tak bez rozmýšlení pronesla první, co ji napadlo.

„Odveďme na lože, pane.“

Zvedl své tmavé, šikmé obočí a v chladně šedých očích mu zajiskřilo smíchem.

Pozdě si Arianna uvědomila, co vlastně řekla.

„Chci říct, ukaž mi, kde mám spát… já sama… Jsem k smrti unavena… Musím se vyspat… Nic jiného jsem nemyslela.“

„Ne, ne, děvenko. Už nemusíš nic říkat. Nebudu předstírat, že jsem tě nepochopil. Dnešní den pro tebe nebyl lehký.“

Pomohl jí vstát, pak sebral z podlahy její plášť a rozprostřel ho na na hromádku slámy v koutě, jiné lůžko v místnosti nebylo.

„Teď spi. Až do rána. Už jsem vymyslel, jak osvobodit Marcuse.

Takže můžeš spát klidně a bez starostí. Dlouho už si v žaláři nepobude.“

„A kde budeš spát ty, pane?“

„U ohně na zemi.“

„To ale nebude moc pohodlné!“

„Spal jsem už ve větším nepohodlí, Ari,“ řekl lehce pobaveně.

Položil jí ruce na ramena a jemně ji uložil na slamník, jako by byla neposlušným děckem, které odmítá jít na kutě. „Spi,“ pravil pevně.

„A ráno mi povíš, cos to vyváděla s tím darebákem ve stáji.“

Uložila své znavené tělo na slámu, stočila se do klubíčka, a kdyby silou vůle neudržovala oči otevřené, byla by vmžiku usnula.

„Můžu ti to říct… hned.“ Zívla si. „Chtěla jsem ho podplatit, aby Marcuse pustil ven. Byl to vězeňský dozorce. Seznámila jsem se s ním v hostinci, kde teďnějakou dobu pracuji…“ Znovu si zívla.

„Podařilo se mi ho přemluvit… aby na sebe vzal to riziko… Byl chamtivý a já mu nabídla zlato…“

Její hlas se ztišil doztracena.

Nicholas si uvědomil, že usnula uprostřed věty a cosi se v něm sevřelo.

Zvedl ze země svůj plášť a pečlivě ji jím zakryl. Malá Ari, Marcusova otravná sestřička.

Z toho tvrdohlavého prcka vyrostla neuvěřitelně krásná žena.

Nebyla to však žádná klasická, bezkrevná a křehká krása. Naopak, okouzlovala svou plnokrevností. Průzračné fialkové oči, smyslný kočičí obličej, bohatá záplava ohnivých vlasů. Omamující krása té dívky jej zasáhla až kdesi v samotné podstatě jeho bytosti a málem ji vyvrátila z kořenů. To štíhlé, jemné a zároveň svůdně zaoblené tělo.

Půvab jejích pohybů a elegantní držení hlavy. Avšak vysoké lícní kosti a plné, měkké rty naznačovaly, že pod tím spořádaným vzezřením tepe vášeň, vyvěrající přímo z její duše.

Nicholas se přinutil odtrhnout zrak od jejího štíhlého těla. Nechat se rozptylovat myšlenkami na Marcusovu krásnou paličatou sestřičku bylo to poslední, co teď potřeboval. Teď, když ji má na krku, je jeho úkol dvojnásob těžký. Musí zachránit Marcuse, najít způsob, jak svrhnout Juliana a při tom všem držet Ariannu v bezpečí, stranou všech bojů.

Něco mu říkalo, že to nebude tak snadné. Zítra ji však pošle pryč, ať už dobrovolně, nebo v řetězech, budeli třeba.

Marcus by jistě neměl radost, kdyby se jí něco stalo. A já taky ne, pomyslel si Nicholas a naposledy na ni pohlédl. Její mléčná pleť v záři ohně zezlátla. Jednu ruku měla položenou pod lící. Vypadala jako žena, ale spala hlubokým, nevinným spánkem dítěte.

Nicholas rychle odvrátil pohled. Dnes v noci by ti připadala krásná i ježibaba, řekl si, a k té měla Marcusova okouzlující, něžná sestra rozhodně daleko. Už to bylo pěkně dlouho, co se musel obejít bez ženy.

Teprve když utekl z místa, na které by nejraději zapomněl, a vydal se na cestu do Dinadanu, vyspal se v hostincích po cestě s několika děvkami. Nešlo o víc než o rychlé, živočišné ukojení jeho potřeb. Uvnitř však zůstal neuspokojen a toužil po něčem víc.

Prohrábl si vlasy a došel k závěru, že únava z něj dělá sentimentálního hlupáka. Bylo načase jít spát, aby se osvěžil před nadcházejícím bojem. Protože nic jiného než boj to nebude. Aby osvobodil Marcuse a dobyl hrad, bude potřebovat veškerý svůj důvtip a postupně se vracející sílu.

Zítra touto dobou už budu za zdmi hradu, přísahal si, když se ukládal na zem před ohništěm. Na přemýšlení o ženských, třebas tak krásných jako Arianna, nebudu mít čas. Budu myslet jen na boj, zabíjení a umírání, jež přinese východ slunce, pro nic jiného nebude v mé hlavě místo.

4. KAPITOLA

„Nic takového neudělám!“ zvolala Arianna příštího rána rozhořčeně a hleděla na Nicholase, jako by jí právě navrhl, aby se vysvlékla donaha a běžela tak lesem až do města. „Je to urážka, na kterou hned tak nezapomenu, to ti povídám. Jak bych na něco takového mohla byť jen pomyslet?“ soptila.

Před chvílí se rozbřesklo. Když se vzbudila, byl pryč a chalupa byla tichá a opuštěná, jen oheň dohoříval. Venku však přinesl rozbřesk nečekaný klid. Na blankytně modré obloze zpíval skřivan.

Divoký vichr zmizel spolu s nocí a keři prorůkoval mírný větřík a pohupoval větvičkami stromů, na nichž začínala rašit jarní poupata.

Arianna zašla k řece, umyla se, a než se o chvilku později vrátil Nicholas, učesala si vlasy, zapletla si je do copu a svázala řemínkem, který našla v chalupě v truhle. Našla také cínové poháry, staré roztrhané boty a na polici kus plesnivého sýra.

Přinesl z vesnice jídlo. Bochník režného chleba, ještě teplého a voňavého, pořádný kus šunky a něco sýra. Teď to vše leželo na stole mezi nimi, a i když se původně chtěla hladově dát do jídla, teď na hlad úplně zapomněla.

„Nezůstanu někde za pecí, zatímco ty budeš na hradě osvobozovat Marcuse. Můžu ti být užitečná a rozhodně nehodlám sedět s rukama v klíně, když se ten vrah už nemůže dočkat, až mého bratra oběsí.“

„Postarám se o to, abys zůstala v bezpečí. A už se o tom nebudeme bavit.“

„Pojedu na hrad s tebou. Jsem pevně rozhodnuta. A kdybys mě znal lépe, pane, věděl bys, že když se jednou k něčemu rozhodnu, nikdy své rozhodnutí neměním.“

Nicholas přistrčil ke stolu židli a násilně ji na ni posadil. „Posaď se a jez.“

„Mýlíš se, můj pane. Dovol, abych tě ujistila, že nejsem žádný pejsek, který poslušně čeká na tvoje povely!“

Povzdechl si, mrštil po ní vzteklým pohledem, pak rozlomil bochník napůl a podal jí její polovinu. „Arianno, je s tebou vždycky tak těžké pořízení? Lituju Marcuse a ještě více toho, kdo se s tebou jednou ožení.“

Líce jí zrudly. Vyskočila od stolu.“Nebudu tady sedět a nechat se urážet mužem, který… který…“

Zarazila se, zrudly jí i uši a červeň se jí rozlévala dál po hrdle.

„Jen pokračuj. Klidně to řekni.“ V Nicholasových očích se zatřpytily úlomky ledu. Vyndal nůž a začal krájet šunku a obkládat jí svoji polovinu chleba. „Mužem, jenž musel hanebně odejít z domu, opustil svého otce, svůj lid…“

„Neopustil jsi je. Byl jsi vyhnán. Nesměl jsi zůstat a nesměl ses vrátit. To přece ví každý.“

„Arianno, ujasni si, jestli mě chceš napadat nebo mě chceš bránit.“

Kousla se do rtu a zamračila se. „Ani to, ani to,“ řekla pokorně.

„Chci, abychom byli spojenci.“

Jejich pohledy se setkaly. V jeho očích neviděla souhlas.

Zamračila se ještě víc.

Ale Nicholas zakroutil hlavou. „Je to příliš nebezpečné.“

„Zapomínáš na to, s kým mluvíš. Po dobu Marcusova zajetí jsem vrchní velitelkou vojska Galeronu já. Felix a rytíři, kterým velí, poslouchají mé rozkazy. Mášli uspět, bez jejich pomoci se neobejdeš.“

Uhlazeně odpověděl: „Jsem poctěn tvou nabídkou, ale mám své vlastní vojsko.“

„Jaké vojsko?“

„Až se najíš, uvidíš.“

S královskou důstojností usedla na židli a ulomila si kus sýra.

Během krátké snídaně nepromluvila ani slovo, cítila však na sobě jeho pohled; a pokaždé, když se jejich pohledy setkaly, měla v obličeji i v držení těla více rozhodnosti.

Sedí si tu, pomyslel si s posledním soustem šunky Nicholas rozmrzele a zároveň obdivné, v prostých šatech obyčejné služky v ubohé chudé chalupě, a přesto její pohyby, její mluva i její pohled v sobě ani na chvilku nezapřou šlechtičnu.

Krásnou šlechtičnu.

V žádném případě ji nehodlal vystavit sebemenšímu nebezpečí. A vstoupit za hradby Hradu zkázy rozhodně nebezpečné bylo.

Jen neochotně jej Arianna doprovázela krátce nato do sídla jednoho dinadanského velmože.

„Doufám, že víš, co děláš,“ reptala, když přecházeli vršek před branou sídla.

„Sir Castor byl jediný, kdo mi věřil po tom, co mě můj otec zapudil, jediný, kdo za mnou přišel se svým podezřením, o němž jsem já tehdy už věděl, že se zakládá na pravdě. A sice, že mého otce proti mně poštval Julián. Než jsem se vydal na cestu do Dinadanu, poslal jsem mu předem zprávu. Očekává mě.“

Sir Castor byl statný starší rytíř s křivýma nohama a orlím nosem, mohutným černým knírem a licousy. Když vpochodoval do komnaty, bylo na první pohled zřejmé, že se daleko líp cítí ve válečné zbroji než ve své bohatě vyšívané kazajce a kabátci lemovaném kožešinou.

Když spatřil Nicholase, strnul.

„U všech rohatých, opravdu jsi to ty!“ Jeho ohnivě rudý obličej se rozzářil radostí. „Lorde Nicholasi, konečně! Konečně tě zase vidím, můj hochu!“

Při tomto uvítání nemohla už Arianna o jeho věrnosti dále pochybovat. Sir Castor je uvedl do velké síně a nechal přinést jídlo a pití. Nicholas ji představil a i jí se dostalo vřelého uvítám.

Nicholas siru Castorovi sdělil, že má v úmyslu se co nejdříve dostat do hradu. Nato se sir Castor zamračil a pravil: „Neměl bys raději vyčkat, až si budeš jist, že máš podporu dostatečně velkého vojska? S mými muži můžeš samozřejmě počítat, ale sami na ty Juliánovy černooděnce nestačí. Povoláli lady Arianna rytíře svého bratra, pak společně s mými muži tu budeme mít už skutečnou armádu. Jen aby dorazili včas…“

„Ještě dnes vyšleme zprávu veliteli Galeronu,“ odvětil Nicholas stroze, „nemůžeme si však dovolit čekat. Ba nemůžeme čekat ani na mé muže, na ty, co jsem stačil svolat ještě cestou sem.“

Sir Castor se na něj tázavě podíval. „Tvé muže?“

, Jsou to nájemní žoldáci, které jsem za ta léta v cizině cvičil a vedl do bitev. V této chvíli pro mě shromažďují mí důstojníci vojsko.“ Pak vrhl rychlý pohled na Ariannu a pokračoval tichým, vážným tónem. „Hrabě Marcus strádá v hradním žaláři hlady a zřejmě jej i mučí. Za několik málo dní má být popraven. Je možné, že do té doby sem stačí mé i galeronské vojsko dorazit, nechci však spoléhat na náhodu. Marcus se musí dostat ven co nejdřív.“

„To si přeji i já,“ pronesla Arianna pevně, povstala z pozlaceného křesla u okna a přistoupila k nim.

Nicholas sira Castora požádal, aby lady Ariannu skryl u sebe na tvrzi a poskytl jí všemožnou ochranu a pohodlí, dokud se poměry neupraví, a ten s úsměvem souhlasil.

„Ale samozřejmě. Jsi u nás vítána, má paní. Má žena si bude pokládat za čest…“

„Jsi nesmírně laskav, můj pane. Já však hodlám ještě dnes proniknout na hrad, ať už s lordem Nicholasem, či sama. Mám stejné právo chránit život svého bratra jako on, ba větší.“

Na tváři sira Castora se objevilo překvapení. Obrátil se k Nicholasovi a čekal, že zasáhne.

Ten však na ni zamyšleně hleděl. Její nezvratné odhodlání na něj nakonec přece jen zapůsobilo. Náhle dospěl k rozhodnutí.

Z vlastní zkušenosti poznal, jak chutná nespravedlnost, a najednou si naplno uvědomil, jak nespravedlivé by bylo zavřít ji v tomto domě, zatímco by se bez její účasti rozhodovalo o věcech, které jsou pro ni tak životně důležité a na nichž jí tolik záleží.

Kromě toho měla pravdu, když říkala, že mu může být užitečná.

Víc hlav, víc rozumu. Budouli na hradě oba, může jejich vzájemná spolupráce všechno jen urychlit.

„Dáma promluvila odvážně, a přesvědčivě.“ Stroze a bez úsměvu se jí uklonil, doufaje, že nebude svého rozhodnutí litovat.

„Můžeš se ke mně připojit.“

Arianně se úlevou málem zatočila hlava. Rychle se vzpamatovala a se slavnostní důstojností podala Nicholasovi ruku.

Ten ji zvedl ke rtům a lehce jí políbil konečky prstů s pohledem upřeným do jejích očí. Když ucítila jemný dotek jeho rtů, měla Arianna co dělat, aby se neroztřásla.

„Učinil jsi moudré rozhodnutí, pane.“ Nicholas dál svíral její ruku ve své a Arianna musela napnout všechny své síly, aby se soustředila. „Až svrhneme Juliana a ty popravu usedneš na trůn jako arcivévoda Dinadanu, bude z tebe jistě rozvážný a prozíravý vládce,“

dodala s úsměvem.

Tu viděla, jak mu jeho vstřícný úsměv zmrzl na rtech. Sir Castor si odkašlal.

„Nikdy nezaujmu Juliánovo místo.“

Řekl to klidně a nezúčastněně, Arianna však cítila, že za těmi slovy se skrývá tichá bolest, a píchlo ji u srdce.

„Proč ne? Jsi přece prvorozený syn arcivévody Armanda. Máš právo…“

Odmlčela se, protože až teď si vzpomněla na výnos arcivévody Armanda, že Nicholas nesmí nikdy nastoupit na jeho trůn jako vládce Dinadanu.

„Ten výnos byl samozřejmě nespravedlivý,“ pokračovala spěšně.

„Vždyť jsi přece sám přesvědčen, že za rozhodnutím tvého otce stály Juliánovy intriky. Jestliže ses nedopustil ničeho špatného, pak je výnos tvého otce neplatný.“

„Chci jej respektovat.“ Pronesl to vážně a s konečnou platností a tón té věty se jí zaryl do srdce jako nůž. „Víc, než jsem respektoval otce, dokud byl ještě naživu.“

Prudce se obrátil, přešel k oknu a mezi těžkými sametovými závěsy hleděl na úrodnou kopcovitou krajinu pod sebou.

Pocítila nutkání přistoupit k němu. Nevěděla proč. Prostě jen toužila dotýkat se ho na tvářích a na vlasech, vyhladit ty tvrdé vrásky kolem úst, jako by tak mohla vyhladit i bolest, kterou se snažil skrývat.

Nedokázala však udělat ani krok. Vypadal tak nepřístupně. Tak silně a rozhodně. Jako by od nikoho nic nepotřeboval a milé slovo a dívčí pohlazení by mu byly jen na obtíž.

„Snad byste to měl ještě uvážit, můj pane… pro dobro Dinadanu,“ vmísil se sir Castor, Nicholas ho však nenechal domluvit.

„Můj otec zemřel, aniž jsem se s ním stačil usmířit.“ Mluvil s drsnou věcností, v jeho očích však na kratičký okamžik zahlédla temný záblesk smutku. Vzápětí ale zmizel, vystřídán opět onou chladnou, lhostejnou šedí, jež nedovolovala zahlédnout nic z jeho skutečných pocitů. „A to nikdy neodpustím ani sobě, ani Juliánovi.“

Znovu se k nim obrátil. „Výnos nesmí být anulován, to nikdy nepřipustím. Znamenalo by to hanebnou neúctu k přáním mého otce.

To stačí.“ Zvedl ruku, aby zarazil sira Castora. „Skončeme s tím.

Promluvme si teď o strategii.“

Nicholas na ně energicky pohlédl. „Přemýšlel jsem o tom celé ráno a myslím, že mám plán v hrubých obrysech hotov.“

Pozdě odpoledne projížděli výběžkem Velkého lesa na východ od hradu čtyři obávaní vojáci vévody Juliána v černých kápích.

Najednou se před nimi na cestu skácel strom. Koně se vzepjali na zadní, a než vojáci stačili vytáhnout meče, byli obklíčeni.

Byl to krátký a krvavý souboj.

Nicholas zabil dva mohutnější z nich pouhými dvěma údery svého meče. Ozbrojenci sira Castora sprovodili ze světa dva další.

Arianna vše sledovala ze svého úkrytu pod dubem na okraji lesa a srdce jí divoce bušilo. V této řeži jí nebylo třeba. Ale již brzy přijde i její chvíle.

Jakmile proniknou do hradu, dostane příležitost, aby byla užitečná. Konečně se bude moct pomstít Juliánovi a vysvobodit Marcuse z jeho cely. Skončila doba vyčkávání, nenápadného shromažďování informací v hostinci a spřádání plánů. Dostane se přímo do Hradu zkázy a začne jednat.

A Nicholas bude stát po jejím boku. Jeho přítomnost jí dodávala sebedůvěry. Přesto si musela přiznat, když zachmuřeně sledovala boj dole na cestě, že budou jen dva proti obrovské přesile.

Jejich protivníkem bude vévoda Julián, jenž má k dispozici celé vojsko Dinadanu. Jeho vrchní velitel jménem Baylor je postrachem všech, kdo se s ním kdy setkali, a jeho rytíři jsou pověstní svou krutostí a zdatností.

Pokud je chytí, bude to znamenat vězení a téměř jistou smrt.

Nebezpečí, jimž budou muset už za chvíli čelit, si Arianna v mírových dobách na hradě Galeron před Marcusovým uvězněním nedovedla představit ani ve snu. Zakázala si však na to dále myslet.

Jeden z mužů sira Castora jí donesl svršky nejmenšího ze zabitých vojáků. Zašla do lesa a rychle si je na sebe oblékla. O

chvilku později pokračovala skupinka ozbrojenců vévody Juliána v cestě ke hradu.

Přejeli padací most a projeli branou. Zanechali své koně v péči královských podkoních a vstoupili do velké síně. Nejvyšší a nejmenší z nich nikým nepozorováni zmizeli v málo užívané komůrce, přes niž se dalo projít do chodby, vedoucí ke komnatám vévodkyně.

„Rychle,“ pobízel Nicholas netrpělivě, zatímco Arianna ze sebe strhávala kápi a vojenský plášť.

„Dělám, co můžu,“ odsekla a odhodila kazajku z těžkého sukna.

Pod vojenskou uniformou měla na sobě důstojný zlatozelený háv dvorní dámy, jejž jí věnovala manželka sira Castora.

„Nezapomnělas, jak se dostaneš do komnat vévodkyně?“

ujišťoval se Nicholas, zatímco svazoval odhozené svršky do uzlíčku, který si pak zastrčil pod plášť.

„Projdu chodbou a pak první komnatou vlevo. Nicholasi…“

Dotkla se jej na paži, kterou se chystal otevřít dveře.

„Buďopattný,“ vykoktala plaše, náhle znejistělá jeho chladným pohledem. Snažila se zpomalit bláznivý tlukot svého srdce a najednou ji napadlo, že kdyby něco nevyšlo podle plánu, je to naposledy, co ho vidí.

Roztřásla se strachy, více však o něj než o sebe.

„Ty buď opatrná, Arianno. Velmi opatrná. Drž se vévodkyniných dvorních dam a za každou cenu se vyhýbej vévodovi.“

Slyší snad v jeho hlase něco víc než jen za daných okolností pochopitelnou starostlivost? uvažovala Arianna překvapeně a zvedla pohled k jeho napjatému obličeji. Něžněji přejel prstem po tváři.

„Nepokoušej se mě vyhledat, ani muže sira Castora,“ upozorňoval ji.

„Až přijde čas jednat, najdu si tě sám.“

Výraz v jeho tváři se při pohledu na ni změnil a zjihl. Teď mě políbí, pomyslela si v návalu divoké radosti, jista si tím, co četla v jeho očích. Náhleji však skoro hrubě odstrčil.

„Jdi už, Ari. Nezastavuj se a neohlížej se.“

Vystrčil ji na chodbu a ona jí spěšně prošla, neohlížejíc se napravo ani nalevo.

Došla ke komnatám vévodkyně a jejích dvorních dam. Protáhla se dovnitř, ale v místnosti zastihla pouze jedinou osobumalou, štíhlou ženskou postavičku, stojící u okna, hnědé vlasy spletené do tak pevného copu, že se z něj neuvolnil ani vlásek.

Když za sebou Arianna zavřela dveře, postava strnula. „Žádala jsem vás, abyste počkaly na zahradě. Přeji si být sama…“

Unavený hlásek překvapeně zmlkl, protože mladá žena spatřila, jak k ní místností svižně přichází Arianna.

„Ty…? Ty přece nejsi má… Kdo…? Lady Arianna?“

„Vzpomněla sis na mě.“ Plna naděje ji Arianna uchopila za ruce.

„Ach, Kateřino, snažně tě prosím, neprozraď nikomu, že jsem tady.“

5. KAPITOLA

V kulatém obličeji mladé vévodkyně se zračil nevěřící úžas. Pak její hubené prstíky překvapivou silou sevřely Arianniny ruce.

„Přišla jsi pro Marcuse,“ zašeptala. „Jsem tak ráda!“

Stále jí na něm záleží, pomyslela si Arianna s nadějí. Přes své nádherné nebesky modré roucho, těžké nádhrdelníky a drahé prsteny vypadala vévodkyně z Dinadanu opravdu zbědované, byla bledá, pohublá a skleslá a pod něžnýma hnědýma očima měla kruhy.

„Ano,“ odpověděla Arianna a stiskla jí ruce. „Přesně kvůli tomu tady jsem. Pověz mi, vidělas ho? Je v pořádku? Neublížili mu?“

„Je slabý a před několika dny ho Julián nechal zbičovat tím hrozným Baylorem, Marcus se však choval statečně, velmi statečně.

Ach, Arianno, věř mi, Julián je netvor!“

Zbičovat! Arianna potlačila nával vzteku. „Vidím, že ve svém manželství nejsi šťastná, Kateřino…“

„Je strašné, nenávidím Juliána!“ Kateřina se otřásla..Arianno, manželství s Juliánem je horší než zlý sen.“

„Pomůžeš mi osvobodit Marcuse?“

Mladé ženě zazářily oči. „Udělám všechno na světě, abych mu pomohla,“ vyhrkla.

„Bude to nebezpečné,“ varovala ji Arianna „Jestli Julián přijde na to, žes mi pomohla, bude vzteky bez sebe.“

„Neváhal by předat mě katovi, tím jsem si jista,“ zašeptala vévodkyně. „A co se týče smlouvy s mým otcem, okamžitě by ji porušil a vtrhl do Ruanwaldu.“ Hluboce se nadechla a ramena se jí zachvěla. „Ale musím to riziko podstoupit, přece nedopustím, aby Marcuse zabil.“

„Neboj se, když si dáme pozor, nikdo se nic nedozví,“ řekla Arianna, otočila se na patě a jala se přecházet po přepychové komnatě, jejíž stěny byly vyzdobeny gobelíny a podlaha pokryta rákosem. „Teď bude zase pro změnu trpět Julián, ty i Marcus jste si už vytrpěli dost.“

„Každý den mu při návštěvě vězení tajně nosím jídlo,“ řekla Kateřina tiše. „Kousek chleba a sýr. Jeden ze strážných mě kryje, předstírá, že nic nevidí, asi si říká, že je to stejně jedno.“

„Ty chodíš každý den do vězení?“

„Ano. Julián si každé odpoledne pro mě zajde sem do mé komnaty a musím ho doprovázet při obhlídce vězení. Když máme hosty, vodí tam i je. Teď už je určitě na cestě sem. Prokrista, musíš se schovat, Arianno!“

„Ne, vezmeš mě s sebou.“

„Ale mé dvorní dámy se těch návštěv nikdy neúčastní. Oškliví si je. Prosily mě, abych je do nich nenutila. Juliánovi by bylo nápadné, proč některá z nich změnila svůj názor.“

„Musíme to risknout,“ rozhodla Arianna, kousajíc se do rtu.

„Musím se setkat s Marcusem, aby věděl, že pracujeme na jeho záchraně.“

Sotva to dořekla, zaslechly na chodbě těžké kroky. Žaludek se jí sevřel. Naposledy viděla Juliána, když byli ještě děti. Její otec ji na svou poslední návštěvu Dinadanu nevzal, a když Julián doprovázel před několika lety vévodu Armanda při poslední oficiální návštěvě Galeronu, byla Arianna na návštěvě u hraběte Paxtona. Julián tedy zřejmě neví, jak vypadá, a nepozná ji. Ale přece jen…

Zrak jí padl na čepec na dřevěné truhle v rohu místnosti. Patřil nejspíš Kateřině nebo některé dvorní dámě. Rychle po něm hmátla, přetáhla si jej přes vlasy spletené do copu, připevnila si pod bradu lněnou pásku a vyztužený čepec si upravila tak, aby pod ním nebylo vůbec vidět vlasy.

Dveře se bez zaklepání otevřely a Kateřina tiše vyjekla strachy.

Arianna zůstala klidná.

„Pane,“ zamumlala vévodkyně chvějícím se hlasem.

Julián stál ve dveřích a měřil si ji pohledem. Za ním postávala družina šlechticů, vojáků a dvořanů. V jednom z nich Arianna podle černobílého pláště s vyšívanými hvězdami a špičatého klobouku z černého sametu poznala dinadanského astrologa. Avšak jediný, kdo ji skutečně zajímal, byl vysoký, štíhlý muž s nebesky modrýma očima a mrazivým pohledem.

Julián byl pohledný, ale jeho krása působila svou dokonalostí jako krása mramorové sochy. Vlnité zlaté vlasy mu padaly až na ramena, brada výbojně čněla dopředu a nos měl dlouhý a úzký. Na rukou se mu lesklo množství prstenů a bohatě zdobený plášť, sametové střevíce i zlatá korunka posázená smaragdy prozrazovaly jeho postavení vladaře. V jeho jemně modelované tváři však nebyl ani náznak citu a úzká ústa v sobě skrývala krutost. Vkročil do místnosti a rozmáchlým, současně však dokonale vyváženým pohybem nabídl své ženě rámě.

„Pojď, drahá, je čas vydat se na obhlídku.“

Kateřina k němu spěšně přistoupila a Arianna ji se sklopenou hlavou následovala. „Co je to za novoty?“ vyštěkl Julián. „Tvé dámy tě do vězení přece nikdy nedoprovázejí. Ty ukňourané fňukny by přece nesnesly pohled na nepřátele této země.“

„Necítím se dnes dobře, můj pane,“ odpověděla Kateřina pohotově. „Lady… Lucinda se nabídla, že mě doprovodí, pro případ, že bych potřebovala její pomoc.“

„Lady Lucinda.“ Nedbaje na to, že na chodbě na něj čeká jeho družina, jal se Julián důkladně a zvědavě Ariannu prohlížet. „Jsi zřejmě statečnější než ostatní služebnice mé ženy,“ usmál se pohrdavě. „Tvá oddanost je vskutku dojemná.“

„Děkuji, pane.“

„Podívej se na mě, když se mnou mluvíš, nevychovaná ženštino!“

S bijícím srdcem napřímila hlavu. Julián ji dlouze pozoroval a zkoumal její obličej se znepokojující důkladností. „Viděl jsem tě už někdy?“

„Ovšem, pane.“ Arianna byla ráda, že se jí nezachvěl hlas.

Kolena skrytá pod šaty se jí však třásla.

„Tak pěknou tvářičku bych si měl pamatovat.“ V hlase mu nyní zazníval jiný tón, uznalost, ba téměř obdiv. Přímo před svojí zenou, pomyslela si Arianna s rostoucím pohrdáním.

Díky Bohu je však Kateřině lhostejný. Odvážila se proto nepatrně pousmát.

„Děkuji, pane.“

Jestli se na mě opovážíš sáhnout, zabiju tě, pane.

K její úlevě se prudce otočil a majestátně vyplul z místnosti.

„Konec otálení. Ta chamraď v našich vězeňských celách už se nemůže dočkat, až ji poctíme svou návštěvou.“

S Juliánem v čele průvodu sestoupili dolů po temném schodišti.

U chodby, podél níž se táhla řada vlhkých a zatuchlých cel, je už očekával uklánějící se vrchní žalářník. Musíš být statečná, říkala si Arianna a cítila, jak se jí potí ruce. Až. uvidíš Marcuse, nesmíš se rozplakat, nesmíš hnout ani brvou, ať bude zbědovaný sebevíc.

V celách, kolem nichž procházeli, viděli samé vychrtlé ubožáky v řetězech, jejichž těla nesla stopy po bití. Někteří se na ně dívali s nenávistí, jiní prosebně či s tupou beznadějí. U Marcusovy cely se vévoda zastavil, aby si vychutnal pohled na svého zajatce.

„Mému bratránkovi už nezbývá moc času na to, aby přemýšlel o své věrolomnosti,“ pravil posměšně. „Spočítej si, co tě tvá hnusná zrada stála, Marcusi z Galeronu. Všechna tvá území patří mně, nebo brzy budou. Tvé ubohé vojáčky mí muži brzy pochytají. V tvé zemi nezůstal nikdo, kdo by je vedl. Tvá sestra uprchla ze země a opustila svůj lid. Až ji najdu, zaujme v této cele tvé místo jako trest za to, že se mi odvážila postavit na odpor.“

„Já tady vidím pouze jediného zrádce, Juliáne, a to jsi ty. To tvoje dny jsou sečteny, ne moje.“ Hnědovlasý muž promluvil napuchlými rty s klidnou důstojností. „Nicholas nepřipustí, aby sis přivlastnil jeho korunu a pokračoval dál ve své krutovládě. Vrátí se a vyrve ti tvé prohnilé srdce z těla.“

„Nicholas je mrtev,“ zakrákoral astrolog. „Už dávno nekráčí po této zemi.“

„A brzy se s ním setkáš na onom světě,“ ušklíbl se Julián.

„Nejprve popravím tebe a pak tvoji sestru. Tím se stanu právoplatným dědicem trůnu Galeronu a žádný z tvých velmožů se mi neodváží vzdorovat, veřejně ani tajně.“

Marcusův hranatý, pohmožděný obličej zbledl a v hluboce posazených očích zahořela nenávist k nepříteli, nepronesl však ani slovo.

Arianna byla bez sebe úzkostí o bratra, zároveň však vycítila, že na členy Juliánova doprovodu udělala jeho důstojnost a statečnost hluboký dojem. Srdce se jí dmulo pýchou.

„Až do svého oběšení nedostane nic k jídlu ani k pití, ani kousek chleba, ani doušek vody!“ vyštěkl Julián na vrchního dozorce, jemuž v kruhu na opasku řinčely klíče. Muž se hluboce uklonil.

Julián s družinou pokračoval v obhlídce a Arianna si všimla, že Kateřina zůstala až na konci průvodu. Přešla těsně kolem cely a pouze Arianna zpozorovala, že mřížemi předala vězni balíček s jídlem. Neunikly jí ani toužebné pohledy, které si vyměnili.

Kateřina si pak pospíšila, aby dohnala skupinu, a Arianna ji mnohem pomaleji následovala s očima upřenýma na muže v cele.

Konečně odtrhl Marcus zrak od Kateřininy drobné postavy, otočil se k Arianně a poznal ji.

Viděla, jak se mu rozšířily panenky. Jeho zapadlé, unavené oči se rozjasnily. Na okamžik se jejich pohledy spojily ve vzájemné lásce, strachu a zoufalé, slepé naději. Marcus k ní instinktivně natáhl třesoucí se ruku.

Aniž zvolnila krok, procpala Arianna mřížemi balíček zabalený v plátně. „Nicholas je na hradě,“ zašeptala téměř neslyšně.

V okamžiku, kdy Marcus uchopil balíček, se spěšně vzdálila.

Julián se obrátil, aby zkontroloval skupinu, kterou se jí se podařilo dohnat právě ve chvíli, kdy na ni padl jeho pátravý zrak.

„Pohleďte na tuto cikánku, jež se odvážila vést na veřejnosti vlastizrádné řeči,“ ukázal Julián pohrdavě na shrbenou postavu v cele. „Bude oběšena po boku hraběte Marcuse z Galeronu, aby byla potrestána za svou věrolomnost.“

Skupina pokračovala dál a Arianně se sevřel žaludek. Byla tak rozrušena svým setkáním s Marcusem, že na kost vyhublé, otrhané ubožačce v cele nevěnovala víc než letmý pohled. Náhle však ucítila, jak ji za rukáv zatahala její kostnatá ruka.

„Komnata ve věži,“ zašeptala cikánka.

Arianna strnula a nechápavě na ni pohlédla. Skrz černé chomáče slepených vlasů ji probodávaly planoucí oči temné jako noc. Ve vychrtlém, sinalém obličeji, lesknoucím se potem, se zablýskly bílé zuby.

„Ano, modrá deska. Tam je to.“ Cikánka divoce pokývla hlavou. „Musíš najít komnatu ve věži.“

Skupina už mizela za rohem. Jestli si nepospíší, budou se po ní shánět. „Jaká komnata?“ zeptala se tiše a na kratičký okamžik sevřela cikánce ruku. „Vysvětli mi to, prosím…“

„Obtěžuje vás snad ta babizna?“ Vrchní žalářník se vrátil, aniž si toho Arianna všimla. Vzhlédla k jeho podlouhlé, kruté tváři a zbledla.

„Ne, ne… říká jen, že má žízeň, nic víc.“

„Cha! Než s ní vévoda skoncuje, ještě si užije horších věcí,“

odfrkl posměšně. „Jděte za ostatními. Nikdo jiný než vévoda nesmí s vězni mluvit.“

„To jsem nevěděla,“ zamumlala Arianna a nasadila co nejzkroušenější výraz. Naposledy se na cikánku krátce podívala a pospíchala za Kateřinou a ostatními. Planoucí oči té ženy ji pronásledovaly s neodbytnou naléhavostí.

Stejně jako unavený pohled jejího bratra.

Kdepak je v této chvíli asi Nicholas? Nevzpomínala si ze svých předchozích návštěv na žádnou komnatu ve věži. Bude se ho na ni muset zeptat. Samozřejmě nemohla vědět, zda cikánka mluvila pravdu nebo zda to byly jen bláboly napůl šílené ženy, podvědomě však cítila, že se jí pokoušela sdělit něco důležitého.

Modlila se v duchu, aby se Nicholasovi nic nestalo. Představa, že by byl odhalen a vydán Juliánovi na milost a nemilost, jí připadala mnohem nesnesitelnější než představa vlastního odhalení.

Nicholasi, oslovila ho v duchu a v mysli bloudila prostorami hradu a snažila se představit si, kde se asi právě nachází. Kdepak jen jsi?

Doufám, že jsi v bezpečí. Prosím Boha, aby se ti nic nestalo. Jsi moje jediná naděje.

A moje láska, přiznala sama sobě vůbec poprvé v životě.

Když návštěvníci odešli, odložil Marcus stranou balíček s jídlem od Kateřiny a rozbalil nejprve balíček od své sestry. Poprvé po nekonečně dlouhé době se usmál. V plátěném šátku byla zabalena Ariannina ostrá, drahými kameny vykládaná dýka.

Nicholas spěšně procházel Juliánovy komnaty. Když žil Nicholas ještě na hradě, obýval je jeho otec. Julián změnil jejich zařízení jen nepatrně. Nicholas si dobře pamatoval bohatě tkané gobelíny na stěnách i vyřezávané sloupky postelí, vykládané smaragdy a rubíny, a saténové závěsy se zlatými střapci. Když zavřel oči, téměř cítil otcovu přítomnost. Vybavily se mu jeho oči toho dne, kdy zapudil svého syna. Byly plné hněvu, ale kromě toho v nich bylo také zklamání a bolest. Velmi hluboká bolest.

Rychle ze sebe setřásl smutek, jenž mu na okamžik zaplavil srdce. Minulost je mrtvá. Nic už nelze vrátit zpět a změnit. Už nikdy nedostane příležitost usmířit se se svým otcem, urovnat jejich vzájemné vztahy, spatřit v jeho očích lásku a odpustem.

Na to je dnes už příliš pozdě.

Dosud však není pozdě zachránit před Juliánovými intrikami ostatní. Životy mnoha lidí visí jen na vlásku, a z nich Nicholasovi nejvíc záleželo na životě Arianny.

Dokud je Julián pánem tohoto hradu, nachází se Arianna každou vteřinu ve smrtelném nebezpečí. Nicholas si při prohledávání vévodových soukromých komnat přísahal, že než slunce znovu zapadne, bude jeho nepřítel přemožen.

Spěšně prošel předpokoji a ložnicí. Jeho otec přechovával klíče od hradního žaláře v malé skříňce u okna. Když ji však otevřel, nenalezl uvnitř klíče, ale jiný poklad.

Vévodský medailon Dinadanu.

Vyndal jej ze skříňky a starobylý zlatý skvost v nace teple zazářil.

Díval se na něj a cosi hluboko v něm se prudce sevřelo.

Medailon byl symbolem míru a jednoty Dinadanu. Arcivévoda ho nosil při všech oficiálních příležitostech, pokaždé, když se měl objevit na veřejnosti, při korunovacích, při oslavách, při popravách, o svátcích a v bitvách. Nicholas jej od otce dostal, když dosáhl osmnácti let, na znamení, že byl vévodou Armandem vybrán jako jeho nástupce.

Avšak když byl před deseti lety přinucen opustit hrad Dinadan a svou vlast, musel medailon otci zase vrátit.

Nyní ho opět držel v ruce. Medailon ho pálil v dlani a zdál se mu těžší, než si pamatoval. Nápis na něm pravil Nechť věčně žije Dinadan.

Ze vzpomínek jej vytrhl zvuk kroků na chodbě. Bleskurychle vsunul medailon do kapsy a vklouzl do předpokoje právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře a dovnitř vstoupil vévoda Julián v doprovodu několika šlechticů, dvorního astrologa Crena a vrchního velitele.

„Znovu jsem uvážil popravu hraběte Marcuse a té cikánky,“

sděloval Julián svému vrchnímu veliteli. Nicholas v předpokoji pozorně naslouchal a jeho prsty svíraly rukojeť meče.

„Puch jejich odporné zrady se z vězení šíří po celém hradě.

Musejí zemřít pro výstrahu mému lidu. Je třeba, aby si všichni uvědomili, že nebudu tolerovat žádný odpor vůči trůnu. Rozhodl jsem se jejich popravu uspíšit. Nech rozhlásit, Baylore, že zrádci zemřou již zítra. Chci, aby jejich popravě přihlíželi všichni, velmoži, měšťané i prostý lid.“

„Jak si přejete, můj pane. Kdy?“

„Nechť se mí poddaní shromáždí na nádvoří hradu zítra za svítání. Jakmile vyjde slunce, budou vězňové předvedeni v řetězech na lešení, aby si je všichni mohli prohlédnout, a posléze budou před očima všech obyvatel Dinadanu oběšeni.“

V Juliánově nadutém, sametovém hlase slyšel Nicholas až příliš dobře jeho spokojený úsměv. V přítmí předpokoje se mu zúžily zorničky a zdálo se mu, jako by jeho srdce sevřela železná obruč.

To bylo brzy, příliš brzy. Do té doby ještě určitě nestačí dorazit posily, leda by měl z pekla štěstí, ale on nebyl zrovna dítkem štěstěny.

Nemůže si však dovolit čekat. Musí se zmocnit hradu, ať už s pomocí svých vojáků, nebo bez nich. A musí se mu to podařit dřív, než začne svítat.

6. KAPITOLA

Arianna neslyšela vůbec nikoho přicházet, když tu ji zezadu hrubě sevřela něčí ruka.

Nadechla se, než však stačila zakřičet, přitiskl jí Nicholas ruku na ústa.

„Buď zticha, nemusíš se bát,“ zašeptal a táhl ji přes předpokoj vévodkyně do studené kamenné chodby a pak po krátkém schodišti nahoru do nízké, úzké místnosti. Tuto část hradu neznala. Nicholas však bez zaváhání strčil do jedněch dveří a zatáhl ji do temné komnaty. Teprve když za sebou dveře kopnutím zavřel, pustil ji.

Téměř všichni na hradě byli teďu večeře ve velké síni, kde si pochutnávali na vejcích v aspiku a kdoulovém koláči. Byla to první příležitost, kdy se Nicholasovi podařilo zastihnout ji o samotě.

„Musíme si promluvit a nechtěl jsem riskovat, že nás nachytají ve vévodkyniných komnatách,“ sdělil Arianně suše a snažil se nevnímat, jak nádherně dnes večer vypadá ve splývavých zelených šatech, s uzardělými tvářemi a očima, jež se jí v přítmí lesknou jako diamanty. Jak jen rád by jí strhl ten hloupý čepec, aby se vynadíval na záplavu jejích vlasů, splývajících jí po zádech jako ohnivý vodopád. Jak rád by do nich zabořil prsty, aby pocítil jejich hedvábný dotek…

Se zamračením se přinutil zaměřit svoji pozornost zpátky na to, co potřeboval projednat. Teď nebyl čas na pošetilosti.

114

„O co jde?“ zajímala se Arianna a srdce jí ještě teď úlekem bušilo až v krku. Nicholas zapálil svíce na nízké truhlici a místnost ozářilo teplé, matné světlo, mihotající se tajemně na jeho zachmuřeném obličeji.

„Špatné zprávy. Musíme rychle jednat. Nemůžeme čekat na to, až dorazí tvoje vojsko, či moje.“

V rychlosti jí vyprávěl, co vyslechl v Juliánových komnatách.

„Chce nechat Marcuse oběsit už za svítání?“ Arianna cítila, jak smrtelně bledne. Pak přiskočila k Nicholasovi a sevřela mu paži.

„Pojď, Nicholasi. Musíme ho okamžitě osvobodit, ještě dnes v noci, i kdybychom měli pobít všechny stráže. Potřebuji meč.“

„Arianno, uklidni se.“ Uchopil ji za ramena a zatřásl jí. „Ty nebudeš žádný meč potřebovat, protože se nebudeš míchat do žádných potyček. Mám situaci pevně v rukou.“

„Tak?“ vyštěkla a hrdě pohodila hlavou. „Jak se odvažuješ něco takového tvrdit?“

„Chceš slyšet, jaký mám plán, nebo ne?“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a pak přikývl Pozorně naslouchala jeho líčení a její fialkové oči hořely napětím. Nicholas jí vysvětlil, že už se domluvil s rytíři sira Castora, s těmi, co pronikli na hrad současně s nimi, že krátě před svítáním se budou ve vězení společně dožadovat vydání vězňů. Budou tvrdit, že Julián nařídil, aby mu ještě před ve řejnou popravou přivedli hraběte Marcuse a cikánku k soukromému rozhovoru.

„Ano, ach ano, to je dobrý plán.“ Po tváři se jí rozlil úsmě „A až ho dostanete z vězení?“

„Muži sira Castora budou mít už připravené koně. Okamžitě vyrazí k padacímu mostu a nenechají se ničím zastavit. Já tu, stále v přestrojení, zůstanu.“

„Ne, ne, ty musíš také uprchnout,“ zvolala Arianna, a kdy k němu vzhlédla, oči se jí leskly strachem. „Nicholasi, uspo řádají na tebe štvanici…“

„Bez tebe neodejdu. A bez toho, abych dostal Juliána na kolena,“

odpověděl tiše. V očích mu plálo nelítostné odhodlání. „Vyčkám zde, dokud sem Marcus a ostatní nepřitáhnou se svými vojsky. Až bude vydán signál k útoku, pak nebudu daleko od vévody Juliána, abych se mu postavil s mečem v ruce.“

Mlčela. Nesmírné nebezpečí, jež jim hrozilo, jí leželo na prsou jako kámen. V mihotavém světle svíce si prohlížela Nicholasův obličej, divokou jizvu i tvrdý, nesmlouvavý pohled jeho šedých sokolích očí.

„Co mohu udělat já?“ zeptala se pevně a náhle si uvědomila, že ho možná vidí naposledy. Až začnou uskutečňovat svůj plán, může se stát cokoli… vpravdě cokoli. Životy jich všech visí na vlásku, Nicholasův, Marcusův, ba i její.

„Nevzdaluj se od vévodkyně Kateřiny. Až vypuknou boje, zamkněte se v jejích komnatách a nikam nevycházejte…“ Zarazil se a zpozorněl. „Tenhle pohled už znám, Arianno. Ty vůbec nemáš v úmyslu uposlechnout mé příkazy, vid?“

Zvedla bradu. Pohled jejích fialkových očí se střetl s pohledem jeho šedých a oba byly stejně neústupné. „Slibuji, že se postarám o Kateřinu, jak nejlépe budu moci, ale až vypuknou boje, nehodlám se krčit někde v koutku. Buduli mít příležitost proklát vévodu Juliána mečem, určitě jí využiji!“

„To tě nesmí vůbec napadnout!“ Nicholas ji k sobě rozzlobeně přitáhl, aniž si ve svém znepokojení uvědomil, jak hrubě jí zacloumal. „Opovaž se k němu přiblížit. Ten netvor nemá svědomí a nemysli si, že by bral ohledy na to, že jsi žena.“

„Neměl by čas se podobnými úvahami vůbec zabývat, protože dřív bych mu zabodla ostří do toho jeho prohnilého srdce!“

Obličej se Nicholasovi zkroutil vztekem a z očí mu sršely blesky.

Jeho prsty se jí bolestivě zarývaly do zápěstí, ale teprve když ucukla bolestí, uvědomil si jejich železné sevření. Pustil ji, ustoupil o krok dozadu a probodával ji rozlíceným pohledem, při němž se jeho chrabrým vojákům podlamovala kolena strachy. Ona však jeho pohled opětovala bez jedinéh mrknutí.

„Arianno, pokud mi neslíbíš, že nic nepodnikneš, budu tě muset zamknout do komnaty ve věži. Za nic na světě nedopus tím, aby ses nechala zabít, zatímco já budu osvobozovat M; cuse z vězení…“

„Komnata ve věži? Co je to za komnatu…?“

„Nesnaž se změnit téma,“ namítl netrpělivě.

„Ne, to nechci… totiž ta cikánka ve vězení mluvila ta o nějaké komnatě ve věži. Připomněls mi to.“

„Co říkala?“

„Jen mi něco šeptala o komnatě ve věži. A ještě něo o modré desce.“

Nicholas sevřel rty. „Jak se o tom mohla dozvědět? Dve: do komnaty jsou tajné a otevírají se stisknutím modré desk u schodiště.

O komnatě ví jen několik lidí. Je to vlastně vězí ní pro urozené osoby. Můj pradědeček tam téměř tři roky vě: nil svého nepřítele, hraběte z Axwithu, dokud nedostal zapla ceno požadované výkupné.

Před sto lety tam jeden vznešený vězeň zešílel a vrhl se z okna věže dolů na kamenné nádvoř Původně jsem se domníval, že Julián drží Marcuse právě ta; a ne v obyčejném žaláři.“

„Tak šlechetný není,“ poznamenala Arianna ironicky. Při cházela po malé místnosti sem a tam a rákos pod jejími krok jemně šustil.

Světlo svíce jí barvilo vlasy dozlatova a rozehrávalo stíny na její líbezné tváři. „Proč jen mě ta cikánka na ni upozorňovala?“ přemítala nahlas.

„Možná ví, že máš v osudu psáno, že v ní budeš během dobývání hradu zavřená, pokud mi svatosvatě neslíbíš, že se vyhneš každému nebezpečí.“

Objal ji jednou rukou kolem pasu a dřív, než si to stačil uvědomit, zabořil jí druhou ruku do vlasů a zaklonil jí hlavu dozadu. „Tohle není žádná dětská hra a já se nenechám tak snadno odbýt. Chci tvé slovo.“

„Dobrá, budu se snažit,“ slíbila a hlas se jí proti její vůli chvěl.

Zatraceně, stačilo cítit dotek jeho rukou v pase a ve vlasech a už se jí zatočila hlava. Snažila se nabýt zpět ztracenou rovnováhu, ale blízkost jeho velkého, silného těla i jeho hrozivá prudkost ji omamovaly a ochromovaly jí jazyk, takže se nezmohla na žádnou říznější odpověď.

Budu se snažit? Co je to za pokorné blekotání?

„Ale rozhodně si nedám ujít příležitost pomstít se Juliánovi za všechno to utrpení, které způsobil…“

Nicholas zoufale zaúpěl a přitáhl si ji blíž. Držel ji tak pevně, že jí málem rozdrtil žebra.

„Co s tebou mám dělat, ženská?“ zavrčel a Arianna, aby se osvobodila od všech těch bouřlivých pocitů, které jí zmítaly, ho uchopila za široká ramena a pronesla bez rozmyslu první, co ji napadlo.

„Polib mě stejně, jako jsi líbal Martu!“

V komnatě na okamžik zavládlo hrobové ticho. Bylo slyšet jen syčení a prskání svící. Po stěnách tančily stíny.

„Cože? Koho že jsem…?“

Nyní byla v rozpacích zase ona. Po lících se jí rozlil temně rudý nach. „Martu… ssesťřenici mé matky. Viděla jsem tě, jak ji líbáš při hostině, když jsi byl naposled v Galeronu… ve výklenku za velkou síní. Byla jsem schovaná za závěsem.“

Oči mu potemněly, až téměř splynuly s nocí. „A potom?“

Hledíc do nich, pocítila Arianna neovladatelné nutkám povědět mu o oné pošetilé, hloupé touze, kterou skrývala ve svém srdci po všechny ty dlouhé roky.

„Vždycky jsem si přála poznat, jaké by to bylo, kdybys tak políbil mne,“ zašeptala.

Viděla, jak se mu po tváři šíří výraz překvapení, přecházející v náznak smíchu, hned vzápětí ho však vystřídal nebezpečný záblesk v očích, jež si ji tak pronikavě prohlížely. Všimla si pulsujícího svalu na jeho zaťaté čelisti.

„Povinností rytíře je uposlechnout příkazu dámy.“ Nadzvedl ji tak, aby jeho ústa nedělil od jejích víc než pouhý dech.

Nejraději by utekla, ale nemohla. Ráda by mu řekla, že si to rozmyslela, neodvážila se však. Byla sevřena v jeho železném objetí, těsně přitisknuta k jeho statnému, svalnatému tělu.

Toužila po tom polibku. Ach Bože, jak jen po něm toužila. Bála se však, že mu bude připadat hloupá, mladá a příliš nezkušená.

Nevěděla, jak se líbá. Kam dát ruce, jak správně našpulit rty.

Před Nicholasem ji ještě žádný muž nelíbal. Nikdy.

Bez dechu sledovala, jak se k ní sklání jeho tvář, zdálo se jí, že se topí v těch klidných a podivně dychtivých očích, které jako by jí četly až na dně duše.

„Jeden polibek, lady Arianno. Jen jeden, jediný.“

Pak se jeho rty snesly na její a ovládly je jako vojevůdce dobyté území.

Projelo jí zachvění, jako když blesk rozčísne štíhlý kmen břízy.

Dosud jen doutnající ohýnek se rozhořel jasným plamenem.

Byl to něžný polibek. Ne však natolik něžný, aby v něm necítila mohutný příboj záměrně krocené síly. Najednou zatoužila zbavit ho té obezřetnosti, uvolnit onen vůlí ovládaný příboj, aby po ní Nicholas dychtil stejně silně jako ona po něm.

Tiskla své lehce rozevřené rty na jeho, aby na něj přenesla svůj žár. Její paže se pevně spojily na jeho šíji.

Nicholas věděl, že by po tomto jediném polibku měl přestat.

Nešlo to však, chutnala sladce jako lesní med a ostře jako indické koření. Projelo jím zachvění, a ještě něco. Touha. Se zaklením propletl prsty jejími vlasy a líbal ji hlouběji. Slyšel, jak zlehka zaúpěla, a pocítil letmé, divoké uspokojení. Když pak jeho ústa s nelítostnou, dychtivou důkladností zkoumala křivku jejích rtů a beze spěchů je vychutnávala, cítil, jak se celé její tělo chvěje.

„Arianno,“ zamumlal konečně, zvedl hlavu a nechal ji vydechnout. Než však stačila promluvit, opřel ji o tvrdou kamennou stěnu a znovu ji líbal, bezbrannou ve svém objetí.

Nechtělo se mu přestat. Raději by zemřel, než by ji přestal líbat…

Jedině že by si ona sama už nepřála…

Její plná, měkká ňadra se k němu toužebně tiskla a cítil, jak se mu v náručí chvěje jako lapené zvířátko.

Opatrně, napomínal se, stále přimknutý k jejím rtům v slepé a neovladatelné touze. A jeho vnitřní hlas zoufale volal, že na opatrnost je už téměř příliš pozdě.

Najednou se od ní prudce odtrhl. Oči jí zářily a rty měla napuchlé. Hleděla na něj užaslá a omámená a postupně se v ní vzdouvala vlna radosti.

Pomalu se mu vracelo sebeovládání.

„Jdi už, Arianno.“

„Ne.“ Objala ho kolem krku.

Vyprostil se z jejího objetí a ve spáncích mu bušila horká krev.

„Jdi!“

„Zůstanu s tebou. Já…“

Prudce se odvrátil, vzápětí k ní však znovu přiskočil. Uchopil ji ne právě jemně za ramena a jeho pohublý obličej dostával v příšeří tiché komnaty hrozivý výraz. „Jestli tady zůstaneš, neručím za to, co se stane. Mám hodně síly.“ Hořce se uchechtl. „Přežil jsem horší žaláře, než je ten v útrobách hradu pod námi. Přežil jsem bičování a mučení, hladovění, vražedný mráz i krveprolití bitev. Tobě se však ubránit nedovedu. Toužím po tobě… musím tě mít… a protože nesmím…“

„Vezmi si mě. Jsem tvá,“ zašeptala a znovu se mu vrhla kolem krku, stoupajíc si na špičky, aby jej mohla políbit.

Jak sladký to byl polibek. Nevinný, dávající se, roztoužený.

Probudil v něm cosi předtím nedotčeného a proměnil mu krev v žilách v oheň. Náhle si však uvědomil, že se od ní musí odtrhnout.

Držel ji od sebe na vzdálenost svých paží a s nejvyšším vypětím vůle se snažil získat zpět poslední zbytky sebevlády.

„To nemůžeš, Ari.“ Hlas měl zastřený, ale neústupný. „Nevíš nic o mužích, o světě. Miluješ chlapce, kterého jsi kdysi znala, lehkomyslného fanfaróna a uličníka, jehož jsi zpovzdálí obdivovala…“

„Ano, a ne! Milovala jsem tě tehdy, milovala jsem jej, ale ty už tím chlapcem nejsi. To já vím. Zmizel navždy. Ty už nejsi ten chlapec a já už nejsem ta hubená, pihovatá holka, co za tebou všude slídila. Jen se na mě podívej, Nicholasi.“ Zvedla bradu, oči jasné jako hvězdy, vzpurné a vyzývavé. „Jsem žena, dospělá žena.“

Zasténal a prohrábl si vlasy. To opravdu byla. Nádhern žena. S

plnými, svěžími rty, zářícíma očima, dokonalou pletí. A s vlasy hebčími než samet a voňavějšími než nejkrásnější luční květiny.

„A miluji právě toho muže, jenž stojí přede mnou,“ pokračovala šeptem, který se mu zarýval hluboko do srdce. „Svěřuji ti svůj život a jsem hotova položit ho za tebe. Miluji tě, Nicholasi z Dinadanu.

Odjakživa jsem tě milovala. A od nynějška už navždy tě budu milovat ještě víc.“

Stála tu pevně a odhodlaně, štíhlá, neuvěřitelně krásná žena, a natahovala k němu ruce v gestu plném lásky, naděje a odevzdání.

„Tenkrát… v té chalupě jsem ti křivdila. Neměla jsem tak mluvit.

Jsi věrným přítelem mého bratra. Dáváš pro něj v sázku svůj život. A pro mne. Odpusť mi, prosím, že jsem o tob tak smýšlela.“

„Arianno, jestli zde zůstanu, jestli tě znovu políbím… Nebudu moci přestat… Dokud se tě nezmocním…“

„Udělej to, prosím.“ Nejisté se zasmála, natáhla ruku a její prsty mu něžně projely vlasy a pohladily jej po obličeji. „Vez mi si mě.

Přeji si to…“

„Bůh je mi svědkem, že až bude všechno za námi, ožením se s tebou. Jestli přežijeme, staneš se mou ženou. Budem navždy svoji.

Souhlasíš? Odpověz!“

Arianna si k sobě přitáhla jeho hlavu. „To zní skoro jako výhrůžka.“ Tichounce se zasmála a její smích se po něm roz léval jako sluncem vyhřátý med. Prsty mu škádlivě přejížděla kolem rtů.

„Chci tvůj slib. Před Bohem.“

Nicholas si ji přitáhl blíž k sobě. Jeho ruka sevřela její. ňadro a její oči se rozevřely nově poznanou rozkoší. „Navždy,“ vydechla.

„Nezměníš své rozhodnutí?“ zašeptal, když jeho palec našel její bradavku.

„Já nikdy neměním svá rozhodnutí, Nicholasi,“ bylo jediné, co stačila říci, než zavřela blaženě oči a jeho ústa se opět zmocnila jejích.

V šťastné jednotě klesli na lůžko v rohu komnaty. Všude, kde se jí dotkl, hořelo jí tělo v jednom plameni, a on se jí dotýkal opravdu všude. S divokou, prudkou vášní se tiskli k sobě a horečně ze sebe trhali oblečení, těla rozpálená a žhavá i přes chlad vycházející z kamenných stěn.

Ve světle svící se líbali, dotýkali a ochutnávali. Ani jeden z nich si nebyl jist tím, co přinese zítřek. Možná pro sebe nebudou mít nikdy víc než tuto jedinou noc.

Arianna hladila Nicholase po svalnatých zádech a její prsty nahmataly množství jizev zarytých až do masa.

„Nicholasi!“

„To nic, miláčku. Na tom teď nesejde.“

„Jsou to jizvy po bičování…?“

„Udělali mi je tam, kde jsem byl vězněn… muži, jež plnili Juliánovy příkazy.“ Pomaluji líbal na hrdle. „Dostali mě, když jsem byl oslaben zraněním v bitvě u Chessperonu. Odvlekli mě daleko do bažin. Tam mě uvrhli do žaláře, bili a mučili…“

Oči měla doširoka rozevřeny hrůzou.

Nicholas ji jemně políbil na špičku nosu. „Ari, nemysli na to,“

domlouval jí něžně.

„Proto ses neobjevil dříve,“ zamumlala zdrceně a sevřela mu ramena.

„Podařilo se mi uprchnout teprve před nedávnem. Jakmile se ke mně dostal tvůj vzkaz, hned jsem se vydal na cestu.“

„Nicholasi, odpusť mi, prosím, odpusť mi. Tolik jsem ti křivdila… můj ubohý chlapečku.“

„Nelituj mě, Arianno.“ Uchopil ji silnýma, teplýma rukama pod prsy a zasypal ji od hrdla až po hroty jejích ňader polibky, jež ji rozpalovaly až k zešílení. „V této chvíli j sem nejšťastnější člověk na zemi.“

Když pak znovu spojil své rty s jejími, zmizely hrozné představy z její mysli téměř úplně. Líbal ji nezkrotně, lačně a dychtivě a ona se mu nadobro podvolila, avšak hluboko pod prudkou vášní, která se jich v té chvíli zmocnila, hořela její láska, oddanost a něha.

Rozevřela rty jeho žhavé touze, objala jej a tiskla k sobě co nejpevněji, a přitom jí ze srdce prýštila láska, neskrývaná, svobodná a dávající. Zahalila je oba do svého pláště, jenž by neprofoukl sebeprudší vichr a neprostoupila sebedotěrnější zima.

V tom těsném objetí na lůžku v rohu komnaty jí on dával svou sílu, odvahu a lásku a ona jemu teplo, něhu a uzdravení. Za okny kvílel vítr, svíce prskaly do tmy a oni spolu pluli nejistotou studené noci, zatímco za zdmi komnaty čekal na své naplnění jejich osud.

7 KAPITOLA

„Přišli jsme pro vězně z Galeronu. Na rozkaz arcivévody Juliána má být ještě před popravou předveden do velké síně.“

Nicholas a oba jeho společníci v černých maskách čekali s rozkročenýma nohama, až vrchní žalářník nahmatá své klíče. „Chce vidět taky cikánku?“ zavrčel muž.

„Ano, chce je vidět oba.“ Nicholasova ruka spočívala na rukojeti jeho meče. „Pospěš si, hlupáku. Nenechávej arcivévodu čekat, abys náhodou neskončil na jejich místě!“

Kolem cel se zuboženými vězni se přiloudal další dozorce a zachmuřeným pohledem si podezřívavě prohlížel vysokého rytíře v masce. Zastavil se před celou hraběte Marcuse, postavil se k ní zády a zkřížil ruce na hrudi.

„Včera u večeře mi Nees povídal, že to on má dneska vést eskortu s vězni.“

„Došlo ke změně plánu,“ odsekl Nicholas a netrpělivě pokývl na vrchního žalářníka, který se při slovech druhého dozorce zarazil. „Ty si pospěš, jinak skončíš na popravišti s nimi. Vydej nám vězně, rychle, hlupáku, nebo u všech rohatých…“

V té chvíli ztratil jeden z Castorových rytířů nervy a sáhl po meči.

„Je to léčka!“ vykřikl náhle druhý dozorce a tasil meč. Než jej však stačil použít, vymrštila se skrz mříže za ním Marcusova ruka, chytila jej pod krkem a v příštím okamžiku prořízl hrabě z Galeronu Arianninou drahokamy vykládáno dýkou dozorcovo hrdlo.

Nicholas a oba rytíři vytáhli meče a po schodech dolů se přiřítil tucet Juliánových ozbrojenců, přivolaných výkřiky dozorců.

Rozpoutala se zuřivá bitka.

„Zabijte je! Jsou to podvodníci! Je to léčka!“

Vrchní žalářník švihl mečem po Nicholasovi a ten jen taktak uskočil. Nicholas máchl mečem kupředu a pak jím nečekaně uhnul do strany a zasekl jej protivníkovi do hrudi. Kdy se krvácející muž se smrtelným zachroptěním svezl na kolena, sebral mu Nicholas klíče.

Hodil je mřížemi Marcusovi a postavil se v ústrety povykujícím Juliánovým mužům, mávajícím svými meči.

Marcus zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. O chvilku později byl už na svobodě, sebral ze země meč dozorce, kterého podřízl, a za radostného pokřiku cikánky jej pevně sevřel.

V té chvíli se postavil Nicholasovi do cesty jeden Juliánův voják, vyhnul se jeho meči a vedl mu ránu přímo směrem k srdci.

„Co jsi provedla s mým medailonem?“

Bez sebe vzteky se vrhl Julián na svou ženu a chytil ji pod krkem.

Astrolog Cren se zastavil tři kroky od nich, zkřížil ruce na hrudi a s uspokojením sledoval vévodkyniny zděšené oči.

„Řekni mi to, ty intrikánská děvko, nebo tě na místě uškrtím!“

„Nic, můj pane. Nevím… o… čem… mluvíte.“

„Pouze ty a Cren máte přístup do mých komnat a víte, kai jej ukládám. Potřebuji medailon na dnešní popravu. Myslíš, že když přede mnou ukryješ vévodský medailon Dinadanu, podaří se ti zachránit toho vyvrhele, kterého tak miluješ?“

„Přestaň… přestaň… prosím.“

Arianna, která jen před chvilkou vstoupila do sousedního předpokoje, zaslechla vévodkyniny přidušené prosby a okamžitě přiběhla na pomoc. Bez váhání přiskočila k Juliánovi a zkroutila mu ruku, aby uvolnila jeho vražedné sevření.

Cren se obrátil a pokynul strážím za dveřmi.

„Odveďte tu ženu.“

„Ne!“ křičela Arianna zoufale, když ji vlekli pryč. „Můj pane, pusťte ji… snažně vás prosím, neubližujte jí!“

V tom okamžiku uslyšeli na chodbách hradu rány, výkřiky, dusot bot a řinčení mečů v dálce.

„Do zbraně! Do zbraně! Hrad je napaden!“

Při tomto volání Julián ztuhl a Cren ustrašeně zachroptěl.

„Tos mi nepředpovídal!“ vykřikl Julián, se zaklením pustil Kateřinin krk a zuřivě se obrátil k astrologovi.

„Můj pane, hvězdy nelžou. Nic takového jsem v nich neviděl…“

„Víš, co to znamená? Co teď musím udělat? Rychle do věže!“

Vmžiku opustil místnost a stráže uskakovaly stranou, aby jej nechaly projít. „Chopte se zbraní! Zažeňte je!“ řval a uháněl po chodbě pryč, s astrologem bledým jako křída v patách.

Arianna odvedla pohmožděnou a plačící Kateřinu na lavici a dvorním dámám, které se ustrašeně vynořily z předpokoje, přikázala, aby se o ni postaraly. Pak vyběhla na chodbu.

Kudy? Kam jen zmizel?

Najednou zahlédla za jedním rohem mizet cíp černobílého hávu s hvězdami. Cren!

Vyrazila za ním a potichoučku se plížila nahoru po schodech.

Přes holé vrchy i skrze houštiny Velkého lesa mířil k hradu nekonečný proud vojáků. Mříž brány byla zvednuta, aby se mohli šlechtici, rolníci i měšťané dostat za hradby a zhlédnout popravu, a tak mohla dobyvatelská vojska přejít padací most bez překážek.

Dunění jejich kroků na mostě se odráželo od okolních kopců a hor, věnčících jižní výběžek království.

Některé pluky nesly korouhev Galeronu, ty vedl vrchní velitel hraběte Marcuse. Další pluky mávaly neznámou korouhví, na zeleném poli hlásal nápis černými písmeny „Sokol Nicholas“. Tyto pluky tvořily divoce vyhlížející válečníci usazení na bujných koních.

Další útočný šik představovali muži sira Castora, nesoucí svou vlastní korouhev. Vtrhli na nádvoří a jali se bít černě zakuklené stráže ve službách vévody Juliána.

Boje byly urputné a krvavé. Útočníci se oháněli meči, chvílemi ustupovali, znovu se vrhali kupředu a padali k zemi. Juliánovi vojáci po nich stříleli seshora šípy a dole se bránili meči. Vyrojilo se jich, jako když se píchne do vosího hnízda.

Po celém Dinadanu se ozývalo řinčení zbraní.

Nicholas a Marcus si probojovali po zkrvavených schodech cestu nahoru. Utkali se nejméně s tuctem mužů, meče měli krvavé a oblečení na nich viselo v cárech, bojovali však dál a jejich sveřepost děsila každého, kdo se jim postavil. Na vrcholu schodiště je obklopil další tucet vojáků a oni, postaveni zády k sobě, dál neochvějně mávali meči a odráželi nové a nové výpady.

Nicholas právě svrhl jednoho se svých protivníků dolů ze schodů tak, že jeho padající tělo zastavilo další tři vojáky, kteří zezdola spěchali na pomoc, když tu spatřil Kateřinu, vystrašeně pozorující boj ze dveří své komnaty.

„Kde je Arianna?“ vykřikl a odrazil výpad svého protivníka.

„V komnatě ve věži, pronásledovala tam Juliána a Crenaproboha!“ zaječela, když po ní jeden z Juliánových mužů skočil zezadu.

„Zrádkyně,“ zachroptěl muž. „Já ti ukážu, jak trestáme pomoc nepříteli…“

Marcus zasadil vojákovi, jenž ho právě škrábl na paži, smrtelnou ránu a přiskočil ke Kateřině a k ozbrojenci, jenž ji svíral. Jeho hezká tvář byla zkřivená vztekem.

„Pusť ji!“ Okamžitě poznal, kdo to je: Baylor, Juliánův vrchní velitel, jehož zálibou bylo bít vězně a jenž před týdnem ztloukl i jeho samotného.

Se zlověstným úšklebkem namířil Baylor ostří své dýky Kateřině přímo na srdce.

„Toužil jsi po ctěné choti našeho vévody a ona po tobě. Za to se teď můžeš dívat, jak ta děvka zemře.“

V té chvíli se Kateřina pokusila vykroutit z jeho sevření a Marcus se vrhl na Baylora. Kov s jiskřením narazil na kov a v poslední chvíli se Marcusovi podařilo vyrazit Baylorovi dýku z ruky.

Baylor odmrštil Kateřinu ke zdi a obrátil se k hraběti.

Kateřina s hrůzou pozorovala oba muže a v očích se jí zrcadlil strach o Marcuse. Ten ji však nevnímal. Plně se soustředil na zlomyslně se šklebícího Baylora, kroužícího kolem něj.

„Jdi dovnitř, Kateřino!“ přikázal Marcus podivuhodně klidným hlasem. „Zamkni za sebou dveře!“

Zůstala však na místě a Marcus se bez varování vrhl na svého protivníka.

Nicholas se právě zbavil dalších dvou Juliánových mužů, nedokázal se však oprostit od temné předtuchy. Stane se něco strašného. Netušil, jak to ví, ale byl si tím jist. Léta strávená na bitevním poli jej vybavila šestým smyslem ve věcech, týkajících se smrti. Jistě, všude kolem jí bylo plno, ale on cítil, že se jako zákeřná, číhající šelma chystá skolit někoho, koho miluje.

Arianna, pomyslel si, když odrazil posledního z útočníků, a srdce se mu sevřelo hrůzou. Rychlým pohledem se ujistil, že Marcus zabil muže, jenž se odvážil ohrozit Kateřinin život, a nyní svírá třesoucí se ženu v náručí.

Ve zlomku vteřiny se Nicholasovi vybavila tajná chodba, vedoucí do komnaty ve věži, a dveře, jež se otevírají pouze zvenčí.

Bez váhání se rozběhl do hradu. Za chvíli zmizel v zákrutech hradních chodeb. Musí se dostat k Arianně dřív, než se ona setká s Juliánem a Crenem. V tajné chodbě jej nebudou obtěžovat žádní vojáci.

Našel tajnou desku, stiskl ji a vstoupil do zatuchle páchnoucí temnoty. Rychlými, zkušenými pohyby vykřesal světlo a zapálil louč. Pak běžel úzkou chodbičkou, aby se co nejdřív dostal k tajnému schodišti.

Arianna vyšla nahoru po schodech a zmateně se rozhlédla kolem sebe. Stála na odpočívadle, ale dál žádné schody nevedly. Byla tu jen krátká chodba, končící zdí. Žádná okna, žádné dveře. Jen nahoře na stěně hořela louč a ve zdi vedle nízké lavice byla vsazena barevná deska se zaoblenými rohy. Julián a Cren zmizeli.

Zezdola se ozývaly vzdálené zvuky boje. Kde jen se v této chvíli nacházejí v tom pekle Nicholas a Marcus? Zřejmě bojují o holý život. Zavřela oči, aby zaplašila hrůzné představy, jež se jí draly na mysl.

Teď nemá cenu pro ně naříkat, či se je dokonce pokusit vyhledat.

Instinkt jí velel sledovat Juliána. Budeli mít příležitost zbavit zemi jeho přítomnosti, využije jí. Její jedinou zbraní byl její důvtip a samozřejmě měla strach, ale ještě větší strach měla z toho, co by se dělo, kdyby Julián dál vládl své zubožené zemi.

Přestala si všímat strašných zvuků bitevní vřavy dole na nádvoří a připomněla si cikánčina slova. Modrá deska.

Že by to byla tato modrá deska? uvažovala a zadívala se na barevný obrazec vedle lavice. Natáhla ruku a zatlačila na modrý čtverec uprostřed.

Nic se nestalo. Zatlačila znovu, silněji.

Stěna s deskou se zčásti otevřela, aniž by se v tiché chodbě ozval jediný zvuk.

Arianna bez váhání vstoupila dovnitř. Proklouzla otvorem a strnula.

Zády k ní stáli Julián a Cren. Nacházeli se před velkou postelí se zelenými hedvábnými závěsy. Celá místnost byla krásně zařízena zlatozeleně protkávanými gobelíny na stěnách, vyřezávanými komodami, koberci a rohožemi na kamenné podlaze. V krbu hořel oheň.

„Rychle, můj pane, nemáme moc času. Zabij ho!“ syčel Cren.

Julián s taseným mečem hleděl na bělovlasého starce na loži.

Arianna jej okamžitě poznala. Byl to arcivévoda Armand.

Nicholasův otec byl naživu.

8. KAPITOLA

Arianna zůstala stát jako opařená. Němě přihlížela scéně před sebou, připadajíc si jako v nějakém absurdním snu. Užuž se chtěla vrhnout ke starému vévodovi, jenž ji neviděl, když tu stařec promluvil.

„Ano, zabij mne, Juliáne. Ukonči mé utrpení. Kéž bych byl padl mrtev k zemi hned toho dne, kdy jsem zapudil svého syna. Uvěřil jsem tenkrát tvým lžím, očerňujícím Nicholase.“

„Nechci tě zabít, otče,“ promluvil Julián tím nejtišším a nejpokornějším hlasem, jaký u něj Arianna kdy slyšela. Přesto však zněl ten hlas zároveň odhodlaně. Byl už rozhodnut!

„Nemám však na vybranou,“ pokračoval Julián „Vypuklo povstání. Musím se postavit do čela svých mužů a bojovat proti těm, kdož chtějí svrhnout právoplatného dědice trůnu Dinadanu.“

„Ty nejsi jeho právoplatným dědicem. Tím je Nicholas.“

„Vyhnal jsi ho a zbavil dědických práv. A Cren tvrdí, že je, mrtev. Trůn tedy bude patřit mně, až zemřeš. Nezbývá proto nic jiného, než abys skutečně zemřel, dřív, než někdo zjistí, že jsi dosud naživu.“

„Do toho tedy!“ pravil vévoda chraplavým hlasem a v jeho vrásčité tváři se zračily pohrdání a smutek současně. Tak velký smutek, že nad ním Arianně usedalo srdce, neboť věděla, že vévoda netruchlí kvůli sobě, ale pro svého syna, jemuž ukřivdil.

„Než zemřu, chci od tebe slyšet přiznání, že to tys mě znesvářil s Nicholasem. Zasadils mezi nás klín svými lživými výmysly…

Podplatil jsi vesničany, aby přísahali, že ho viděli znásilnit to děvče…“

„I jí jsem zaplatil, aby přísahala,“ doplnil Julián tiše.

Vévoda zasténal.

„Co jiného mi zbývalo?“ pokračoval Julián zvýšeným hlasem, chvějícím se nenávistí. „Věděl jsem, že pokud zůstane zde, nebudu mít nikdy šanci dostat se na trůn. On byl prvorozený a navíc tvůj miláček, ve všem jsi mu dával přednost přede mnou. Nechat ho zabít by bylo příliš riskantní. Takže jsem zvolil jiný způsob.“

„Ty… zloduchu,“ zašeptal vévoda, a ač byl zesláblý, z očí mu sršel spravedlivý hněv.

„Máš pravdu. Nebylo to zrovna ušlechtilé, vid?“ uchechtl se Julián. „Nicméně musíš uznat, že to byl skvělý nápad a vyšel přesně tak, jak jsem si ho naplánoval. Jistěže se nic z toho, čemus věřil, nikdy neudalo, ani ona trapná příhoda, ani další z Nicholasových prohřešků, o nichž jsem tě nechával informovat.“ Juliánův smích zazněl tak ďábelsky škodolibě, že Arianna ucukla hrůzou a odporem.

„Tvůj drahý Nicholas byl nevinný jako nemluvně. Teď znáš konečně celou pravdu.“

„Myslel jsem si to…“

„Ano, začínal jsi pochybovat, a právě to mě přimělo, abych zinscenoval tvou smrt. Jinak bys byl už dávno nechal pro Nicholase poslat, znovu jej vyslechl a zřejmě mu i uvěřil. Začínal jsi o mně pochybovat, a proto jsem musel začít jednat!“

„I teď musíš jednat, můj pane!“ vyhrkl Cren. „Zab jej a pospěšme dolů. Musíš shromáždit své vojáky a všechny své příznivce.

Nesmíme ztrácet čas!“

„Udělej to ty!“ Julián zasunul meč zpět do pochvy. „Já nemohu.

Přece jen je to můj otec, zabij jej ty, rychle, a pak půjdeme…“

„Ne!“ zvolala Arianna, když Cren jediným máchnutím tasil svůj meč, a vrhla se mezi oba muže a lože nemocného vévody.

Chvíli na ni ohromeně zírali a pak Juliánova tvář zbrunátněla hněvem. Z očí mu sršely blesky.

„Co tady k čertu pohledáváš? Jak se opovažuje služebná mé ženy…“

„Mýlíš se, milý bratránku.“ Třesoucími se prsty sňala Arianna z hlavy čepec a rozpustila si vlasy. „Jsem Arianna z Galeronu a přišla jsem osvobodit svého bratra. V této chvíli je již volný, Juliáne. A bojuje po Nicholasově boku s tvými muži.“ Modlila se, aby to byla pravda. Pokračovala však hrdě dál. „Když zabiješ vévodu, nijak si tím nepomúžeš. Dny tvé vlády jsou sečteny!“

„Říkáš, že Nicholas je naživu?“ Julián k ní přiskočil, chytil ji za ruku a zaryl jí prsty tak hluboko, že Arianna téměř vy‘ kla bolestí, ovládla se však.

„Lžeš, to nemůže být pravda! Cren jej prohlásil za mrtvého!“

Uhodil ji do obličeje. „Řekla bys cokoli, jen abys zachránila svého bratra!“

Arianna vztekle zamrkala, aby se vzpamatovala z Juliánova úderu, dál však držela hlavu hrdě vzpřímenou. „Je to pravda! Chceš se bít tady se mnou, nebo je v tobě tolik mužnosti, aby ses zúčastnil bojů, jež v této chvíli zuří po celém hradě? Vyber si sám, můj statečný pane!“

Arianna po něm ta slova plivla s nejvyšším pohrdáním. Natáhla ruku a uchopila třesoucí se prsty arcivévody Arma da, jenž na loži rychle, mělce dýchal.

Cren přiskočil k malému okénku proraženému v kamenné zdi a pohlédl dolů na bitevní vřavu na nádvoří. Zezdola sei zaznívaly výkřiky, naříkání, kletby a zvonem mečů. Ze strážních věží pršely dolů roje šípů. Pohlédl na popravčí lesem, kde se dnes měla konat poprava, a tu spatřil, jak se na něj šplhá malá, tmavá postavička.

Vztekle si uvědomil, že je to cikánka.

„Lord Nicholas je naživu! Lord Nicholas žije! Je tady n hradě a bojuje za Dinadan!“

Její pokřik se nesl až vzhůru k věži a bylo jej slyšet i v tajné věžní komnatě.

Cren odskočil od okna jako uštknutý a rozlícený Julián jej probodával vzteklým pohledem.

„Musíme ty dva zde okamžitě zabít, můj pane, a pospíšit dolů postavit se do čela vašich rytířů! Naši vojáci zvítězí a vévodovo prohlášení, že vy jste dědicem trůnu, nepozbude nic na své platnosti.“

Julián byl doslova sinalý hněvem. „Pospěšme si tedy,“ vyštěkl a po tomto rozhodnutí jej zcela ovládla krutá a nelítostná stránka jeho povahy. Bleskově vytáhl meč z pochvy.

„Nejdražší Arianno, nikdy ses nenaučila, kde je tvoje místo, odjakživa ses pletla do bojových her chlapců. Nyní za to budeš pykat smrtí.“

Než se k ní však stačil přiblížit, vtiskla se Arianna za malý stolek u okna, jenž jí na chvilku posloužil jako ochrana. Rychle oddechujíc, spatřila Crena spěchat na pomoc svému pánovi a v zoufalství popadla hliněný džbán na stolku před sebou a mrštila jím po něm.

Cren, zasažený do hlavy, k ní obrátil sinalý obličej, zkřivený vztekem.

Rána jej však zastavila jen na okamžik.

„Kdybych měla meč, odpravila bych vás oba!“ vykřikla, když se na ni Julián znovu vrhl, v té chvíli se však pohnula deska skrytá vedle postele a dovnitř se vřítil Nicholas.

Zkrvavený oděv na něm visel v cárech, v očích však měl pohled plný nezdolného odhodlání a síly. Obličej měl uzardělý, vlasy zvlhlé potem, byl však ledově klidný a celé jeho vzezření vypovídalo o muži, jenž si je jist tím, co dělá.

Trhlinou v kožené kazajce se na jeho opálené hrudi pyšně zaleskl vévodský medailon Dinadanu.

„Já meč mám, má nejdražší, a rád tu službu pro tebe vykonám.“

Jediným krátkým pohledem zhodnotil situaci, avšak když poznal v muži na lůžku svého otce, smrtelně zbledl.

Arianna stála neschopna pohybu a s hrůzou si představovala, co v té chvíli asi prožívá. Srdce se jí rozbušilo při pomyšlení, že šok jej zřejmě oslabil a vydal napospas Juliánovi a Crenovi.

„Arcivévoda Armand je v pořádku…,“ začala, slova jí však sama odumřela v hrdle, když si všimla výrazu na Juliánově tváři.

I on byl v šoku. V šoku z toho, že vidí svého nenáviděného bratra naživu a zde. Pod jeho ohromením se však skrývala nenávist, černá a hluboká jako bezedná jáma. Pak jeho pohled zavadil o vévodský medailon Dinadanu na Nicholasově hrudi a projela jím vlna neovladatelného vzteku.

„Medailon!“ zachroptěl. „Tos byl tedy ty!“ Vymrštil svůj meč v jediném prudkém, vražedném oblouku.

„Zab jej!“ křikl Julián na Crena a zaútočil na zapuzeného dědice trůnu. Cren se k němu poslušně připojil.

Arianna se protáhla na druhou stranu vévodovy postele. V

komnatě nebylo nic, co by mohla použít jako zbraně, a tak jí nezbývalo, než se zatajeným dechem svírat arcivévodovu třesoucí se ruku.

„Nicholas zvítězí,“ snažila se jej uklidnit chvějícími se rty. S

hrůzou sledovala souboj, v němž Nicholas chladnokrevně čelil dvěma protivníkům, usilujícím mu o život. Bylo zřejmé, že Julián i Cren se svému šermířskému umem učili u nejlepších mistrů.

Nicholasův obličej byl zbrocený potem, jak se vyhýbal výpadům dvou zkušených protivníků útočících současně, odrážel je a sám útočil.

„Juliáne… nesmíš prolít… krev svého bratra!“ vyrazil ze sebe vévoda slabým hlasem.

Arianna si pomyslela, že se zbytečně namáhá. Cren a Ju lián na Nicholase doráželi stejně nelítostně jako lovečtí psi, je chtějí roztrhat zajíce. Až na to, že Nicholas nebyl žádný zajíc.

Byl skvělým bojovníkem a oba převyšoval výškou, silou i obratností. Byť byli Cren i Julián dobře vycvičeni, Nicolasovo vynikající šermířské umění bylo zoceleno v nesčetnýc bitvách. Meč mu v rukou jen hrál. Obratně se vyhýbal všem smrtelným výpadům.

Pak jediným mohutným úderem vyrazil Crenovi meč z ruky, až zazvonil na podlaze.

Když se astrolog shýbl, aby jej zdvihl, přiskočila k něm Arianna.

Tentokrát sáhla po nočníku a praštila ho jím přímo do hlavy.

Skácel se na podlahu jako hadrový panák.

„Odhoď meč, Juliáne.“ Nicholasovy oči plály takovou zuřivostí, že z ní šel Arianně mráz po zádech. „Jinak tě na místě zabiju.“

„Cha!“ odfrkl Julián a vyrazil dopředu s prudkostí a silou, jež mu dávala jeho nenávist, smíšená se zoufalstvím. „Možná jsi uprchl z vězení, ale z hradu Dinadan neunikneš. Pomažu tvou krví všechny stěny této komnaty! Zemřeš, můj nenáviděný bratře! Zemřeš!“ Hrot jeho meče minul Nicholasovo krytí a mířil k jeho hrudi.

Nicholas ale včas uskočil a vzápětí sám prudce zaútočil. S

nelítostným odhodláním prosekl hrotem meče Juliánovi hrdlo.

Arianna zavřela oči, aby neviděla tryskající krev. Uslyšela tlumené zachroptění a pak náraz, jak Juliánovo tělo padlo na zem.

Roztřásla se jako v zimnici.

Když znovu otevřela oči, spatřila Nicholase, jak celý popelavý klečí u postele, oběma rukama svírá ruku starého vévody a líbá jeho kostnaté prsty.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že tě ještě kdy spatřím živého,“ šeptal chraptivě.

„Synu můj, ani já jsem už nedoufal, že se mi dostane příležitosti požádat tě o… odpuštění.“ Ve vévodových zapadlých, ale stále bystrých očích se zatřpytily slzy. „Neprávem jsem tě zavrhl a vyhnal.

Věřil jsem tomu lotrovi a nechtěl slyšet tvé prosby…“

„Otče, nemusíš…,“ pokusil se jej Nicholas přerušit. Vévoda však nedbal a pokračoval. „Julián to nastrojil tak, abych uvěřil, že ses dopustil toho ohavného skutku vůči oné dívce. Přiznal se mi. Arianna je mým svědkem.“

„Je to pravda,“ přisvědčila tiše a poklekla vedle Nicholase. „Bylo to jeho dílo, přesně, jak jsi předpokládal. A když tvůj otec začínal mít podezření a chtěl tě povolat zpět, nechal Julián rozhlásit, že zemřel, a zavřel ho do této komnaty.“ Položila Nicholasovi ruku na paži. Bylo zřejmé, že jím teď zmítá množství nejrůznějších emocí, láska, ohromení i opojný pocit štěstí z toho, že našel svého otce naživu.

Navíc si poznenáhlu uvědomoval, že se mu konečně dostalo ospravedlnění. Vypadal, jako by se snažil vzpamatovat z těžké rány.

Jak ráda by ho objala a slíbala z něj to ohromení, přitiskla si ho k srdci, aby se uklidnil. Nicholas však znovu promluvil k otci.

„Jsi nemocen. Co ti udělal?“ otázal se ostře, avšak starý vévoda zakroutil hlavou.

„Nic. Nemoc mě sklátila ještě dřív, než mě sem zavřel.

Horečka… Staral se zde o mne lékař, Julián ho pak nechal zavraždit, aby se nikdo nedozvěděl, že jsem ještě naživu.“ Hlas mu selhal. Když pohlédl do zarmoucených očí svého syna, otřáslo se jeho hubené tělo hlubokým povzdechem.

„Nikdy si neodpustím… že jsem byl takový hlupák,“ pronesl šeptem.

Než na to stačil Nicholas něco říct, vklouzly úzkým otvorem, jímž sem před chvílí vstoupila Arianna, dvě postavy.

Nicholas vyskočil s rukou na meči, na prahu komnaty však stál Marcus s Kateřinou.

„Můj vrchní velitel Felix a galeronské pluky vyhánějí Juliánovy vojáky z hradeb,“ hlásil Marcus téměř bez dechu. „Sir Castor a další šlechtici bojují na naší straně. A vojáci pod tvojí zástavou se bijí jako lvi a dobíjejí ty, kdo se pokoušejí uprchnout… Bože můj!“ vykřikl, když spatřil vévodu, a jeho zbědovaný obličej zrudl úžasem.

„Co je to za zázrak?“ zvolala Kateřina a ruce jí vzlétly k hrdlu.

„Je čas… zastavit boj.“ Vévoda Armand se pokusil posadit a Nicholas se sklonil, aby mu pomohl. „Julián způsobil v mé říši už dost krveprolití a rozbrojů.“

134

„Půjdu a zastavím boj,“ promluvil Nicholas s tichým odhodláním.

Jeho pohled na okamžik zjihl, když Arianna přiběhla k Marcusovi a oba se objali s hlavami těsně u sebe. Nejraději by poklekl a děkoval Bohu, že je zachráněna. Toužil ji držet v náručí, vdechovat její sladkou vůni, a zaplašit tak ze své duše puch smrti.

Teď však nebyl čas na něžné myšlenky a láskyplná slova, ani na to, aby se napil její léčivé síly. Dole stále ještě zuřila bitka.

V té chvíli zpozorovala Kateřina Juliánovo mrtvé tělo a prudce se odvrátila, lapajíc po dechu.

Připomněla mu tím, že zatímco tu stojí, umírají dole další lidé.

Jeho pohled opět ztvrdl.

Otec má pravdu. Nadešel čas učinit konec násilí a nešvarům.

Věděl přesně, co teď musí udělat.

Nádvoří vypadalo z balkonu pod věžní komnatou jako jeden veliký zmatek. Nicholas usadil vévodu Armanda na židli se zlatým opěradlem, kterou sem Marcus přinesl, a chvíli pozoroval dílo zkázy, odehrávající se dole.

S ponurým výrazem vykročil kupředu a chytil se zábradlí.

„Přestaňte! Složte zbraně! Rozkazuji to jménem arcivévody Armanda!“

Lidé vzhlédli, ukazovali si nahoru a nevěřili svým očím. Zvedl se pokřik a dav se zavlnil. „Přestaňte! Jménem arcivévody, přestaňte!“

opakovali vojáci a jejich pokřik se nesl stále hlasitěji, dokud neustal všechen boj.

Vévoda Armand, přenesený na tento balkon, odkud již nesčetněkrát hovořil ke svému lidu, sebral všechny síly, aby s pomocí Nicholase a Marcuse povstal a zamával ohromenému davu pod sebou.

Z davu se ozvaly radostné výkřiky.

„Vévoda Armand žije! Vévoda Armand žije!“

„A uzurpátor trůnu Julián je mrtev!“ zvolal Nicholas, stojící s mečem v ruce u zábradlí balkonu. „Všichni muži, věrní pravému vévodovi, složte zbraně. Zlovolná vláda falešného vévody Juliána skončila!“

S tančícím srdcem sledovala Arianna, co se dělo dál. Vůle k boji vyprchala z Juliánových vojáků jako pára. Někteří se dali na útěk, a na Nicholasův rozkaz je muži se sokolí korouhví nechali neochotně, avšak bez překážek projít branou. Ale většina lidí na nádvoří se dala do jásotu. S úctou pak naslouchali vévodovi Armandovi, podpíranému z jedné strany Nicholasei a z druhé Marcusem.

Lidé se navzájem tišili, aby lépe slyšeli. Vévoda promluvil zastřeným hlasem, avšak zřetelně.

„Tímto prohlašuji, že zmocňuji svého prvorozeného syn Nicholase, aby mne zastupoval jako váš nový vládce, a znovu přinesl do vévodství Dinadan jednotu!“

Vzedmul se obrovský jásot. Arianně tekly slzy z očí a srdce se jí dmulo štěstím, když sledovala Nicholase, jak pomáh vévodovi do křesla.

„Přísahám věrnost vévodovi Nicholasovi!“ zvolal sir Castor a poklekl najedno koleno.

„Přísaháme věrnost Nicholasovi!“ ozývalo se po celém hradě a Arianna s rostoucí úlevou i radostí sledovala, jak cel‘ shromáždění pokleká s obličeji zdviženými k Nicholasovi a starému vévodovi.

Dokonce i cikánka na popravním lešení klečela. Arianna si všimla, jak jí po tváři přelétl spokojený úsměv.

Krátce nato ulehl vévoda Armand do svého vlastního lož v pohodlí svých nádherných komnat. Venku bylo stále ještě slyšet provolávání: „Ať žije arcivévoda Armand! Ať žije vévoda Nicholas!“

Arianna, Marcus a Kateřina se odebrali do předpokoje, ab dopřáli otci a synovi chvíli soukromí. Za chvíli se však museli vrátit, protože dovnitř proudili vojáci a dvořané, aby se představili Nicholasovi a přijali jeho rozkazy.

Ke starému vévodovi byl povolán lékař a Nicholas oznámil, že musí s Marcusem sejít dolů. Vojáci obou zemí očekávali jejich rozkazy.

Marcus pohlédl na Nicholase, pak na Ariannu a usmál se.

„Tento den se docela vydařil,“ řekl. „Vedla sis dobře, sestřičko.

Kdybys ho nedala hledat po celém světě, ten mizera by si na mě ani nevzpomněl a nepřišel by si pro mě do vězení, a já bych přišel o dnešní hostinu…“

„Hostinu!“ vykřikla Kateřina pobouřeně.

Marcus se na ni zašklebil a políbil jí ruku.

„Kdybych nepřijel já, tvá sestra by se o tvé vysvobození postarala sama.“ Nicholasovy šedé oči pohlédly nadšeně na Ariannin zářící obličej. „Je to tanejodhodlanější žena, s jakou jsem se kdy setkal.“

Marcus se zasmál. „To ano, odhodlaná, to tedy je.“

„A nejstatečnější.“

„No…“

„A nejkrásnější.“

Marcus zvědavě pohlédl na Ariannu a pak na svého přítele.

Výrazy jejich tváří nepřipouštěly nejmenších pochyb. Nikoho kolem sebe nevnímali.

Vyslal k Armandovi překvapený úsměv a ten jen povytáhl obočí.

„V tom případě tedy…,“ začal Marcus, ale Nicholas jej přerušil.

„Naše svatba se bude konat zároveň s korunovací,“ oznámil.

„Svatba!“ vyhrkli Marcus i Kateřina najednou.

Arianna nespustila oči z Nicholasovy dychtivé tváře a rty se jí zvlnily v něžném úsměvu. Téměř neznatelně přikývla.

„Výborně, synu!“ Vévoda se ze svého krásně upraveného lože na syna šťastně usmíval. „Vidím, že jsi za těch pár let, co jsme se neviděli, zmoudřel.“

„To doufám, můj pane!“ Nicholas nedokázal odtrhnout od Arianny oči. Vypadala nádherně i přesto, že měla šaty roztrhané a pomačkané, vlasy rozcuchané a pod očima kruhy únavy z událostí, jež dnešní den přinesl. „Vezmeme se co nejdříve, pokud lady Arianna nezměnila své rozhodnutí.“

„Až mě poznáš lépe, můj pane, uvidíš, že svá rozhodnutí nikdy neměním,“ odvětila Arianna sladce a z očí jí zářily smích a láska, jež zaplašily všechnu únavu. Blaženě vklouzla do jeho náruče.

„Žena, jež nikdy nemění svá rozhodnutí,“ pravil arcivévoda zamyšleně. „Nebudeš to mít lehké, synu.“

„Já už se s tím nějak vyrovnám.“ Nicholasův obličej rozjasnil letmý úsměv. Jemně jí zvedl bradu. „Vezmeme se a budeme šťastni až do konce svých dnů,“ slíbil jí tak tiše, že to nikdo jiný než ona nemohl slyšet. „Zasvětím svůj život tom abys byla šťastná, spokojená a v bezpečí.“

„A já svůj tvému štěstí,“ zašeptala mu v odpověď.

„V Galeronu je zvykem pečetit podobná ujednání polibkem,“

připomněl Marcus slavnostně.

„V Dinadanu rovněž,“ odvětil Nicholas a se zářícíma očima si přitiskl Ariannu blíž k sobě.

„Tomu zvyku se nehodlám zpěčovat, můj pane,“ zamumlá la s tak nezvyklou pokorou, že se musel usmát, a pak ji líbal tak důkladně, hluboce a hladově, že Arianna úplně zapomněla, že tu nejsou sami, a cítila se jako v sedmém nebi.

9. KAPITOLA

Ložnice voněla čerstvým rákosem, vínem a voskem ze svící.

Arianna si kartáčovala vlasy u ohně a netrpělivě očekávala svého ženicha. Čas plynul a ona byla stále netrpělivější. Rozmrzele začala přecházet sem a tam.

Párkrát zlostně zavadila pohledem o nádhernou postel s těžkými šarlatovými závěsy a kožešinovými pokrývkami. Byla to její svatební noc a zdálo se, že bude odsouzena strávit ji o samotě.

Den, který měla za sebou, byl naplněn zmatkem oslav, velkolepostí obřadů, smíchem, pestrými výjevy a veselím. Nejprve se ve velké katedrále konala korunovace spojená se svatebním obřadem.

Hlavní loď katedrály byla jasně osvětlena stovkami svící a pochodní a zaplněna bohatě vyšňořeným urozeným panstvem. Byli zde přítomni také rytíři Dinadanu a Galeronu i vojáci Nicholasovy žoldnéřské legie. V nejzazším koutku katedrály sledovala průvod se spokojeným úsměvem stará cikánka.

Když Nicholas Ariannu spatřil, jak k němu chrámovou lodí kráčí v nádherném rouchu ze smetanového sametu, lemovaném červeným saténem, s matčiným ametystovým náhrdelníkem na štíhlém krku a s ametystovým prstenem na křehké ruce, bylo na něm znát, jak je jí okouzlen a jak je na ni pyšný. Arianna nebyla nikdy šťastnější.

Na hostině si každý mohl přijít na své, podávala se šťavnatá zvěřina v kořeněné omáčce, kapouni a bažanti, štika nadívaná mandlemi, ovocné koláčky, marcipánové sladkosti… Pivo a víno tekly proudem, tančilo se a pronášely se přípitky. Bylo krásné, že se do země opět vrátil mír, Marcus se svým vojskem vyhnal z Galeronu poslední Juliánovy vojáky a jejich vlast se zotavovala z válečných útrap. Spojenectví s okolními zeměmi včetně Kateřininy vlasti byla teď silnější než kdy dříve.

A krásný hrad Dinadan získal zpět svou pověst ochránce míru.

Jeho kamenné zdi už nevyzařovaly nic zlého, ve slunečních paprscích i ve světle měsíce stříbřitě svítily do dálk jako velkolepý maják dobra a lásky.

Hrad zkázy už neexistoval. Nádherný hrad arcivévody Armanda se pro jeho poddané znovu stal symbolem bezpečí, na který byli hrdi, místem, kde vládla radost a štěstí.

Arianna byla nadšena zprávou, že až Kateřina přestane držet povinný smutek, provdá se za jejího bratra. Přála jim tolik štěstí, kolik jej sama našla ve svazku s Nicholasem.

Když však skončila hostina, přípitky i tanec, začaly mrzutosti.

Pro Nicholase si přišli jeho vojáci a tvrdili, že podle tradic se musí ženich před svatební nocí opít.

Se smíchem se jí uklonil a odešel s nimi, zatímco ona se odebrala do společné ložnice v doprovodu Kateřiny a svých dvorních dam.

Od té doby už uplynula celá věčnost a ona nyní seděla ve své nádherně vyšívané hedvábné košili u praskajícího ohně, kartáčovala si vlasy a čekala. Svíce se krátily, její zářivé oči jiskřily hněvem a začínala se jí zmocňovat zuřivost. Jestli s; myslí, že ji může o svatební noci nechat samotnou a vrátit se, až se mu zlíbí, pak se krutě mýlí. Nebude už dál čekat ani minutu.

Vyskočila, z háku na zdi strhla svou sobolí pláštěnku a vykročila ke dveřím.

Na tomto hradě je spousta míst, kam se může ukrýt. Ať si ji Nicholas najde, jestli o ni ovšem bude vůbec stát. Možná bude tak opilý, že si ani nevzpomene, že vůbec nějakou manželku má. Ať si třeba obrátí celý hrad vzhůru nohama, ale kdo ví, jestli se mu podaří ji najít.

Rozevřela těžké dveře dokořán, a vrazila přímo do železné hrudi svého manžela.

„Kampak, Arianno?“ zasmál se a jeho silné paže ji objaly.

„Okamžitě mě pusť!“ protestovala, zatímco ji táhl do ložnice a kopnutím za sebou zavřel dveře, aniž přitom uvolnil své pevné sevření.

„Pustit tě? Copak to jen žádáš od svého muže o svatební noci, miláčku?“ Znovu se zasmál a pohledem obdivné přejel po jejích ohnivých kadeřích, mléčně bílých ramenou a tenké, přiléhavé hedvábné košili.

„Opustil jsi mě, aby ses opil s tou bandou otrapů, přivandrovalých bůhví odkud!“

Vážně zakroutil hlavou a laškovně ji zatahal za vlasy. „Zdám se ti opilý, Arianno?“

Ne, opilý opravdu nevypadal. Jeho šedé oči se dívaly dychtivě a jasně, tváře byly zdravě zrůžovělé, nikoli však brunátné. Mluvil zřetelně a na nohou stál stejně jistě jako kdykoli jindy, uvědomila si, když první nával hněvu pominul a ona se podvolila jeho objetí.

„Ne, to ne,“ odpověděla váhavě a prohlížela si pátravě jeho obličej.

„Víš, bylo by třeba mnohem více času než chvilka, co jsem strávil s těmi výtržníky, abych zapomněl, že na mě čeká má sladká, krásná nevěsta, jejíž půvaby si přeji obdivovat celou noc, na což potřebuji jasnou hlavu a smysly neomámené účinky alkoholu.“

Zvedl ji do náruče a odnesl k posteli. Položil ji na kožešinovou pokrývku a jejich polibky byly daleko opojnější než pivo nebo víno.

„Stejně se na tebe zlobím,“ řekla Arianna se smíchem, když se od sebe jejich ústa nepatrně oddálila. „Byla jsem už rozhodnuta odejít z tohoto pokoje, abys litoval, žes mě nechal, třeba jen na okamžik, samotnou.“

„Pak se budu muset pokusit změnit tvé rozhodnutí, je to tak?“

usmál se škádlivě Nicholas a vtlačil ji jemně zpět do polštářů.

Pomalu a důkladně ji líbal na hrdle a stále níž, až se celá chvěla a hořela.

„Já… však nikdy svá rozhodnutí neměním,“ zašeptala a ovinula mu paže kolem krku. Lačně pila polibky z jeho žhavých úst.

„Tentokrát je změníš.“

Zatáhl za sametovou stužku zdobící živůtek její košile, až se rozevřela a odhalila ladné křivky jejího nahého těla. „Možná najdu způsob, jak tě přesvědčit.“

Arianna polkla a pohlédla do jeho zářících očí. „Zkus to,“

zašeptala se smíchem a přitáhla si ho k sobě.

Nicholas ji zasypal polibky a pak znovu promluvil. „Má nejdražší, rád strávím zbytek života tím, že tě budu přesvědčovat, abys mě stále milovala tak, jako mě miluješ tuto noc. Nedoufal jsem už, že získám někdy zpět svůj domov, titul, úctu svého otce a že budu mít ženu. Nyní to vše mám.“

Přitiskla jej k sobě a láskyplně přejela prsty po jeho zjizveném obličeji.

„A já mám tebe, Nicholasi,“ zašeptala v náhlém mocném přívalu lásky, až jí vhrkly slzy do očí. „Na světě není šťastnější ženy, než jsem já, ani takové, jež by k svému muži chovala větší lásku. A tak tomu bude už navždy.“

„Navždy,“ opakoval a zpečetil ten slib polibkem zároveň ohnivým i něžným.

Obloha za oknem zářila tisícem hvězd a vévoda s vévodkyní slavili ve své hradní komnatě svou svatební noc i všechny následující dny a noci, které po ní měly následovat.

SOKOLÍ HNÍZDO

RUTH RYAN LANGANOVÁ

Tomovi, mé inspiraci

PROLOG

ANGLIE, 1870

„On sem pozval toho Američana.“ Neudržel se a zasyčel.

Komnatu ve věži osvětlovala jediná svíčka. Ti dva se tu sešli tajně, a tak raději ani nezapálili oheň, aby je neprozradil. Každé jejich slovo vytvářelo v ledovém vzduchu mrazivé obrazy.

„Proč?“

„Má podezření a myslí si, že jeho geniální přítel mu přijde na pomoc.“

„Pak ho tedy musíme zastavit.“

Krátké ticho. „Navrhuješ snad…?“

Hlava v kápi přikývla. Kolem se rozhostilo ticho, náhle je však přerušil zlověstný tlumený hlas. „Jeden nebo dva, v tom už není rozdíl. Musíme to udělat. Nikdo nám nesmí překazit naše plány.“

Najednou chladný závan zhasil svíci a nechal ty dva potmě.

„Co to bylo? Jako bych cítil něco… nadpřirozeného.“

Dva páry studených rukou se navzájem sevřely. Druhý hlas byl konejšivý. „To byl jen průvan ve věži. Nic to nemění. Ten Američan musí zemřít.“

1. KAPITOLA

Zase prší. Felicity Andrewsová se i ve svém těžkém plášti zachvěla. Od toho okamžiku, kdy se v bostonském přístavu nalodila, nad ní nebesa prolévala slzy. Jenže až tady v Anglii měla pocit, že jí ledový, ostrý déšť proniká až do morku kostí.

Měla za sebou dlouhou a náročnou cestu a byla už neuvěřitelně unavená. Neměla však jinou volbu, než naléhavému dopisu otcova nejstaršího a nejlepšího přítele lorda Falcona vyhovět. Bylo to sice jen pozvání, ale Felicity cítila, že jde o něco víc. Lord Falcon ve svém dopise žádal svého přítele Roba, aby rychle přijel, než bude pozdě.

Znovu si prohlížela dopis psaný pečlivou rukou, jako už tolikrát od té doby, co jej obdržela. Oliver lord Falcon v něm naznačoval, že jde o nějakou tajemnou a záhadnou záležitost. Jako by šlo o něco natolik choulostivého, že to nemohl vyjádřit slovy.

Felicity se bála, co si starý muž pomyslí, až zjistí, že mís Roba dorazila jeho dcera.

Pořád ještě se jí motala hlava z toho všeho, co musela v poslední době vyřídit. Prodat nábytek. Katalogizovat všechny otcovy knihy a dopisy. Nejtěžší ze všeho pro ni bylo opustit byt, kde spolu s otcem bydleli, než zemřel. Ten byt znamenal celý život plný vzpomínek.

Co teď, říkala si, teď, když se odpoutala od toho jedinéh co kdy poznala, a vydala se z Bostonu za novým život v nejistotě cizí země?

Nemyslela na to. Těšila se jen na konec té únavné cesty. Představa horké večeře a měkké postele ji povzbuzovala.

Chvěla se jí víčka, když si představovala, co všechno v Anglii uvidí. Drsnou, skalnatou krajinu. Nevelké, malebné vesničky. Milé lidi, o nichž jí otec vždycky tak krásně vyprávěl…

Dostavník, řítící se přes větrem pročesávaná blata, se zničehonic zhoupl a naklonil, až se Felicity s trhnutím probudila, a musela natáhnout ruku a chytit se. Vykoukla z okénka. Až se jí srdce zastavilo.

V rozvířeném mlžném oparu uviděla, jak ke kočáru míří jezdec v dlouhém plášti, a zdálo se, že srážka je nevyhnutelná. Najednou roztál temnotu zubatý blesk a osvětlil cizincovu pohlednou, zádumčivou tvář. Ačkoli se to stalo ve zlomku vteřiny, Felicity měla pocit, že se jí neznámá tvář vpálila do srdce. Měl vlasy černé jako uhel, divoce se mu zmítaly ve větru a dešti; temné oči, hluboké a nezměrné, plné věčné bolesti; zlostně zkřivená ústa, jako by proklínal nebesa. Pak se temnota kolem něho znovu uzavřela. Nad hlavou jim zahřmělo silou kanonády.

Felicity vyskočila, chytila se střechy kočáru a výkřikem varovala kočího. Jenže hukot bouřky a rachot kol ji přehlušily, Zachvátil ji pocit zoufaství, a tak se jen schoulila a očekávala náraz. Ale kočár pokračoval dál ve své nebezpečné cestě. Při dalším záblesku Felicity užasle zamrkala očima. Jezdec zmizel stejně záhadně, jako se objevil. Jediný živý tvor široko daleko byl sokol, mávající divoce křídly v nemilosrdném větru.

Zakryla si ústa, aby utlumila vyděšený výkřik. Asi je unavenější, než si myslela. Šálí ji smysly. Celá rozzlobená sama na sebe se schoulila v rohu kočáru, až zaslechla křik kočího.

Kočár značně zpomalil. Když se podívala ven, tyčily se před ní v mlze starobylé věže Sokolího hnízda. Hrad z velké části skrývala tma. Svým blikotavým světlem ji vítalo jen několik svící postavených do oken.

Kočár zastavil u širokého kamenného schodiště. Kočí hodil Felicityina zavazadla dolů sluhovi, který tu čekal, a pomohl jí vystoupit.

„Vítejte na Sokolím hnízdě, mylady,“ zvolal kočí.

„Děkuji.“

„A pozor.“ Ztišil spiklenecky hlas. „Říká se, že se tu dějí podivné věci…“ Podíval se vzhůru, ale tu mezi ně vstoupil zakaboněný sluha.

Nebyl čas se ptát, co tím myslel. Felicity, utrápená větrem a deštěm, následovala sluhu vzhůru po schodech k otevřeným dvoukřídlým dveřím.

Jakmile vešla dovnitř, dveře se dutě zabouchly. Sluha bez slova zmizel a Felicity, celá rozechvělá, zůstala sama.

Zběžně si prohlédla vysoké stěny zdobeně starými goblény a kamennou podlahu lesknoucí se ve světle stovky svící. Ve vzduchu bylo cítit vůni včelího vosku a slabou štiplavost kouře ze dřeva.

Když zaslechla blížící se kroky, otočila se. Žena, která k přicházela, byla vysoká, měla široká ramena a boky. Oblečená byla do beztvarých tmavých šatů, na nohou těžké boty. Tmavé, prošedivělé vlasy si vyčesala do pevného uzlu.

Rozzlobeně si Felicity prohlížela, očividně pobouřena t; nevhodnou dobou příjezdu. Pak vyčítavě prohlásila: „Pán u spí.“

„Omlouvám se, že přijíždím tak pozdě. Jsem Felicity Anf drewsová. Můj otec Robert byl přítelem lorda Falcona.“

Všimla si, jak se ženě mírně rozšířily oči, jinak nedala na jevo, že by to jméno poznávala. „Já jsem Maud Aťhertonová, hospodyně na Sokolím hnízdě.“

„Moc mě těší.“ Felicity natáhla ruku, ale ona se na ni je“

pohrdlivě dívala. Uvědomila si, že jen Američanka by se t „

zachovala ke služebné. Ucítila rozpaky, a tak stáhla ruku zpě a u boku ji zaťala v pěst.

„Neoznámili mi, že přijedete.“ Hospodyně se ani nepokusila o úsměv. Jen její oči, malé a temné, vykukovaly zpoza silných brýlí.

„Neměla jsem čas napsat lordu Falconovi o otcově smrti. Prostě jsem si zamluvila palubní lístek a doufala, že přátelství lorda Falcona se vztahuje i na dceru Roberta Andrewse.“

Hospodyně nedůvěřivě přimhouřila oči a obrátila se ke sluhovi, který tu postával. „Už je moc pozdě, abych budila paní. Odnes slečně věci do východního pokoje a zařiď, aby rychle rozdělali oheň.“ Pak řekla přísně Felicity: „Pojďte za mnou.“

Prošly dlouhou, slabě osvětlenou halou, kde v jezírcích vosku skomíraly svíčky a vrhaly na stěny a strop legrační stíny. Felicity se podívala vzhůru, odkud na ni shlížely chrliče usazené podél galerie, a uvědomila si podivné mrazení v zádech. Jako by ji někdo pozoroval.

Vystoupily po širokých točitých schodech do prvního patra, hospodyně ale pokračovala dál, až do druhého. S pozvednutou svíčkou v ruce ukazovala Felicity cestu úzkou a temnou chodbou.

„Snad to bude stačit.“ Maud vešla do malé, těsné komůrky a postavila svícen na truhlu vedle postele.

Vzadu u krbu se potácel sluha a snažil se probudit k životu slabý plamínek v ohništi. Pod oknem měla Felicity kufr a brašnu.

„Večeřela jste?“ zeptala se hospodyně.

„Už několik hodin jsem nejedla.“

Bylo vidět, že Maud Athertonovou netěší, že musí splnit ještě jeden úkol. „Zařídím, aby vám sem poslali něco k jídlu. Bude to ale studené. Služebnictvo už šlo spát.“

.Jestli vám tím způsobím nějaké potíže…“

Ženština nečekala, až Felicity domluví, zamířila ke sluhovi a pokynula mu, aby šel za ní.

Když se za nimi zavřely dveře, Felicity si přitáhla křeslo blíž k teplu a unaveně do něho usedla. Přitáhla si plášť, aby se zahřála, a snažila se ovládnout zlost, která v ní kypěla.

Ty blázne, nadávala si. Proč jsi tak rychle přijala pozvání lorda Falcona a nezvážila nejdřív, jaké to bude mít následky?

Protože, odpověděla si v duchu, jsem viděla příležitost, jak se vzpamatovat z otcovy smrti. Využila příležitosti uniknout na bezpečné místo, kde by si lízala rány. Ale tak chladné přijetí nečekala.

Kam se to jen proboha dostala?

Felicity usnula a spala, dokud se neozvalo hlasité zaklepám na dveře a neprobudilo ji. Byl to jen slabý záblesk, kdy netušila, kde je.

Pak si všechno rychle vybavila. Sokolí hnízdo. Chladná komnata.

Nevrlá služebná.

„Večeře, madam.“ Tentokrát přišla dívka ne starší než dvanáct nebo třináct let. Rozhlížela se, jako by ji právě vyhna“ z postele.

Vlasy měla rozevláté. Byla neupravená. Oči ztěž lé spánkem.

Felicity jí bylo líto. I ji právě probudili a vytrhli ze sna, kt rý byl milý a uklidňující. Teď je zase zpátky v nehostinn a nevlídné přítomnosti.

„Jmenuji se Felicity Andrew so vá,“ řekla. „A ty?“

„Bean, madam.“

„Bean?“

Malému sirotkovi se v tváři rozzářil okouzlující úsměv. „D

opravdy se jmenuji Beatrice Nimová. Bea Nimová, chápete? Všichni mi ale říkají Bean.“

Felicity se neubránila a zasmála se. „Ahoj, Bean. Mrzí m že tě kvůli mně vzbudili.“

„To nevadí, madam. Při té spoustě práce, co tady na Soko lim hnízdě mám, usnu, jen co si lehnu.“

Felicity si masírovala ztuhlý krk a sledovala dívku, jak pokládá podnos na stolek a přechází ke krbu, aby přiložila něk lik polen. Pak se uklonila a odspěchala pryč, pravděpodob do postele.

Večeře byla prostá. Prostá, ale sytá. Několik silných krajíců chleba s tvrdou kůrkou. Plátky studené hovězí pečené. Hrudka sýra.

Hrnek čaje. A džbánek piva.

Felicity nejdříve zhltla krajíc chleba s masem a sýrem a spláchla to všechno pivem. V tu chvíli se jí zlepšila nálada. Bylo jí najednou tepleji, a tak si svlékla plášť a rozložila ho před ohništěm, aby uschl.

Pak snědla zbývající maso a mezitím si zula boty a svlékla punčochy a spokojeně kývala palci u nohou.

Zvolna se šířící teplo v jejím žaludku pomalu rozehnalo její strach. Teď se potřebovala jen dobře vyspat. Usrkávala čaj. Do rána bude mít to nejhorší za sebou a bude si moci toto dobrodružství užít naplno. Konečně má možnost setkat se s otcovým starým přítelem.Má příležitost vidět Anglii a zahlédnout třeba jen záblesk otcovy minulosti a snad i vlastní budoucnosti.

Prohrabala se vakem a vytáhla prostou noční košili, pak se rychle svlékla a natáhla si ji přes hlavu. Cestou k toaletnímu stolku si vytahovala vlásenky. Divoká hříva osvobozených vlasů jí spadla až do pasu. Posadila se a vzala do ruky kartáč. Začala si rozčesávat zacuchané vlasy, když najednou zahlédla něco v zrcadle a lekla se tak, že se jí ruka zastavila ve vzduchu.

„Bože můj!“ Zakryla si ústa dlaní, aby nevykřikla nahlas.

Za oknem stál hrozivě rozkročený muž s rukama v bok. Byl celý v černém, od zářivě vyleštěných jezdeckých bot až k pláštěnce přehozené pyšně přes ramena. Před několika sty lety by byl oblečen podle nejnovější módy. Felicity se ale srdce zastavilo ze všeho nejvíc nad tím, jaká se mu v očích zračila zlost. Až jí dech uvázl v hrdle.

Měl tvář, kterou viděla z okna kočáru. Tvář jezdce, který tak záhadně zmizel.

„Vy!?“ Upustila kartáč, až to zadunělo, a vrhla se k němu..,Kdo jste? Co děláte v mém pokoji?“

„Je tvůj?“ Měl hluboký hlas a vrčel zlostí. „Přijedeš k těmto břehům, neznámá cizinka, a už si děláš nárok na Sokolí hnízdo?“

„Ne. Tak jsem to nemyslela…“ Zarazila se dřív, než se stačila omluvit. Pak na něho uhodila. „Jak jste se sem dostal tak nepozorovaně?“

„To já se tu ptám, dámo. Kdo jsi a co děláš na Sokolím hnízdě?“

„Snad nemyslíte, že budu odpovídat šílenci a… chlípníkovi.“

Očima rychle hledala únikovou cestu.

Uhodl její záměr. I když v jednu chvíli stál u okna, vmžiku jí bránil v odchodu ve dveřích.

Propadala zoufalství, hrdlo se jí stahovalo, až ze sebe sotva dokázala vydat hlásku. Co je to za zlého netvora? Rozhlížela se po pokoji a hledala zbraň na svou obranu. „Chcete snad říct, že jste tu od chvíle, co jsem přijela? Že jste tu stál a díval se, jak se svlékám?“

Poznal její strach a nebezpečně, mrazivě se usmál. „Ano. Byl to moc příjemný pohled. I když mě mrzí, že jsi povečeřela tak rychle.

Byl bych raději, kdyby sis dala trochu načas. Pohled na tvé tělo byl vzrušující.“

„Jak se…?“ Najednou toho měla dost. Tohle byla dnes už poslední kapka. Přeběhla ke zvonku a natáhla se po něm. Chtěla toho šílence nechat odvézt do nemocnice nebo do blázin kam bezesporu patří.

Než stačila někoho zavolat, stál vedle ní. I když se jí ani nedotkl, nemohla najednou zvednout ruku.

„Nebuď bláhová. To by ti nepomohlo. Ostatní mě nevidí.“

Z jeho blízkosti ucítila příval tepla, silnější a hřejivější než oheň.

„Kde se bere ten žár?“

„Žár?“ Ztuhl. „Měla bys cítit chlad.“

Snažila se mu vytrhnout, ale měl velkou sílu. Uměl ji spoutat pouhou silou vůle. Felicity se na něho mohla jen ohromeně a mlčky dívat.

Nebyla překvapená sama. Stál tak blízko, až viděla, že oj také něco prožívá. Až od ní odskočil, jako by se spálil.

„Co to u čerta…?“ Prohlížel si ji, jako by ji skutečně viděl poprvé. Zíral na její drobnou oválnou tvář a trucovitě sešpulené plné rty. Byla úžasná. Měla ústa stvořená k líbání. Pleť jako z porcelánu.

Oči víc zelené než modré. A hřívu propletených loken barvy podzimního listí. Dohromady to všechno vytvářelo obraz čarovné krásy. Ale přitahovalo ho k ní něco víc než krása. Cítil něco jiného.

Nějakou… vnitřní sílu, které jako by nemohl odolat.

Plíce se mu naplnily její vůní, vdechl ji, až ho to omámilo. Byla to jemná, nevtíravá vůně, jako louka plná květů po jarním dešti. Vůni této ženy ani pohled jejích očí jen tak nezapomene. Zračil se v nich strach, ale za ním vykukovala zloba. I když se bála, neomdlela, jako by to udělala většina žen. Místo toho, ke své cti, stála pevně na zemi.

Jaké vzácné, nádherné stvoření. Najednou věděl, že i přes to, co ho to bude stát, se jí jednoho dne dotkne.

Vzpamatovala se a dokázala říct: „Chcete snad, abych uvěřila, že jen já jediná vás mohu vidět?“

„Och, nejste tak úplně sama.“ Viděl, jak se její strach rozplývá a vládu nad ní přebírá vzdor. Ano, pomyslel si. Nádherná. Dal by všechno, aby ji mohl mít. Zároveň však tuto myšlenku zavrhl jako neuskutečnitelný sen. I když… přemýšlel omámeně, a zmírnil svou příkrost. „Záleží na mně, kdo mě uvidí a kdo ne.“

Její odpověď ho zamrazila. Ano, jistě ho má za šílence. „A čímpak jsem si tu pochybnou poctu zasloužila?“

Po tváři mu přelétl úsměv, rychle a lehce, až se jí stáhlo srdce.

Když se usmíval, byl to ten nejkrásnější muž na světě. Krásný a arogantní, silná kombinace. A velice nebezpečná.

Natáhl ruku a nechal se svést myšlenkou se jí dotknout. Až se mu prsty nad tou představou zachvěly. Ještě ne, nabádal se k opatrnosti.

Ještě ne. Sevřel ruku v pěst a spustil ji dolů. „Protože jsem to chtěl.“

„Vždy dostanete všechno, co chcete?“

„Jako pán domu na to mám právo.“

„Lord…?“ Zklamaně se odvrátila a zahlédla svůj odraz v zrcadle.

Ohromilo ji, že vidí jen sebe.

Otočila se zpátky a na okenní římse seděl sokol. Dívala se na něho, jak roztahuje křídla a vzlétá. Byla by přísahala, že v šustotu křídel zaslechla hluboký, smutný sten.

Nebo to snad kvílel vítr?

2. KAPITOLA

Felicity byla vzhůru dřív než služebnictvo. V noci ji trápily sny a vidiny, i když teď, když se probudila, si na ně nemohla vzpomenout.

Cítila jen, že ji obrazy, které se jí honily hlavou, velice rozrušily.

Neustále myslela na to podivné setkání z včerejšího večera. Byla ochotna přijmout jediné vysvětlení, byla k smrti vyčerpaná.

Duchové, to snad ne! Felicity byla vzdělaná, inteligentní žena, a jak její otec často říkal, ke své škodě až příliš rozumná. Nebyla z těch, co se oddávají fantazírování.

Řekla si, že šálek dobrého silného čaje by jí vyčistil hlavu a rozzářil den. I tak se ale opatrně rozhlédla po pokoji, než se svlékla.

Sama na sebe se ovšem za takové nápady zlobila. Oblékla si jednoduchou bílou halenku a tmavou sukni, jejíž lem se otíral o kozinkové boty, pročísla si vlasy a sepnula je hřebeny.

Přešla k oknu a roztáhla závěsy, aby do pokoje vpustila skomírající ranní sluneční paprsky. Dlouho tu zůstala stát, ohromena prvním pohledem na Sokolí hnízdo za dne. Kraj pod hradem se táhl a vlnil do dálky, jako by se skrýval před okolním světem. Hustě zalesněná údolí se nečekaně rozvírala a ustupovala hlodašovým blatům, která strmě stoupala k oblakům. Asi míli na východ ležela vesnice, bylo vidět řadu krámů a domků a věž kostela odrážející první paprsky ranního slunce.

Felicity se rozbušilo srdce. S jakou chutí by namalovala krajinu právě v takovém světle. Zítra, jestli se probudí včas, si vezme skicák s sebou na blata a pokusí se je zachytit.

„Krásné, že?“

Otočila se za hlasem. „To jste zase vy? Jak…? Co…?“

Stál přímo za ní, a aniž se jí dotkl, cítila, jak jí žilami proniká vzrušený žár.

„Myslela jsem…“ Olízla si rty a donutila se pokračovat. „Myslela jsem, že se mi to zdálo.“

To ona ale vypadala jako sen. Tak svěží, tak pěkná v ranním světle, až se mu tajil dech. „Ne, já jsem skutečný,“ odpověděl. „Pro ty, kdo věří.“

Ustoupila, až ucítila v zádech chladné okno. „Minulou noc jsem myslela, že jste…“ Nedokázala to vyslovit. A kromě toho tohle nebyl žádný duch. Byl to muž. Vysoký, hrozivý a až příliš živý. Hrál si s ní. Snažil se ji přesvědčit o nemožném. Ona se ale nedá do jeho hry vtáhnout.

„Jak jste to udělal?“

„Co myslíš?“

„Objevíte se, zmizíte. Je to nějaká společenská hra?“ Nechtěl odpovědět. Ještě ne. Jednoduše změnil téma. „Ještě jsi mi neřekla, jak se jmenuješ.“

„Felicity Andrewsová.“

„Andrewsová. Ale ty jsi měla být…,“ zarazil se, nechtěl prozrazovat víc. Zamumlal, aby změnil téma: „Felicity. To latinsky znamená štěstí. To jméno se k tobě hodí. Máš šťastnou tvář.“ Mírně se uklonil. „Já se jmenuji Gareth, první lord na Sokolím hnízdě.“

„Gareth. Můj otec o vás nikdy nemluvil.“ Pátrala v paměti, ale nemohla si vzpomenout, že by to jméno kdy slyšela. „Vy přece nejste jeden ze synů lorda Falcona.“

„Ne.“ Prohlížel si její mírně našpulené rty. Chuť rozdrtit ty rty svými byla tak neodolatelná, že musel přimknout ruce k tělu, aby ji k sobě nemohl přitisknout. Dával si záležet, aby s tou malou Američankou zacházel opatrně. A tak místo aby se jí dotkl, opřel se rukou o rám okna nad její hlavou, naklonil se k ní a zhluboka vdechoval její jemnou ženskou vůni. „Měla bys o Sokolím hnízdě něco vědět.“

„Co?“

Zavrtěl hlavou. „Není v mé moci ti to prozradit. Musíš to zjistit sama. Ale varuji tě. Hrozí ti tu vážné nebezpečí.“

„Od koho? Od vás snad?“

„Ne, já ti neublížím.“

Neměla důvod tomu šílenci věřit. A přesto, jakkoli to bylo nepochopitelné, mu věřila. Její rozum znovu selhal. Povzdechla si: Já tomu nerozumím.“

Nemohl se jí dotknout, tak ji alespoň pohladil po vlasech. Vzal jeden pramínek a díval se, jak mu klouže mezi prsty. Žár kolem něho zesílil, až byl nesnesitelný. Mluvil téměř šeptem..Pochop, Štístko.

Jelikož nám tě seslala sama nebesa, musíš znát klíč.“

„Jaký klíč?“

Když neodpovídal, odvrátila se a přitiskla čelo na chladnou okenní tabulku. Zoufale toužila uniknout tomu žáru, který ji spaloval, kdykoli jí byl Gareth nablízku. „Nač ty hádanky?“

Ani teď neodpovídal, a tak se otočila zpátky. Pokoj byl prázdný.

Teplo zmizelo tak rychle, jako se objevilo.

Několik dlouhých minut stála u okna a hlavou se jí honily všechny otázky, které ji tak pálily. Kdo je ten Gareth? Proč si vybral právě ji? Co myslel tím klíčem? Pokrčila rameny a sáhla si na tepající spánek. Asi si neodpočinula tolik, jak myslela. A teď ji její vždy zvídavá hlava zradila. Viděla lidi, kteří tu nejsou, a slyšela slova, která nedávala moc smyslu.

Potřebovala uniknout, a tak vyklouzla ze dveří a pospíchala dolů po schodech, kde tušila kuchyni.

Chodby zahalovala tma, svíčky už dávno shořely. Několik jich dosud blikotalo v louži rozpuštěného vosku, ale jejich plamínky sotva dokázaly osvětlit cestu. Felicity nepospíchala, nahlížela do temných komnat a naslouchala ozvěně svých kroků po kamenných podlahách.

Stejně jako všechny hrady byl i tento chladný a neútulný, s velkými, neveselými pokoji, které jen čekaly, až se v nich rozhoří ohně a prázdný prostor zaplní lidé. Namísto nich tu sídlily jen tma a mrazivé vlhko, které tuto ponurou atmosféru jen posilovaly.

Kuchyni nemohla minout. I když služebnictvo ještě spalo, v ohništi už hořel oheň vysokým plamenem. Na rožni se opékalo sele a vzduch naplňovala vůně čerstvého chleba.

U dlouhého stolu položeného na kozách seděli sluhové, kteří hltali svou snídani a snažili se zbavit oči posledních závojů spánku.

Zvedli zvědavě hlavy nad přítomností cizinky a šeptem si začali vzrušeně vyměňovat své názory. Z velké většiny si nepamatovali, že by v kuchyni kdy viděli člena rodiny nebo hosta lorda Falcona. Když po nich kuchař rozzlobeně vyštěkl, sklonili hlavy a pokračovali v jídle. Všichni kromě Bean, ta se letmo na Felicity usmála, a teprve pak se vrátila zpátky ke své snídani.

Na druhém konci jídelny mluvila tiše Maud Athertonová s vysokým mužem v neposkvrněném tmavém obleku. Jakmile zahlédli Felicity, umlkli. Muž postavil něco na stříbrný podnos a pospíchal pryč.

„Slečno Felicity.“ Škrobeně se uklonil. „Já jsem Simmons, komorník lorda Falcona. Dovolte, abych vás tu přivítal.“

„Děkuji, Simmonsi. Ví už lord Falcon, že jsem tady?“

Na její dychtivou otázku odpověděl jen zavrtěním hlavy.

„Okamžitě mu to oznámím.“ Podíval se směrem ke sloužícím, kteří si Felicity se zájmem prohlíželi. „Nestává se, že by ta byl někdo kromě sloužících tak brzy vzhůru. Paní Athertonová mě ujistila, že pro vás mohou snídani připravit hned, jak si budete přát. Podávat se bude v jídelně. Snad byste se mezitím ráda prošla zahradami. Ještě nerozkvetly, ale najdete tam kouzelné fontánky a kamenné lavičky, kde si můžete odpočinout.“

„Připojí se ke mně lord Falcon?“

Komorník zavrtěl hlavou. „Náš pán v poslední době málokdy opouští lože.“

„Pak bych s ním snad mohla v jeho pokoji posnídat.“

Simmons nehnul ani brvou, jen se celý ještě víc napřímil.

Promluvil stroze a ukázal tak své podráždění. „Obávám se, že to je zcela nepřípustné. Lord Falcon nepřijímá své hosty v soukromých komnatách.“

Felicity se začervenala až po prsty u nohou. Uvědomila si, jaká je to od ní velká drzost. „Bývaly doby, kdy byl lord Falcon nejlepším přítelem mého otce. I když jsem se s ním nikdy nesetkala, mám pocit, jako bych ho znala celý život. Těším se, až poznám, že jsem se ve svých představách nemýlila.“

Simmons se na okamžik zamyslel a zamračil se ještě víc. „Je to neobvyklé přání a lord Falcon je jistě odmítne. Přesto se ho ale hned zeptám. Pokud bude souhlasit, co byste si přála k snídani, slečno Felicity?“

„Čaj a sušenky postačí.“

Jestli ho její prosté nároky překvapily, nedal to na sobě znát.

Odkráčel a za několik minut se vrátil se stříbrným podnosem přikrytým lněným plátnem. „Pojďte za mnou,“ řekl a vedl Felicity ven z kuchyně.

Felicity ho následovala po širokém, točitém schodišti, pak chodbou v prvním patře až k velkým dvoukřídlým dveřím. Až na několik svíček ve svícnech byla v předpokoji tma. Tudy prošli dál ke dveřím, kde komorník Felicity pokynul, aby na něho počkala, a vstoupil do většího pokoje, kde v krbu zářil oheň. Ve světle ohně zahlédla Felicity stín člověka ležícího v posteli.

„Dobré ráno, mylorde,“ řekl komorník šeptem.

„Simmonsi.“ Lord měl drsný a skřípavý hlas, přesto ale připomínal řev starého lva. „Kdo je to tam ve stínu?“

„Slečna Felicity Andrewsová, z Ameriky.“ Komorník položil podnos na stůl a spěchal k posteli. „Přeje si s vámi posnídat ve vašich komnatách.“

Nastalo ohromené ticho. Pak se muž pokusil posadit. Simmons mu okamžitě přispěchal na pomoc, podložil ho velkými polštáři a uhladil mu přikrývku tak, že na ní nezůstal jediný záhyb.

„Roztáhněte závěsy,“ nařídil starý lord.

Simmons se rozběhl po pokoji, aby splnil pánův rozkaz. Dovnitř se vlilo ranní slunce a naplnilo pokoj světlem a teplem. Byla to velká ložnice, příjemně zařízená, s velkou postelí s nebesy. Na stěně nad postelí visely dva zkřížené meče; jejich drahokamy zdobené jílce a mírně zahnutá ostří zářily ve slunci.

„Pojďte blíž,“ nařídil velitelsky starý muž.

Felicity přešla k nohám postele a poprvé v životě před sebou spatřila lorda Falcona.

„Ano…“ Zaznělo to víc jako vzdech než jako slovo. Povzdech, který vycházel z hlubin starcovy duše. Lord Falcon si odkašlal a zkusil to znovu. „Podobáte se svému otci. Hlavně očima. Avlasy, i když, jak si vzpomínám, máte je víc rusé než on.“

Felicity se usmála. Takové poznámky slýchala celý život. „Kde je Rob?“

„Před měsícem jsem ho pohřbila.“ Bolest byla tak nečekaná, že se jí až zatočila hlava. Ale hrdost a vychování ji podržely. Sepjala jen ruce, až jí kotníky prstů zbělely.

„Je mrtev.“ Lorda Falcona to ranilo. „To není možné,“ řekl jakoby sám sobě. „Potřebuji ho. Doufal jsem, že…“ Zvedl hlavu.

„Proč jste přijela?“

„Když otec dostal váš dopis, byl už tak slabý, že nemohl vstát.

Ale zpráva od starého přítele ho povzbudila. Od té doby mi celé hodiny, dokud měl dost sil, vyprávěl o dobrodružstvích, která jste spolu v mládí zažili. Myslela jsem… myslela jsem, že také já ve vás najdu přítele.“

Lord Falcon přikývl a ukázal na křeslo, které Simmons přiH

sunul k posteli. „Pojďte, posaďte se na chvilku, drahoušku. Povídejte mi o práci svého otce. Dokončil knihu, kterou chysi tal, svou studii o bylinách a rostlinách černého kontinentu?“

Felicity se posadila a ruce si složila cudně do klína. „Bohužel ne.

Pomáhala jsem mu s rozsáhlými poznámkami na toto téma. Těšil se na den, kdy jeho práce vyjde tiskem. Ale byl to víc snílek než muž činu, bohužel. Často říkal, že by nikdy neměl pohodlí domova a rodinného krbu, nebýt jeho starého přítele. Tvrdil, že zatímco on byl bázlivý jako malá šedá myška, vy jste byl vždycky neohrožený.“

Lord Falcon se uchechtl. „Neohrožený? Tenkrát jsem si to myslel. Dnes si říkám, jestli jsem nebyl jednoduše bláhový. Bohužel je to naše rodinná kletba. Každý mužský potomek našeho rodu cítí nutkání prozkoumat neznámé. A všichni také, kromě mě, zemřeli mladí. Můj otec pomáhal při mapování Nilu a utopil se, když se převrhl člun. Jeho otec odcestoval do Orientu a nikdy se nevrátil.

Když jsem vyrůstal, naučil jsem se tento vrútřní neklid, tu touhu po dobrodružství přijmout jako svůj osud. Když jsme s vaším otcem spadli do jedné jeskyně hluboko v džungli, myslel jsem, že rodinná kletba dopadla i na mne. Jak je osud ironický, viďte? Vyvázli jsme živí a zestárli jsme.“ Lord se rozvášnil. „Jak rád bych dal každičký rok svého života za to, abych zbavil té kletby své syny.“

Felicity vycítila v jeho hlase bolest. „Co se stalo s vašimi syny, lorde Falcone?“

Odvrátil hlavu, přesto zahlédla jeho vyděšené oči. „Můj nejstarší, Chandler, se ztratil v Amazonii a prohlásili ho za mrtvého.“

Vzala ho za ruku. „To mě moc mrzí.“

Prohlížel si její dlouhé, štíhlé prsty, tak podobné těm, které znal.

„William, můj mladší syn, spadl z koně, když závodil přes blata. Teď je zmrzačený a den ode dne se nám ztrácí. Je tak mladý a přitom upoután na lůžko, které možná nikdy neopustí.“

„To je hrozné.“ Podívala se na Simmonse, který stál ztuhle vedle stolku a čekal, až bude moci podávat snídani. „Mohlo by mu něco pomoct?“

Starý muž zavrtěl hlavou. „Doktor udělal všechno, co se dalo.

Ostatní závisí na osudu. A pokud máme věřit v kletbu Falconů, osud k Williamovi nebude přívětivý a jeho žena se brzy stane vdovou.“

„Jeho žena?“

„Nesetkala jste se s Honorou?“

„Přijela jsem včera večer pozdě.“ Představa přítomnosti další mladé ženy se jí líbila. Snad naleznou společné zájmy. Bylo by úžasné mít tu někoho, s kým by mohly být přítelkyně.

„Myslím, že Honořin život na Sokolím hnízdě není takový, jaký si představovala. Místo aby pořádala bohaté večírky a čajové dýchánky, musí ošetřovat umírajícího manžela a trávit dlouhé hodiny rozpravami s lékařem.“

Lord Falcon ukázal na svůj podnos a Simmons jej poslechl. Než nalil čaj, zastrčil pánovi za noční košili ubrousek.

Felicity upíjela ze svého šálku a prohlížela si nemocného muže.

Nejen jeho hlas připomínal lva. Hříva stříbrných vlasů, kterou už dlouho nikdo nezastříhl, mu padala na ramena. Tvář, i když zvrásněnou stářím, měl stále krásnou. A jeho oči. Tolik se podobaly těm, do nichž se dívala na temných blatech a později ve svém pokoji.

Stinné, pozorné, jako by viděly víc, než daly najevo. Teď si přes okraj šálku prohlížely ji.

„Jak dlouho můžete zůstat v Anglii, drahoušku?“

Ledabyle pokrčila rameny. „Ještě jsem se nerozhodla. Myslela jsem, že několik týdnů.“

„Nesmysl. To není dost dlouho. Budete tu muset pobýt alespoň několik měsíců, abyste poznala naši krásnou zem a její lid.“

„Lorde Falcone, nemohu tu zůstat několik měsíců.“

„Proč ne?“ dožadoval se odpovědi.

„Protože…“ Postavila šálek a zaměstnala se sypáním cukru a skořice na teplou sušenku. „Protože bych vás nerada obtěžovala.

Přijmu vaši vlídnou pohostinnost, ale jen nakrátko.“

Když si ukousla první kousek sušenky, povzdechla si. „Och^

lepší jsem v životě neochutnala.“

Snídaně lorda Falcona zůstala stát bez povšimnutí. Mužův hlas získal na vřelosti. „Tohle říkal Rob o kuchařčiných sušenkách pokaždé.“

„Vážně?“

Lord Falcon přikývl. „Vždycky jsme byli víc jako bratři než přátelé. Když se teď dívám na vás, drahá, vidím jeho. Dokonce i modulaci hlasu máte stejnou.“

Ve Felicity ta slova vyvolala silný, uklidňující pocit a radost, že má s otcem, který je nenávratně pryč, něco společného.

„Simmonsi,“ zvolal najednou starý muž, „řekněte Maud Aťhertonové, že bych na počest našeho hosta dnes večer rád uspořádal slavnostní hostinu.“

„Ano, mylorde.“ Komorník jim dolil čerstvý čaj. „Myslím, že kuchařka už začala s přípravami. Nařídila, aby zapíchli sele.“

„Výborně. A řekněte jí, ať upeče ty své výborné dorty. Ty, které měl Rob tak rád.“

„Hned, mylorde?“

„Hned. A Simmonsi…“

Komorník se zarazil s rukou na klice.

„Řekněte jí, že dnes budu večeřet v jídelně.“

Postarší sluha neprojevil žádné emoce, ale Felicity měla pocit, že se mu cosi mihlo v očích. „Ano, mylorde,“ odpověděl a prkenně odkráčel.

Jakmile se za ním zavřely dveře, naklonil se lord Falcon k Felicity. „Musím vám svěřit, proč jsem žádal Roba, aby podnikl tak náročnou cestu. On je teď pryč, a vy jste tady…“ Zavrtěl hlavou.

„Nezbývá mi než doufat, že dokážete, že jste skutečně dcera svého otce.“

„Rozhodně se o to pokusím.“ Zeširoka se usmála a poklepala ho po ruce. „Jsem tak ráda, že se na mne za ten můj nečekaný příjezd nezlobíte.“

.Zlobit se?“ Najednou ji chytil za ruku, dychtivě jako dítě.

„Zůstanete? Že neodjedete, že ne? Za žádnou cenu?“

„Proč mě o to žádáte?“

„Je jen málo takových, kdo by měli odvahu zůstat na Sokolím hnízdě. Děje se tu něco…“

Když nepokračoval, ponoukla ho: „Co se tu děje?“

Zvedl oči. „Nebudu před vámi nic skrývat. Poslal jsem pro Roba, protože potřebuji přítele. Přítele, kterému bych mohl naprosto důvěřovat.“

„Já vám nerozu…“

Dotkl se prstem rtů. „Už nevím, kdo je přítel a kdo nepřítel. Vy na tom budete stejně. Musíte se naučit důvěřovat svému instinktu.

Ale pamatujte si, že nikdy nebudete sama. Tady na Sokolím hnízdě už mnoho lidí cítilo… přítomnost někoho nebo něčeho. Závan chladného vzduchu, i když nikdo neotevřel ani dveře, ani okno.

Mráz, z něhož se vám dělá husí kůže po těle nebo vám vstávají chloupky na zádech či na krku. Někdy je to zvuk, jako by někdo vzlykal nebo sténal.“ Pokorně se jí podíval do očí. „Odpusťte mi, drahoušku. Jistě si myslíte, že jsem jen starý blázen, který věří, že na Sokolím hnízdě straší.“

„Vůbec ne.“ Pohladila ho po ruce. „Vlastně jsem sama málem uvěřila, že jsem se setkala s duchem.“

Jejich pohledy se setkaly. Starý lord mírně nadzdvihl husté bílé obočí nad jedním černým okem.

Felicity se začervenala až po kořínky vlasů a v duchu se pokárala, že něco takového vyzradila. „Byla jsem moc unavená, když jsem včera večer dorazila. Měla jsem pocit… Byl v mém pokoji nahoře. A dnes ráno, když jsem se rozhlížela po krajině, jsem cítila, že stojí za mnou.“

Lord Falcon vzal její ruku do dlaní a s povzdechem ulehl zpátky do polštářů. „Mělo mě napadnout, že vás vyhledá.“

„Kdo?“

Jako by přeslechl její otázku, jen vzdychl: „Och, dnes je vskutku slavný den.“ Najednou zeširoka otevřel oči. Hlas se mu přiostřil.

„Řekla jste ‚v horním pokoji‘? Tam jste včera večer spala?“

158

Přikývla, zaskočená tím náhlým přívalem života. „Je odtamtud krásný výhled na vesnici v dálce.“

„Ne. To ne. To rozhodně nebude stačit.“ Zatáhl za zvonek. V tu chvíli se objevila Maud Athertonová.

„Ano, mylorde?“

Lord Falcon promluvil, až mrazilo. „Proč jste slečnu Andrewsovou ubytovala v patře?“

Hospodyně se ostře podívala po Felicity a pak sklopila oči. „Bylo už značně pozdě a já nebyla na slečnin příjezd připravena. Myslela jsem… tedy, nechtěla jsem rozzlobit lady Honoru…“

„Bude bydlet v pokojích sousedících s mými,“ nařídil lord přísně.

„Ano, mylorde. Okamžitě to zařídím.“

„Postarejte se o to. A, paní Athertonová!“ zavolal, když už byla na odchodu. „Nařiďte sloužícím, ať pomohou kuchařce při přípravě dnešní hostiny hodné královského dvora.“

Otočila se k němu celá prkenně napřímená. „Ano, mylorde.

Pečeme šťavnaté sele. Také připravujeme skopové a hovězí. Máte ještě nějaké jiné přání?“

„Prozatím ne.“ Obrátil svou pozornost zpět k Felicity a nevšiml si rozzlobeného pohledu, který sršel z očí hospodyně. Ale ona se opravdu tak dívala. Felicity si říkala, jestli je takový vzdor výsledkem přílišné práce, kterou sloužící mají, nebo jestli je v tom něco jiného.

Ať už byla příčina jakákoli, Felicity se zapřísahala, že nechá hospodyni volnost a bude se snažit být pro ni co nejmenším břemenem. Rozhodla se přijít na kloub všem těm podivným, zneklidňujícím událostem.

3. KAPITOLA

Felicity zůstala u lůžka lorda Falcona a doufala, že se dozví víc o tom, čeho se starý muž tolik bojí. Ale lord zavřel oči. Hlava mu klesla hlouběji do polštářů, brzy se mu zpomalil dech a jeho hrudník se začal rytmicky zvedat.

Když Simmons vešel do ložnice a viděl, že jeho pán spí, vzal podnos a zašeptal: „Lord Falcon možná bude spát i několik hodin, slečno. Paní Athertonová mi oznámila, že nějaký čas potrvá, než vám připraví vaše pokoje, snad byste se tedy ráda podívala do zahrad.“

„Děkuji, Simmonsi.“ Vstala a vyšla za ním ven. „Moc ráda bych se prošla po tomto krásném kraji. Jenom si vezmu plášť.“

Pospíchala do svého pokoje. Zůstala tam stát jako přikovaná.

Kufry byly otevřené a její věci ležely všude kolem. Šaty, spodní prádlo, knihy a poznámky. Někdo to všechno rozházel.

Snad sluha dychtící po cennostech? Nebo… jde snad o něco horšího? Vždyť ji lord Falcon varoval.

Polekaně se otočila, když se za ní otevřely dveře. Bean, mladá služtička, se překvapeně rozhlížela po pokoji. „Ale, madam. Co jste to udělala?“

Felicity se rychle vzpamatovala. „Udělala jsem tu trochu nepořádek. Víš, hledala jsem plášť.“ Přešla po pokoji a prohrábla se šaty, až ho našla. „Tady je.“ Otočila se. „Hned to uklidím.“

Služka ji zarazila. „Paní Athertonová by mě uškrtila, kdybych vás nechala uklízet si vlastní pokoj. Ne, madam. Hned to budu mít hotové.“

S výčitkami svědomí Felicity odešla. Cestou dolů po schodišti starobylého hradu cítila, jak ji v zádech ledově mrazí strach. Zase měla ten pocit, že ji někdo sleduje. Ale když se otočila a podívala se do oken, nikoho neviděla.

Setřásla ze sebe hrůzu a svižným krokem vyrazila ven, až prošla branami Sokolího hnízda. Zahradu si nechá na jindy. Dnes musí najít od toho podivného hradu určitý odstup.

I když slunce unikalo mrakům, vzduch byl chladný a Felicity si přitáhla plášť těsněji. Ušla už řádný kus cesty, když ji s rachotem dojel vůz. Vozka, chlapec asi desetiletý, si ji se zájmem prohlížel.

„Jdete do Falcon’s Way, paní?“ zeptal se.

„To je tamta vesnice v dálce?“

Přikývl. „Jestli chcete, svezu vás.“

„Děkuji.“ Vylezla si vedle něho a řekla: „Jmenuji se Felicity Andrewsová. Přijela jsem z Ameriky na návštěvu k lordu Falconovi.“

„Vy bydlíte na Sokolím hnízdě?“ Podíval se na ni užasle, než švihl opratěmi. Sehnutá kobyla se opřela do postroje a pomalým, těžkým krokem vyrazila vpřed.

„Ještě nikdy ses nesetkal s hostem ze Sokolího hnízda?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Máma říká, že tam nahoře sídlí ďábel a kletba potká každého, kdo tam bydlí.“

„Tomu přece nevěříš,“ usmála se.

Ale brzy se jí úsměv z tváře vytratil, když chlapec zachmuřeně odpověděl: „Je to ale pravda. Lord Chandler je pryč a lord William je víc mrtvý než živý. Lidi říkaj, že starý lord Falcon je další na řadě.

To je prokletí Falconů.“ Zajel do uličky s řadou krámků. „Tady vás vysadím, paní.“

„Děkuji ti.“ Seskočila a procházela pomalu vesnicí, usmívala se na mladé matky, které kolem ní spěchaly s dětmi v náručí, a na starší ženy, které zametaly schůdky před domem nebo seděly v dopoledním slunci a štěbetaly se sousedkami. Prošla kolem pekárny, kolem krámku kloboučnice a kolem apatyky. Přestože jí lidé kývali na pozdrav, když je míjela, cítila v zádech jejich zvědavé pohledy.

Nikdo se nezastavil na kus řeči. Jako by už všichni věděli, kde bydlí, a rozhodli se zachovat si odstup, pro případ, že by také nesla prokletí Falconů.

Zpátky na hrad šla rychle. Slunce se skrylo za mraky a ochladilo se. I když měla teplý plášť s kapuci, třásla se zimou a vyčítala si, že se vydala tak daleko.

Když prošla branami, do kroku se jí vloudila nejistota. Nebylo nikoho vidět, přesto měla neklamné tušení, že není sama.

„Tak co říkáš naší vesnici?“

Zarazila se, protože za sebou poznala Garethův hlas. Neotočila se a neprozradila svůj strach. Zvedla povýšeně bradu a vyzývavě odpověděla: „Proč jste nešel se mnou a nepodíval se sám?“

„Nemohu vyjít za bránu. Jsem svázaný s touto půdou,“ o pověděl prostě.

Teprve po těch slovech se Felicity otočila a bolest zračící se v jeho očích jí vzala dech. Instinktivně zvedla ruku. Než se ho ale mohla dotknout, ucukl.

Takže nemá rád doteky. Další zajímavý poznatek.

„Vesničané jsou bázliví,“ řekla mírně.

„Oni se nebojí vás.“ Dutě se zasmál. „Slyšeli o duchovi, který straší na Sokolím hnízdě. Je přirozené, že se bojí toh co nemohou pochopit.“ Chvilku si ji prohlížel a pak řekl: „A co ty, Štístko? Proč ty se nebojíš ducha na Sokolím hnízdě?“

„Možná se bojím. A možná nevěřím na duchy.“

Prohlížel si její rozpálené tváře, větrem pocuchané vlasy a zaplavila ho tak lidská touha, až se otřásl. Proudila jím a dodávala na síle žáru, který jako by z něho vyzařoval.

Ztišil hlas. „Já jsem skutečný. Ty se mě ale bát nemusíš. Tobě bych nikdy neublížil.“

„Co vás tu drží?“ zeptala se mírně.

„Nevyřízené záležitosti.“ Oči se mu zúžily, když kývl ke hradu.

Podívala se stejným směrem, ale nezpozorovala nic neobyčejného. Když se otočila zpátky, díval se na ni tak, že jí srdce poskočilo. Byl to hladový, zvířecí pohled, který ji téměř pohltil.

Sebrala do rukou sukni, rozhodnuta mu uniknout. Než ale mohla udělat krok, natáhl k ní ruku. I když se jí vlastně nedotkl, byla by přísahala, že cítí, jak se jí zaklesl kolem pasu a zastavil ji. Ten žár ji ohromil svou silou. Proudil jí rukou, až jí krev začala pulsovat žilami jako rozpálená láva.

Viděla, jak se mu rozšiřují oči. Bylo to jen mihnutí. Čím dál víc ji obdivoval. I když se bála, zachovala si chladnou hlavu. A ačkoli se nemohla hnout, nebránila se. Nebojovala. Jen tam tak stála těsně u něho a dívala se na něj tak, že se odvážil překročit pomyslnou mez.

Vždycky se rád odvažoval. Byla to jeho slabost, a zavinila jeho pád. Koneckonců, právě díky ní už několik staletí čekal na věčný spánek.

Zvedl oči k jejím ústům. Jaké by to bylo ji políbit? Otřít se o ty měkké rty? Rád by to zkusil. Jen aby poznal, jak daleko může zajít.

Ano, osud mu něco takového zapověděl. Ale cožpak on sám není z těch, kdo neustále porušují pravidla?

Měla rty stvořené k líbám. Nebezpečné pokušení. Poddala by se mu, nebo by se bránila? Tak nebo tak by ho to velmi uspokojilo.

Felicity se ještě nikdy necítila takhle. Přestože se nepokusil se jí dotknout, nedokázala se ani hnout. Věděla jistě, že nechce, aby ji políbil. Přesto si uvědomila, že kdyby to udělal, nebránila by se mu.

Naopak by mu podlehla.

Proudila jí podivná, podmanivá vlna pocitů, až se jí motala hlava a celá se chvěla.

Gareth se na sebe zlobil. Neměl dost silnou vůli. Toužil po fyzickém doteku. Ale to by znamenalo ztratit nadvládu sám nad sebou. A svou sílu.

Jen s neobyčejným úsilím se od ní v myšlenkách dokázal odtrhnout a pustit ji.

„Dávej pozor, Štístko.“ Ustoupil o krok, pak ještě o jeden, až se sálavý žár zmírnil.

„Na co?“ Zamrkala.

Najednou tu stála sama.

Na hradě byla za několik minut, ale připadalo jí to jako celá věčnost. Nevnímala vítr zpívající ve stromech, ani mraky pro– 1

hánějící se po obloze a zastiňující slunce. V duchu dál hleděla Garethovi do očí a viděla v nich ztrápenou duši.

Když vystupovala po schodišti, otřásl jí náhlý závan chladu. Dřív než došla k hlavním dveřím, otevřela jí služebná.

„Děkuji,“ řekla Felicity nepřítomně.

Dívka přikývla a uklonila se.

Felicity se otočila, shodila kapuci a narazila na něčí pevný hrudník. Ten muž měl přes sto osmdesát centimetrů a silnýma rukama ji hrubě zachytil za ramena, aby neupadla.

„Pozor. Nečekal jsem, že hosta na Sokolím hnízdě přivítám právě takhle,“ zamumlal.

Podívala se mu vzhůru do tmavých očí, v nichž jiskřilo veselí.

„Promiňte.“ Několikrát se zhluboka nadechla, aby se zklidnila.

„Neviděla jsem vás.“

„Jistě.“ Jeho ruce jako by na chvíli zaváhaly, než ji pustily. „Jsem lan St. John, synovec lorda Falcona, a zároveň i jeho lékař.“

Já jsem…“

„Felicity Andrewsová,“ dopověděl za ni. „Všichni tu o vás mluví.“

Obrátil se na krásnou blondýnku v rozevlátých šatech, kte rá právě sestupovala po schodišti do haly a zastavila se za ní.

„Slečno Felicity Andrewsová, to je Williamova žena, Honora.“

„Honora. Lord Falcon mi o vás vyprávěl.“ Felicity natáhla ruku.

„Ráda vás poznávám.“

Žena ohrnula rty a vytvořila napodobeninu úsměvu, ale ani v očích, ani v jejím lehkém potřesení rukou nebyla cítit vřelost.

„Jistě máte hlad.“ Prohlédla si Felicity pozorně od hlavy k patě.

To, co viděla, ji zjevně rozrušilo, protože se zamračila ještě víc.

Felicity přikývla. „Musím uznat, že už je to několik hodin, co jsem s lordem Falconem snídala.“

Honora mluvila chladně. „Říkal, že jste se za ním byla podívat.“

Felicity si rozepjala plášť. „Ano. Dobře jsme se bavili. Byl neobyčejně milý.“

„Musím vás varovat, slečno Andrewsová. Takové záležitosti ho unavují. Od nynějška doufám, že se domluvíte nejdříve se mnou, než ho vyrušíte z jeho klidu.“

Felicity se zarazila. Cítila, jak jí červenají tváře. „Nezlobte se.

Netušila jsem…“

Honora se obrátila k hospodyni. „Maud, zavedu slečnu Andrewsovou do jejích pokojů, vy zatím připravte něco k jídlu.“

Zarputilá hospodyně na okamžik zaváhala, ale stačilo to, aby Felicity poznala, jak ji ten úkol obtěžuje.

„Pojďte, slečno Andrewsová. Jistě se ráda osvěžíte.“

„Ano. Tedy…“ Felicity podala lanu St. Johnovi ruku. „Věřím, že se ještě uvidíme, doktore.“

„Och, jistěže. Jsem tu každý den.“

Honora se zastavila na schodech a otočila se. „Doufala jsem, že s námi posvačíš, lane.“

„Moc rád.“ Kývl směrem k zavřeným dveřím. „Počkám v knihovně.“ Obrátil se s lehkostí toho, kdo důvěrně zná své prostředí.

„Pojďte za mnou, slečno Andrewsová.“ Honora ji vedla vzhůru po jednom z křídel širokého schodiště vedoucího do prvního patra.

Dřevěné zábradlí bylo vyblýskané do vysokého lesku. Nad hlavou jim visely křišťálové lustry se stovkami svíček a soupeřily se třpytem oblohy plné hvězd. Pro Felicity, která celý život prožila v prostém bostonském bytě, to byl neuvěřitelný luxus.

„Máte krásný domov, Honoro.“

„Děkuji. Musím ale přiznat, že před životem na nudném venkově dávám přednost Londýnu. Obávám se však, že potrvá ještě dlouho, než zase Londýn uvidím.“

„Lord Falcon mi o Williamově nehodě vyprávěl.“

„lan mě připravil na to, že už nikdy nevstane z postele.“

Felicity se zarazila. „Nevím, jak to dokážete unést.“

Mladá žena pokrčila rameny a pokračovala dál. „William byl od mládí dobrodruh. Bohužel, jako všichni Falconové. Slyšela jste o jeho starším bratru Chandlerovi?“

Felicity přikývla.

„Starému pánovi to zlomilo srdce. A teď William. lan říká, že to bude pro křehké zdraví lorda Falcona příliš krutá rána.“

Felicity zahnula a následovala svou hostitelku širokými dveřmi do nádherně zařízeného salonku. V krbu hořel příjemný oheň, naplňoval pokoj teplem a světlem. Pohovka a pár křesel barvy klaretu byly rozestaveny tak, aby se co nejlépe využilo tepla.

Podlahy pokrývaly exotické koberce bohatých a nádherných barev.

Na příborníku stál stříbrný podnos s nejrůznějšími křišťálovými karafami a číšemi.

Ve druhém pokoji byla velká postel s nebesy. Dvě upovídané služky vybalovaly Felicityiny kufry a věšely její šaty do nádherně vyřezávané skříně. Jakmile Felicity a Honora vešly, ště betání služek ustalo. Dokončily rychle svou práci, pak se uklo nily a odešly.

Felicity napadlo, jestli jedna z nich náhodou nemá na svěřdomí nepořádek v komůrce. Pak si ale uvědomila, že to mohl udělat kdokoli.

Když zůstaly samy, Honora přešla k příborníku a pozorovala Felicity, jak si pomalu prohlíží pokoje. „Víno, nebo pivo?“ zeptala se.

„Dám si to, co vy.“ Felicity žasla nad vším tím bohatstvím.

Neodolala a sáhla si na postel. Měkká. Slamník měla jemný jako prachové peří a povlečení jako z hedvábí, na všem drobně vyšívaný rodový znak Falconů. Našla ho všude, na těžké damaškové přikrývce, na závěsech, dokonce i na zkřížených mečích, které visely nad krbovou římsou, jako ty nad postelí lorda Falcona.

Honora jí podala číši jasného světlého vína. „To vás osvěží.“

„Děkuji.“ Felicity přešla k mladé ženě a posadila se ke krbu. „Už teďje mi lépe. Po nepříjemné plavbě na lodi a dlouhé cestě kočárem mi procházka v osvěžujícím větru pomohla.“ Usrkla si vína a cítila, jak jí teplo proudí žilami.

„Dávám přednost kočáru. Myslím, že anglická zima a krátké jaro jsou únavné.“ Honora pila víno a dívala se pozorně na svého hosta.

„Zvlášť tady na blatech. Díkybohu toto období netrvá dlouho. Snad budu v létě už zpátky v Londýně.“ Jako by se v duchu otřásla. „Jste spokojena s ubytováním?“

„Spokojena?“ Felicity se zasmála. „Och, Honoro, větší radost jste mi nemohla udělat.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do pokoje tiše vešla Bean. „Paní Athertonová vzkazuje, že jídlo je připravené.“

„Děkuji ti, Bean. Pojďme,“ řekla Honora a postavila číši.

„Připojíme se k doktoru St. Johnovi v knihovně.“

Vedla ji dolů po schodech do místnosti vonící kůží a kouřem z hořícího dřeva. Jedné stěně vévodil masivní kamenný krb. Hned vedle něho stál stůl pokrytý naškrobeným ubrusem a prostřený rozmanitým jemným porcelánem a stříbrem.

Felicity se užasle dívala na police, které byly od podlahy ke stropu plné knih. Ian St. John rychle vrátil knihu, v níž si listoval, a spěchal přivítat dámy.

„Ještě nikdy jsem neviděla tolik knih pohromadě,“ přiznala Felicity a nevěřícně povzdechla. „Otci by se to moc líbilo.“

„Spisovatel?“ Doktor přidržel křeslo Honoře a pak Felicity, než se posadil sám.

„Ano. Byl lékařem a učil na Harvardově univerzitě.“

„Lékař?“ lan trhl hlavou.

„Specializoval se na tropickou medicínu.“ Podívala se ke dveřím, a nevšimla si tak pohledu, který si spolu doktor s Honorou vyměnili.

„Připojí se k nám lord Falcon?“

„Myslela jsem, že to víte. Starý pán nikdy nevstává z po* stele.“

„Ale mně řekl, že s námi dnes večer v jídelně povečeří.“ lan promluvil soucitně. „To jsou jen výkřiky pomateného starce.“

„Blouznění? To nechápu.“

Dovnitř vešlo několik sluhů a začali servírovat. Lékař a Honora se pustili do polévky. „Je výborná,“ zamumlal lan, než pokračoval ve svém suchém proslovu. „Většinu času strýc ani neví, kdo je. Je moc slabý, pochybuji, že přežije jaro.“

Jediné, co bylo v knihovně slyšet, bylo Felicityino zděšení.

Dívala se, jak oba dál spokojeně jedí. S povzdechem odsunula talíř a soustředila se místo toho na silný, horký čaj.

Její chuť k jídlu vzalo s sebou štěstí, které ještě před malou chvílí prožívala.

3.KAPITOLA

Felicity právě vklouzla do šatů, ve kterých chtěla jít na večeři, když se ozvalo zaklepání.

„Jen pojď dál, Bean.“ Byla upřímně ráda, že mladou služku vidí.

„Paní Athertonová mě posílá, abych vám pomohla.“ Dívka skrývala své jemné světlé vlasy pod čepcem připomínajícím krajkovou dečku. Měla na sobě o dvě velikosti větší černé šaty, stažené v pase naškrobenou bílou zástěrou.

„To je milé. Ale já to zvládnu sama.“

„Jak si přejete, alespoň vám tedy přiložím.“ Přidala další poleno do ohně, rozhlédla se po pokoji a hledala práci, která by ji ta zdržela o trochu déle. „Už vím!“ zvolala. Přešla k toaletnímu stolku, kde Felicity seděla. „Mohla bych vás učesat?“

„Dobrá.“ Felicity jí podala kartáč.

„Ach, máte tak krásné vlasy.“

„Děkuji ti. Povídej mi o sobě, Bean. Pracuješ tu dlouho?“ Felicity zavřela oči hned po několika jemných, dlouhých tazích kartáče.

„Od svých osmi let, madam.“

„To jsi byla hodně malá.“

„Tolik zase ne. Můj bratr ta začal pracovat už v sedmi. Je ve stájích. Sám lord Falcon nás tu zaměstnal, když rodiče zemřeli.“

„To od něho bylo moc laskavé.“

167

„Ano, madam. Je to dobrý člověk. Nevím, co by s námi bylo, kdyby se nás neujal.“

„Takže jsi tu vyrostla. Znala jsi Chandlera a Williama před tou nehodou?“

„Och, ano. Všechny mladé dámy se před nimi celé třásly. Byli krásní. A okouzlující. Ale to bylo před tím, než se splnila ta kletba.“

„Prosím tě. Snad bys nevěřila na prokletí Falconú?“ Usmála se Felicity škádlivě.

Služtička vážně přikývla a ztišila hlas. „Ještě jste neviděla lorda Williama, madam. Až ho uvidíte, poznáte sama. Přísahám, že ho posedl sám ďábel. Zírá do prázdna. Mluví sám pro sebe. Jako by nic neviděl a nic nevěděl.“

Stočila pramen vlasů a začala je upevňovat zdobeným hřebenem.

Pak jí ale hřeben vyklouzl z ruky a spadl na podlahu. Felicity se sehnula, aby ho sebrala. Když se narovnala, zahlédla služku v zrcadle. To ubohé děvče se krčilo, z tváře se jí vytratila všechna barva.

„Nezlobte se,“ špitla Bean, až se zajíkla. „Upřímně mě to mrzí, madam.“

„Nic se přece nestalo,“ řekla Felicity jemně. Když viděla, jak dívka ucukla před nataženou rukou, zeptala se: „Co se děje, Bean?

Čeho se tak bojíš?“

„Nic. To je…“ Vzala hřeben a zkusila to znovu, ale ruka se jí třásla. „Lady Honora mě vždycky uhodí, když udělám v její přítomnosti něco tak nemotorného. Pak nařídí paní Athertonové, aby mě také potrestala.“

Felicity se stěží bránila zuřivosti, která ji v tu chvíli zaplavila.

„Jak potrestala?“

„Pošle mě do pomáhat do kuchyně a den nebo dva jsem bez jídla.“

Felicity jen sotva ovládala svou zlost. „To je nehoráznost.“

„Ale ona je paní na Sokolím hnízdě, madam. Má právo dělat, co se jí zlíbí. Tvrdí, že nás všechny propustí, když jí naše práce nebude vyhovovat.“

„Ví lord Falcon o tom, jak jeho snacha jedná se služebnictvem?“

Felicity se otočila v křesle, aby jí viděla do tváře.

„Och, madam, co by s tím pán mohl udělat?“ Bean odvrátila oči a ztišila hlas. „Někdy ani neví, jak se jmenuje. Jako dnes.“

„Dnes?“ Felicity byla vmžiku na nohou, až samým vzrušením málem převrhla židli.

„Ano, madam. Byla jsem u něho před necelou půlhodinou. Se Simmonsem a s paní Athertonovou. Lord Falcon byl bílý jako tady to povlečení a přísahám, že nás ani nepoznal.“

„Pak musíme zrušit ta večeři.“ Felicity zamířila ke dveřím.

„Och, ne, madam! To nepůjde,“ vykřikla Bean.

Felicity se otočila. „Proč ne?“

„Lady Honora už sezvala hosty.“

„Hosty? Když ví, že její tchán je tak těžce nemocný?“

Dívka přikývla a začala kroutit zástěru v prstech.

„Kdo přijde na večeři?“ dožadovala se Felicity.

„Doktor St. John, samozřejmě. Večeří tu skoro každý den. A lord a lady Summervilleovi a jejich dcera Diana.“

„Co je to za lidi?“

„Staří přátelé lorda Falcona.“ Dívka ztišila hlas ještě víc. „Žijí v krásném zámečku nedaleko odsud.“

„Přátelé, nebo nepřátelé…?“ Felicity nedopověděla a otevřela dveře.

„Kam jdeme, mylady?“ Bean položila kartáč a běžela za ní.

„Navštívit lorda Falcona. Musím vidět sama, jestli je dost silný, nebo ne, aby mne doprovodil k večeři.“

Až se lekla toho, co uviděla. Bylo tomu přesně tak, jak říkala Bean, lord Falcon byl bledý a těžce dýchal.

To nebyl muž, s nímž ráno mluvila. V několika hodinách k nepoznání zestárl.

Přitáhla si k posteli křeslo, posadila se a vzala jeho ruku do dlaní.

„Lorde Falcone, slyšíte mě?“

Oční víčka se chvilku chvěla, ale pak se zase zavřela.

Felicity se dotkla jeho čela. Pleť měl vlhkou. Lepkavou. Byla z ní cítit smrt.

Naklonila se k němu a pevně řekla: „Lorde Falcone, to jsem já, Felicity Andrewsová. Robertova dcera. Vzpomínáte si na svého starého přítele Roba?“

Na ta slova otevřel oči a díval se slepě na tvář, která mu plula před očima. „Robe, jsi to opravdu ty? Och, díky Bohu, věděl jsem, že přijedeš. Ty jediný mě můžeš zachránit.“

Felicity ztuhla, když jí sevřel ruku ve své velké dlani.

„Vidíš, jak platím za své hříchy?“ dokázal starý muž vyslovit mezi sípavým oddechováním.

„Tiše,“ řekla s pláčem Felicity. „Nemáte za co pykat.“

„Ale mám.“ Hlas mu slábl a dlouhou chvíli jen tak ležel, oči zavřené, a mělce dýchal. Po velké odmlce otevřel oči a upřel je na Felicity. Jemněji znovu stiskl ruku. „Věděl jsi to. Vždycky jsi to věděl, viď, Robe?“

Když nic neříkala, zavřel oči, jako by se chtěl ochránit před další vlnou bolesti. „Ovšem že jsi to věděl. Vždycky jsi dokázal prokouknout ty mé malé šarády.“ Vzdychl, dlouze a hluboce, jako by se mu ulevilo, že konečně odložil své břímě. „Nebyla to jen láska k dobrodružství, která tě se mnou zahnala do Afriky. Já věděl, že neodoláš příležitosti z první ruky poznat, jak léčí šamani… Ale já měl… jiné důvody.“

Když se překvapeně zarazila, rychle dodal: „Ach, nebudu ti víc zapírat. Potřeboval jsem také uniknout před bratrovou ženou. Věděl jsi, že jsem… že jsem se s ní zapletl, a moc jsem se za to styděl.

Myslel jsem, že když odejdu někam daleko, ona na mě zapomene a její manželství s mým bratrem bude zachráněno. Jenže jsem byl bláhový, vymyslel jsem sobecký plán, díky němuž jsme málem přišli o život. Když jsme spadli do té jeskyně, přísahal jsem, že jestli přežijeme, udělám něco čestného a napravím to, co jsem napáchal.“

Felicity, dojatá jeho zpovědí, ho něžně pohladila po tváři.

„Nemusel jste mi to všechno říkat.“

Položil svou ruku na její. „Ale ano, Robe. Zasloužíš si znát pravdu. Jako by mi teď spadl kámen ze srdce. Slib mi, že najdeš lék. Víš, oni…“

Najednou se s očima plnýma děsu rozhlédl po pokoji. „Raději odejdi, než tě tu najdou…“

„Kdo?“

Místo odpovědi si položil prst na rty a zavrtěl hlavou. „Ale já vás nemohu opustit,“ zašeptala. „Musíte mít někoho u sebe.“

„Já mám svého anděla strážného.“

„Anděla?“

Chytráčky mrkl. „Ty a já to víme. Tak jdi, Robe. Apolib za mne svou krásnou ženu.“

Cestou ke dveřím cítila Felicity, jak se jí do očí derou slzy a musela polknout, aby uvolnila sevřené hrdlo, které ji dusilo.

Uvědomila si, že doufá, že její otec opravdu může líbat její matku a že oba našli věčný klid a mír.

Ztracena v myšlenkách nezaslechla za sebou tichý krok, když se na okamžik zastavila nad schodištěm. Lekla se, když ji někdo hrubě strčil do zad. Vykřikla, zamotala se do okraje sukně a padala dolů.

Schody byly příkré, cesta na odpočívadlo mezi nimi až příliš nebezpečná. I když pád nemusel být smrtelný, jistě by skončila se zlámanými kostmi a ve velkých bolestech. To vše proběhlo Felicity hlavou, a tak se snažila zakrýt si rukama tvář, aby zmírnila pád. Ještě než dopadla na dolní odpočívadlo, ucítila, jak ji někdo pevnýma rukama chytá kolem pasu. Ucítila horko. Neznámý ji opatrně postavil na nohy. Pak se ten žár ztratil stejně rychle, jako se objevil.

Felicity šla halou za hlasy. Když se zastavila u dveří do salonu, hovor ustal. Všichni se k ní otočili.

„Tady je.“ Ian St. John stál vedle krbu, jednou rukou se opíral o římsu, ve druhé držel křišťálovou sklenici piva. Vypadal uvolněně, spokojeně. Vybavila si, co jí řekl Gareth. Pán domu. Doktor vypadal, jako by byl na Sokolím hnízdě doma.

„Čekáme na vás. Pojďte, seznamte se s našimi hosty.“ Honoře kolem nohou vířily spodničky, když k ní šla a prohlížela si ji.

Protože se Felicity ještě stačila zastavit ve svém pokoji, nebylo na ní znát sebemenších známek nervozity. Pečlivě si učesala vlasy, a když stanula před společností, uklidnila divoce bušící srdce. Teď se rozhlížela a říkala si, jestli tu nehodu nemá na svědomí někdo z nich.

„Slečno Felicity Andrewsová, představuji vám lorda a lady Summervilleovy a jejich dceru Dianu.“

Felicity napřáhla ruku a lord Summerville ji galantně políbil. Měl pečlivě zastřižené vlasy a knírek mírně prokvetlý stříbrem. I když začínal být trochu při těle, pořád si uchovával pyšné vojenské držení.

Jeho baculatá žena měla na sobě růžový kostýmek, který pro ni byl až příliš dívčí. Krk jí zdobil náhrdelník s diamanty a perlami, který musel stát celé jmění. Usmívala se vřele a upřímně. „Vítejte v Anglii, drahoušku.“

„Děkuji.“ Felicity se otočila k jejich dceři. „Diano, ráda vás poznávám. Doufám, že budeme přítelkyně.“

„Budu moc ráda.“ Diana ji chytila za ruku. Stejně jako její matka i ona se na Felicity přátelsky usmála.

„Prý jste staří přátelé lorda Falcona,“ poznamenala Felicity.

„Och, ano.“ Lord Summerville horlivě přikývl. „Vyrostli jsme s Oliverem na sousedním panství a společně jsme odešli do Oxfordu.

Byli jsme s Muriel v Indii a účastnili se jeho svatby. Moc nás zasáhlo, když přede dvěma lety odešla jeho milovaná Catherine na věčnost.“

„V životě ho potkalo hodně smutku, nemám pravdu?“ řekla Felicity.

Viděla, jak Dianě, než stačila odvrátit tvář, vyhrkly slzy do očí.

„Nechrne už těch sentimentálních řečí!“ zvolala Honora, zamávala na služku a dala si přinést další sklenku vína. Nebylo pochyb o tom, že jí vadí, jakým směrem se hovor ubírá. „Co vás zdrželo, Felicity? Byla Bean zase nemotorná?“

Zase? Copak ji špehují? „Naopak, Bean mi moc pomohla. Jdu pozdě, protože jsem se zašla podívat na lorda Falcona.“

„Jak se daří mému starému příteli?“ Lord Summerville si vzal sklenku z podnosu, který mu nabídl sluha.

„Dnes se mi zdál velmi slabý. Ale přesto jsme si chvilku povídali.

Myslím, že ho to trochu upokojilo.“

„Povídali? Vy jste ho nutila do řeči?“ Honora blýskla očima.

„Musím trvat na tom, abyste mého tchána nenavštěvovala, pokud se nejdřív neporadíte se mnou.“ Když Honora viděla, jak jsou hosté překvapeni, rychle dodala: „Jako paní na Sokolím hnízdě za Williamova otce odpovídám.“ Hledala pomoc u doktora. „Nemám pravdu, lane?“

„Jistěže.“ Postavil prázdnou sklenici na podnos, až to zařinčelo.

„Starý pán je příliš nemocný, aby ho každý navštěvoval, kdy se mu zlíbí. Moc ho to vyčerpává. Navrhl jsem Honoře, že ani Simmons by k němu neměl chodit víckrát než jednou dvakrát denně.“

„To mi připadá kruté,“ vykřikla Diana.

Všichni se k ní otočili.

Tváře jí hořely, když dodávala: „Simmonsovi by to zlomilo srdce, kdyby nesměl k lordu Falconovi. Sám jsi, otče, říkal, že ti dva jsou od mládí nerozluční.“

„Vskutku. Simmonse pro povolání komorníka vychoval jeho vlastní otec, který sloužil zase Oliverovu otci. Nikdy jsem nezažil, že by Simmons nevyhověl Oliverovým potřebám. Samozřejmě až na dobu, kdy Oliver odcestoval do nějakého Bohem zapomenutého kouta světa. Falconové byli vždycky dobrudruzi,“ dodal s povzdechem.

Ve dveřích se zastavila Maud a oznámila: „Podává se večeře, mylady.“

Honora spokojeně přikývla, přijala rámě lorda Summervillea a vedla hosty do jídelny. Ian St. John doprovázel lady Summervilleovou a Diana s Felicity průvod uzavíraly.

„Nepodívala jste se také na Williama?“ zeptala se Diana tiše.

Felicity zavrtěla hlavou. „Bohužel ne. Ještě jsem se s ním nesetkala.“

„Snad je to tak dobře,“ zachvěl se Dianě hlas a pak pokračovala: „Jako by každým dnem slábl víc a víc.“

„Snad by mu pomohli v nemocnici. Nebo v sanatoriu, kde by mohl odpočívat a zotavit se.“

Dívka odmítavě zavrtěla hlavou. „Honora to nedovolí. Chce mít Williama u sebe. Aproč ne? Byli spolu krátce, když se mu to stalo.

Kdo by jí mohl dávat za vinu, že chce se svým novomanželem strávit co nejvíc času, než…“

Hlas jí uvízl v krku, kousla se do rtu, aby ovládla jeho chvění.

„A jsme tady.“ Lord Summerville přidržel křeslo Honoře, která měla své místo v čele stolu s lanem St. Johnem po pravici a lady Summervilleovou po levici. Diana seděle vedle svého otce, Felicity vedle doktora.

Večeře trvala dlouho, sestávala z osmi chodů. Jindy by to byl pro Felicity úžasný zážitek. Pečené vepřové, hovězí a skopové, to vše bylo dokonalé. A jak lord Falcon slíbil, kuchařčiny dorty byly ty nejlepší, jaké kdy ochutnala. Přesto to byl nudný večer. Ta nekonečná konverzace jí šla na nervy. Myslela jen na to, že jí někdo chtěl ublížit, ba co hůř, chtěl ji zabít. A nahoře v patře leží starý muž sám ve své posteli a doufá v nějaký magický lék. Ale proč pozval jejího otce? Lékařské a vědecké zkušenosti Roberta Andrewse se omezovaly jen na tropickou medicínu.

„Vím, že se vám stýská po vzrušujícím životě v Londýně,“ říkala právě lady Summervilleová hostitelce, „ale věřím, že časem začnete na ten náš malebný kout Anglie pohlížet trochu laskavěji.“

„Má své půvaby.“ Honora odstrčila dort a chopila se poháru s vínem.

„A vy, lane,“ přerušil je lord Summerville, „pro vás je to jistě úleva, že jste po tolika měsících zase doma.“

Felicity zvedla hlavu. „Kde jste byl, doktore St. Johne?“

„V Africe.“ Točil nožkou sklenky a upřeně se díval do jasné, bledé tekutiny v ní. „Fantastická země.“

Felicity ledově zamrazilo v zádech. „Co jste dělal tak daleko?“

Zvedl hlavu a setkal se s jejím pohledem. Nepříjemně se usmál.

„Studoval tropickou medicínu.“

5. KAPITOLA

Felicity měla nervy napnuté až k prasknutí. Už se nedokázala soustředit na ostatní u stolu. V hlavě měla jen jedinou neodbytnou myšlenku. Lord Falcon ze zoufalství poslal pro jejího otce, a neudělal to jen proto, že by toužil po příteli. Šlo o mnohem víc.

Potřeboval otcovy znalostí.

Je možné, že nemoc starého pána je něčím vyvolaná? Ale pokud ano, znamenalo by to, že ten pohledný, zábavný muž vedle ní…

Zvedla se od stolu.

Hovor ustal.

„Copak je, drahoušku?“ Lord Summerville si lehce otřel rty ubrouskem a začal vstávat. Dotek Honořiny ruky na rukávu ho zastavil.

„Nic. Snad jsem jen unavenější, než jsem myslela.“ Felicity udělala několik váhavých kroků a modlila se, aby ji roztřesené nohy nezradily. „Prosím, nerada bych vám kazila večeři. Snad se jen potřebuji nadechnout čerstvého vzduchu.“

„Až se budete cítit lépe,“ řekla Honora s netrpělivostí v hlase, „najdete nás v salonu u skleničky brandy.“

„Děkuji. Přijdu tam za vámi.“ Felicity si pozdvihla lem sukně a spěchala pryč z jídelny.

V hale se opřela o chladnou kamennou stěnu a chytila se za srdce, jako by chtěla jeho tlukot zmírnit. Pokud se její obavy potvrdí, znamená to, že vstoupila do ďábelského doupěte. Jako by na ni sáhla smrt. Někdo jí prohledával zavazadla a strčil ji ze schodů, to mělo být varování. Někdo ji chce zastrašit. A když tu zůstane? Její život, stejně jako život lorda Falcona, je ohrožen. Neříkal to snad Gareth?

Několikrát se dlouze a zhluboka nadechla, a pak rozmýšlela plán dalšího postupu. Právě teď jí nezáleželo na ní samé. Větší nebezpečí hrozilo lordu Falconovi. A snad i jeho synovi, nemocnému Williamovi. Nejdřív musí zjistit, kde jsou Williamovy pokoje, a pak své domněnky potvrdit, nebo vyloučit.

Vzala svíčku ze svícnu na zdi a postupovala dál slabě osvětlenou chodbou a nakukovala do dveří. Několikrát neuspěla, pak ale našla temný obývací pokoj. Jediné světlo vydával oheň v krbu. Potom zahlédla slabý proud světla vycházejícího zpod zavřených dveří.

Přeběhla k nim a otevřela je. Ve svícnu na stěně hořel jediný knot a a utápěl pokoj z větší části do stínu.

V posteli ležel muž. Pomuchlané přikrývky svědčily o neklidném spánku. Sténal a rozhazoval rukama, pak se zkroutil a otočil se na záda.

Felicity chvilku váhala. Když se přestal hýbat, popošla blíž, držíc světlo nad hlavou. Při pohledu na něj zalapala po dechu. Až neuvěřitelně se podobal Garethovi. Měl tmavé vlasy, které zoufale potřebovaly ostříhat, široká ramena, štíhlý pas a boky. Bylo vidět, že nebýt času, který strávil upoután na lůžko, měl by i silné, svalnaté tělo.

„Takže vy jste William,“ zašeptala.

V tu chvíli otevřel oči a znovu ji vyděsil. Měl je stejně tmavé a ztrápené jako duch.

„Kdo jste…?“ Upřel pohled na plamen svíčky a stáhl se zpátky, jako by čekal, že mu Felicity způsobí bolest.

Přicházel sem snad někdo jiný se svíčkou v ruce, aby mu ubližoval? To by jeho chování vysvětlovalo. Nebo čekal zlo tam, kde žádné nebylo?

„Jsem přítel,“ zašeptala.

Zřejmě ji neslyšel, protože začal mumlavě klít. Pokusil se zvednout, ale celý zesláblý padl zpátky. Pak, zatímco se na ni díval očima, které ji stále pronásledovaly, dál mumlal nesrozumitelná slova.

Slyšela, jak někdo otevřel a zase zavřel dveře obývacího pokoje.

Proboha. Někdo jde. Rozhodla se, že se schová, roztržitě hledala po pokoji, až si vlezla do skříně a sfoukla svíčku. Za okamžik vykoukla ven a viděla, jak k posteli míří šerá postava.

„Ach, miláčku můj,“ byl slyšet šeptající ženský hlas.

Felicity si vyčítala, že je svědkem tak něžného projevu citu mezi mužem a ženou.

„Můj ubohý, milovaný Williame. Jsem tak bezmocná. Rve mi to srdce, když tě tak vidím.“

Jakmile si Felicityiny oči zvykly na tmu, uvědomila si, že žena stojící u postele není Honora. Neměla na sobě šaty odvážného střihu, které si Honora oblékla k večeři. Tato žena měla nenápadné, elegantní pouzdrové šaty ze světlého hedvábí.

Felicity nevěřila vlastním očím.

Žena stojící u postele a šeptající milostná slova byla Diana Summervilleová.

Felicity to tak ohromilo, že se nedokázala nešťastné dívce ukázat.

Raději počkala, až Diana uklidní horečnatého Williama jemnými doteky a sotva slyšitelnými slovy. Když William upadl do milosrdného spánku, Diana ho pečlivě přikryla a odešla.

Teprve pak vylezla Felicity ze své skrýše. Cestou do svého pokoje se snažila pochopit, co viděla a slyšela.

Je možné, že Diana a doktor se společně snaží zničit Sokolí hnízdo? Ale proč? Jaký motiv by Diana mohla mít? Felicity se zarazila. Diana se nechovala jako intrikánka nebo opovrhovaná žena.

Spíš se chovala jako milenka. Ale pokud to není Diana, musí doktorovi pomáhat někdo jiný. Takové spiknutí by nemohl chystat sám. Na mysl jí přišlo jediné jméno: Honora. Ale proč? Už nyní je paní na Sokolím hnízdě. Co by mohla získat tím, že by ublížila svému muži a jeho otci?

Felicity zoufale vzdychla. Potřebovala by najít na Sokolím hnízdě přítele, takového, který by jí pomohl vyznat se v tomhle bludišti. Ale komu by mohla důvěřovat?

„Ach, tady jste, madam.“ Bean vzhlédla od příjemného ohně, který rozdělala v krbu. „Dnes večer je venku opravdu mrázivo.

Myslela jsem, že se po večeři s lady Honorou a doktorem St. Johnem ráda ohřejete.“

Felicity přešla k ohni a posadila se na okraj pohovky. Opatrně volila slova. „Co víš o paní na Sokolím hnízdě, Bean?“

Malá služka pokrčila rameny. „Moc toho nevím, madam. Lady Honora je záhadná. Otec lorda Williama jistě nečekal, že se jeho syn vrátí ze zámoří s manželkou. Zvlášť, když…“ Zarazila se uprostřed věty a odvrátila oči.

„No tak, Bean. Zvlášť, když co?“

Služtička ztišila hlas a usadila se na stoličku u Felicityiných nohou. „Prosím za prominutí, paní. Všichni věděli, že se lord William a Diana Summervilleová milují. Už od dětství. Nechápu to.

Dianě to málem utrhlo srdce, když se dozvěděla o jeho svatbě.

Všemožně se ale snažila stát se přítelkyní nové Williamovy ženy.“

„Pověz mi o Williamově nehodě. Víš, jak se to stalo?“

Bean přikývla. „Kůň lorda Williama zakopl během závodu přes blata.“

„S kým závodil?“

„S doktorem St. Johnem.“ Děvče si objalo kolena. „Doktor se chlubil, že jeho valach porazí každého koně v Anglii a vyzval svého bratrance, aby mu dokázal opak. Všichni věděli, že lord William nikdy takovou výzvu neodmítne a že je až přehnaně pyšný na svého černého hřebce Titána.“

„Co udělala nevěsta lorda Williama, když jí manžel řekl, že se chce toho nebezpečného závodu zúčastnit?“

Bean se na okamžik zamyslela. „Řekla bych, že ji to velice nadchlo, madam. Povzbuzovala ho. Víte, často si stěžovala, že na Sokolím hnízdě není žádná zábava.“

Felicity se dívala do plamenů a hlavou se jí honily děsivé myšlenky. „Zdá se, že teď má víc vzrušení, než kolik chtěla.“ Po chvíli Felicity řekla: „Prosím, omluv mne u lady Honory. Řekni jí, že mi není dobře a že dnes už se ke společnosti v salonu nepřipojím.“

Srpek měsíce visel na půlnoční obloze. Světlo hvězd mrkalo do vysokých, úzkých oken, když Felicity procházela po vyšší galerii.

Plameny svíček se mihotaly ve svícnech na stěnách a roztančily podivný stínový tanec chrličů.

Bean jí vyprávěla, že tu visí portréty všech vlastníků domu, od prvního lorda Falcona až po toho současného. Jelikož všichni na hradě spali, Felicity si řekla, že teď je dobrá příležitost začít s pátráním.

Pozvedla svíčku a prohlížela si tváře na portrétech. I když se zvyky v oblékání za řadu staletí hodně změnily, tváře mužů si byly podivuhodně podobné a byly Felicity až děsivě povědomé. Stejné tmavé vlasy a oči. Stejné plné, výrazně modelované rty, pevné a bez úsměvu. Stejné oči. Pronikavé. Vědoucí.

Postupovala pomalu podél stěny, občas se zastavila, aby si přečetla jméno, datum narození nebo úmrtí. Když došla na vzdálený konec galerie, zastavila se před portrétem a s tlukoucím srdcem zvedla svíčku, aby si prohlédla tvář prvního lorda Falcona.

„Co tu děláte? V tak pozdní hodinu?“

Felicity se otočila a chytila se za hrdlo. „Maud… chci říct, paní Athertonová. Vy… vy jste mě ale polekala.“

Hospodyně si ji nepřátelsky prohlížela. „Lady Honora říkala, že vám není dobře.“

„Jsem jen trochu unavená, nic víc. Jenže nemohou usnout.

Myslela jsem, že si trochu prohlédnu hrad.“ Věděla, že plácá nesmysly a otočila se, aby se vyhnula Maudinu bodavému pohledu.

V okamžiku, kdy světlo svíčky ozářilo Garethovu tvář shlížející na ni ze zdobeného rámu, polekaně vyjekla.

Hospodyně, která ji sledovala, si to špatně vysvětlila. „Děsivá podoba, že ano?“ Stoupla si vedle Felicity a prohlížela si portrét.

„Ale zároveň krásná a okouzlující. To je Gareth, první lord Falcon.

Úžasný šlechtic a blízký přítel Jindřicha VIII.“

Když viděla Felicityino překvapení, pokračovala dál: „Sokolí hnízdo bylo darem od krále. Vypráví se, že sem často přijížděl s přítelem, lovit a zahrát si s míčem. A samozřejmě nechat se bavit dámami. Sokolí hnízdo má zajímavou historii. Celý život ji studuji.“

„Jak první lord Falcon…?“ Felicity to za žádnou cenu nedokázala vyslovit.

„Zemřel?“ Maud Athertonová nečekala, až mladá žena vedle ní otázku dopoví, a pokračovala: „Jeho bratr Adrian ho vyzval na souboj.“

„Vlastní bratr?!“

„Byl to nevlastní bratr. Adrian byl levoboček. Toužil získat Sokolí hnízdo a každému, kdo byl ochotný ho poslouchat, si stěžoval, že nebýt toho, že se narodil jako nemanželský, Sokolí hnízdo by bylo jeho.“

„A byl ochoten pro to i zabíjet.“

„Chtěl víc než jen Sokolí hnízdo. Říká se, že Gareth miloval Caru, dívku z vesnice, a ona jeho lásku opětovala. Adrian, aby bratra popíchl, se chlubil, že Garetha zabije a Caru pak donutí, aby si ho vzala za muže. Sokolí hnízdo by tak přešlo na Adriánovy potomky, protože Gareth žádné neměl.“

„Gareth nemohl tu svou milou před Adriánem nějak ochránit?“

„Zoufale se o to snažil. Byl to výborný šermíř a dravý válečník.

Ale Adrian poslal na souboj svou armádu, aby bojovala místo něho.

Gareth musel zůstat na Sokolím hnízdě, aby chránil životy poddaných a pachtýřú. Taková je koneckonců povinnost vládce panství. Garetha moc zarmoutilo, když si uvědomil, že čest a povinnost mají přednost před láskou. A tak zůstal, i když věděl, že ztratí navždy ženu, které patřilo jeho srdce.“

Felicity pozvedla svíci, aby se podívala do smutných, ztrápených očí muže na obraze.

„Pověst říká, že Gareth dosud straší v těchto zdech. Přestože k té zradě došlo před staletími, odmítá dojít věčného klidu, protože ho trápí myšlenka na jeho milovanou, která porodila syna jinému muži.“

„Chcete říct, že Adrian svou hrozbu splnil?“

„Ano.“ Maud ukázala na vedlejší obraz. „Alexander, syn Adriana a Cary. A tak všichni, kdo vládnou na Sokolím hnízdě, jsou Adriánovými, nikoli Garethovými potomky.“

Několik minut stály tiše, obě dvě uchvácené tragédií, která je i po všech těch staletích pořád ochromovala.

Když se hospodyně měla k odchodu, Felicity ji chytla za rukáv.

„Paní Athertonová, jistě jste unavená po tak rušném dni, jaký dnes Sokolí hnízdo zažilo. Děkuji vám, že jste se mnou ztrácela čas.“

Maud se podívala na Felicityinu ruku, pak do očí a stáhla rty do pevné, zamyšlené rýhy. „Nikdy nejsem natolik unavená, abych nemohla promluvit s někým, komu doopravdy záleží na těch, kdo žijí na Sokolím hnízdě.“ Na okamžik jako by se zamyslela, hned ale řekla, co měla na mysli. „Jestli se chcete dozvědět víc, mám jednu knihu. Je stará a zaprášená a těžko se čte, protože je psaná rukou.

Jsou to dějiny Sokolího hnízda a najdete ji na nejvyšší polici v knihovně, hned vedle rodinné bible. Jen několik lidí ví o tom, že ta kniha existuje.“

Mihlo se snad na okamžik v jejích očích přátelství? Felicity by ji nejraději objala. Maud Athertonová se odvrátila a za chvilku zůstala Felicity sama s obrazy všech pánů na Sokolím hnízdě, kteří na ni teď shlíželi.

Bylo to v tu vzácnou hodinu mezi nocí a úsvitem. Zem jak by zahalila jemná perleťová mlha. Celý svět odpočíval.

Felicity se posadila na kamennou lavičku v zahradě a prohlížela si stránky rodinné historie Falconú. Přesně jak Maud Athertonová slíbila, bylo tu všechno. Narození, úmrtí, války. Ti, kdo milovali, ti, kdo ztratili. Zaznamenáni těmi, kdo tu žili a zažili všechno na vlastní kůži.

Otočila další stránku a ucítila ten známý žár. Jako by přicházel ve vlnách, až si musela sundat šál.

Aniž by se rozhlédla, poznala, že se přiblížil Gareth.

Odložila knihu a otočila se k němu. „Proč jste mi neřekl, že se někdo snaží ublížit lordu Falconovi?“

„Při všem, co je mi svaté,“ řekl a jeho hlas prozrazoval, že v něm kypí zlost, „jsem tě varoval. 1 to je víc, než smím.“

„Než smíte?“

„Osud mi zakazuje zasahovat do záležitostí tohoto světa.“

Poznala, jak jím zmítají emoce, v jeho očích viděla bolest.

Nakonec pochopila. „Vaše moc je omezená?“

„Moc.“ Jako by to slovo pro něho byl jed. „Moje… moc je sama o sobě bezmocná, nemohu pomoci těm, které mám rád.“

„Ale máte dovoleno mít rád.“

„Lásku nemáš nikdy zaručenou.“ Lítostí přivřel oči. „Láskaje cit tak silný, tak mocný, že není omezený časem a poutaný k určitému místu. Láska…“ Odvrátil se, ale ona ještě stačila zahlédnout jeho vášnivý pohled. „Láskaje bolest a radost zároveň.“

„Nezlobte se, Garethe. Vím o Caře a o tom, že jste se musel rozhodnout mezi povinností, ctí a láskou.“

„Musel?“ Vrhl se k ní. „Ne. Každý v životě stojí před vážným rozhodnutím. Já se rozhodl dát přednost životům mnoha před životem jedné ženy, i když ten jeden život pro mne znamenal víc než všechno ostatní na světě.“

„Och, Garethe.“ Když viděla jeho smutný pohled, natáhla se, aby se ho dotkla. Okamžitě uhnul.

Nevzdávala se, udělala krok blíž a statečně mu prsty sevřela paži.

„Až příliš jste za své rozhodnutí trpěl.“

Upřeně sledoval její ruku, až se bála, že se od ní odtáhne.

Překvapilo ji, když něžně pozdvihl prsty ke svým rtům. Do ruky jí pak zamumlal: „Víš, Štístko, že jsi první žena, které jsem se po Caře dotkl? Nebo jí dovolil, aby se dotkla mne?“

„Vím, že to vy jste mě zachytil na schodech.“

„Ano, a ten dotek je moje zkáza.“ S něhou, o níž by nevěřila, že je vůbec možná, si zvedl její ruku ke tváři. „Ty se nedotýkáš jen mého těla, ale i mého srdce.“

„Garethe…“

„Pst.“ I když se ani nepohnul, cítila, jak ji ruce na jejích ramenou přitahují postupně blíž a blíž, až se téměř dotýkali rty. Kolem nich sálal a pulsoval žár, ani jeden si toho ale nevšímal. „Protože už jsme porušili jedno pravidlo, musíme porušit další. Já musím ochutnat tvé rty.“

Napadlo ji, že by se měla bránit. Zavrhla však tu myšlenku dřív, než to mohla řádně uvážit. Chtěla totéž, co on. Opřela se o něho, a přestože se ani nehnul, otřel se svými rty o její.

Jejich hlad byl tak pronikavý, tak bolestivý, že oba dva od sebe ustoupili. Ty jeho temné, bodavé oči do ní pronikaly, jako by jí četl v duši. Byla ztracena. S povzdechem mu nabídla rty k dalšímu opojnému polibku. Tentokrát, když ji k sobě přitáhl, byl stisk jeho rukou ještě silnější. Zasténal a líbal ji, jako by ji chtěl celou pohltit.

Nebyl to pouhý hlad. Ani pouhá vášeň. Jejich touha po tom druhém byla tak silná, tak nutkavá, že ji nebylo snadné uspokojit.

Žádný polibek ani dotek nemohl tu žízeň uhasit. Gareťhův žár byl teď tak silný, že měli pocit, jako by mezi nimi přeskakovaly jiskry.

A pak se dotkli. Přitáhl k sobě její boky, rukama se jí svezl po zádech, silou ji hladil po těle, po ramenou a jemné křivce šíje. Jeho doteky vypovídaly o tom, že byl tolik staletí sám.

Objala ho kolem pasu a držela se ho jako o život. Pak vztáhla ruce k jeho hrudi, prsty se probírala záhyby jeho košile. Nakonec vzdychla, objala ho kolem krku a poddala se slasti.

Ta slast až bolela. Chtěl ji. Chtěl ji tak zoufale, až se ocitl na pokraji šílenství. Tady. Teď.

Věděl, že překročil danou mez. Věděl také dobře, že teď už na tom nesejde. Už se nedokázal zastavit, stejně jako nedokázal rozpoutat bouři. Měl omezenou moc. A právě v tuto chvíli soustředil veškeré své síly na ženu ve svém náručí. Ženu z masa a krve. Teplou.

Dychtivou. Krásnou.

Nevinnou.

Jedině tato představa ho zarazila. Zburcoval všechnu vůli, jež mu zbývala, zvedl hlavu a ucukl. Okamžitě měl pocit, jako by ho oloupili. Srdce ho bolelo touhou.

Ba co hůř, začal ztrácet svou sílu. Cítil, jak mu veškerá síla uniká.

To byla cena za radost. Ale vždyť sám znal pravidla vládnoucí světu duchů. A bezohledně je porušil.

Felicity blesklo hlavou, jak jen mohla tak snadno tomu čaroději podlehnout. Co se stalo s její chladnou, pečlivě ovládanou logikou?

„Pozor, Štístko.“ Samotného ho překvapilo, jak těžce se mu mluví. Neodolal a ještě naposledy se jí dotkl; přejel jí ukazováčkem po křivce obočí, po tváři, až k plným rtům. I tak nepatrný dotek ho vyčerpával. „Nerad bych, aby se ti něco stalo.“

„Já se… já se o sebe umím postarat.“ Ustoupila a přerušila jejich objetí.

V tu chvíli se kolem ní ochladilo. Zvedla hlavu a zahlédla sokola stoupajícího k nebesům. Když se rozhlédla kolem sebe, byla zase sama.

6. KAPITOLA

Felicity vklouzla tiše do komnat lorda Falcona a posadila se u jeho postele. Hlavou se jí honilo tolik otázek. Cosi uvnitř na ni naléhalo. Potřebovala se starým pánem mluvit, hned jak se probudí.

Dřív, než přijde doktor St. John na svou každodenní návštěvu.

„Ach. Drahoušku.“ Víčka se mu zachvěla a on otevřel oči a pozdravil ji úsměvem. „Právě jsem měl nádherný sen. Vyrazili jsme s Robem za dalším dobrodružstvím. On samozřejmě hledal vědomosti. A já, jako vždy, hledal jiný poklad.“

„A našel jste ho?“ zeptala se mírně.

Vychytrale se usmál. „Řekl jsem vám, že to byl nádherný sen. To znamená, že měl šťastný konec. Takové jsou nejlepší.“ S námahou se posadil a ona mu pomohla podložit záda polštáři, aby se mohl pohodlně usadit. „Povězte mi, co přivádí mého krásného hosta za úsvitu do starcova pokoje?“

„Pořád je mi záhadou, proč jste každé ráno tak čilý a…

odpoledne tak pomatený.“

„Vážně? Pomatený?“

Přikývla.

Vzdychl. „Je to tedy tak, jak jsem se obával.“

„Proto jste poslal pro mého otce, že ano?“ Teď přikývl pan Oliver. Snažil se mluvit polohlasem. „Nevím, co mi dávají, ale určitě to není od lékárníka z naší vesnice. Lidé by se moc ptali.“ Chytil ji za ruku. „Vložil jsem na vás hrozné břímě, drahoušku. Jistě dobře víte, že vám hrozí nebezpečí.“

„Ne větší nežli vám, lorde Falcone. Ale já se ptám proč. Proč by vám lan St. John, váš vlastní synovec, chtěl ublížit?“

„Snad se dozvěděl o hříchu mého mládí a touží po odplatě. Vždyť jsem málem způsobil rozkol mezi jeho otcem a matkou. Ale buďte si jista, že svých hříchů lituji. A navíc se to stalo před tolika lety.

Neboje to u něho žárlivost, protože já, jako starší, jsem zdědil Sokolí hnízdo a titul, zatímco jeho otec dostal jen malé panství nedaleko odsud.“

Felicity stiskla jeho studené ruce v dlaních. „Byla jsem se včera večer podívat na Williama.“

„Jak se daří mému synovi? Už jsem ho tak dlouho neviděl. Ach, drahoušku.“ Stiskl jí pevně ruce a ona cítila, jak srdce v jeho křehkém těle horečnatě pulsuje. „Bojím se o Williama víc než o sebe.“

„Také ho chci dnes ráno navštívit,“ zašeptala, „a jestli tuším správně, najdu ho čilého jako vás. Teď už musím jít, než se Honora probudí a dá mě z vašeho pokoje vyhnat.“

„Ona by něco takového udělala?“

„Ona… moc vás a Williama chrání.“ Felicity se bránila ji obvinit, dokud nebude mít víc důkazů. Ve dveřích se ještě otočila. „Mám jednu otázku, lorde Falcone. Můžete léky odmítnout?“

„Doktor St. John u mne čeká, dokud je nepolknu.“ Žárlivý synovec neponechává nic náhodě, pomyslela si. Dívala se smutně, když odcházela.

Oheň ve Williamově obývacím pokoji už dávno dohořel a zůstaly jen uhlíky. Svíčka v ložnici zhasla. V pokoji bylo chladno a vlhko.

Spící muž se však koupal v pom. I ve spánku vyvolaném léky se zdálo, že bojuje zuřivou bitvu se svými nepřáteli.

Felicity si přitáhla křeslo k posteli a posadila se. Když si uhladila sukni, lekla se, protože si všimla, že na ni upírá své nehnuté, široké oči.

„Vy jste tu nová. Vás jsem ještě neviděl. Přinesla jste mi další odporný lektvar?“

Zavrtěla hlavou. „Přijela jsem na žádost lorda Falcona. Z

Ameriky. Jmenuji se Felicity Andrewsová. Jsem dcera Roba, starého přítele vašeho otce.“

Viditelně se mu ulevilo. „Jak je otci? Honora mi řekla, že je na smrtelné posteli.“

„Ne tak docela. Ani vy nejste,“ dodala.

„Ale nemám k tomu daleko. Jsem upoután na lůžko po zbytek života. Být mrzák je pro Falcona horší nežli smrt.“

Podívala se na přikrývky skrývající jeho nohy. „Zkusil jste chodit?“

„Hned po nehodě. Skácel jsem se jako špalek.“

„A od té doby?“ naléhala.

Pokrčil rameny. „Mám dojem, že chodím. Ale pak se probudím a uvědomím si, že to byl jen bláhový sen.“

„O čem ještě se vám zdá?“

„Jen další hlouposti.“ Odvrátil se; styděl se před jejím pohledem.

„Sním o své staré lásce, která vypadá tak mladě a krásně, jako když jsme byli děti, a šeptá mi…“ Odmlčel se, byla mu hanba, že jí toho svěřil tolik. „Sny jsou kruté. Ale ne tak kruté jako skutečnost. Má skutečnost, slečno Andrewsová, je vědomí, že z téhle postele už nikdy nevstanu.“

„Co kdybych vám řekla, že to není pravda? Že vaše sny nejsou vůbec sny?“

Vztáhl ruku, aby ji zarazil. „Jestli chcete prohloubit mé zoufalství…“

„Vezměte mě za ruku, Williame.“ Podala mu ji. „Uvidíte, že vám nelžu.“

Dlouho se jen díval na její nataženou ruku a bylo vidět, jak je nerozhodný. Pochyboval. Bál se. Pomalu v něm kypěla zlost nad krutostí jejího návrhu. Nakonec se rozhodl, že celou tuto záležitost jednou provždy vyřeší, a chytil se jí. Byl pravý Falcon, dobrodruh až do konce.

Odhodil přikrývky a zhoupl nohy přes okraj postele. Několik vteřin jen tak nehnuté seděl a točila se mu hlava. Pak se zhluboka nadechl, pevně sevřel její ruku a připravil se vstát.

V tom okamžiku zaslechli, jak někdo otevírá dveře obývacího pokoje. Felicity znechuceně zasténala. „Musíte si lehnout, Williame.

A za žádnou cenu neříkejte, že jsem za vámi byla. Nesmí vědět, že jsem tu.“

Položila ho na polštáře a přikryla ho, pak vrátila křeslo na původní místo a vklouzla do skříně.

Škvírou ve dřevě se dívala, jak do místnosti vplouvá doktor St.

John a za ním Honora.

„Přinesl jsem ti léky, Williame,“ řekl doktor, drže v ruce nad hlavou fiolu s jakousi temnou tekutinou.

„Ne. Už ne,“ slyšela Felicity zastřený hlas.

„Dneska ráno jsme nějak vzdorovití, co?“ To byla Honora, rezavá a sarkastická.

Felicity se mohla jen bezmocně dívat, jak Honora zvedá Williamovi hlavu z polštáře a doktor St. John mu přikládá lahvičku ke rtům a vlévá mu tekutinu do krku. William se zajíkavě, sípavě nadechl, a pak ztichl.

O chvilku později, když odešli, vylezla Felicity ze své skrýše.

William ležel ztuhle a toporně, oči měl nehybné a tělo bez vlády.

Venku před Williamovým pokojem ucítila Felicity hřejivou záplavu, která vždy doprovázela Garetha. Zastavila se a počkala, až se jí ukáže.

„Zahráváš si s ohněm. Jestli nebudeš opatrná, spálíš se. Málem tě u Williama chytili.“

„Musela jsem se přesvědčit, že je má domněnka správná. A teď, když vím, že lan a Honora podávají Williamovi a jeho otci jed, musím vědět, proč je chtějí zabít.“

Gareth zavrtěl hlavou. „Jsi nevinnější, než jsem myslel, Štístko.

Cožpak to nevidíš? lan neusiluje jen o Sokolí hnízdo, ale také o Williamovu ženu.“

„Cítí Honora k Ianovi totéž?“

„Ano. Vzala si Williama jen pro jeho peníze a pro titul. Až jí nebude překážet v cestě, lan, jako jediný žijící potomek rodu, bude dědit. To je skutečné prokletí Falconů. Ne láska k dobrodružství, ani to, že většinou umírají mladí. Kletba spočívá v tom, že ti, kdo si titul nejméně zaslouží, po něm nejvíc toužía jsou schopni udělat všechno, jen aby svého podlého cíle dosáhli.“ Pokynul jí, aby ho následovala.

„Pojď. Přesvědčíš se sama.“

Následovala ho přes halu, až k přepychovým Honořiným komnatám. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené dokořán.

Uvnitř byl vidět stín muže a ženy v objetí.

„Brzy,“ zamumlal muž, aniž by odtrhl rty od své milované, „bude Sokolí hnízdo a veškeré jeho bohatství celé naše.“

„Naše,“ opakovala žena, přitahujíc ho k sobě na postel.

S rukou přes ústa, aby utlumila projev zlosti, se Felicity odvrátila.

A zjistila, že se opět ocitla o samotě.

„Co je to tu za shon, Bean?“ Felicity zvedla hlavu od otcova deníku. Celé dopoledne zůstala zamčená ve svém pokoji a četla, až ji oči bolely námahou. Nenašla ale v otcových poznámkách nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo lektvar doktora St. Johna.

Slyšela služebnictvo, jak dělá po celém domě rámus, a zuřivé rozkazy Maud Athertonové, které záleželo na tom, aby se Sokolí hnízdo jen lesklo. Dřív, než odložila knihu, tomu však nevěnovala žádnou pozornost.

„Dnes se koná dobročinný ples,“ vysvětlila jí služtička. „Bude tu veškerá místní šlechta. Lady Honora pozvala i své přátele z dalekého Londýna.“ Bean ztišila hlas. „Věřte mi, je moc nervózní. Jakmile prý na křišťálu objeví jedinou šmouhu, všichni se můžeme hned zítra sebrat a jít.“

Felicity cítila, jak se jí hrne krev do hlavy. „Dobročinný ples, když jsou její manžel a tchán upoutáni na lůžko?“

„Lady Honora tvrdí, že život musí jít dál, a trvá na tom, že své neštěstí ponese statečně a hrdě.“

„Ach tak, statečně…“

Když Bean slyšela rozčilený Felicityin hlas, obrátila se k ní.

„Myslíte, že to není správné, že lord a lady Summervilleovi a jejich dcera zradí staré rodinné přátelství, a dnes večer na ten ples přijdou?“

„Kdepak, Bean,“ ujistila ji Felicity. „Naopak věřím, že právě oni jsou jediní opravdoví přátelé, které lord Falcon a William mají.“

Najednou se zachvěla zlověstnou předtuchou. „Kdyby se tu něco přihodilo, chci, abys šla k nim. Rozumíš?“

Dlouhou chvíli na ni dívka upřeně hleděla. Pak pokorně přikývla.

„Ano, madam.“ Přešla pokoj a otevřela skříň, aby mohla rozložit své paní prádlo.

„Co to děláš, Bean?“

„No, připravuji vám toaletu, madam.“

„Já na Honořin ples nepůjdu.“

„Ale to musíte, paní.“

„Proč bych musela?“

„Protože…“ Sirotek dlouho a usilovně přemýšlel. „Protože kdybyste nešla, lady Honora by si vylila zlost na nás všech.“

Felicity to obměkčilo. Služka přišla s tím jediným, co ji mohlo přesvědčit. Felicity byla až přespříliš soucitná. Nedokázala by být příčinou utrpení někoho jiného.

„Myslím, že tento tanec patří mně, slečno Andrewsová.“ Lord Summerville se galantně uklonil a vedl Felicity do bludiště kroužících párů.

Toalety dam vytvářely kaleidoskop barev. Jejich elegantní šaty a zářivé šperky zachytávaly a odrážely světlo stovky svíček. Všechny jako by zahaloval obláček jemného parfému.

Muži připomínali pyšné pávy, ukláněli se a naparovali, doufali, že zaujmou pozornost své elegantní hostitelky, která, jak se Felicity zdálo, se nemusela ani moc namáhat, aby na své neštěstí zapomněla.

Ve skutečnosti se večírek točil jen kolem ní, a přestože tančila s mnoha muži, většinu tanců věnovala lanu St. Johnovi. Felicity je sledovala, jak plují v rytmu hudby, jejich těla se dotýkají a tváře mají skloněné k sobě v důvěrném hovoru. Nesnažili se zakrýt svůj cit.

Nyní lan řekl něco, co Honoru pobavilo. Zasmála se, pak se mu podívala do očí a cosi mu pošeptala. Jeho ruce se kolem ní sevřely, a jak spolu proplouvali kolem Felicity, táhl se za nimi zvuk jejich smíchu.

Felicity se ulevilo, když tanec skončil. S mírnou úklonou lordu Summervilleovi vyklouzla a otevřela dveře na cihlami obroubené nádvoří. Vyšla do chladného stínu a zavřela za sebou. Po tom nevázaném smíchu jí ticho přineslo vítanou úlevu.

Zmítalo jí tolik pocitů. Honora a lan ji znechutili, protože by obětovali kohokoli, jen aby dostali, co chtějí. Měla také strach z případného konfliktu, protože si byla jistá, že by s nimi bojovala na život a na smrt, kdyby to bylo nutné, aby zachránila lorda Falcona a jeho syna, a také byla vyčerpaná, protože stála proti takovému zlu sama.

I když, připomněla si, tak úplně sama zase není.

„Unavená?“

Otočila se, když uslyšela Garethův hluboký hlas. Jako vždy ho jako oblak chvějícího se vzduchu obklopoval žár.

„Není tam nikdo, s kým by se mi chtělo tančit.“

Zarazil se a pozdvihl obočí. „Atady? Tady někdo, s kým by sis ráda zatančila, je?“

Felicity nikdy v životě s nikým neflirtovala, ale na tomto muži bylo něco, co v ní probudilo ďáblíka. V tu chvíli na všechno zapomněla a cítila jen jedno, upřímnou radost z jeho přítomnosti.

„Možná ano.“

S úsměvem se rozhlédl, pak se podíval znovu na ni. „Nikoho tady nevidím. Je možné, že bych já byl ten šťastný, slečno Andrewsová?“

Když neodpovídala, galantně se uklonil a řekl: „Slečno Andrewsová, mohu mít tu čest si s vámi zatančit?“

Obrnila se před jeho dotekem a připravila se na známý žár. Ale místo aby se k ní přiblížil, zůstal stát tam, kde byl. Užasla, když ji i na tu vzdálenost objal. Nemohla být připravená na cit, který jí projel jako oheň. Viděla, jak se žhoucí opar kolem něho začíná chvět, a poznala tak, že cítí totéž, co ona.

Zavřenými dveřmi sem pronikaly tóny hudby. Byly něžné, tlumené, jako by hudebníci hráli jen pro ně. Zavřela oči a představovala si, že ji drží pevně u sebe. Pohybovali se jako jedno tělo, pohupovali se, dotýkali. Na spáncích ji hladil jeho teplý dech.

Přitáhl si ji blíž k sobě, až na prsou ucítila tlukot jeho srdce.

Jeho objetí bylo tak bezpečné. A tak dokonalé.

Vzhlédla k němu a viděla, že se neusmívá. Díval se na ni a pohled jeho očí byl tak divoký, tak silný, až jí dech uvázl v krku.

„Co je, Garethe? Co se stalo?“

„Brzy tě budu muset opustit.“

„Opustit? Ale proč? Proč teď, když vím, kdo je původcem všeho zla na Sokolím hnízdě? Je jen otázka času, než najdu způsob, jak je zastavit. Aco my, Garethe? Vždyť jsme se právě našli.“

„Och, má sladká Felicity. Bohové se jistě smějí nad svým dílem.

Vy smrtelníci jste tak bláhová stvoření.“ Jeho tvář byla čím dál zádumčivější. „Kéž bych…“

„Co?“ dožadovala se. „Co si přeješ?“

Zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že bych se dnes večer vzdal všeho, jen kdyby…“

Když jeho slova dozněla, přimkla se k němu, celá zoufalá z toho, že ví, na co myslí. „Kdyby co?“

Hlas mu zhrubl. „Kdybych se mohl vrátit v čase. Nebo kdybych mohl jít dál. Ale to není možné. Kostky byly vrženy dávno předtím, než jsme se oba narodili.“

Vzdychla a objala ho pevněji kolem pasu, přitiskla mu rty k hrdlu. „Ale teď je teď. Máme pro sebe tuto chvíli. To nestačí?“

Nepatrně ji od sebe odtáhl. Váhal, jestli jí má říct, že pokaždé, když se odváží dotknout se jí, ztrácí trochu sama sebe, trochu své moci.

„Víš, jak zoufale tě chci?“ zašeptal.

Felicity se až srdce zastavilo. Ještě nikdy tolik netoužila být s nějakým mužem. Ještě nikdy nepocítila pokušení. Ale s Garethemje všechno jinak. S ním nezná žádná pravidla, zapomíná, co se má a co nemá. Pouhý dotek jeho rukou ji celou rozechvíval, až po něm dychtila, a zároveň se toho obávala. Její strach ale přehlušila její vlastní slova.

Hlas se jí chvěl stejně jako tělo. „Bylo by to možné?“

„O čem to mluvíš?“ Nedokázal skrýt svůj úžas. „Ty bys mi dovolila se s tebou milovat? Skutečně milovat, jako muž miluje ženu?“

Pomalu, stydlivě přikývla

Vzal její tvář do svých velkých dlaní a hluboce se jí zahleděl do očí. Rty se jí otřel o ústa, a jeho dech se smísil s jejím, když zašeptal: „Och, ty moje malé Štístko. S láskou je možné všechno.“

7 KAPITOLA

Stáli těsně u sebe, ale nedotýkali se. Přesto, jakmile Felicity zavřela oči, cítila, jak ji Gareth zvedá v náručí. Rychlými kroky přešel cihlový chodník a zůstal stát v kruhu stromů, sousedícím se zahradami. Postavil ji na zem a rozložil plášť na trávník. Otevřela oči. Zdál se být několik kroků od ní, ale nebylo to tak, protože v tu chvíli si ji silou přitiskl na prsa a její ústa zdrtil tak divokými polibky, až ztrácela dech.

Poznala v něm jistou změnu, nutkání a s námahou ovládané napětí. Je to snad zlost? říkala si. Nebo to snad je temnější stránka vášně, kterou zatím nechápe?

„Počkej. Já…“ Ustoupila o krok.

Jako by litoval svého předchozího útoku, jeho dotek získal na něžnosti. Když zavřela oči, znovu ji políbil, váhal nad jejími rty.

Když naposledy promluvil, měl hrubý hlas. „Ještě pořád je čas si to rozmyslet, Felicity. Pochopím, když odejdeš. Nebudu tě držet.“ Byla to lež, věděl to. Prosil by ji, plazil by se, aby ji mohl mít. Ale nikdy by si ji nevzal proti její vůli. Byl rozhodnutý bojovat se svou touhou, která prosila o volnost, kdyby ho náhodou jediným slovem odmítla.

Zhluboka se nadechla. „Neodejdu, Garethe.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na rty. „Nemohu. Snažila jsem se popřít, co cítím. Ale teď vím, že je nám souzeno, abychom se setkali a milovali se. Och, Garethe, drž mě. Miluj mě.“

Rozechvělý žhavý opar jako by je zahalil, až ji to oslepilo.

Spojili se v žáru vášně, rty přitisknuté na rty, těla přimknutá tak blízko k sobě, že oba cítili, jak divoce tomu druhém tluče srdce.

Tiskl jí své jemné polibky na čelo, na oční víčka, na tváře a špičku nosu. S každým jemným dotekem se víc a víc oddávala jeho něze a celá v jeho náručí zvláčněla. Přiblížil se k jejím ústům a ona mu nabídla své otevřené rty a dovolila mu, aby se jazykem proplétal s jejím.

„Jemný,“ zamumlala, „ty jsi tak jemný. Málem bych zapomněla…“

Sledoval rty linii její lícní kosti, přes tvář k uchu, kde si chvíli pohrával s jejím lalůčkem, než jí zlehýnka vsunul jazyk do ucha, až se jí srdce divoce rozbušilo. Celou tu dobu ji rukama hladil po celém těle a rozpaloval na něm malé ohníčky.

Obemkl ji kolem pasu a bez námahy ji zvedl ze země. Najednou přivřel oči při vzpomínce na podobnou chvíli, kdy ji takto držel.

„Když si pomyslím, co se ti mohlo stát tam na schodišti…“

„Pst, Garethe. Nebudeme na to teď myslet, miláčku.“ Prstem mu uzamkla rty.

Miláčku. Při tom nečekaném oslovení ji chytil za ruku a políbil ji do dlaně. „Ano, nebudeme mluvit. Ukážu ti beze slov, jak tě miluji.“

Jak tě miluji. Ta slova v ní rozbouřila cit, jaký nikdy nepoznala.

On ji miluje. Pravda je, že ona jeho také. Zoufale.

S nadpřirozenou něhou přešel ústy k jejímu hrdlu a posázel jí rameno horkými, vlhkými polibky, pak postupoval níž, až ke klíční kosti, pak ještě níž, až narazil na pahorky jejích ňader. Šaty jí zvlhly jeho polibky, až oba, spalováni žárem, padli na kolena do vlhké trávy. Nic nemohlo zchladit tu spalující horkost.

„Proboha, Felicity. Co jsi to se mnou udělala?“ Chytil ji za ruku a položil si ji na srdce. Tlouklo stejně divoce jako její.

Potemnělou oblohu zaplavily miliony třpytivých diamantů.

Vysoké, jasné tóny tlumené houslové hry se nesly větrem.

Vzduch voněl prvními jarními květy, i když ještě včera byla všude jen poupata. Jako by celý svět rozkvetl díky jejich vzájemnému citu.

Opatrněji svlékl, dívaje se, jak hedvábné šaty padají kzemi, a odhalují tak jemnou spodničku. Prsty měl silné a jisté, když rozvazoval stuhy, takže z ní nakonec spadla i spodnička.

„Och, miláčku, jsi tak krásná.“ Zkoumal prsty její pleť a díval se, jak se jí v očích zračí temná vášeň. Pak sklonil hlavu, aby ji ochutnal.

Když ji té noci, kdy přijela na Sokolí hnízdo, viděl poprvé, netušil, co před ním skrývá. Krásnější stvoření za celá staletí neviděl.

Začal ji ústy a prsty prozkoumávat, chvěl se nad jejími ústy, čelistí, drobnou prohlubinkou pod krkem.

Ukazoval jí něco, co nikdy nezažila. I když se styděla a připadala si divně a jinému by odolávala, věděla, že Garethovi může důvěřovat. Oddala se slasti, vzdychajíc a svíjejíc se mu v náručí.

Klesal rty a prsty níž a níž. Tělo se jí začalo napínat, mělce oddechovala. Neopovážil se pomyslet na zítřek a na cenu, kterou za tento okamžik spojení zaplatí. Nevzpomněl si ani na všechna ta staletí samoty a bolesti, která prožil. Nyní pro něho neexistovala ani minulost, ani budoucnost. Teď bylo jen teď, tato chvíle. Myslel jen na radost, kterou může ženě ve své náruči dát, protože to byl jeho jediný dar. Modlil se, aby to bylo krásné, aby to v jejích vzpomínkách přetrvalo do zítřka, který jim bude odepřen.

Jak se jí krev rozpalovala a její tělo pulsovalo, zažívala Felicity touhu, o níž až dosud neměla tušení. Pro toto se tedy narodila. Pro tohoto muže. Pro tuto chvíli. Všechno ostatní je nepodstatné.

Potřebovala se ho dotýkat, tak jako on se dotýkal jí. Rychlými, uspěchanými pohyby mu stáhla košili z ramen, sklonila se k němu líbala ho na prsou. Zaslechla překvapené povzdechnutí apolekala se.

Vzrušilo ji, že mu působí stejnou radost jako on jí. Opilá svou mocí sáhla k zapínám jeho kalhot. Prsty se jí však třásly, a tak ji chytil za ruce a pomáhal jí, dokud všechno jeho oblečení neleželo vedle jejího.

Byl úžasný. Na hrudi a rukou se mu napínaly svaly. Měl tvrdé, houževnaté tělo válečníka. Prstem sledovala jeho ploché břicho a on ji odměnil náhlým vzdychnutím.

Touha mu rozpalovala oči, když si ji přitáhl k sobě a hltal její ústa. Celou tu dobu svými prsty na jejím těle čaroval, až se celá proměnila v rozeznělou loutnu s tisícem maličkých jiskřiček.

Jak může být z jiného světa, když mu srdce tluče stejně jako jí?

Když jeho tělo k jejímu tak dokonale patří? Když jeho ruce a rty dokáží provést takové kouzlo?

To není duch, říkala si. Je to muž, a je jen můj.

Polapená svou nově probuzenou vášní sevřela rukama plášť pod sebou, když dosáhla prvního nečekaného vyvrcholení. Až popadala dech.

Viděl, jak se jí oči rozšířily, a pak potemněly touhou.

„Prosím, Garethe. Teď. Chci tě teď.“

Ale on jen vpletl své prsty do jejích vlasů a zaútočil na její rty bolestivými polibky. Veškerá něha, jemnost, trpělivost, kterou projevoval předtím, byla pryč. Místo toho se v něm probudila zvířecí nezkrotnost, až ji to ohromilo.

Tak proto váhal. Proto se ji snažil varovat.

Ona se ale nebála, naopak si uvědomovala, že tato temná stránka vášně ji hluboce a záhadně vzrušuje. Nechala se jím vést, začala ho svými rty, jazykem a prsty studovat právě tak, jako on si před chvílí prohlížel ji.

Garethovo tělo vonělo očekáváním, přesto se dál držel zpátky.

Chtěl jí dát a ukázat ještě mnohem víc, a věděl, že po dnešní noci bude už pozdě.

Těšil se jejími prsy, okusoval je a sál, až sténala vášní. Ale přestože se k němu vzpínala, odmítal ji poskytnout osvobození, které žádala. Místo toho sjížděl svými rty po jejím těle a působil jí všechna možná smyslná potěšení.

Větvemi stromů se proháněl vánek, ale nedokázal zchladit jejich rozpálená těla. Žár mezi nimi sílil, vzduch se chvěl, až se kolem jejich těl leskl.

Felicity už nepřemýšlela. Teď tu byl jen Gareth a rozkoš, kterou jí mohl dát. Rozkoš, která hraničila s bolestí.

Svíjela se a třásla, jak se věnoval jejímu tělu. Vedl ji výš a výš, ale vybití udržoval jen na dosah.

Sevřela ho, když cítila, jak dosahuje dalšího vrcholu. Nedal jí ani čas, aby popadla dech, a líbal jí rty. Když do ní vnikl, vykřikla.

Celá rozcitlivělá, vzrušená do krajnosti ho obemkla vší silou a začal pomalý sestup do komnat šílenství. Hltal její chuť, čerstvou, čistou vůni, která vždy patřila jen jí. Teď byli jedno. Spojeni. Navždy změněni.

Pak se spolu vznesli, vystoupili do jakéhosi vzdáleného místa mimo dosah obyčejných smrtelníků. Jejich těla se třásla a zachvívala.

Společně dosáhli jasné vzdálené hvězdy a roztříštili se na milion oslepujících kousků.

„Bože můj, co jsme to udělali?“ Leželi spolu, stále spojeni.

Gareth opřel hlavu o její tvář. Cítil teplo jejích slz. Cítil sůl na jejích rtech. Srdce mu zapomnělo tlouci. „Věděl jsem, že jsi panna.

Nevinná. A vzal jsem si tě jako nějaký zdivočelý…“

Zakryla mu ústa, aby ho umlčela. „Říkal jsi, že se člověk v životě musí rozhodovat. Jestli sis ještě nevšiml, už jsem dospělá, a jsem schopná si sama vybrat. Taková byla moje volba.“

„Ale teď mi tvé slzy říkají, že toho lituješ.“

Zavrtěla hlavou. „To jsou slzy štěstí. Nikdy jsem nepoznala nic tak… úchvatného.“

Zapomněl na strach a srdce mu začalo znovu bít. „Opravdu, ty moje malé Štístko? Nelituješ toho?“

„Ani trochu.“

Povzdychl si hluboce úlevou, překulil se vedle ní a pevněji objal a zahalil oba do svého pláště.

Bylo to tak příjemné. Tak, správné. Dotkla se prstem jeho rtů a sledovala linku jeho silného spodního rtu, smějíc se, když ji lehce chytil mezi zuby a kousl ji.

Najednou se vyhnula pohledu jeho očí a začala si pohrávat s chloupky na jeho prsou. „Čím to je, že cítím tvou chuť, tvé tělo, že prožívám všechno, co se teď stalo, když jsi… Cos to vlastně říkal, že jsi?“

Vzal ji za bradu a donutil ji, aby se na něho podívala. Promluvil s neobyčejnou něhou, i když jeho oči zachovaly vážnost.

„Nezpochybňuj osud, miláčku. Buď vděčná za ten zázrak. Vychutnej si ho, protože mi brzy vyměří svou cenu. A budeme ji muset zaplatit.“

„Ach, Garethe.“ Zavřela oči před bolestí a přitáhla si jeho hlavu k dlouhému, nekonečnému polibku.

Když zaslechla drobné zasténání, vyzkoušela svou nově objevenou moc. I teď cítila, jak v něm znovu stoupá vášeň, cítila napětí v jeho svalech, když ji k sobě se zvířecí divokostí přitáhl. Její muž. Její láska. S tím vědomím se celá vznášela. „Nezáleží mi na ceně. Ráda zaplatím, jen abychom měli dnešní noc.“

„Nesmíme tedy promrhat ani minutu,“ zamumlal jí na šíji, když si ji znovu bral.

Vycházející slunce se prodíralo v jasných pruzích na východním nebi. V nedalekých zahradách zpíval ptačí sbor. Ostrá vůně opékaného masa a sladší vůně pečeného chleba potvrzovaly kuchařčinu pověst. Světlo v oknech jídelny znamenalo, že nový den pro služebnictvo už začal.

Gareth a Felicity dosud leželi ve své tajné skrýši, schovaní před pohledem cizích očí, sevřeni v pevném objetí.

Celou noc se milovali, pak spali, jen aby se vzbudili a milovali se znovu. Jejich milování bylo střídavě něžné a divoké. Občas leželi klidně a pokorně jako staří milenci. Jindy, s pocitem, že jejich společný čas je tak krátký, se s divokou zuřivostí spojili, dokud ukojeni znovu neusnuli.

Teď, když se nad nimi rozednilo, nezbývalo už moc času.

Každý okamžik pro ně byl vzácný. Ještě si toho měli tolik co říct, tolik toho chtěl každý z nich povědět tomu druhému.

„Proč ses mi ukázal, když před ostatními ses skrýval?“

Gareth se nad její otázkou pousmál. „Jsi krásná žena. To nestačí?“

Zavrtěla hlavou. „Něco přede mnou skrýváš. Co je to?“

Vzal mezi prsty pramínek jejích vlasů a vyhýbaje se jejím očím, díval se, jak mu protéká mezi prsty. „Někoho jsi mi připomněla.“

„Caru. Měla rusé vlasy?“ Ta slova jí vyklouzla z úst dřív, než je stačila zastavit.

Než přikývl, zaťal zuby. „Ano. A zelené oči. Ale šlo o víc než jen o fyzickou podobu. Máš v sobě dobrotu, miláčku, jako měla ona.“

Chytil ji za rameno a zahleděl se jí hluboce do očí. „Láska, skutečná láska není nikdy fyzická. Láska je náklonnost jedné duše k druhé. A tvoje duše se dotkla té mé.“

Jeho slova ji zahřála, zároveň ji ale překvapilo, že při jeho doteku cítí jen slabý tep srdce. Vyděšeně se posadila a políbila ho. Teplo zesílilo a Felicity spokojeně vzdychla.

„Jednou jsi řekl, že zůstáváš na Sokolím hnízdě, protože musíš ještě něco udělat. Co je to, Garethe?“

Najednou se od ní začal odtahovat. Položila mu ruku na rameno.

„Když se mi svěříš, možná bych ti mohla pomoci.“

Zavrtěl hlavou. „Nikdo mi nemůže pomoci, miláčku. Rozhodnutí, která jsem učinil, byla má. Na oplátku mě potkal takový osud.

Musím žít věčně s vědomím, že nedokážu zachránit ty, které nejvíc miluji. Anejhorší ze všeho je, že tu věčnost musím strávit sám, bez dědiců, protože jsem dal přednost cti před láskou.“

„Já jsem se také včera v noci rozhodla.“ Ovinula mu ruce kolem krku a nabídla mu své rty. „Jaký bude můj osud?“

Nepolíbil ji, dotkl se jen prstem jejích úst a velice jemně ji polaskal. V očích měl stejně zoufalý pohled, jaký viděla tu první noc, když jela přes blata. „Nosíš srdce na dlani, Štístko. A to srdce bude jednou prokláto mečem.“

Zatajila dech bolestí. Sklonil se a políbil ji. Čekala žár, ale žádný nepřišel. Místo toho se muž vedle ní začal rozplývat a mizet.

Zachvátila ji panika. „Neopouštěj mě. Drž mě, Garethe. Tolik se bojím.“

„Zavři oči, miláčku, a pevně se mě drž.“

Udělala, co jí řekl. Slyšela hukot větru a stromy nad hlavou se naklonily a vzdechly. Pak se nad krajem rozprostřelo podivné ticho.

Felicity, úplně prochlazená, otevřela oči. Byla sama, klečela v rosou zmáčené trávě. Měla na sobě šaty z včerejší noci, pořádně pomačkané a úplně mokré.

Je možné, že usnula a že to všechno byl pouhý sen?

Nebyl to sen. Gareth tu byl s ní. Dotýkal se jí. Miloval ji. To, co spolu prožili, je nepředstavitelné. Nebo se snad nic nestalo?

A přesto… přesto stále cítila otisk těch silných prstů hladících její tělo. A ty rty. Líbaly ji? Sáhla si na ústa. Nebyla to jen její představivost. Nebo ano?

Panebože. Co se to s ní děje? Je možné, že rozumná, logicky uvažující dcera Roberta Andrewse upřímně věří, že se milovala s duchem?

V ranním tichu spatřila, jak jí nad hlavou prolétá sokol, rychle a neslyšně jako stín. Nad tím obrazem jí srdce poskočilo.

Pak se podívala na trávu pod sebou. Dosud v ní byl patrný otisk mužského těla. Dotkla se ho. Ještě byl teplý.

Slzy jí vyhrkly z očí. K čertu s logikou. Teď je důležité jen to, že milovala Garetha, prvního pána na Sokolím hnízdě, a že on miloval ji.

8. KAPITOLA

Felicity si protřela unavené oči v naději, že se zbaví napětí. Celý den zůstala v pokoji, probírala se otcovými poznámkami a doufala, že objeví, odkud lan svou drogu má. Když lan a Honora na plese tak veřejně projevovali své vzájemné city, naléhavě musela najít řešení.

Navíc další návštěva u lorda Falcona a Williama jen potvrdila Felicityiny nejhorší obavy. Spiklenci byli čím dál troufalejší.

William i jeho otec dostávali silnější dávky a upadali do hlubokého spánku. Jestli rychle nenajde způsob, jak je zachránit, bude vše ztraceno.

Díky Bohu za otcovy pečlivě vypracované záznamy. Popisoval ve svých zápisnících nejen samotné jedy a jejich účinky, ale také protijedy.

Popadla plášť a spěchala dolů po schodech. Teď jen aby lékárník ve vesnici měl to, co Felicity potřebuje.

Stála u okna a dívala se, jak se nad krajinou shlukují večerní stíny. Tento kout světa se pyšnil majestátní krásou. Měl v sobě jemnost a nehybnost, vypovídající o klidu a míru. Osud je ironický, jestliže má Felicity na takovém místě bojovat bitvu na život a na smrt.

Podívala se na lahvičky s tmavou tekutinou na svém nočním stolku. Pokud se otcovy zápisky nemýlí, tato látka zničí lanový jedy.

Jestli však otec udělal ve svých výpočtech třeba jen sebemenší chybu, její nejdražší přátelé za to zaplatí životem. Ona stejně tak.

Byla si jista, že lan a Honora nemají v úmyslu nechat ji odejít z tohoto hradu živou, aby prozradila všechno, co ví.

Aby si ukrátila čas, zvedla zaprášenou kroniku rodu Falconů a dala se do čtení. Hodiny ubíhaly. Najednou zvedla užasle hlavu.

Kniha jí vypadla ze zmrtvělých prstů. Běžela k oknu. Kde je Gareth?

Proč k ní nepřišel? Musí se s ním podělit o to, co zjistila. To, co se právě dočetla, změní na Sokolím hnízdě všechno.

Ohromeně si uvědomila, že kraj už zahalila tma. Muselo být dobře po půlnoci. Celý dům šel spát. Řekne to Garethovi později.

Teď je čas zahájit bitvu.

Vykoukla opatrně ze dveří, vyklouzla do chodby a do vedlejšího pokoje lorda Falcona. Starý muž ležel v hlubokém spánku. Trvalo jí několik minut, než ho probudila. Když konečně otevřel oči, nebyla si jistá, jestli její řeč proniká až do jeho vědomí.

„Lorde Falcone, našla jsem protijed na Ianovu drogu. V

poznámkách mého otce.“ Snažila se mu zvednout hlavu. „Musíte to vypít.“

Celý zmatený se snažil ji odehnat a obsah fioly přitom málem vylil. S bušícím srdcem mu ji přidržela u rtů. Při prvním ochutnání zkřivil obličej a snažil se odvrátit se.

„Já vím, že to chutná hrozně, ale musíte to vypít všechno,“

naléhala. „Udělejte to pro svého starého přítele Roba.

Když konečně lahvičku vyprázdnil, položila mu hlavu na polštář.

„Kéž bych u vás mohla zůstat,“ šeptala, když mu urovnávala přikrývku, „ale nesmím ztrácet čas. Musím dát protijed i Williamovi.“

Okamžik váhala a přála si, aby řekl něco, co by ji uklidnilo. On však jen mlčky upíral oči před sebe. Pak usnul.

Bránila se narůstajícímu strachu a pospíchala potemnělou chodbou k Williamovým pokojům. Našla ho, jak se převaluje a hází sebou, bojuje s démony, kteří ho ve spánku navštívili.

„Williame,“ zašeptala ostře a dotkla se jeho ramene. V tu chvíli vymrštil pěst a jen o vlásek ji minul. „Williame,“ řekla znovu a hlasitěji, „nesu vám zprávu od Diany.“

Při zvuku toho jména se uklidnil.

Felicity se zhluboka nadechla a přesvědčila se, že ta lež je pro jeho dobro. „Diana říkala, že jestli ji milujete, vypijete to. Všechno,“

dodala, když mu podávala lahvičku k ústům.

Beze slova udělal, co chtěla.

Felicity si dala prázdnou nádobku do kapsy a něžně ho pohladila po tváři. „Teď odpočívej, Williame. Modlím se, abys byl brzy zbaven té noční můry a setkal se se svou láskou.“

Když se otočila, lekla se, protože ve dveřích stály dvě hrozivé postavy.

„Tak. Podezíral jsi ji správně, lane. Náš host nedbal na mé varování.“ Honora přikročila k Felicity. „Doufali jsme, že když jste dnes nevyšla ven, balíte na cestu do Ameriky. Ale to bylo jen naše zbožné přání. Teď za své špehování zaplatíte.“

„Co… co myslíte, že mi můžete udělat?“ Felicity ustoupila o krok a ocitla se v pasti stěn.

„Co uděláme?“ zasmál se lan a Honora ho následovala. „Slečno Andrewsová, vy zmizíte. Nikdo už vás nikdy neuvidí.“

Ve světle svíček zahlédla Felicity v jeho ruce kus látky. Příliš pozdě si uvědomila, co má v úmyslu. Přitiskl ji ke zdi a přidržel jí látku u obličeje, dokud se zhluboka nenadechla. Z toho nepříjemného zápachu se jí až hlava zatočila. I když nebyla v bezvědomí, přešla ji chuť se vzpírat.

Felicity cítila, jak droga začíná působit. Hlava jako by se jí oddělila od těla. Když ji lan zvedl do náruče a sestupoval po schodech, měla dojem, že pluje vzuchem. Slyšela, jak někdo otevírá vstupní bránu hradu a zase ji zavírá. A měla před očima rozvířenou chladnou, temnou mlhu a divila se, proč ji nesou ven. Mokré větve stromů se o ni otíraly, když ji nesli zahradami. Pak se ozvalo hlasité zaskřípění, jako když někdo těžce otvírá pevné dveře. Sestoupili po dalších schodech a ve vzduchu byly cítit vlhká zemina a hniloba.

Honořin hlas jako by přicházel k Felicity odrážený od stěn, jednou hlasitý, pak tichý, pak znovu hlasitý. „Můžete si tady křičet, jak je vám libo, a nikdo vás neuslyší. Příhodné místo. Rodinná hrobka Falconů. Za několik týdnů, až se vrátíme, bude snadné odklidit vaše tělo do jedné z krypt.“

Felicity se pokusila promluvit, poprosit je, aby ji neopouštěli. Ale měla tak stažené hrdlo, že ze sebe vydala jen slaboučké zasténám.

Pak slyšela jejich kroky a skřípění těžkých dveří. Jejich smích ji mrazil v zádech. A pak už bylo jen ticho.

Tma v hrobce byla neproniknutelná jako rubáš. Felicity si zvedla ruku před obličej a musela se kousnout do rtů, aby nevykřikla, když ji neviděla. Takový je tedy její osud. Zemře sama v hrobce Falconů.

Nikomu nebude scházet. Nikdy ji tu nenajdou. Zmizí beze stopy.

Slzy se jí hrnuly do očí, ale zamrkáním je zahnala zpět. Nesmí podlehnout smutku. Do posledního dechu bude bojovat. Jakýmkoli způsobem.

Poslepu tápala a hledala nějakou únikovou cestu. Otřásla se, když se rukama zamotala do pavučiny a cítila, že jí po ruce lezou pavouci.

Teprve za několik minut se dokázala ovládnout. Když se pak donutila k pohybu, odřela si kotníky prstů o ostré hrany kamene a uvědomila si, že stojí před nějakým sarkofágem.

Jak tam tak stála, z kamene začala vycházet slabá záře. Felicity žasla, když světlo vytvořilo rozechvělou auru kolem mužské postavy.

„Garethe! Och, Garethe, díky Bohu.“

Vzal ji do náručí a ona ho divoce políbila na hrdlo. Rozpoznal v jejím hlase slzy, když smutně zašeptala: „Honora a lan mě tu nechali, abych zemřela. Myslela jsem… už jsem myslela, že tentokrát vyhráli.“

Přitiskl ústa k pletencům jejích vlasů a zamulal: „Možná máš pravdu, miláčku.“

Zvedla hlavu a podívala se na něho. Rozplýval se a mizel. Pak si to uvědomila. V jeho doteku není žádný žár. Žádná síla v jeho objetí.

„Och, Garethe. Co to říkáš?“

„Mé síly… se ztrácejí. To je moje cena.“

Dotkla se tváře a ucítila chlad. „Tys to věděl? Než jsme se milovali?“

Přikývl.

„Tak proč…?“

„Za to, abych tě mohl milovat, bych dal všechno.“

„Tak proč jsi tady?“ Ptala se, ale odpověď se před ní zračila s mrazivou jasností. Přes rameno mu četla nápis na kamenném sarkofágu. Gareth, první pán na Sokolím hnízdě. „Ach, miláčku. Tys ta byl úplně sám ve tmě, čekal jsi…“

Stáli tak spolu, mělce oddechovali a hlavou se jim honily zmatené myšlenky.

Když nakonec Felicity promluvila, mluvila z ní odevzdanost.

„Alespoň tu teď nebudeš sám. Ani já ne. Postavíme se osudu společně.“

„Ne.“ Trochu ji od sebe odtáhl, oči mu divoce žhnuly. „To není tvůj osud. Nedovolím ti, abys to vzdala.“

„Ale sám jsi řekl, že tvá moc je omezená, a já nemám žádnou.“

„Zapomínáš na moc lásky.“ Odvrátil se a soustředil veškerou svou energii na těžké dveře, které je tu věznily.

Felicity ho užasle sledovala, když tu se ozval zvuk podobný silnému závanu větru, a dveře se se zaskřípěním otevřely. Gareth ji vzal za ruku a vedl ji po schodech do mrazivé noci. Když utíkali ke vzdálenému hradu, rozčísly nebesa ostré záblesky a zemí otřásla bouřka. Jediným pohledem otevřel Gareth vchod Sokolího hnízda, až panty zavrzaly. Utíkali nahoru po schodech a krátce se zastavili u pokoje lorda Falcona.

Ian a Honora stáli vedle postele starého pána. Ian držel v ruce fiolu s jedem. V očích mu blýskla nenávist, když se obrátil k Felicity.

„Jak jste se dostala ven? A kdo je ten cizí člověk?“

Felicity si uvědomila, že Gareth, celý zesláblý, už není neviditelný.

„Já jsem Gareth, první pán na Sokolím hnízdě,“ vykřikl velitelsky zvonivým hlasem. „Nařizuji vám, abyste ustoupili od lože lorda Falcona.“

lan se mrazivě zachechtal. „To sedí. První lord a poslední. Oba zemřete. Uvidíte, dal jsem strýci poslední dávku své zvláštní medicíny.“

„Iane!“ vykřikla Felicity. „Proč tolik nenávidíte svého strýce?“

„Kdyby otec byl alespoň z poloviny muž, zabil by svého bratra už před lety. Pak bych já zdědil Sokolí hnízdo spolu s titulem, a ne ti ubožáci, moji bratránkové. Alespoň jeden z nás měl odvahu jít za svým cílem. Já dostanu panství a Williamovu ženu k tomu.“

„Můžeš si ji nechat, ještě ti požehnám,“ ozvalo se ode dveří.

Ke skupince mířil William, opírající se ztěžka o ruku Diany Summervilleové.

„Co to provádíte s mým mužem?“ dožadovala se Honora ostře odpovědi.

Dianě hořel v očích vnitřní oheň. „Bean mě zavolala, když nemohla najít slečnu Andrewsovou.“

„A ty, Williame? Jak to, že žiješ?“ ptal se lan. „Dal jsem ti přece stejnou dávku jedu jako tvému otci!“

Z Felicity promluvilo vítězství. „Než jste mě chytili, podala jsem lordu Falconovi a Williamovi protijed. Váš jed už jim nemůže ublížit.“

„Ty blázne! Říkala jsem ti, že jsme tu Američanku měli zabít dávno!“ vykřikla Honora. „Tady, Iane.“ Sáhla nad postel lorda Falcona a hodila traviči meč se zdobenou rukojetí. „Když nezabral jed, použij zbraň a zabij je všechny.“

Ian meč chytil a vyrazil k Felicity. Než ji však mohl napadnout, Gareth jí silou smýkl za sebe a chránil ji svým tělem.

Bývaly doby, kdy Gareth, první pán na Sokolím hnízdě, byl natolik živý, aby odolal útokům i toho nejlepšího šermíře. Ale takto zesláblý nemohl rozzlobenému lanu St. Johnovi odolat. Ostří si našlo svůj cíl a probodlo mu srdce.

Když Gareth padl, rozpoutal se venku velký zmatek a jeden sluha vykřikl: „Pane! Pane! Vzbudte se a radujte se. Chandler! Lord Chandler, váš starší syn, se vrátil z amazonských džun, glí –“

Při těch slovech lord Falcon vstal z postele, s očima dokořán a s čilými smysly. „Chandler žije? Je to možné?“

Jako pyšný starý lev, do něhož vnikl nový život, popadl druhý meč. Hodil jej svému synovi a vykřikl: „Zastav je, Williame!

Jménem všech Falconů!“

Felicity jen slabě vnímala řinčení mečů a výkřiky lana a Honory, snažících se uniknout z obklíčení Williama, Diany a lorda Falcona.

Podle křiku to vypadalo, že se do honičky zapojili i sloužící. Ale Felicity už nezáleželo na tom, co se stane s lanem a Honorou.

Veškerou svou energii soustředila na to hrozné drama, které se před ní odehrálo. Ve ztichlé ložnici klečela na podlaze a svírala Garetha v náručí.

„Nemůžeš umřít, miláčku,“ plakala. „Protože já ti musím ještě něco říct.“

„Vím, že jsem miloval tu nejlepší ženu, jaká kdy po světě chodila. A ne jen v jednom životě, ale hned ve dvou. To je pro mne dostatečná odměna.“

Nevnímala slzy, které jí kanuly po tvářích. Teď jí záleželo na jediném. Musí Garethovi povědět, co se dočetla v rodinné kronice.

Nemusí už bloudit na hranici věčnosti a čekat, až se mu splní jeho nejtajnější přání.

„Celé ty roky jsi věřil, že Adrian, tvůj nevlastní bratr, splnil svou hrozbu, když si vzal tvou milovanou Caru a donutil ji, aby mu porodila syna. Je pravda, že ji přinutil stát se jeho ženou. Zemřela brzy po porodu Alexandra. Ale ani ty, ani Adrian jste nevěděli, že Cara počala dítě už před svatbou a před tvou smrtí.“

Na okamžik se kolem něho zachvěl teplý vzduch. Otevřel oči a snažil se zaostřit pohled. „Chceš snad říct, že Alexander byl můj syn?“

„Ano, miláčku. Všichni jeho potomci jsou i tvoji. Nejsi odsouzen k věčné samotě. Jsou tu generace Falconů. Stovky lidí. Všichni vděčí za svůj život tobě.“

Sevřel jí ruku a ona cítila, jak se mu tělem rozlévá chlad. „Větší dar jsi mi nemohla dát, Štístko. Také ti něco dám. Poslouchej. I když tě teď musím opustit, nikdy nebudeš sama. Přijde jiný…“

Hrdlo se jí sevřelo, až se málem zadusila. „Ne, Garethe. Nebudu to poslouchat. Prosím, neopouštěj mě. Nechci jiného. Chci tebe.“

Lord Falcon a jeho syn našli Felicity ležet na podlaze ložnice v slzách, jako by jí někdo ublížil. Po cizinci, který se tu s ní objevil, nebylo ani vidu. I když Falconovi lidé pečlivě prohledali pozemky a okolní vesnice, nikdo ho už nikdy nespatřil.

EPILOG

Felicity se pomalu procházela zahradami, často se zastavujíc v obdivu nad dokonalou růží, nebo aby vdechla vůní protkaný vzduch.

To jí bude scházet. Tady to všechno. Stáda ovcí putujících pomalu po vlnitých svazích. Rozsáhlé plochy větrem sužovaných blat. Pyšný hrad s jeho tajemstvími. A lidé. Hlavně lidé. Bean a Simmons a Maud Athertonová. Lord Falcon a jeho syn William a přátelská Diana, která se brzy stane Williamovou ženou.

A samozřejmě Gareth. Ponese si ho s sebou navždy ve svém srdci.

Blížila se k terase, podívala se k malému hájku, kde se s Garethem té krásné noci skryli. Jako pokaždé i nyní se jí při pomyšlení na Garetha stáhlo hrdlo, až myslela, že se udusí. Nějaký čas i věřila, že se tento kraj stane jejím domovem. Ale teď, bez Garetha, se její sen rozplynul.

Nevaroval ji snad, že jí meč probodne srdce? Nikdy ji nenapadlo, že to bude tak bolet. Ten meč, který ho zabil, zničil i ji. Už nikdo se jí nedotkne tak jako on.

„Slečno Andrewsová.“ Chandler Falcon otevřel francouzské okno a vystoupil na terasu. Byl sice řadu měsíců ztracen v Amazonii, vypadal ale opáleně a spokojeně, v každičkém ohledu pán domu. Byl vysoký, měl široká, svalnatá ramena a úzké boky. Tmavé vlasy, o málo delší než by měly být, vypadaly neustále pocuchané, což mu jen přidávalo na přitažlivosti. Měl pyšný, až vznešený profil, pevnou čelist, plné, smyslné rty, a tmavé, pronikavé oči, které v jejím srdce rozezněly povědomé tóny, aniž věděla proč. „Sloužící se sešli v hale, aby se s vámi rozloučili.“

Přikývla, ale když prošla těsně kolem něho, chytil ji za rameno, aby ji zastavil. Ucítila, jak ji zaplavuje žár a ucukla, odolávajíc jeho doteku.

„Při všem tom vzrušení posledních několika dnů jsem ještě neměl příležitost poděkovat vám za záchranu otce a bratra. Bylo to od vás moc statečné. Jak víte, my Falconové obdivujeme každého, kdo miluje odvahu a dobrodružství.“

„To nic nebylo,“ řekla mírně. „Jen jsem prokázala službu starému příteli.“

„Nic? Jste bohužel přespříliš skromná. Vždyť i paní Athertonová si vás nemůže vynachválit.“ V očích mu zablýskl nečekaný smysl pro humor. „A to se stává opravdu vzácně.“

Felicity se neubránila úsměvu. Byla to pravda. Maud Athertonová se k ní začala chovat stejně přátelsky jako Bean a Simmons a došla k závěru, že jí ta Američanka vůbec není na obtíž.

„Pochybuji, že jste slyšela, co se stalo s lanem a s Honorou.“

Zvedla hlavu. „Ne. Co se stalo?“

„Unikli žalářníkovi a ujeli jeho povozem. Když prchali přes blata, něco jim poplašilo koně. Vůz se převrhl a oba je zabil.“ Odklašlal si.

„Tomu se říká vyšší spravedlnost.“

Uvědomila si, že nic necítí. Ani úlevu, ani lítost, jen chladnou otupělo st.

Když nic neříkala, Chandler dál stál přede dveřmi a bránil jí v cestě. „Doufám, že to nebudete mít za opovážlivost, ale rád bych, abyste zvážila, jestli na Sokolím hnízdě přece jen nezůstanete.

Nejenže by otec byl moc šťastný, ale i já bych tak měl příležitost vás lépe poznat.“

„Nezlobte se. Nemohu zůstat, lorde Falcone.“ Snažila se kolem něho proklouznout.

„Jsem Chandler.“

„Chandlere.“ Zastavila se vedle něho a v jejím hlase sílilo podráždění. „Děkuji za pozvání, ale opravdu…“

„Vy se jmenujete Felicity, je to tak?“ Přikývla.

„Víte,“ řekl a rozšířil svůj úsměv, „že Felicity znamená latinsky štěstí?“ Vzal jí jeden pramínek vlasů a díval se, jak mu proplouvá mezi prsty. Pak pozvedl své tmavé oči k jejím. Poznala ho. „To jméno vám sedí. Máte šťastnou tvář.“

Celá zbledla a začala se chvět. Snažila se promluvit, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

Po chvilce přišel lord Falcon, William a Diana spolu se sloužícími hledat ztraceného hosta. Našli ji, jak stojí na terase a drží se s Chandlerem za ruce.

„Venku čeká kočár na cestu do Londýna,“ začal lord Falcon.

„Slečna Andrewsová nikam nejede, otče.“ Chandler z ní nespouštěl oči. „Přesvědčil jsem ji, že ji ta největší životní dobrodružství čekají tady, na Sokolím hnízdě.“

„Ach tak.“ Po starcově tváři se pomalu rozlil úsměv. Obrátil se k Felicity: „Říkal jsem vám, že šťastný konec je ten nejlepší, drahoušku.“ Pokynul ostatním a vedl je všechny dovnitř, kde pak stáli u oken vysokých až do stropu a dívali se na dvojici na terase.

Chandler a Felicity se ani nepohnuli. Jen jako by je obklopovala zvláštní záře. William vysvětlil Dianě, že to je pravděpodobně hra slunečních paprsků.

Nad Felicity a Chandlerem kroužil nádherný sokol. Jednou se otočil, jako by si muže a ženu dole prohlížel, pak zachytil vzdušný proud, otevřel svá velká křídla a vznesl se vysoko do nebe.

Lidé pak vyprávěli, že sokol stoupal výš a výš, až dosáhl slunce.

Příběh se předával dál a dál, až se stal jen jednou z mnoha legend Sokolího hnízda.

Pro nejstatečnějšího dobrodruha rodiny, Chandlera, který se vrátil z Amazonie domů, kde na něho čekala Felicity, žena jeho snů, to byl teprve začátek. Spolu se svou krásnou ženou zal žil dynastii předurčenou ke slávě.

Říká se, že jejich láska hořela jasněji než slunce a bude tak hořet navěky.

DRAČÍ KOUZLO

MARIANNE WILLMANOVÁ

Věnováno přátelům a přátelstvízejména Noře, Ruth a Jill, jejichž věrnost a láska jsou cennější než „ všechny rubíny světa“

Také Lindě a Tině Blaschkeovým, „perlám nesmírné ceny“, jejichž přátelství, láska a podpora nám pomohly ve velmi těžké době

1. KAPITOLA

Kdysi dávno, v době kouzel a čar, žila v království amelonském princezna. Jako všechny správné princezny i ona byla krásná jako úsvit, měla ohnivě rudé vlasy a pleť jako okvětní plátky růže. Ale nebyla jako jiné princezny, tehdejší ani nynější, jak brzy zjistíte. A taková neobvyklá princezna si jistě zaslouží lásku nějakého velice neobyčejného muže…

Byl teplý letní den. Několik vznešených dam sedělo ve slunné komnatě, hlavy skloněné nad vyšívacími rámečky. Venku na dvoře probíhal toho dne trh; pootevřeným oknem k nim pronikaly hudba a smích.

Uvnitř se kromě příležitostného cvaknutí drobných zlatých nůžek ozývalo nepřetržité vzdychání té nejmladší z žen, jež měla drahými kameny zdobenou korunku nakřivo posazenou‘ na vlnících se rusých vlasech. Nebroušené ametysty v korunce měly stejnou barvu jako její oči lemované řadou hustých řas.

Je to únavné a nudné zůstat v tak krásný den zavřená doma. Ne, je to nesnesitelné! pomyslela si princezna Tressalara. Kdyby bylo po jejím, právě by se projížděla po lukách a vlasy by jí volně vlály ve slunci, místo toho se teď nudí tady.

Zapíchla zlatou jehlu do látky napnuté v rámu, a zároveň do svého prstu.

„Při vousech svatého Ethelreda!“ vykřikla podrážděně a strčila si poraněný prst do pusy. Malá kapka krve jí skápla na bílé hedvábné šaty.

Dvorní dámy se ulekly, že slyší takové výrazy od své princezny.

Lady Grette, hlavní dvorní dáma, vstala a utěšitelsky mlaskajíc šla ke své paní. Když se princezna zlobila, bylo lepší neplést se jí do cesty, když se jí ale růžové rty stáhly do tvrdé čárky, hrozilo, že vybuchne.

„No tak, no tak. Trpělivost je ctnost, kterou musí získat každá moudrá vyšívačka. Já vím, že to není lehké, princezno Tressalaro, zůstat doma v tak krásný letní den. Ale musíte dokončit svou práci, než vyjedete ven. Vy jste dcera krála Varra a je čas, abyste se naučila všem povinnostem a zručnostem, které královské dceři přísluší.“ Kdy jindy se měla tvrdohlavá princezna napravit a získat si pořádného manžela? Bůh ví, že nějakého potřebovala.

Tressalařiny oči potemněly do fialová, když si žalostně prohlížela svou práci. „K čemu je to dobré, být králova dcera, když mě tu drží jako vězně? Vždyť i ten nejobyčejnější rolník v Amelonii má víc volnosti než já! Řekněte mi jediný dobrý důvod, proč bych měla nad tímhle beznadějným úkolem trávit ještě víc času.“

První dvorní dáma vytáhla svůj trumf. „Protože král, váš otec, si to přeje.“

Tressalara zmlkla. Lady Grette znala až příliš dobře její slabosti.

Princezna udělá všechno, aby na ni byl její otec pyšný. Všechno, aby uznal, že je schopná převzít po něm vládu, jako by byla muž. Že je pro tuto úlohu stejně schopná a vhodná jako silní synové, po nichž toužil, a které mu osud nikdy nedopřál.

Neumí snad jezdit na koni a šermovat a střílet z luku do středu terče jako ti nejlepší z nejlepších? Nedaří se jí při strategických hrách? Cožpak každý měsíc nejedná moudře při zasedání soudu? A on chce, aby místo toho trávila celý den sázením voniček a motáním třásní!

Nu tak to tedy udělá. Protože ho má ráda. A protože chce, aby on miloval zase ji. „Ach, tak dobrá.“

Lady Grette se naklonila nad vyšívací rámeček a nelibě si Tressalařinu práci prohlížela. Jistě čekala od osmnáctileté princezny víc. Vždyť i její mladší přítelkyně u dvora by si vedly lépe. Stehy byly celé pomotané a ušmudlané, připomínaly popletenou cestičku, kterou křižuje opilý námořník v přístavu.

Škoda, že se král raději znovu neoženil s nějakou šlechtičnou, která by vychovala jeho dceru, než aby se zamkl se svými modlitbami a vzpomínkami na posledních deset let. Byl div, že princezna, vychovávaná od matčiny smrti jako chlapec, nevylezla hned ráno oknem a neutekla do stájí, jako to dělávala, když byla ještě malé nezbedné děvče.

Ach, ach. Lady Grette se zatvrdila. Je to pro Tressalařino dobro.

Teď je z ní mladá žena, zralá na svatbu. Její otec doufal, že domluví sňatek mezi princeznou a nějakým vzdáleným princem, než přijdou žně. Královský písař říkal, že zprávu o záměrech krále Varra poslal všem králům, vévodům a princům široko daleko, ale poslové že se ještě z cizích zemí nevrátili. Bezpochyby se vrátí s mnoha nádhernými žádostmi o Tressalařinu ruku.

Alespoň tak dvorní dáma doufala, neměla totiž ráda lorda Lectora, hlavního králova rádce. Grette se bála, že v něm král vidí svého budoucího zetě. Bylo zřejmé, že Lectorovi dovolil, aby do značné míry vzal otěže vlády do svých rukou. Ten muž se usilovně snaží získat si postavení, tedy pokud jen polovina z toho, co slyšela, je pravda.

Přestože byl pohledný, byl by hrozným manželem tvrdohlavé dívce, jako je Tressalara. Povídalo se, že má na svědomí krvavé nájezdy na sousední království, které ovšem dával za vinu Cadorovi z Kildoru. Ale Grette si byla jistá, že tak hluboko by neklesl ani Lector. Toto je mírumilovné království.

Ve snaze nevnímat své znepokojení obrátila svou pozornost zpátky k ruční práci. „Tak zašmodrchané ty stehy nemohou být, Výsosti! Budete je muset vypárat a začít znovu. Už dávno jste se měla jemným ženským pracím naučit.“

Tressalara zaskřípala zuby. Trvalo jí dvě hodiny, než to vyšila.

Snažila se, opravdu se snažila udělat to pořádně. Teď se se zase ze všech sil snažila, taky opravdu, ovládnout svůj vztek. Jako obvykle ji pohltil celou. Vstala a namísto malých nůžek vytáhla zdobenou dýku.

„Tohle udělám s vašimi jemnými ženskými pracemi!“ vykřikla a projela ostřím špatnými stehy, a napnutým plátnem pod nimi. Ozval se velmi uspokojivý zvuk trhané látky. „Tak. A jsou vypárané.

Všechny!“

Zatímco dámy jen zaraženě zíraly, jejich paní se otočila na podpatku a vyrazila z pokoje. Nikdo se nevydal za ní. Nikdo se neopovážil. Pořád byla jejich královskou paní.

Tressalaru hnala zlost. Došla do svých komnat a vytáhla chlapecký oděv, který skrývala v prádelníku. Ležel tam nepoužitý už celé měsíce. Hubenému čeledínovi ze stájí dala výměnou za špinavou košili a tartanové kalhoty z šedohnědé látky svůj nejlepší kožený kabátec. Byly to opravdu hrubé šaty.

Bývaly doby, kdy měla řadu jemně vypracovaných loveckých šatů, jako každý malý princ, a s lukem a šípy na zádech jezdila s otcem trénovat střelbu. Ale to bylo předtím, než z ní příroda místo štíhlounkého, dlouhého nohatého mládence zformovala svůdné stvoření s dokonale ženskými křivkami, zdůrazněnými až běda. To nebylo fér!

Nejhorší pro ni bylo vědomí, že za změnou jejího postavení opravdu vězí změna její podoby. Připomínala otci, že jeho jediné dítě není vytoužený syn. Její otec věřil, že ženy jsou příliš slabé, aby vládly samy. Nedávno mu vyklouzlo, že když nemá žádného mužského potomka, má v úmyslu ji provdat za nějakého cizího prince. Tressalaře hořel v očích oheň.

Nikdy se nesetkala s mužem, kterého by si dokázala představit jako svého manžela. A nesnesla pomyšlení na to, že by Amelonie přešla do rukou nějakému cizinci jako medový koláč na podnose jen proto, že ona měla tu smůlu a narodila se jako žena. Dosud ale neměla snubní prsten na ruce a v dohledu nebyl žádný vhodný nápadník. Mladé podnikavé dívce zbývalo hodně času, aby dokázala, že povede svůj lid pevně a moudře.

V Tressalaře, narozené ve vůni letních luk mihotající se v teplém vzduchu, kypěla vzpurnost a divokost. Vyklouzla z šatů a převlékla se do čeledínových hadrů. Litovala, že sí nemůže ostříhat vlasy, ale spokojila se tím, že si je svázala do tlustého copu.

Dveře její ložnice se otevřely a dovnitř vklouzla Elani, její nejmladší dvorní dáma a nejlepší přítelkyně. Překvapením vykulila své široké modré oči. „Ale, Výsosti, to nemůžete…!“

„Dívej se a dávej pozor!“

S úsměvem si Tressalara přehnula svůj dlouhý cop přes hlavu a přikryla jej otrhanou koženou čapkou, která jí sahala až k uším.

„Před tebou stojí mladý Trev, prostý rolník z Amelonie, toho času na cestách za dobrodružstvím.“

Než si mohla Elani rozmyslet, co udělat, princezna byla pryč.

Byla v polovině schodiště nižšího patra, nemyslela na nic jiného než na únik a na svobodu, když uslyšela výkřik následovaný velkým shonem na hlavním nádvoří. Ani okamžik neváhala a vylezla na okenní římsu, odkud byl výhled na tržiště.

Nad tím, co spatřila, se jí srdce proměnilo v kus ledu. Padací mříž byla spuštěná, brány zataraseny a nádvoří plné vojáků v černé zbroji.

Někteří si sundali pláště, aby ukázali své nádherné uniformy. Byli všude. Na znamení velitele vtrhli do davu.

Stoly padaly. Ovoce, nářadí a hrnce se rozlétly všude kolem, když královský trubač volal do zbroje. Kuřata a selata se rozutekla.

Ženy a děti křičely a utíkaly, mimina plakala a muži padali pod ostřími útočníků. Díky Bohu tu byl Jeday, věrný kapitán královy gardy se svými muži už se blížil.

Pozvedl svou zbraň, aby je vedl do útoku, ale Tressalařina úleva se hned proměnila v hrůzu, když Jedaye někdo zezadu napadl nožem.

Když beze známky života padl, hlídka za ním odhodila královskou zbroj a odhalila své hrozivě černé uniformy. K tomu všemu došlo, než stačila Tressalara mrknout okem.

Pak poznala jejich vůdce, výmluvného, slizkého nejvyššího králova rádce, lorda Lectora. Nepochybovala o tom, že hříva černých vlasů s jediným stříbrným pramínkem, s výrazným profilem a stříbrným emblémem škorpiona na štítu tam dole je on. Lector je vychytralý a nebezpečný. Tressalara nesmí ztrácet čas.

Jakmile se stačila skrýt, dvůr se rozezněl divokými výkřiky: „Smrt tyranovi! Smrt králi Varrovi!“

Na schodiště vyběhla Elani a podívala se dolů; obvykle pohlednou tvář bledou jako stěna. „Co je to? Co se děje?“

„Lector se zachoval jako zrádce, jsme přepadeni. Musím najít otce.“ Tressalara už byla téměř nahoře. „Nepřítel je ve zdech hradu.

Zachraň se, Elani. Skryj se v mých komnatách. Však víš kde.“ Její přítelkyně váhala. „To je rozkaz od princezny! Nařizuji ti to!“

Když byla na posledním schodu, vrhla se do stínu chodby. Musí najít otce včas. Musí! Srdce jí bušilo tak divoce, až měla strach, že jí vyskočí z hrudi. Útočníci si své přepadení načasovali dobře, čekali, až král odejde do své soukromé kaple na své každodenní modlitby, sám a neozbrojen.

Ech, zbabělci! pomyslela si a nakoukla za tajné dveře, za nimiž byla zkratka do kaple. Na hradě bylo mnoho takových chodeb.

Dědictví jejího šíleného praděda. Nikomu nevěřil a bál se přepadení, a tak dal ve zdech postavit rozsáhlé bludiště. Znala každou z těch tajných cest, v minulosti několikrát dostala výprask za to, že se v nich dlouho skrývala, zatímco hrad ovládlo zděšení.

Nyní jí však znalost těch míst, kde si spolu s Elani jako dětí hrály, poslouží. Jen kdyby se dokázala dostat k otci včas, aby ho mohla varovat a odlákat ho do bezpečí tajnými dveřmi v kapli.

Vzala za západku dvířek za oltářem. Vždy se smála tomu, že obraz svatého Ethelreda, Dračího pána, visí přímo nad vchodem do srdce tajného bludiště. Teď na to nepomyslela.

Její otec klečel před oltářem, vypadal křehce a staře ve svém prostém šatu bez ozdob příslušejících jeho postavení. Jak se kořil před Bohem, skláněl svou šedivou hlavu až k zemi, až jeho koruna odrážela světlo vysokého svícnu.

Jindy by si Tressalara řekla, že se otec jistě modlí za plodného zetě, který by mu v příštích letech zaručil vnuka. Teď ale nebyl čas myslet na staré sváry.

„Otče!“

„Tressalaro! Při všech svatých!“ zvolal král Varro, když si jeho rozpálené oči povšimly jejích hadrů a toho, jak neobvyklou cestou se sem vřítila.

„Cožpak nemáš úctu ke svatému místu…?“

„Otče, napadli nás! Lector a jeho muži obsadili nádvoří a velký sál. Jeday…“ Ovládla svůj slábnoucí hlas. „Jeday zahynul vrahovou rukou. Pojď tudy. Rychle!“

Za silnými zdmi kaple už bylo slyšet první známky lomozu.

Ozývaly se zlobné a vyděšené výkřiky. Třeskot ocele o ocel.

Znamení smrtelného zápasu.

„Otče, pojď!“

Váhal a díval se na dveře kaple, otřásající se pod náporem. Na kamenné dlaždice spadl mosazný klíč, až to ozvěnou zařinčelo.

Praskalo dřevo a kolem létaly třísky. Král přispěchal k Tressalaře a ona zamířila do tajné chodby v domnění, že půjde za ní.

Ale král jí vytrhl dýku z ruky, strčil ji do tmy s tou trochou síly, kterou ještě dokázal sebrat. Těžce upadla, odřela si ruce o hrubou kamenou podlahu. Dveře do kaple se za ní zabouchly, Tressalara vyskočila, vzala za zástrčku, ale ta odmítala povolit.

Vší silou se opírala rameny do dveří a slzy zlosti a zděšení jí tekly po tvářích. Věděla, proč nemůže dveře otevřít. Její otec se o ně opíral zády, aby se nemohla dostat zpět do kaple, a odhalit tak svou skrýš.

Dal přednost jejímu životu před vlastním.

Plakala, nemohla dělat nic, jen ztišit své vzlyky a modlit i Přes těžké dveře k ní jasně doléhal dupot nohou a skřípění kovu o kámen, i když hlasy vrahů byly tlumené.

Celou věčnost čekala a zbytečně doufala, že její otec unikne smrti, přestože věděla, že nemá vůbec žádnou šanci. Celá nešťastná přísahala, že se Lectorovi pomstí a zachrání království.

Najednou vše utichlo. Tressalaře se zastavilo srdce. Drápala prsty podél okrajů dveří, snažila se je vší silou otevřít. Dveře se mírně viklaly, ale nepovolily. Dlouho se Tressalara snažila dvířka uvolnit, zatímco na druhé straně bylo hluboké ticho. Pak skrytý zámek povolil a dvířka se pomalu otevřela.

Kaple tonula ve tmě. Velký svícen ležel povalený na zemi mezi rozbitými svatými obrazy, jeho svíce uhašené. Kapli ozařovalo jen věčné rubínové světlo na oltáři. „Otče?“

Ticho. Přecházela opatrně kolem oltáře. Na něco maličkého šlápla. Zastavila se a zvedla nějaký kamínek. V pološeru na ni zamrkal drobounký zelený drahokam se středem vybroušeným do tvaru oka. Už ho někde viděla.

Zastrčila si ho do kožené brašny, kterou měla u boku, a rozhlédla se kolem. V slabé červené záři si mohla prohlédnout desku opřenou o oltář, na níž byl namalovaný obraz svatého Ethelreda. Z malované hrudi světce tekla krev. Proudila v tenkém pramínku, šikmo k temnému kusu látky na zemi.

Tressalara zatajila dech. Nebyla to tkanina, ale stále se rozšiřující kaluž krve. Odsunula obraz. „Ach, ne! Otče!“

Vypadal tak malý, tak ztracený ve svém zkrvaveném šatu. Vzala ho do náruče a snažila se nahmatat mu puls. Jeho oči, tak podobné jejím, se pootevřely.

„Zrada… přepadení,“ zašeptal slabě. „Varovali mě, ale myslel jsem… nemohl jsem té zprávě uvěřit… Díky Bohu a svatému Ethelredovi… jsem pro jistotu skryl… Maberský krystal.“

Nechtěla vidět, jak jí před očima umírá. „Šetři síly. Schovám tě v chodbě… najdu pomoc u našich věrných vojáků… Můžeš vyslat posla do Moranie a požádat vévodu o pompa..“

Promluvil rezavým, chraplavým šeptem.

„Dítě, čekal jsem tak dlouho, abych ti našel manžela. Musíš vzít Maberský kámen, dcero, a uniknout do Moranie. Vévoda má…

několik synů. I bez království jsi… krásná. Jeden z nich si tě jistě…

vezme za ženu.“

„Neuteču! Ani ty ne. Zůstaneme tu a budeme bojovat za svůj lid!“

Varro se chrchlavě rozkašlal a Tressalaře začala protékat krev mezi prsty, kterými ho objímala přes prsa. Sáhla otci na tvář a ulekla se, že je tak ledový. Jejich slzy se smísily.

„Je taková… zima…,“ zašeptal jakoby sám k sobě.

Tressalara už nemohla dál klamat sama sebe. Pomalu vstala a našla polštář, aby mu ho dala pod hlavu, a spadlý gobelín, kterým ho přikryla, aby tak udržela poslední zbytky tepla v jeho kostech. Na ramena jí jako plášť z olova padly zármutek a ohromná odpovědnost, kterou s sebou přináší královská koruna. Myslela, že tu tíhu neunese.

Kolena se jí podlomila a ona se chytila obrazu, aby se opřela, a znovu poklekla otci po boku.

„Budeš v pořádku,“ lhala mu. „Tvoji věrní vojáci přemohou nepřítele. Zůstanu tu a budu tě hlídat, než přijdou.“

Chytil ji za ruku. Měl popelavou tvář a oči jako by zahleděné do dálky. „Jsi statečná, Tressalara I když až moc tvrdohlavá… ale odvahu ti nemůže upřít nikdo.“

Jeho hlava jí klesla na prsa, všudypřítomné rudé skvrny na jeho šatech rostly a splývaly. Jeho dech byl trhaný a nepravidelný.

„Musím tě teď opustit,“ řekl.

Tressalara ho sevřela v náručí. „Ne! Ach, Bože!“ Viděla, jak z něho postupně každým okamžikem uniká život. „Otče, přísahám při Bohu všemocném, že tvoje oběť nebude zbytečná. Udělám všechno, co je nutné, abych svolala lid a zničila Lectora. Já tě pomstím!“

215

Podíval se na ni a pozvdechl: „Ach, Tressalaro, kdybys jen byla syn…“

Kapli naplnilo ticho. Tressalara byla najednou sama s troskami vlastního života kolem sebe a s hořkou chutí na jazyku.

2. KAPITOLA

V Mlžných jeskyních sledovali tuto tragickou scénu dva učedníci čarodějnictví ve své křišťálové kouli. „Ubohá Tressalara,“ řekla Niniane smutně, dotýkajíc se princeznina obrazu v křišťálu.

Odvrátila hlavu, aby skryla slzy, a její bílé závoje se zavlnily jako měsíční paprsky. „A chudák král Varro.“

Její společník pokrčil hubenými rameny, až se mu třpytivý černý plášť zablyštěl. „To je všechno tvoje chyba,“ obvinil Niniane Illusius. „Kdybys nesmíchala ty mločí oči s bublinatčím sirupem…“

„Já?“ vykřikla Niniane s chladnou povýšeností. „Já jsem nerozbila láhev Yannu a neosvobodila kouzlo, které nyní svazuje Myrridena.“

„To ne, ale kdyby se tu všude neváleli mloci a bublinatky, nevybuchlo by to a taky by se ne…“

Oba se nešťastně podívali dozadu do jeskyně, kde velkého čaroděje Myrridena věznil lesklý magický led, jasný jako sklo.

Správně by měl být Myrriden ponořen v hlubokém spánku, ale kouzlo se trochu zhatilo, a tak měl své šedé oči široce otevřené. Na své někdejší učedníky se díval jednou zuřivě, jindy odevzdaně, podle dopadajícího světla. Najednou se starci na tváři jako slza zatřpytila v ledu uvízlá bublina vzduchu. Niniane se rychle odvrátila a škubla za jednu ze svých stříbřitých loken.

„Och, tiše! Nikam se nedostaneme, když se nepřestaneme hádat.

Jen kdybychom dokázali objevit zaklínadlo, které by nás propustilo z těchto jeskyní. Našla bych způsob, jak zachránit princeznu.“

Vzdychla. „Ale to nejde. Takže musíme dál procházet ty nekonečné svazky čarodějných knih, dokud nenajdeme způsob, jak rozmrazit Myrridena. Jenom on má dost moci, aby Tressalaře pomohl zachránit její lid.“

„Už to zaklínadlo hledáme deset lidských let.“ Illusius stáhl své černé obočí, když se podíval na hromady pavučinami pokrytých svazků, naskládaných až do stropu jeskyně do výšky celé míle. Při tom, jak rychle čtou, jim to potrvá asi jenom tak jedno lidské století.

Nebo dvě. „Potřebuji čas, abych se učil na čarodějnické zkoušky.

Proč bych se o to měl zajímat. Ona není můj člověk.“

„Pche! Jsi tak líný a sobecký, že to nikdy nedotáhneš ani na staršího čaroděje! Nedivím se, že nemáš na starosti žádného svého člověka.“

Illusius se zamračil. „Jakpak to? Mám! Jmenuje se Cador. Je pryč, bojuje v horských královstvích. Je to horal a silný válečník.

Nejnebezpečnější na celém světě. Mohl by klidně tohle malinkaté království zachránit, a ještě se vrátit včas na večeři.“

Niniane se sladce usmála. „Tak proč ho nepovoláš? Ani tak velký válečník by tvé výzvě jistě neodolal.“

„Pochybuji, že by si našel čas… i kdyby náhodou Tressalaře pomoct chtěl.“

Čarodějka se zasmála. „Zařídím, aby to udělal.“

Vzala svou knihu s názvem Milostná kouzla a nápoje, díl XVIII., a s jistotou ji otevřela na straně označené širokou stříbrnou stuhou.

„Nešprtal jsi na zkoušky sám.“

„Ten mizera! Ať se uškvaří v pekle!“ Tressalara vypadala nádherně ve svých topasy zdobených šatech ze zlata, ale oči se jí blýskaly zlostí. Přecházela sem tam po své komůrce ve věži a tuhý lem jejích šatů zlostně šepotal na kamenné podlaze. Od přepadem a vraždy jejího otce uplynuly dva dny a ona neměla čas držet smutek.

Lector jí to nedovolil. A dnes je dokonce nucena se za něho vdát.

„Škoda, že jsem nemohla uniknout chodbou dřív, než se jeho muži vrátili a našli mě!“ Alespoň jednoho ale zranila a druhého poslala na onen svět. Obořila se na Elani. „A ty! Tys měla zůstat schovaná, dokud nebylo bezpečné vyjít ven.“

Elani sepjala ruce. „Jak bych mohla, Výsosti, když jsem věděla, že vás ten zlotřilec uvěznil?“

Slyšely, jak někdo zvenčí odemyká dveře. Dovnitř vešel Lector, naparáděný v černých a stříbrných barvách s masivním nákrčníkem z rubíny posázeného bílého zlata kolem krku. Když se jeho muži rozestoupili, aby zatarasili dveře, Tressalara si ochranitelsky stoupla před Elani.

„Je vidět tvá ostudná neznalost, Lectore,“ ušklíbla se. „Spatřit nevěstu před obřadem přináší smůlu.“

Usmál se a chytil ji za ruku, až ji to zabolelo. „Já sám jsem strůjcem svého štěstí. Bál bych se jen toho, že neštěstí čeká tebe, má drahá.“

Vykročil, vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu. Nemohla si nevšimnout neobvyklého prstenu, který měl na ruce, měl podobu netvora s jedním smaragdovým okem. Druhé oko scházelo.

Tressalara si uvědomila, že značený smaragd je ten, který našla v kapli, když byl otec napaden. Takže Lector osobně napadl krále. Její zlost se přetavila v krutou a chladnou nenávist.

Přejel jí prstem po sladké křivce spodního rtu. „Naučím tě, jak mě milovat,“ řekl. „Znám umění smyslnosti.“

Odtrhla od něho hlavu. „Nikdy nebudu milovat zrádce, který chladnokrevně zabil mého otce, právoplatného krále.“

Zahlédl v jejích očích odpor a pousmál se. „Ze všeho nejvíc miluji výzvu.“

Přitáhl si Tressalaru k sobě, vtiskl jí na sevřené rty horký polibek a smál se jejímu odporu.

„Těším se na dnešní večer a na mnoho dalších. Časem si začneš vážit, ech… řekněme výhod, které ti manželství se mnou přinese. Tvá krása a má vůle, to je impozantní spojení. Já vím, jak tě potěšit. Budeš prosit o mou přízeň.“

Otřela si ústa hřbetem ruky. „To si raději vezmu prase!“

Sykl zlostí, zatímco Tressalara se snažila uvolnit z jeho sevření.

Znovu ji chytil za bradu a rozesmál se nadšením, že ji má zcela ve své moci. „Moc rád tě zkrotím.“

Jeho objetí ji svíralo jako železné obruče. Záměrněji působil bolest, jeho prsty se jí zarývaly do těla, ale ona to snášela s klidem.

Zvedla vzpurně hlavu, i když jí rty zbělely bolestí.

Elani už to nevydržela. Vyběhla své paní na pomoc. Než stačili vojáci vytáhnout své meče, Lector se napřáhl a srazil ji. Elani padla zpola omráčená na podlahu a plakala. Lector se měl k odchodu, pak se ještě zastavil a přes rameno vyštěkl.

„Dej si pozor, Tressalaro. Nesnaž se mě rozzlobit. I princezna je nahraditelná.“ S vítězným smíchem vyplul z pokoje, následován svými vojáky.

Tressalara pomohla Elani na nohy. Lectorova ruka se dívce otiskla na tvář, jako by byla od krve. „Jak může muž s tak krásným obličejem mít tak proradnou duši? Bolí mne, když si vzpomenu, že jsem ho jako mladá dívka kdysi obdivovala.“

Dvorní dáma si otřela slzy. „Je to krutý muž. Víte, co se o něm vypráví po vesnicích? Prý udělá všechno, aby vás zlomil. Bojím se pomyslet, co vás dnes večer čeká, Výsosti!“

„Neboj se o mě. Já mám svůj plán.“ Tressalara si vzadu nadzdvihla lem šatů a vytáhla zdobenou dýku.

„Och! Jak jste ji pronesla přes Lectorovy stráže?“

„Schovala jsem ji v podvazku. Ani oni se neodvážili mě prohledávat.“ Princezna měla tvář jako z mramoru. „Když nemohu zachránit svůj lid, alespoň je zbavím toho ďábla Lectora! Budu mít na rukou jeho krev dřív, než on mou.“

„To nemyslíte vážně. Budou vás mučit a zabijí vás!“

Fialkové oči Tressalaře až zčernaly. Točila náramkem na svém drobném zápěstí, zlatým kroužkem s ametystem, který patřil ke koruně a ke znaku amelonského draka, vyrytému do jejího největšího drahokamu. „Kdo zabije jednou, může zabít dvakrát. Živou mne nedostanou.“

Tressalařina rozhodnost Elani poděsila ještě víc. „Nesmíte ten šílený plán provést. Jen pomyslete, že jste žijící symbol Amelonie.

Jen vy, Výsosti, můžete ovládnout síly Maberského kamene.“ Tvář se jí rozjasnila. „Nemůžete využít kouzlo krystalu a Lectora přemoci?“

„Bohužel, i kdybych byla volná a mohla zjistit, kam otec Maber skryl, pochybuji, že bych dokázala využít jeho sílu.“ Její tváří se přehnala vlna zoufalé bolesti. Neměla otce poslouchat a měla studovat svatý svitek bez jeho vědomí.

„Když jsem měla poznávat učení Dračího pána, běhala jsem raději po lesích jako divoké zvíře. Dnes naše království sklízí plody mé sobecké bláhovosti. Musím provést svůj plán.“

Ale Elani se nedala přesvědčit. „Já mám lepší. Neobjevili tajnou chodbu za vaší postelí. Můžete se tam skrýt, Výsosti, a já si vezmu vaše šaty a čelenku se závojem a půjdu do kaple místo vás. Jakmile budou stráže pryč, můžete uniknout v přestrojení. Lector na ten podvod přijde, teprve až si dáme slib a on zvedne závoj. Měla byste dost času na útěk.“

„Mám dovolit, aby tě zabil, až zjistí, že si vzal tebe a já že jsem utekla?“ Tressalara vzala chladné ruce své dvorní dámy do svých a usmála se. „Jsi statečná a jsi mi opravdovou přítelkyní, milá Elani.

Uděláš pro mne i pro království dobře, když budeš žít.“

V okně se ozvalo hlasité mávání křídel. Obě dívky se otočily a viděly, jak dovnitř vlétá velký bílý pták a usazuje se na římse, Rossmina, divoký jestřáb, kterého Tressalara našla raněného a ošetřovala ho, dokud se neuzdravil. Cvičila Rossminu, aby překvapila svého otce. Pták byl tak krotký, že pokorně jedl princezně z ruky.

Tressalara přešla k oknu a natáhla ruku. Jestřáb se jí usadil na zápěstí a chytil se jí svými ostrými drápy tak jemně, že ji ani trochu neškrábl. Lehce si zobákem uhladil peříčka. „Rossmino, má drahá společnice na dobrodružných výpravách, dávám ti svobodu. Leť si.

Leť vysoko!“

Zkusila vyhodit ptáka do nebeské modři za oknem, ale jestřáb jen zamával křídly a vrátil se na římsu, kde se znovu tvrdohlavě usadil.

„Ona tě neopustí,“ řekla Elani, „Stejně jako já. Rossmina ti chce pomoct. Jen kdybychom měly nějakého spojence, kterému by mohla doručit naši prosbu o pomoc. Jistě je někde v tomto rozlehlém království muž, který by svolal lid a přišel nás zachránit.“

Jestřáb roztáhl svá nádherná křídla a ostře vykřikl: „Cador! Cador válečník!“ Ale ani jedna z dívek mu nerozuměla.

Když Tressalara stáhla ruku, zlatý náramek s ametystem se zablýskl ve slunci. V hlavě se jí začal líhnout odvážný plán. „Tvá slova mě přivedla na jistou myšlenku, Elani. Možná to nepůjde, ale je to naše jediná naděje.“

Za hodinu přišli Lectorovi vojáci, aby doprovodili nevěstu do kaple ke svatebnímu obřadu. Když otevřeli dveře, čekal je ohromující pohled. Elani seděla v křesle před prázdným krbem.

Princezniny zlaté střevíčky stály před protějším křeslem, na něm ležely krumplované zlaté svatební šaty a na nich, seděl velký bílý jestřáb.

„Kde je princezna Tressalara?“ ptal se kapitán.

Elani ukázala mlčky na ptáka. Rossmina otočila svou vznešenou hlavu a zuřivě se na vojáka podívala. Vojáci si všimli, že jestřáb má na hlavě zlatý kroužek s ametystem. Úžasem oněmělí otevřeli ústa dokořán.

„Co je to za čáry?“ vydechl kapitán. „Ten pták má princezninu korunku.“

„Čarodějky!“ zadrmolil jeden z vojáků a udělal znamení proti uhranutí.

Zmateně tam postávali, když přiběhl lord Lector. „Nač tu otálíte?

Už se nemůžu dočkat, až dostanu svou krásnou nevěstu.“

Vojáci se rozestoupili, aby mohl vejít. „Princezna Tressalara použila Maberský krystal a proměnila se v ptáka!“

„Idioti!“ Lector je odstrčil a najednou se ve svém běhu zarazil.

Nemohl uvěřit, že to vidí na vlastní oči. Jestřáb na něho zasyčel a drak vyrytý v ametystu se zablýskl. Lectorova opálená tvář zbledla strachy a vzteky zároveň. Přestal se ovládat.

„Přísahám, že mi takovými čáry neunikne! Teď už je mi k ničemu.“

Vyrazil, chtěl popadnout ptáka a zakroutit mu krkem. Ale Rossmina roztáhla svá silná křídla a jedním ho uhodila do oka. Než se Lector stačil krýt, Rossmina mu zobákem rozčísla tvář. Pak zamířila k otevřenému oknu a vyletěla ven. S mocným křikem a máváním silných křídel zmizela v oblacích.

Lector se chytil za znetvořenou tvář a horká krev mu kapala mezi prsty. V očích mu hořela nenávist. „Za to mi zaplatíš, Tressalaro!“

zvolal.

Otočil se ke svým vojákům. „Prohlašuji princeznu Tressalaru za zrádkyni této země. Měšec jednoho sta zlatých mincí bude odměnou tomu, kdo najde princeznu a přivede mi ji v okovech… živou nebo mrtvou!“

Elani se lekla a kapitán na ni ukázal. „Co s touhle služkou?“

„Zavřete ji a zataraste dveře. Nemám čas se jí teď zabývat. Ať umře hlady za to, jakou úlohu sehrála v těch černých kouzlech.“

Pak vojáci s Lectorem v čele odpochodovali. Elani naslouchala u dveří, dokud si nebyla jistá, že skutečně odešli, pak zevnitř zajistila dveře petlicí, jak jí Tressalara nařídila. Když to bylo hotovo, přešla k ohromné posteli s nebesy a zaklepala na stěnu za ní.

Tressalara odsunula dřevěné obložení, usmívajíc se, jak se jí ulevilo. „Nemohu uvěřit, že se nechal oklamat.“

Seskočila na zem a začala vázat co nejdelší pruh látky. Šaty, spodničky, prostěradla a pláště, to všechno svázala do pevného provazu. „Když si pomyslím, jak jsem byla přesvědčena, že učit se uzlovat třásně je ztráta času,“ smála se. „Teď mi pomoz uvázat provaz k posteli a já uteču.“

Cesta z věžního okna dolů na zem před hradními zdmi byla strmá. Kdyby Tressalara nebyla z těch, kdo milují výšky a rádi zkoušejí své schopnosti, zamotala by se jí strachy hlava. Dole pod ní se na ohlazených balvanech pěnila voda. Pád by znamenal okamžitou smrt.

Dívky vyhodily smotaný provaz ven, ale viděly, že je až nebezpečně krátký. Tressalara slyšela, jak její dvorní dáma roztřeseně oddechuje. „Neboj se, Elani. Už jsem to dělalakdyž jsem byla malá.“

Hryzla se do rtu, když ji v očích nečekaně začaly pálit slzy. Jak se tehdy otec zlobil, že tak ztřeštěně riskovala. A jak byl pyšný na její odvahu. Ach, otče! Zahnala smutek. Teď musí jednat, na zármutek bude čas později.

Objaly se. Princezna se tvářila vážně. „Neměj strach, že tě opustím. Vrátím se a zachráním tě, Elani.“

Vylezla do okna, chytila se provazu, vyzkoušela jeho sílu, zhluboka se nadechla a začala svůj strmý sestup. Jeden špatný pohyb a našla by svou smrt na skalách pod sebou. Díky svatému Ethelredovi, že je tato strana hradeb skryta před pohledem lidí z hradu a že les vysokých stromů za řekou ji ochrání před pohledem z vesnice.

Dosáhla konce provazu a pustila se; přitom se skrčila, aby zmírnila dopad. Skutálela se do spleti ostružiní. Klela, když se vymotávala ven, obličej zamazaný a šaty potrhané. Měla poškrábané ruce a díru v kalhotách. Ale celkově byla se svým vzhledem spokojena. Vypadala teď jako správný tulák. Nikoho by ve snu nenapadlo, že ten dareba Trev je vlastně převlečená princezna.

Princezna, kterou hledají po celé zemi.

Když vklouzla do stínu Čarovného lesa, zastavila se, aby se naposledy podívala na věžičky hradu. „Vrátím se, otče.“ Její slova znamenala přísahu i modlitbu zároveň. „Přísahám na svůj život.

Svolám lid a povedu armádu, abych znovu získala tvé království.“

Na rozdíl od Elani si Tressalara nemyslela, že jí v tom musí pomoci nějaký muž.

Niniane přecházela sem tam po Mlžných jeskyních a otírala svůj splývavý bílý závoj o krystal křišťálu. Netrpělivě ho odhodila.

Illusius měl pracovat na kouzle, které by pomohlo Tressalaře, ale už celé hodiny se neukázal.

Čarodějka se rozkřikla, až jeskyně zaduněly. „Illusie, už mě unavuje čekat, až tvé kouzlo zabere. Ty se vůbec nesnažíš. Vlastně bych řekla, že jenom někde trucuješ.“

„To ne!“

V obláčku tmavého dýmu se těsně vedle Niniane objevil čarodějnický učedník. Zamával rukama a vmžiku byli oba ve vchodu do Mlžných jeskyní. Moc to na ni zapůsobilo, ale dokázala to skrýt.

„Nafoukaný kašpare.“

Illusius zářil. Taje ale nespokojená. Tohle ji přesvědčí o jeho nadpřirozených silách. „Pomoc je na cestě.“ Zatleskal a v lese se ozvalo dunění kopyt. „Já zavolal lorda Cadora a on se vrátil z hranice. Má se setkat s Brandem, vůdcem rebelů.“

Kolem skrytého ústí jeskyně projela velká skupina ozbrojenců.

Nebyli oblečeni tak nádherně jako Lectorovi muži v černých a stříbrných uniformách zdobených znakem škorpiona. Ve skutečnosti vypadali poněkud otrhaně, v těch zašlých kožených kazajkách, prostých tunikách a pláštích. Tu a tam se ale zpod odraných hadrů zablýskla zbroj. Muži měli oči válečníků.

Niniane se ušklíbla. „Tohle jsou ti tvoji vznešení hrdinové?

Vypadají jako obyčejní žoldáci.“

„Ti muži jsou rození vojáci. Tady jede Cador z Kildoru, jejich velitel.“

I když byl Cador oblečený podobně jako jeho mužstvo, nesl se hrdě jako král. Jeho opálené a větrem ošlehané rysy byly záhadné, jako by se trochu podobal jestřábovi. Ve vlasech se mu odráželo slunce pozdního odpoledne, až zářily jako ze zlata. V tmavých safírových očích měl oheň, odhodlání v pevných ústech, sílu a autoritu v každičkém rysu svého vzezření.

Niniane romanticky povzdechla. To je pravý muž pro Tressalaru.

Král mezi válečníky. Výborně, Illusie! Nahlas však promluvila jinak: „Jestli sis nedokázal poradit lépe, budu se snažit já, abych vrátila princezně trůn.“

Illusius se hryzl do rtu. To ještě nedořešil.

Jeho plán mohl být ošidný, a tak si nebyl právě moc jistý, jestli ho vůbec spustí. Horal možná nebude chtít ohrozit svou pověst spojenectvím s amelonskými rebely. Illusius se bál na to jen pomyslet. Jestli selže, Niniane mu to bude příštích sto let vyčítat.

Ucítil, jak se mu do tváří hrne zrádná červeň, a tak raději zmizel dřív, než si toho Niniane mohla povšimnout.

3. KAPITOLA

„Hmmm! Opečené knedlíky s cibulkou!“

Tressalara se zhluboka nadechla. Když se jí nepodařilo získat koně a musela jít velkými oklikami, aby se vyhnula Lectorovým vojákům, trvalo jí pět dní, než se dostala na kraj Čarovného lesa.

Byla jí zima, byla unavená a hladová. Od včerejška, kdy spadla do vody a ztratila tornu s chlebem a sýrem, nejedla a v prázdném žaludku jí kručelo. Aby to neměla tak jednoduché, dosud jí ke všemu neuschly boty.

Lákavá světla vycházející z hostince na kraji lesa a omamná vůně, která se odtamtud linula, ji přitahovaly blíž, než bylo moudré.

Les byl prastarý a jeho hustým listovím pronikalo jen málo slunce, a tak nenašla žádné křoví, za nímž by se mohla při svém postupu k hostinci skrýt.

Uvnitř bylo plno, všude seděli muži v kožených vestách a otrhaných šatech. Jejich výrazné lícní kosti a světlé oči vypovídaly o tom, že jsou v Amelonii cizí. Podle jejího soudu to byli horalé z hranice. Nebezpeční lidé, jako ten psanec Cador z Kildoru, který napadal hraniční oblasti a jehož jménem se strašily zlobivé dětí.

Tressalara se schoulila zimou. K ránu by mohla proklouznout jednou z tajných cest do hradní konírny. Starý Philbin by jí jistě dal plášť a přikrývku, sedlo a uzdu a jednoho z jejích koní. Teď ale musí najít bezpečnou skrýš, kde by se mohla několik hodin vyspat, a trochu jídla, které by ji zahřálo.

Myslela, že by mohla získat večeři a nocleh na seně na nějakém statku výměnou za práci. Ale sedláci ji znovu a znovu odmítali: že je moc hubená, moc zjemnělá, moc mladá. Špinavé a otrhané šaty jí také moc nepomohly.

To ale nebyl skutečný důvod odmítnutí, to věděla jistě. Všude kolem slídili Lectorovi špehové a cizinci byli v této neklidné době podezřelí. Tressalara ani tolik neranilo to, že jí všichni zabouchli dveře před nosem, jako to, že ve tvářích svých poddaných viděla strach a podezření.

Amelonie nebyla tak šťastným královstvím, za jaké ho vždy měla. Uvědomila si, že trápení přineslo jejímu lidu posledních pět let.

Jak její otec stárl a čím dál víc se zabýval svým duchovním hledáním, zneužíval Lector svých pravomocí. Nyní získal celou říši pro sebe a strach z jeho pomsty ovládl celý kraj.

Tressalara zaskřípala zuby. Udělala by všechno, co je v její moci, aby ho zničila, i kdyby za to měla položit život. Škoda, že nenašla Maberský krystal dřív, než musela uprchnout. S ním by byla nepřemožitelná, jen kdyby znala tajemství jeho moci. Neumělý pokus ho použít by jí přivodil hroznou smrt. Hlavním úkolem je tedy nyní získat kouzelný krystal dřív, než Lector objeví jeho skrýš.

Tressalařino odhodlání posílilo vědomí Lectorovy proradnosti.

Z útržkovitých zpráv, které si poskládala dohromady, pochopila, že v Čarovném lese žije skupinka rebelů, a že jejich počet roste.

Kdyby je našla, všechny její starosti by se vyřešily. Jestli však má shromáždit opravdovou armádu, kterou by vedla proti dobyvateli, musí se nejdřív postarat o sebe. To znamená jídlo hned, nocleh později.

Plížíc se lesem k hostinci, zhluboka se nadechla.

U Koruny a žaludu byl vzduch plný kouře z pochodní a ohnišť.

Často sem přijížděli kupci a poutníci, i lidé z blízkých statků, a tak bylo v hostinci neustále plno. Dnes večer praskal ve švech. U

otevřeného okna seděla skupinka mužů, kteří vypadali jako lidé z hor. Jejich vůdce, štíhlý muž s jestřábíma očima a s vlasy jako zacuchané zlato, seděl stranou od ostatních. Hrubá halena zahalila tělo válečníka, ale vzezření velitele neutajila.

Právě veškerou svou pozornost věnoval své misce s jídlem. Zuby oderval šťavnatý kus pečeného srnce. „Podívej na toho chlapíka v rezavém plášti, Brande. Pod prošívanou tunikou skrývá dopis.“

Horalův starší společník, muž statný jako voják měl před sebou prostou dřevorubeckou večeři. Pozvedl pohár, aby mu hostinská dolila pivo. „Ano, viděl jsem ho, Cadore. Králův člověk.“

„Ne. Lectorův člověk.“ Cador se k němu přátelsky naklonil a ztišil hlas. „Mám svého informátora v hradních zdech. Tvrdí, že král Varro není nemocný, ale že ho Lector vlastnoručně zavraždil. Chtěl si vzít princeznu a získat pro sebe trůn. Jenže podle špehova hlášení se princezna ztratila. Prý se proměnila v ptáka a uletěla.“

Brand udělal pověrčivé známem na ochranu před zlem. „Při nohou svatého Ethelreda, nemůžu pochopit, proč se nám chceš plést do práce.“

Cadorova tvář ztvrdla jako kámen. „Nechápeš?“ Oči mu potemněly, zahalily je vzpomínky na návrat do rodné země, kdy zjistil, že při jednom z Lectorových nájezdů při hranici většina jeho rodiny zahynula.

Než stačil Cadorův společník odpovědět, horal gestem požádal o ticho. Zdánlivě uvolněně se opřel o stěnu vedle okenního rámu, ale jeho světle modré oči v sobě tajily záblesk, který Brand poznal.

Instinktivně sáhl po meči skrytém pod záplatovaným pláštíkem.

Cador měl svou zbraň schovanou v rukávu.

Byl tak blízko oknu, že by se ho Tressalara mohla dotknout. Sliny se jí sbíhaly při pohledu na misku před sebou. Ze šťavnaté pečené odkapávala horká šťáva do širokého chlebového korýtka pod ní. Bylo to až příliš lákavé, aby odolala. Rychlostí blesku se natáhla a napíchla na špičku svého nože velký kus masa.

Mrštnější ale byla ruka, která ji popadla za zápěstí jako železné pouto. Strhla ji vpřed a někdo ji chytil za druhou ruku. Tressalara se zmítala ve snaze uniknout, ale nedobrovolně proplula oknem až na stůl podložený dřevěnými kozami. Brand se uklidnil. Od tohoto vyhladovělého kluka jim žádné nebezpečí nehrozí.

Cador si prohlížel špinavého uličníka s loupající se, sluncem opálenou kůží, oblečeného ve špinavých hadrech. Unaveně se usmál.

„Ale, ale, copak jsme to chytili za hubené škudle?“

Tressalaře vyklouzla kletba, o níž ani netušila, že ji zná, a snažila se vstát. „Pusťte mě!“ Zápěstí ji bolelo, ale nedokázala se ze sevření vymanit.

Její nadřazený tón Cadora překvapil. Od tak malého a křehkého kluka by to nečekal. Popadl Tressalara za ramena a přitiskl ji ke zdi.

„Víš, jaký je trest za zlodějnu, chlapče?“

Přestože v něm vycítila nebezpečí, vzpurně se na něho podívala.

„Ano. Deset ran devítiocasou kočkou.“

Zamračil se. „Máš zastaralé informace, ty nedochůdče. Přijdeš o ruku, která kradla.“

Tressalara se chtěla bránit a otevřela ústa. Pak si v jeho očích přečetla, že je to pravda. Život v zemi se zoufale zhoršil. „Zase ten Lector,“ uplivla si.

V tu chvíli jí Cador zakryl rukou ústa. „Pozor na jazyk, chlapče, nebo přijdeš i o něj!“

Tressalara se nemohla ani hnout. Nezpůsobil to strach ani síla protivníka, který ji držel v zajetí, ale jeho mužnost. Srdce se jí divoce rozbušilo o žebra a kolena se jí roztřásla. Vzalo jí to dech. Ještě nikdy nic takového nezažila. Její vlastní bezmoc ji ale rozzuřila.

Zatlačil ji k lavici. „Zajímáš mě. Sedni si a řekni, jak se jmenuješ… a proč zdravý, i když vyzáblý kluk, musí krást něčí večeři a neodpracuje si ji. Jestli se mi bude tvá odpověď líbit, zaplatím ti jídlo.“

V tom okamžiku Tressalara na veškerou touhu po jídle zapomněla. Ve snaze zbavit se rozechvívající vzpomínky na jeho pevnou a hrubou dlaň na svých ústech se kousla do rtu. U všech svatých, ten muž je ale silný! Nadechla se a rychle vydechla.

„Jmenuji se Trev. Snažil jsem se najít práci. Nikdo mě ale nechtěl najmout, protože se báli, že jsem špeh.“

Na Cadorovo znamení přiběhla hostinská a přinesla další misku, až po okraj plnou masa a knedlíků. Postavila ji před Tressalara. „Zdá se, že potřebuje trochu vykrmit.“

Lákavá vůně jídla málem Tressalaře vehnala slzy do očí. V

žaludku jí kručelo tak hlasitě, že to ostatní slyšeli. To ponížení.

Cador se k ní naklonil a oči se mu zableskly smíchy.

„Máš hlad? Posluž si. Ech, ale nejdřív ještě otázečku.“

Otočil se zády k ostatním a pozvedl dýku, která Tressalaře spadla na zem, a zapíchl ji do stolu. Čepel se chvěla a její zlatý jílec a nebroušený ametyst s vyrytým znakem draka odrážely světlo svíček.

„Na vyhladovělého kluka nosíš zajímavou hračku. A za daných okolností poněkud nevhodnou. Řekl bych, že má cenu zlata.“

Atmosféra byla napjatá. Tressalara nemohla jinak, než říct pravdu a doufat, že jí uvěří. „Patřila mé matce,“ řekla s tichou důstojností.

„Dar od krále.“

Cador pohodil hlavou a zasmál se. „Zní to nepravděpodobně, ale já ti věřím.“

Brand si třel bradu. „A já také. Kdo by to byl do Varra řekl. Až příliš vypadal jako věrný manžel, než aby si vydržoval milenku.

Myslel jsem, že byl svou krásnou královnou úplně posedlý.“

Zlostné a nešťastné slzy vyhrkly Tressalaře do očí. Zakašlala předstírajíc, že je to z kouře z ohniště. Neodvážila se bránit svého nevinného otce, jinak by se mohli začít vyptávat po jejím původu.

Cador ji poplácal po zádech, silněji, než by bývalo bylo nutné.

„Tak jez, hochu. Zasloužil sis svou večeři. Potřebuji hbitého mladíka, aby se staral o naše koně. Chtěl by ses k nám připojit?

Nabízíme dostatek jídla, několik měďáků do kapsy a dobrodružství, které by vydalo na tucet svitků pamětí.“

Zaváhala. Snad by toho mohla využít ke svému prospěchu. Může se přede všemi skrýt a zároveň jim být na očích, naslouchat zprávám o svém nepříteli a snažit se najít přátele, kteří by bojovali za její věc.

Nikdo ji nebude podezírat, že ten drobný čeledín je ztracená princezna.

„Vypadá moc zjemněle a nedorosťte, nezvládne jezdit celý den na koni a v noci spát na na tvrdé zemi.“

Probodla Branda rozzlobeným pohledem. „Umím jezdit jako vítr!“

„Och? A kdepak je tvůj kůň?“

To ji umlčelo. Cador se tvářil pobaveně.

Brand znovu postavil pohár. „Škoda, že princezna Tressalara uprchla z hradu, Cadore. Jinak bys mohl využít svého proslaveného šarmu a mohl by ses s ní dnes večer podělit o prachové peří, a ne spát na zablešeném slamníku v obyčejném hostinci.“

Tressalara ztuhla. Cador!

Znala jediného muže toho jména, Cadora z Kildoru. Byl to pro ni šok, když zjistila, že sedí vedle psance, o němž se ví, že je ve čtyřech královstvích na západě ze všech psanců ten nejnebezpečnější.

Teprve později si uvědomila, že ji Brand urazil.

Cador se Brandovu vtipu zasmál. „Možná je to tak lepší. Mám raději přítulnou a povolnou hostinskou, než korunovanou princeznu.

Povídá se, že je útočná jako rozzlobená vosa a že má obličej jako troll!“

Tressalara, hluboce raněna, postavila džbánek piva, který jí dali.

„Mýlíš se, pane. Já jsem slyšel, že princezna Tressalara je něžná a milá dívka.“

Cador po ní střelil očima. „Jistě, chlapče. A prasata lítají.“

„Ale ona je pořád právoplatnou vládkyní Amelonie,“ řekl Brand tiše. „Lector nikdy neusedne na Dračí trůn.“

Jeho slova narazila na náhlé ticho, a právě na takové znamení špehové čekali. Muž v rezavém plášti vyskočil a tasil. „Smrt Cadorovi a rebelům!“

Na jeho znamení vtrhli do hostince Lectorovi ozbrojenci a rozpoutala se divoká bitka. Tressalara stačila jen zahlédnout, jak se Cador a Brand vrhají do vřavy se zbraněmi v ruce. Vmžiku vyskočila oknem a utíkala ke stájím.

V duchu děkovala Jedayovi a svému starému čeledínovi, že ji naučili, jak se o sebe postarat. Ve druhém stání našla krásnou klisnu se zářivě bílou lysinkou na čele. Mile ji potěšilo, když našla v sedlové brašně navíc černostříbrný plášť. Snadno koně osedlala, zručně mu vnutila udidlo, zapnula podbřišník a nasedla.

Cadorovi a jeho lidem přišli ostatní hosté na pomoc. Lectorovi muži je začali tlačit ke dveřím; byl to nerovný boj, z lesů sem proudili další a další Lectorovi vojáci. Cador a jeho muži byli ztraceni.

Rozum nutil Tressalara prchat k hlavní silnici. Něco jiného ji ale donutilo otočit se zpátky k hostinci. Řekla si, že teď má příležitost všechno Lectorovi oplatit, a když bude mít dobyvatel starosti‘ s rebely, nebude mít tolik času ji hledat.

Zahalila se do černo stříbrného pláště, pobídla koně ke vchodu, kde stál voják na stráži, pro případ, že by se někdo pokusil uprchnout. „Hej, ty tam! Jsem posel lorda Lectora. Následuj mě!“

vykřikla. „Princezna Tressalara uniká na koni říční cestou! Všechna vojska se mají spojit a zajmout ji!“

Jezdila kolem hostince dokola a vykřikovala svou „zprávu“.

Když ji kapitán ozbrojenců uslyšel, zatroubil na ústup. Všichni zamířili do lesa, kde nechali své koně a hnali se za Tressalarou.

Už to bylo dávno, co projížděla Čarovným lesem, ale paměť měla výbornou. Vedla Lectorova vojska vesele spletí vinoucích se cestiček, zatahovala je hlouběji do lesa a znovu se vracela na jeho okraj, až byli úplně ztraceni ve tmě.

Když vojáci beznadějně zabloudili, zdržela se pozadu, odhodila plášť a se chytila se větve nad hlavou. Její kůň běžel dál sám.

Vylezla na silnější větev a skryla se v listí s nohama volně spuštěnýma dolů. Teď na tom byla ještě hůř, protože kdyby ji vojáci začali hledat, poznali by ji. Ruce měla odřené od kůry stromu, neměla kam jít a hledala ji celá armáda.

Ještě nikdy v sobě necítila tolik života.

Když na cestě za sebou zaslechla blížící se dusot kopyt, vytáhla nohy nahoru a bez dechu vyčkávala. Jezdec se zastavil přímo pod ní.

Hustými listy pronikal měsíční svit a ozářil jestřábí oči rámované zlatými vlasy. „Cador!“

„Ty jsi blázen, Treve, ale statečnějšího blázna jsem ještě neviděl!“ Natáhl k ní ruce, aby jí pomohl seskočit. „Pojď. Nesmíme ztrácet čas.“

Zaváhala, ale když slyšela vzdálené hlasy, poznala, že Lectorovi muži se vracejí. Skočila dolů.

Chytil ji snadno do svých silných rukou, popadl otěže svého koně černého jako noc a vyrazili tryskem pryč. Cítila se v bezpečí, chráněna jeho přítomností, i když byli v tak zoufalé situaci. Jistě znal les výborně, protože cválal po sametovém trávníku pod prastarými stromy a vyhýbal se podrostu a ostružiní v mladším lese. Nakonec dorazili k otevřeným lukám hluboko v srdci lesa.

Silný valach, kterého Cador neustále pobízel, letěl planým vřesem, jako by měl křídla. Tressalaře se pěnila krev v žilách vzrušením z toho dobrodružství. Všechny smysly měla napjaté a celá se chvěla. V dálce před nimi se od tmavých vod Čarokrásného jezera odrážela světla, tam byl podle legendy před staletími nalezen Maberský krystal. Zatímco se blížili k jezeru, stoupala z jeho hladiny zářivá mlha a jako jemné závoje plula nad zemí. Černé stromy vzdychaly a šepotaly. Tressalara měla pocit, že rozumí, co říkají.

Jízda s Cadorem jí připadala jako sen, jak s nimi kůň uháněl pod hvězdami. Přála si, aby ten divoký cval nikdy neskončil. Zahalena nocí a měsíčními paprsky, dočasně obrněna proti smutku a únavě, by ráda dál spokojeně pokračovala třeba až na konec světa. Pronikalo k ní teplo Cadorova pevného těla, zahřívalo ji a chránilo před chladným nočním vzduchem.

Cador ji objímal svou silnou paží kolem pasu, rychlost jejich trysku ji tiskla na jeho široká prsa, a tak by se alespoň na chvíli měla cítit v bezpečí. Místo toho se ale nemohla zbavit pocitu, že větší nebezpečí jí v životě nehrozilo.

4. KAPITOLA

Niniane, mladá kouzelnice, odstoupila od své křišťálové koule s uspokojením. „Musím říct, že všechno šlo jako po drátkách!“

Illusius se nafukoval. „Říkal jsem ti, že nám Cador pomůže.“

„Cador? Vždyť Tressalara zachránila Cadora a jeho muže před vojáky. Bez ní, a bez mého kouzla, by byl se všemi amen.“

Čarodějnický učeň se vytáhl do výšky, až zaplnil jeskyni od podlahy ke stropu. „Dost toho vychloubání!“

„Chceš mě zastrašit?“ zamávala Niniane rukama a proměnila se v ohnivý vír. „Uviďme tedy, kdo je větší čaroděj!“

Aby se nedal zahanbit, proměnil se Illusius ve větrný vír a zhasil její plameny. Na policích se rozcinkaly sklenice a popadaly na zem, až se exoticky zbarvené prášky rozsypaly po celé jeskyni. Niniane byla natolik rozzlobená, že si toho nevšimla. Rozpoutala velkou mořskou vlnu a podrazila víru jeho neviditelné nohy. Illusius se chytil police a strhl ji s sebou. Lahve a flakony se rozbily a zářivé tekutiny, které v nich byly, se smíchaly s práškem, až se udělala bobtnající pěna.

Niniane se proměnila zpátky a snažila se oddělit látky od sebe.

Ve svém chvatu se hlavou srazila s Illusiem. „Ale ne! Moje milostné nápoje! Mé nápoje nenávisti!“

Illusius měl podobné obavy. „Ne, to ne! Ne můj prášek na změnu podoby! Pozor!“

Varování přišlo pozdě. Objevil se záblesk, ozvalo se zahřmění a Mlžnými jeskyněmi otřásl silný výbuch. Krystaly padaly ze skály jako dešťové kapky. Vyvalil se velký oblak děsivého červeného kouře. Když se nakonec vzduch vyjasnil, Illusius a Niniane byli pryč.

V jeskyni nezůstalo nic vcelku, jen zmrzlý Myrriden… a dvě velké zelené žáby, které si překvapeně prohlížely jedna druhou.

Tressalara už byla unavená, když Cador zamířil do tábora rebelů hluboko v Čarovném lese. Lidé v táboře ustali v práci a pozorovali je. Od svého místa u ohně se na ně mračil Brand. Cador slezl z koně a pomohl Tressalaře dolů. Málem upadla vyčerpáním. Vrušení z jízdy jí dávalo sílu, ale teď, když dorazili do cíle, se nemohla ani hnout. Zármutek a to odvážné dobrodružství si vzaly svou daň. Teď toužila jen po tom, aby se mohla svinout do klubíčka a spát.

Zůstala ohromeně stát, když jí Cador podal otěže. „Postarej se o koně a sedlo.“

Tressalara se kousla do jazyku. Bude lepší zůstat v přestrojení, dokud neprozkoumá kraj. Bála se, že by se rebelové mohli chtít své princezny zbavit a posadit na trůn někoho ze svých lidí. Třeba i samotného Cadora.

Brand odhodil postroj, který spravoval, a vstal. „Neměl jsi sem toho kluka brát. Nikdo ho tu nezná a nikdo nezaručí jeho věrnost.“

Cador s rukama v bok prohlásil: „Já se za něho zaručím! Mladý Trev prokázal, že je bystrý a statečný a že není přítelem lorda Lectora. Prokázal to svými činy.“ Oči se mu zúžily. „Jestli čekáš, že tě s tvými lidmi dovedu k vítězství, Brande, budeš muset dát na můj úsudek, a přijmout má rozhodnutí.“

Na okamžik bylo mezi vůdcem rebelů a horalem cítit napětí. Pak Brand přikývl. „Tak dobrá. Potřebujeme každého, koho můžeme získat na svou stranu. Ale musí přísahat, že dodrží tajemství.“

Tressalara vystoupila. „Budu přísahat.“

Cador vytáhl meč. „Polož ruku na kámen v jílci meče.“

Tressalara se dotkla kamene ve středu jílce, v němž byl zasazený zdobený amulet. Jakási energie jí projela rukou. Prohlížela si kámen.

Zářivý opalizující krystal povědomě odrážel modré, zelené a zlaté záblesky. Byl to jistě jeden ze ztracených úlomků Maberu.

Všeobecně se vědělo, že kromě Velkého krystalu existuje jen jeden, ale nikdo netušil, kde je. Tressalaře se zablýsklo v očích, ale rychle se uklidnila. Uvědomovala si zbroušené ostří Cadorova meče blízko své ruky a nepochybovala, že kdyby řekla cokoli špatného, meč by si našel svůj cíl. Upírala svou pozornost na krystal a všimla si starobylých symbolů, které do něho byly vyryty: *V»/.V*^«.

„Treve, přísaháš, že nikdy neprozradíš polohu tohoto tábora ani jména statečných mužů a žen, kteří se tu setkali, aby zbavili Amelonii tyrana?“

„Tak přísahám!“

„Povstaň tedy a dodrž svou přísahu, jinak ti hrozí bolestivá smrt.“

Cador zasunul meč do pochvy. „Nidde, ukaž nováčkovi tábor. Až se postará o koně.“

Z davu vykročil mrzutý chlapec a opatrně si Tressalaru prohlížel.

Zaslechl od Branda povídačky, které už kolovaly polovinou tábora, o tom, jak rychle jeho štíhlý svěřenec umí uvažovat a jaké má neobyčejné jezdecké schopnosti. Během večera si Trev získal zatím nepřekonanou přízeň Cadora, to se ještě ani Niddovi nepodařilo. I když, pomyslel si nenávistně, nemůžu popřít, že se koní bojím.

„Tudy,“ řekl odměřeně a Tressalara ho následovala se silným černým valachem za sebou, jako by to byla ovečka.

Když ti dva kráčeli na místo, kde byli koně ustájeni, sledovalo jejich kroky několik mladých děvčat. Mezi nimi i Ulfin, pohledná dívka, které se Nidd zpovzdálí obdivoval. Trev snadno vycítil její obdiv, tak jako u Cadora. Niddovi se zatmělo před očima. Bude muset najít způsob, jak tomu nováčkovi jednou provždy ukázat, kde je jeho místo.

V hlavě se mu vylíhl jistý nápad, ale bude muset počkat, až Cador odejde, teprve pak ho bude moci provést. Mezitím by mohl zasít pár zlostných semínek, než bude mít větší příležitost. Odšoural se pryč a nechal tu Tressalaru, která napájela a hřebelcovala černého valacha.

Později se vrátil, aby jí ukázal celý tábor.

Zvěst o tom, že se princezna Tressalara ztratila, už přeputovala z jednoho konce tábora na druhý a všichni si na ni udělali vlastní názor. Jedni si mysleli, že se princezna ukrývá někde na hradě, jiní věděli jistě, že zahynula buď Lectorovou, nebo svou vlastní rukou.

Tressalaru potěšilo, jak silná je armáda rebelů. „Lectorovi muži jsou líp vyzbrojeni,“ řekla svému průvodci, „ale vy jste v početní přesile. Nečekal bych, že se tolik mužů tak rychle shromáždí.“

„Jakmile Cador souhlasil, že spojí své síly s Brandem, začali přicházet z každé chalupy a z každého statku. V celé zemi od hor až k velkému moři se nenajdou silnější bojovníci!“ Nidd nasadil velevážný tón. „Cador řekl, že jeho vítězství by bylo jisté, kdyby dostal do rukou princeznu.“

Tressalaře uvízlo srdce v krku, když ta zlověstná slova uslyšela.

Utichla, a tak Nidd vykládal dál, a ona byla ráda, že nepodlehla a hezkému horalovi se neprozradila. Připadalo jí, že skočila z louže přímo do bláta.

Později večer, když spala na rohoži před Cadorovu postelí, se však uklidnila. Nikdo by ji nehledal mezi takovou bandou obhroublých rebelů. Dokud udrží své jméno v tajnosti, bude tu v bezpečí. Až na své city.

Naslouchala, jak Cador oddechuje. Je ještě vzhůru? Tolik se mu chtěla svěřit. Nesmí ale důvěřovat nikomu, dokud si nebude jista jejich loajalitou. Možná, že Cador sám pokukuje po trůnu. Pokud si dobře pamatovala, vyhnali ho ze země, protože se snažil svrhnout svého bratrance, vévodu Moranského.

Vzpomněla si na přísahu, která ji nutila být zajedno s ním a s jeho lidmi. Nemluvila o věrnosti ani povinnostech k rodu Varrú nebo k právoplatné dědičce trůnu. Ne, raději počká a bude prohledávat okolí, dokud nebude vědět víc.

Ještě dlouho poté, co se Tressalařin dech prohloubil a ona usnula, ležel Cador v posteli a hlavou se mu honily podobné úvahy. Poznal, že Trev je žena, jakmile ho přitiskl ke stěně hostince. To pro něho byl šok, a hned také pomyslel na ztracenou princeznu. Byla stejně stará jako Trev, jenž měl ruce sice poškrábané, ale pod nánosem špíny jemné a bílé, neuvyklé těžké práci. Rozhodně měl ruce jako dáma.

Nebo princezna.

A také měla rysy příslušníků královského rodu. Skryla své vlasy pod čepicí, jenže nemohla zahalit své ametystové oči a klenuté obočí.

Ve tmě se usmál. Nemohlo to dopadnout lépe, ani kdyby to naplánoval. Princezna Tressalara, dědička trůnu Amelonie, mu padla do rukou jako zralá švestka.

Teď zbývá jen vymyslet, co s ní udělá.

5. KAPITOLA

Na podlaze Mlžných jeskyní se krčily dvě vyčerpané žáby a zlověstně na sebe hleděly Ať se snažily jak se snažily, stále nemohly vylézt na stůl, kde ležela otevřená velká kniha kouzel. Silnější a tmavší žába udělala poslední pokus a znovu sebou zadýchaně pleskla na záda. Na světlém bříšku měla podivně tvarované skvrny, skoro jako hvězdy a půlměsíce.

„Všechno je to tvoje chyba,“ řekl Illusius, popadaje dech a mávaje svýma žabíma nohama ve vzduchu.

„Nesmysl,“ odvětila Niniane hopkající zmateně sem a tam v krátkých, neklidných obloučcích. I když pro čarodejnické učně znamenal lidský čas tak málo, byla už unavená, svaly ji bolely a nikde nebylo nic k jídlu, jen na skále seděl brouk. Ale to radši umře, než by jedla brouky! Musela sebrat veškerou svou vůli, aby udržela svůj dlouhý jazyk srolovaný pěkně v tlamičce.

„Och,“ povzdechla si, „kéž bych se byla proměnila v něco, co umí létat. Alespoň bychom tak mohli vyletět na stůl a přečíst kouzlo a dostat se z průšvihu, do kterého jsi nás dostal. A mé ubohé princezně hrozí nebezpečí.“ Něco ji napadlo. „IIlusie! Vidíš, jak je kouzelná hůlka prohnutá? Kdybych si sedla najeden konec a ty vyskočil na druhý, možná bys mě dokázal vystřelit až na stůl. Pak bych se mohla podívat do čarodejnické učebnice a najít zaklínadlo, které by nás osvobodilo.“

Tmavší žába odhopkala k proutku a prohlížela si ho. ‚Možná to vyjde. Ale jak můžu vědět, že dodržíš slovo? Třeba pro měníš jen sebe a mě tu necháš kvákat!“

Niniane zakoulela svýma velkýma žabíma očima. „Bude mi muset věřit.“

Nepohnul se, jen čekal s nohama roztaženýma. „No tak dobrá.

Nasedej.“

Než se Niniane dostala k hůlce, stalo se cosi podivného.

Zničehonic se v jeskyních zablýskl obláček kouře. Když se vzduch rozjasnil, byl den a Niniane plula na říčních vodách na velikém listu.

Ke svému velkému zklamání byla pořád žábou.

„Co se stalo?“ zakvákal Illusius vedle ní.

„Nemám ani to nejkvak… nejmenší tušení.“ Přehopkala bií k rákosím porostlému břehu a rozhlédla se. „Ale alespoň víme, kde jsme, v táboře rebelů, kam Cador včera večer přivezl Tressalaru.

Pojď, najdeme ji a podíváme se, co dělá.“

Illusius se díval opačným směrem, přes řeku. „Už ji mám, Niniane. A věř mi, vůbec se ti to nebude líbit, kvak.“

„Komu říkáš poďobanec?“ křičel Nidd. Jak se mohl ten nová ček opovážit zesměšnit ho před ostatními, zvlášť před Ulfin!

Tressalara se celou dobu snažila nevšímat si Niddových posměšků, ale tentokrát už zašel moc daleko. Dva týdny už jí dělal ze života peklo. Dnes ji strčil do koňského hnoje, až si rozlila snídani, a teď zase umazal jílovitým bahnem Cadorovo sedlo, které právě vyčistila a vyleštila.

Kdyby se nebránila, mučil by ji od rána do noci. Stála s rukama v bok. „Jestli o tom pochybuješ, ty dírovatý sýre, podívej se na svůj odraz v řece. A nejlepší bude, když se v ní hned taky vykoupeš. Bůh ví, že už je to dávno, co ses naposledy myl, jak ostatně pozná každý, kdo vedle tebe stojí po větru.“

Odvrátila se a smích ostatních jí zvonil v uších. To by mělo Nidda na nějaký čas umlčet. Jenže najednou zaslechla nezaměnitelný svist zbraně vytahované z pochvy. Otočila se mrštně jako kočka.

Nidd stál nedaleko, tasený rapír v ruce. Zaútočil na ni.

„Uvidíme, jak jsi statečný, sire Treve!“

Měla jen svou zdobenou dýku. Ztěžka polkla, vytáhla svou zbraň a postavila se do obranného postavení.

„To není fér!“ vykřikl někdo v davu. „Dýka nemá proti meči šanci.“ Starší chlapec s vlasy barvy písku vytáhl svůj vlastní meč a hodil ho Tressalaře. „Teď bude boj vyrovnaný.“

Potěžkala zbraň a usmála se. Byl dokonale vyvážený, ostří pevné a opravdové. „Dobrá zbrojířská práce. Děkuji ti za půjčku.“

Zamávala jím, až zasvištěl ve vzduchu. Nidd zuřil až příliš, aby poznal, že s mečem zachází zkušená ruka. Ale diváci to viděli a očekávali vzrušující měření sil. „Do střehu!“

Tressalara čekala, až Nidd udělá první výpad. Divoce zaútočil a ona ho lehce odrazila. Zarazilo ho to, ale pak útok opakoval. I když byla v šermu cvičená, měla rychlé oko a reflexy kočky, Nidd měl ttochu výhodu ve své výšce a v rozpětí rukou.

Tressalara vyrovnávala chybějící sílu a velikost chytrostí a mrštností. Tančila, unikala před jeho ostřím a odrážela jeho zbraň.

Stačila rychlá práce nohou, a zase na ni nemohl. „Chyť si mě, jestli můžeš!“

Znovu a znovu uhýbala jeho ostří, vysmívala se jeho zmatenosti.

Byla pyšná, jak vládne mečem a doufala, že se Cador dívá. Začalo jí čím dál víc záležet na tom, aby si získala jeho upřímný obdiv. Ať už byly historky o proradném psanci z Kildoru pravdivé nebo ne, neviděla na něm nic špatného, naopak ho uznávala.

Snad až příliš, protože jak pomyslela na Cadora, Nidd získal převahu. Vrátila se zpátky k úkolu, který měla před sebou.

Rozzlobený mladík zaútočil znovu a bolestivě na ni tlačil. Vrhl se pod její meč, jen aby mohl podsunout své ostří pod její. Znovu v zoufalé křeči zaútočil. U všech svatých, však on tomu Trevovi ukáže, že už se tu nikdy neobjeví!

Jen několik krátkých okamžiků trvalo, než si Tressalara uvědomila, že Niddovi nejde o pouhé vítězství, on jí chce vážně ublížit. Teď, když pochopila, co jí hrozí, bránila se ze všech sil a pomocí všeho, co se naučila od Jedaye. Zranění mohla uniknout jedině tak, když Niddovi ukáže, že se neumí jen bránit, ale že umí mnohem víc. Donutila ho, aby odkryl tělo, a pak výbojně vyrazila vpřed a zranila ho na ruce. Musela zapojit veškerou svou zručnost, aby ho nesekla moc hluboko, a také ji na okamžik zaplavila pýcha na vlastní sebeovládání.

Nidd se zapotácel a chytil se za ruku. Tam, kde ho ťala, se na košili objevila malá červená skvrna. Kolikrát jí ale Jeday opakoval, že pýcha a zloba nemají v takovém souboji co dělat? Tressalara sklonila zbraň a pocítila výčitky svědomí.

„Nechrne toho, Nidde. Buďme přátelé. Pojď, ovážu ti ruku.‘

Pohled jeho očí ji měl varovat, ale Tressalara si ho nevšim la.

Když k Niddovi vykročila, stál tiše a barva v obličeji mu přecházela z rudé do bílé. Ten mrňous mu před ostatními dal za vyučenou, a tu hanbu Nidd nesl těžce. Smích přihlížejících zapůsobil jako oštěp v zádech zuřivého divočáka.

Rudá mlha zalila Niddovi oči. Stále držel svůj meč polozdvi žený, naznačil krok zpět, a pak provedl výpad přímo na srd ce.

Všichni zatajili dech. Tressalaru ten zbabělý útok zaskočil. I když reagovala dost rychle, bylo už moc pozdě na to, aby dokázala dopadající ostří odrazit. Jeho špička jí roztrhla rukáv a vyťala tenkou bolestivou čáru až k rameni.

Ochromily ji strach a zlost. Snažila se útočné ostří odvrátit když tu mezi jejich zkřížené zbraně vrazila další a meč jí z oslabené a roztřesené ruky vypadl.

„Dost!“ zařval Cador.

Tyčil se před nimi jako bůh pomsty, s mečem zdviženým a svatozáří kolem hlavy vytvářenou ranním sluncem. Jeho tvář ale nebyla ani zdaleka andělská. Byl celý zakaboněný. Princezna málem přišla o život v šarvátce a on se tak zlobil, že mu srdce vřelo jako žhavá láva. Sotva se dokázal ovládnout. Ještě chvilku a mohl ji ztratit. Tressalara tu mohla ležet v kaluži krve a byla by to jeho vina.

V srdci se mu dunivě ozýval strach a poprvé poznaný cit, o němž se neodvážil říct, co znamená.

Diváci jako jeden muž ustoupili a Nidd se přikrčil. Tressalara stála rozhodně a hrdě zvedla bradu. Fialová světýlka jí zářila v očích, i když se jí hlas trochu chvěl. „Nepotřebuji, aby za mne někdo bojoval, Cadore!“

„A já nepotřebuji, aby rozhádaná štěňata narušovala klid tábora,“

Zbledla, ale on už se odvrátil, aby si vylil zlost na Niddovi.

„Stejně tak nepotřebuji mít mezi svými následovníky nikoho tak podlého, že jako první napadne neozbrojeného spolubojovníka, a pak ještě přijde se zbabělým uskokem. Nidde, synu Hewela, tímto jsi vyloučen z mé skupiny!“

Kývl a z davu vystoupili dva statní muži, odzbrojili Nidda a vedli ho ven z tábora. Ostatní se za nimi dívali v naprosté tichosti. Nikdo se nepostavil na Niddovu obranu.

Cador se obrátil na Tressalaru. „Přestože jsi tak drobný, jsi zručný šermíř. Tvůj učitel byl jistě mistrem tohoto umění.“

„Ano. Jed…“ Zarazila se dřív, než stačila prozradit, že ji učil Jeday, kapitán krále Varra. „Můj bratr Jed mne učil.“

Cador přimhouřil oči. Ano, měl pocit, že poznává Jedayovu techniku, když viděl, jak Tressalara vyrazila vpřed, aby odrazila ten Niddův smrtelný útok. Srdce se mu skoro zastavilo, když viděl tu ránu přicházet a uvědomil si, že Tressalara je příliš daleko, aby ji mohl zachránit. Napadlo ho, že by se všechno zhatilo, kdyby byla princezna Tressalara pod jeho ochranou zavražděna.

Hlavou se mu honily ještě větší starosti, které si nedokázal přiznat ani sám před sebou. Na čele se mu perlil pot a pořád měl žaludek sevřený zlostí. Musí najít způsob, jak ji ochránit před dalšími problémy. Najednou ho to napadlo.

„Nesmíš si ovšem myslet, že tě tvé šermířské umem ochrání před trestem za účast ve rvačkách, Treve. Ode dneška, zatímco budu pryč, budeš pomáhat ženám v táboře, budeš jim nosit dřevo a vodu a plnit všechny úkoly, které ti zadají.“

Tressalara polkla vzpurnou odpověď. Chtěla se bránit nespravedlivému trestu za bitku, kterou nevyvolala, ale pak si uvědomila, že by se mohla mezi ženami a jejich klevetami dozvědět o Cadorových a Brandových záměrech víc, než by jí řekli nemluvní muži. Ženy prohlédnou lidskou masku a vidí až do jádra věcí. Nebo do srdcí mužů.

„Jak si přeješ, Cadore.“

Váhavě se usmál. „Doufám, že budeš vždycky tak pokorný a poslušný.“ Sevření její čelisti v něm ale vzbuzovalo pochyby. Je to jen k jejímu dobru. Čím dřív mu začne důvěřovat, tím líp.

S nečekanou něhou ji vzal za ruku. „Podívám se ti na tu ránu.“

Při tom doteku Tressalara odskočila jako vyděšená kočka „Pche!

Je to jen škrábnutí. Ošetřím si to sám.“ Chytila se za zkrvavený rukáv a odkráčela s hlavou vysoko zdviženou.

Brand přistoupil ke Cadorovi. „Vidím, že se tvůj instinkt nemýlil.

Ten nový má chladnou hlavu a dobře cvičenou ruki Ještě nikdy mě nikdo tak nepřekvapil.“

„Ani mě!“ Cador se díval, jak Tressalařina pýcha ustupuj Toto je vzácná ruka. Alespoň se o ni nebude muset bát, až bu pryč. Ona se o sebe postará. Také věděl, kde ji najde, až při jde čas. V bezpečí mezi ženami, které vaří, perou a zašívají Ptal se sám sebe, jestli mu to Tressalara někdy odpustí.

Když princezna odklopýtala do lesa, Brand se zamračí „Toho kluka si musíme hlídat. Má vlastnosti dobrého voják Nikdy bych nečekal, že takový holobrádek projeví takovošikovnost.“

Podivný úsměv se mihl Cadorovi v koutcích pevných úst Odvrátil se, aby ho skryl. „Ano. Věřím, že se jednou dozvíme, že mladý Trev toho skrývá víc, než je vidět.“

Ke břehu řeky to nebylo daleko, ale Tressalara měla pocit, že jí ta cesta trvá celou věčnost. Ze všech sil se snažila nemrknout ani nezaskřípat zuby bolestí, která ji zbavila veškerého soustředění.

Ulevilo se jí, když zjistila, že rána je jen povrchová a rychle se zahojí. Nebylo by dobré, kdyby měla několik dní ztuhlou a nepohyblivou ruku, ve které se drží meč. Až armáda rebelů zaútočí na Lectorovu pevnost, ona ji musí vést.

Poklekla na svažitém břehu. Chladná říční voda stáhla ránu a zchladila rozpálenou kůži. Sotva by však dokázala uhasit žár, který v ní rozpálil Cador svým náhodným dotekem. Cítila ho víc než hlubokou rýhu od Niddova meče. Jako by se jí v tom okamžiku srdce na několik vteřin zastavilo, pak se znovu rozběhlo a zuřivě tlouklo.

Zároveň jí vyschlo v krku a měla pocit, že se jí nohy proměnily v těsto.

Ať už Cador použil jakékoli kouzlo, Tressalara o něj nestála. Už jednou ji měl muž ve své moci, a ona by se nikdy nedala dobrovolně ovládnout.

Když si vyhrnula rukáv a omývala se v čisté vodě, dívaly se na ni z rákosí dvě žáby. „Pořád nechápu, jak jsme se dostali z jeskyní,“

zakvákal Illusius v jazyce, kterému rozumí jen divá lesní zvěř. „A nechápu, proč jsme právě tady.“

Niniane neustále sledovala Cadora, stojícího vzpřímeně uprostřed rušného tábora jako jeden z těch legendárních hrdinů z dávných dob.

Hledal Tressalaru a předstíral, že tomu tak není.

„Také to nevím jistě,“ odpověděla čarodějka, „ale začínám to tušit. Kéž bychom se mohli pohybovat rychleji. Kéž bychom mohli létat.“

Snažila se vzpomenout na slova kouzla na proměnu podoby, ale v paměti měla mezery. Illusius jí pomohl. Najednou je na zadních nožkách zalechtala drobná peříčka a oni si uvědomili, že rychle rostou.

Tressalara si nevšimla nedaleko odsud stojícího velkého vodního ptáka, ale vzduch rozvířilo hlasité mávání křídly. Ke svému překvapení vyrazil ptačí párek z rákosí a zamířil do nebe.

Labutě, jedna černá, druhá bílá.

Lord Lector přecházel po své komnatě v mihotavém světle pochodně. Skromný pokoj, který patřil králi Varrovi, byl nyní plný rozmanitých bohatých věcí. Od Tressalařina útěku uplynuly už dva týdny a čaroděj Rill, kterého sem Lector před svým rozhodujícím útokem dal za obrovskou sumu přivézt z cizí země, neměl slibované výsledky. Princezna a krystal Lectorovi stále unikaly.

Princeznu Lector hledal kvůli své uražené pýše a zároveň, stejně jako krystal, z nutnosti. Obojí zoufale potřeboval. Podle hlášení jeho špehů vzbouřenecká armáda každou hodinou sílila. Jeho vlastní vojáci sužovali zemi rychlými a krutými tresty, ale nedokázali odhalit vůdce rebelů. Nejhorší podle zpravodajů bylo, že Cador, jeho dávný nepřítel, se s nimi spojil. Cador byl jediný, kdo by mohl Lectorovy plány a touhy pokazit.

A proto potřeboval Maberský krystal. Kámen našel v legendárním Čarokrásném jezeře svatý Ethelred, dávný prapředek krále Varra. Mohl být užit k dobrému i zlému. Jeho záření mohlo přivolat pěkné počasí, dobrou úrodu a zdraví a bohatství všem.

Pokud by se dostal do špatných rukou, mohl přinést zkázu, hladomor a nemoci.

S jeho pomocí bylo také možné ovládat vůli jiných a splnit přání toho, kdo povolal jeho síly. Jakmile ho Lector bude mít, bude neporazitelný. Rty se mu zkroutily do krutého úsměvu. Kdyby Varro, ten starý blázen, trávil víc času péčí o své království a méně času na modlitbách, ještě by žil.

Aby Lector ovládl energii krystalu, potřeboval Tressalařinu spolupráci. Maberský krystal chránilo kouzlo. Kdyby se ho dotkl někdo jiný než dědic Dračího trůnu, shořel by na popel. Kdyby ale skutečný dědic předal krystal někomu jinému, ten člověk by s ním získal moc využívat jeho kouzlo, aniž by utrpěl.

Lector rozzlobeně kroužil kolem čaroděje. „Jestli máš takové schopnosti, jakými se chlubíš, proč nemůžeš objevit princeznu?“

Nekromant Rill hodil do pánve další popel. Z ní se vzhůru vznesl oblak modrého kouře, ale rychle se rozplynul. „Je to zbytečné. Je pod mocnou ochranou. Přísahal bych, že je to samotný Maberský krystal.“

Lector zaklel. „Nejspíš ho tedy má.“

„Ne.“ Rill si tím byl jistý. „Maberský krystal je někde uvnitř hradu. Ale stejně jako princezna se před námi skrývá,“

„Musím mít jedno nebo druhé, abych mohl potvrdit svůj nárok na trůn. Nejradši bych ovšem měl obojí.“

„Hlavně záleží na krystalu. Manželstvím s princeznou byste jen získal legální nárok na korunu. Maberský krystal by zaručil, že si ji udržíte.“

„Mám s ní nevyřízené účty.“ Lector se dotkl rudé jizvy, která mu hyzdila tvář. „Ba co víc, Tressalara jistě ví, kde Varro krystal ukryl.“

Zauvažoval o svém hledání a s temným zábleskem v oku si představil svou pomstu. „Musíme mít Tressalaru. Jakmile bude v mé moci, všechno zapadne na své místo. Ale nejdřív ji musím najít. A to,“ zamručel, „se pro tebe zdá být nesplnitelný úkol, kouzelníku!“

„Nakonec krystal najdeme.“

„K čertu s tebou! Potřebuji ho ke korunovaci; jinak se šlechta spojí proti mně. Až mi bude patřit, budou mne muset uznat za právoplatného krále.“ Ústa se mu zkřivila hořkým úsměvem.

„Nebudou mít na vybranou.“

Rill se naklonil blíž a zašeptal mu do ucha. „Na tuto možnost jsem se připravil. Přijmete jejich přísahu věrnosti, můj pane. A bude to díky přesné kopii Maberského krystalu, kterou jsem pořídil.“

Lector pozvedl jedno obočí. „A jaký to řemeslník vytvořil tak zajímavou věc?“

Čaroděj se usmál. „Mrtvý. Nepovažoval jsem za nutné, aby žil, jakmile dokončí svůj úkol.“

„Moudrý plán. Ale jen prozatím.“

„Och, ale já mám ještě jeden, můj pane. Takový, který vyláká princeznu Tressalaru do hradu. Jakmile bude uvnitř, mohu použít svou kouzelnou moc, aby nás zavedla k Maberskému kameni.“

Sklopil svá těžká oční víčka, aby zakryl chamtivý záblesk očekávání.

„A pak, za odměnu, mne jmenujete strážcem Maberského krystalu, jak jsme se dohodli.“

Lector si s odporem prohlížel svého společníka. „Víš jistě, že kouzlo krystalu dokážeš ovládnout? Nebo se snad toužíš proměnit v hromádku kouřícího popela?“

„Toto mi neublížilo,“ odpověděl Rill a z koženého váčku u pasu vytáhl blýskavý úlomek. Kámen se zaleskl ve světle lampy, záře jednou modře, jednou fialově, pak zase jasně, zářivě bíle. „To je bratříček úlomku, který patří tomu zemanovi z Kildoru a který byl nalezen na břehu Záhadného jezera. Odlomil se od původního Maberského krystalu a ukázalo se, že dokáže zmást lidskou mysl.

Pomohl mi přece zabránit Jedayovi a Varrovi, aby se dozvěděli o vašem útoku.“

Lector si nalil pohár vína a vypil ho do dna. „Náhoda. Jestli je ten úlomek tak mocný, proč mi ještě nepatří Maberský krystal a princezna?“

Cosi v dobyvatelově hlase kouzelníka strašidelně zamrazilo v zádech. Nesmí si Lectora znepřátelit. Ještě ne. „Ten malý kousek nepůsobí na velkou vzdálenost, ale zblízka může být smrtelný.

Předvedu vám to. Zavolejte dva sloužící, z nichž jednoho nebo oba můžete postrádat.“

Lector luskl prsty a povolal dva strážce, kteří stáli na druhém konci sálu. Rill si stoupl proti nim se zářícím krystalem v ruce.

Otočil se k jednomu, pronesl rychlou formuli a sluhovy oči se zamlžily jako oči náměsíčného. Kouzelník oslovil i druhého vojáka.

„Zabij ho!“

Druhý muž ho neposlechl. „Velký čaroději, je to můj bratr!“

„To je moc zlé. On je ale zrádce a chystá se napadnout lorda Lectora. Zabiješ ho, a to hned!“

Voják zprvu odolával čarodějově moci, ale neubránil se.

Zvláštním, trhavým pohybem jako loutka na provázcích vytáhl meč, i když se ho zároveň snažil zastrčit zpět. Na čele mu vyrazil pot a bylo vidět, že se čarodějovu rozkazu brání každičkým kouskem svého těla.

Najednou měl před sebou mlhu. Místo svého bratra teď viděl tvář neznámého muže. Cizinec se chystal napadnout lorda Lectora. V tu chvíli byl meč venku a voják bodl imaginárního útočníka do srdce.

Jeho bratr mu padl bez života k nohám.

Lector žasl. „Působí, ale je to poněkud kruté, když víme, že jsou příbuzní.“

Úsměv, který pokřivil Rillovy rysy, byl velice nepříjemný. „Pak tedy budu milosrdný.“ Otočil se k vojákovi. „Zostudil ses. Zabils vlastního bratra. Nalehni na svůj meč!“

Bez jediného zaváhání muž udělal, co mu bylo nakázáno, a jeho život unikl spolu s krví čaroději k nohám.

Lector zbledl, ale brzy se mu vrátila barva do tváří. To byla skutečná černá magie. S Rillovou pomocí bude brzy mít všechno, po čem kdy toužil: moc Maberského krystalu, království… a princeznu Tressalaru, aby mu zahřívala postel. Usmál se při vzpomínce na tu krásnou tvář a její štíhlé, ženské tělo. Pokořit ji by mu udělalo nezměrnou radost.

Najednou už ho představa ponižované princezny nebavila. Sáhl si znovu na svou zjizvenou tvář. Rána se špatně hojila. Princezna neumře lehce. A to mu přinese ještě větší rozkoš.

Zamračeně se na čaroděje zahleděl. „Moje trpělivost je u konce.

Musíme vylákat Tressalaru z její skrýše.“

Rill utajil svůj strach. „Jak jsem řekl, mám nový plán. Brzy budete mít princeznu ve své moci, mylorde.“

„Pche! Jak můžeš dokázat to, co se nepovedlo mým vojákům?“

Místo odpovědi ho čaroděj odvedl k oknu. Otevřel ho a ukázal na vysokou věž, kde Lector držel v zajetí Elani a lady Grette.

„Nalíčím past… a položím do ní návnadu, které nedokáže odolat!“

6. KAPITOLA

Tressalara se podívala vzhůru do větví stromů na břehu řeky, když tují nad hlavou zakroužil bílý jestřáb. „Rossmino!“

Zahvízdala a pták se vrhl dolů jako šíp a usadil se na větvi vedle ní. K levé noze měl uvázaný malý poštovní váleček. Tressalara jej s obavami otevřela. Na tenkém proužku papíru byl namalovaný znak koruny a tři slova psaná Elaninou rukou. „Pozor na léčku!“

Tressalaře se ulevilo, že se její přítelkyni za to, že jí pomohla uniknout, nic nestalo. Tak Lector chystá past. Ale jakou a kdy? A co znamená ta koruna? Nepochybně past na princeznu.

Bude muset poslat Elani odpověď, že žije a je v pořádku a že dostala její varování. Tressalara sebrala na břehu řeky drobný průsvitný oblázek a vložila ho do pouzdra. Pro každého jiného by to bylo bezvýznamné znamení, ale až je dostane Elani, pochopí je.

Když byly ještě malé, lady Grette princeznu plísnila za její neustálé eskapády. „Proboha, Výsosti, někdy jako by mne zkoušel sám Bůh.

Jste jako oblázek v botě!“ mručela.

Tressalaře vyhrkly slzy do očí. Co by dala za to, kdyby mohla vrátit čas. Dívala se, jak Rossmina odlétá, a přála si, aby sama měla tu moc odletět na hrad a zachránit své přátele.

Zahnala slzy a vrátila se ke své práci. Ničemu se nevyhýbala.

Byla ochotná udělat všechno, ať už to bylo jakkoli podřadné nebo obtížné, jen aby prokázala disciplínu a svou oddanost boji za svobodu. Musí Cadorovi a všem rebelům dokázat, že je schopna s nimi sdílet to nejtěžší utrpení, a že je dost dobrá, aby je vedla do bitvy.

Zamrkala bolestí, když zvedla vědro z říční vody. Roky ježdění a šermování jí daly sílu a odolnost, ale teď každý sval v jejím těle sténal vyčerpáním. Dost už bylo idylického venkovského života, pomyslela si a znovu zaťala zuby. Pořád lepší, než sedět tiše v komnatě a snažit se o to zatracené vyšívání, i když zase ne o moc.

U svatého Ethelreda, jak by byla ráda, kdyby se Cador vrátil do tábora a její trest byl u konce. Ženy ji proháněly až do úmoru. Od úsvitu do soumraku jim bez odmlouvání sloužila. Dones tohle, nasekej tamto, vyčisti toto, vylij vědro a přines čerstvou vodu. Když přišel večer, Tressalara zhltla svou porci dušeného masa, přiložila do ohňů, padla unaveně na své lůžko u nohou Cadorovy postele a okamžitě usnula.

Ale ani v noci neměla klid a převalovala se sem a tam a snila o horalovi. Občas měla zlý sen, ve kterém jeho modré oči potemněly, jeho zlaté vlasy zčernaly a on se najednou proměnil v Lectora.

Pokaždé se celá roztřásla. Znamená to snad, že nemůže Cadorovi věřit, stejně jako Lectorovi? Že je to chamtivý, ctižádostivý muž, který chce trůn sám pro sebe? Nebo je to jen projev jejích nevyslovených obav?

Jednou se jí ale zdálo, že Cador zůstal sám sebou, a to bylo ještě děsivější; protože v tom snu stáli na břehu řeky v měsíčním svitu, on se jí podíval hluboko do očí, pohladil ji lehce po tváři, přitáhl ji k sobě a přitiskl své žhavé rty k jejím. Tressalara se probudila a srdce jí bušilo. Cítila úlevu i zklamání, když zjistila, že jeho postel je stále prázdná.

Tressalara využila svého trestu, aby se dozvěděla, co se říká, a zjistila víc o nepřátelství mezi Cadorem a Lectorem. Přede dvěma lety vedl Lector skupinu jezdců přes hranici v Kildoru. Cadorův starší bratr a jeho těhotná žena zahynuli, ale ne v boji. Odmítli prozradit informace, které Lector žádal, a byli za to popraveni.

Tressalara, které tehdy bylo teprve čtrnáct, o tomto nájezdu nevěděla. Ani její starý otec, který trpěl v tu dobu plicní chorobou, nic netušil. Měl však prohlédnout Lectorovu zrádnost později, když se uzdravil. Další důkaz toho, pomyslela si smutně, jak její otec kvůli hledání duchovních odpovědí zapomínal na své povinnosti vládce.

Vše se to začalo předčasnou smrtí Tressalařiny matky, když porodila mrtvého syna. Tehdy se začal všem vzdalovat. Stáhnout se ze světského života je možné, řekla si nešťastně princezna, ale ne když člověk odpovídá za dobro svých poddaných.

Zalitovala, že se nevěnovala víc státním záležitostem než svým koním a hodinám šermu. Pak si ale vzpomněla, že by nyní byla Lectorovou nevěstou, a ne svobodnou ženou, která chystá jeho pád.

A sní o psanci známém jako Cador z Kildoru.

Při tom pomyšlení celá zrůžověla, jak se jí krev nahrnula do tváří.

U všech svatých, tolik si přála, aby se vrátil!

Když se Cador a Brand vraceli do tábora rebelů, západ slunce zaplavil oblohu nad stromy jasnými plameny. Chtěli být pryč nejdéle den nebo dva, nakonec však těch dní bylo pět. Strážný je vítal slovy, že je všechno v pořádku.

„Na severu se shromáždilo dalších sto mužů, kteří jsou na naší straně. Přivezou zbraně a potraviny. Další mají přijet zítra.“

„Skvělé zprávy, protože Lector si přivedl cizácké žoldáky.“

Cador projížděl širokým prostranstvím mezi stany a přístřešky.

Všude byl klid a pořádek. Na hlavním ohništi se opékal tlustý divočák, vedle bublaly varem velké kotle s řepou a divokou pšenicí.

Cador zamířil ostrým pohledem ke svému stanu, odvraceje se trochu od ostatních. Zklamalo ho, že tam nikdo není. Až do této chvíle si neuvědomoval, že se těší, až uvidí převlečenou princeznu a zjistí, jak si vedla, když tu nebyl. Neměl v úmyslu být pryč tak dlouho a ona byla mladá žena zvyklá na hedvábí a satén a mnoho sloužících, ne na těžký život vojenského tábora.

„Zajímalo by mne, jak Trev plnil své povinnosti,“ poznamenal směrem k Brandovi, když sesedali z koní.

Vůdce rebelů na něho pohlédl. „Vidím, že tě ten chlapec nějak moc zajímá. To už je potřetí, co o něm dnes mluvíš.“

Cador byl rád, že duhový soumrak skryl jeho červené tváře. „To jen proto, že mám výčitky svědomí, že jsem ho nechal tak dlouho dělat ženské práce, když jsem nechtěl odjet na déle než na jeden nebo dva dny; určitě ho zaměstnávaly dlouho a ukládaly mu moc práce. A přitom tu rvačku vyvolal hlavně Nidd.“

Cador se snažil přiblížit co nejrychleji okamžik, kdy mu princezna vyjeví, kdo je. Byl si jist, že dívka nevydrží nezvyklou práci a raději mu prozradí pravdu, než aby dál pokračovala v tak ponižující dřině. Možná si našla způsob, jak se tomu vyhnout. Je to přece velmi důvtipná mladá dáma.

A také moc pěkná pod vší tou špínou a otrhaným oblečením.

Cador zahnal nevítanou myšlenku. Za daných okolností si nemohl dovolit nějaké pletky. Neustále na ni však myslel, po celé ty dlouhé noci, kdy byl pryč z tábora. Ano, byla špinavá a otrhaná, ale dokázala se mu dostat pod kůži.

Rozhodl se, že Tressalaru začne hledat, až se navečeří a táborové ohně shoří na popel. Neodmítl, když Brand vytáhl láhev nejlepší kildorské brandy, kterou koupil jako suvenýr z cest. Nakonec, když už to nemohl déle odkládat, rozhodl se Cador, že je čas jít spát.

Když odhrnoval závěs stanu, musel si přiznat, že se nemůže dočkat, až princeznu uvidí. Ve stanu byla tma. Jistě šla brzy spát.

Křísl ocílkou a zapálil lampu, která visela na středovém sloupku. Ve stanu vládl naprostý vojenský pořádek, všechno bylo zářivě vyleštěné a na svém místě.

Až na Tressalaru. Zamračený Cador se ji vydal hledat. Když vycházel ze stanu, šla kolem jedna z žen.

„Kde je mladý Trev? Snad netrucuje?“

„Kdepak! Ten se spíš upracoval k smrti, jak ho Kegi do rána do noci proháněla.“

„Co to říkáš?“

„Možná ho najdeš dole u řeky. Obvykle se po práci koupe a nedbá, že si z něho ostatní chlapci utahují.“

Cador poděkoval a vyrazil rychlým soumrakem k řece. S Kegi si promluví později.

Neslyšel nic, jen příjemné šplouchání vody o skaliska dál proti proudu a vzdechy mírného vánku v korunách stromů. Nad hlavou mu stříbřitý měsíc plul po mraky zahaleném moři. Cador vkročil na břeh řeky, kde byla mechem porostlá půda pod nohama tak měkká, že ztlumila jeho kroky. Po pracovité princezně nebylo nikde ani stopy.

Pak sjel pohledem až ke stínu těžké koruny stromu skloněné nad hladinu. V měsíčním svitem prozářené vodě se něco lesklo; jako vodní víla z nějaké starověké legendy. Najednou to štíhlé tělo vyrazilo nad hladinu a Cador spatřil Tressalařina nahá ramena, bílá jako perla, zahalená sametovým pláštíkem jejích mokrých vlasů.

Srdce se mu bláznivě rozcválalo.

Pohodila hlavou, aby si vyždímala vodu z vlasů, a začala splétat cop. Ruce měla vznešené, rychlé a sebejisté. Cadorovi se mihla hlavou myšlenka na vodní nymfy a kouzelná zaklínadla. Byl omámen její krásou, nemohl se hnout, když si upravila vlasy a zamířila k mělčině.

Jen těžce se vytrhl jejímu kouzlu, právě včas, aby vstoupil do stínu staré borovice a skryl se. Zůstal tam stát i pak, když se oblékla a zašla za skupinu stromů. Přes vlasy si natáhla svou odpudivou čepici, ale šaty, přilepené k mokrému tělu, prozrazovaly smyslné křivky jejího těla.

Cador žasl, jak si někdy, byť jen na jediný okamžik, mohl myslet, že toto je chlapec. Už jsem moc let na výpravách, pomyslel si unaveně. Až příliš mnoho let strávil přípravami své pomsty a snahou zapomenout na bolest ze své ztráty, na své potřeby muže. Jeho samota je děsivá a těžká. Jeho bolest, cit a opuštěnost se přetavily v tak silnou touhu, že zcela ovládla jeho železnou vůli. Vkročil jí do cesty.

„Och!“ Tressalara se lekla, jako by byl duch. Měla ho plnou hlavu, a on tu najednou stojí před nijako by ho svou touhou přivolala.

Jeho blízkost ji zbavila dechu. Poprvé poznala, jak silně si ji získal. Nedokázala ho ani pozdravit, jak se bála, že se prozradí.

Čekal Treva, statečného mladíka, ne dívku oněmělou svou láskou k muži, kterého vůbec nezná.

Cador měl své vlastní starosti, a tak si nevšiml jejího zaváhání.

Bránil se podmanivému nutkání se jí dotknout. Ale nutně si musel získat její důvěru. Jestliže ji teď vyděsí, všechno pokazí. Především musí zapomenout na svůj cit a touhu, která by mu mohla pokazit všechny plány.

„Hledal jsem tě. Slyšel jsem, že tě Kegi za mé nepřítomnosti zaměstnávala až přespříliš.“

Tressalara pokrčila rameny a ovládla svůj hlas. Dokud mluvili o obyčejných věcech, dokázala dál předstírat. „Pro tak velkou a rozrůstající se armádu je neustále co dělat. Moc rád jsem přispěl svým dílem.“

Vyrazila vzhůru a noha jí sklouzla po mechu. Cador ji rychle zachytil. Když se svou mozolnatou dlaní dotkl její ruky, vykřikla slabě bolestí.

„Co je to?“ Jeho hlas zněl hrubě. „Jsi zraněný?“

„Ne. To nic není.“

„To posoudím sám.“ Zavedl ji na místo, kde svítil měsíc, a otočil jí štíhlé ruce dlaněmi vzhůru. I v šeru viděl, že je má rozdrásané do živého masa, poseté desítkami ranek a škrábanců. Veškeré jeho dobré úmysly se vypařily. Zvedl její dlaně ke rtům a něžně jí políbil poraněné prsty.

Ústa měl jemná a žhavá a jejich dotek rozproudil Tressal ře krev v těle. Nohy se jí podlomily. Byla tak zmatená svými pocity, že nemohla ani mluvit, ani myslet.

„Odpusť mi, má paní,“ zamumlal. „Jen psanec by si dovolil zneužít princeznu.“

Jeho jednání ji ochromilo. Pak k ní pronikla jeho slova.

Překvapená a zmatená se mu vytrhla. Cador dál svíral její chvějící se ruce. Snažila se vzpamatovat. „Cože?“ zeptala se roztřeseně. „Jaká princezna? Ty ses cestou stavil v nějaké pivnic‘ Cadore?“

„Ne, nejsem ani opilý, ani slepý,“ odpověděl. „Ty jsi pri cezna Tressalara, dědička trůnu. Nemusíš se mne vůbec bá Od začátku znám tvé tajemství a zachovávám je. Nikdo v tomto táboře neví, kdo skutečnější. Ani Brand. Je to tak bezpečnější.“

Předstírání skončilo. Tressalara zvedla vzpurně hlavu. „Jist se tedy divíš, žes mě nalezl v tak zuboženém stavu.“

Vychrlila ze sebe historii svého útěku od Lectora. Ulevil se jí, když se mohla někomu svěřit. Za poslední týden už s málem začala myslet, že skutečně je Trev, že její předcho: život byl pouhý sen.

Slzy, které tak dlouho zadržovala, se jí nyní zprudka hrnuly do očí.

Zamrkáním je zadržela, uvědomila si, že ji Cador stále drží za ruku.

Její pýcha a odvaha ho zkrotily. Přišel do Amelonie jen kvůli své pomstě Lectorovi. Ale našel tu ženu, ne, princeznu!, která stojí za jeho věrnost. A za jeho srdce. Nepouštěje její ruku, poklekl jí k nohám a upřel svůj uhrančivý modrý pohled na její tvář.

„Vše, co mám, a vše, čím jsem, dávám tobě, paní. Přísahám, že obětuji svůj meč a svůj život tvé věci. Přijmeš mé služby?“

Její pochybnosti zmizely jako ranní rosa nad řekou. Tressalara si uvědomila, že byly neopodstatněné, a srdce jí zaplavila vděčnost.

„Ráda.“ V koutcích úst jí cukal úsměv. „I když jsi ten nejzatvrzelejší a nejumíněnější muž, jakého jsem kdy ve svém neštěstí potkala.“

Usmál se na ni. Okamžitě mezi nimi něco přeskočilo. Cador sklonil hlavu a přitiskl rty na hřbet její ruky. Příjemný lechtivý pocit projel Tressalaře rukou, až se zachvěla. Měla pocit, že do ní uhodil blesk, a zůstala stát, zmatená a očarovaná. Sotva se mu dokázala podívat do očí.

„Vstaň, Cadore,“ řekla rychle. „Tady jsem jednoduše Trev.

Nesmíš přede mnou poklekat nebo se mnou jednat jako s korunovanou princeznou Amelonie. To nepůjde. Vždyť ani nejsi můj poddaný,“ dodala ve snaze o lehčí tón.

„Ne,“ řekl pomalu. „A za to jsem neobyčejně vděčný. Raději s tebou budu zacházet jako se ženou!“

Přitáhl ji silně k sobě a vášnivě ji políbil. Jeho ústa byla horká, majetnická a žádoucí. Rukama svíral její záda a tiskl její tělo na svou širokou hruď.

Tressalaře se točila hlava. Ještě nikdo si k ní nic takového nedovolil. Měla by se zlobit a být rozhořčená, měla by zuřit nad neúctou ke své královské osobě. Místo toho se mu poddávala víc a víc a sama se k němu tiskla.

Cador poznal, že je ztracen. Patřil jí tělem i duší. Její slabé zasténání mu rozpálilo krev. Neváhala jako dívka. Reagovala jako skutečná žena, vřelá a povolná, žádající jeho žár. Pohladil ji silnýma rukama po drobných zádech, štíhlém pase, ženské křivce jejích hýždí, a přitáhl si ji ještě blíž. Všechno kolem bylo zapomenuto, teď tu byli jen oni dva a vášeň, kterou se oba snažili popřít.

Neskrýval svůj hlad po ní, ani ona svou odpovídající touhu. V

jinou dobu a na jiném místě by byli opatrnější, ale teď byly kruté časy a čekala je nebezpečná výprava. Jak mohli váhat a čekat, co přinese zítřejší ráno, když ani jeden z nich nevěděl, dožijeli se dalšího úsvitu?

Cador jí vsunul ruku pod halenu a zavzdychal nad jemností jejího těla. Byla tak dokonalá, tak teplá a tak se poddávala jeho doteku.

Věděl, že už ani jeden z nich nedokáže ustoupit.

Tressalara zaklonila hlavu a nabídla své hrdlo jeho polibkům.

Jeho ústa byla zpočátku něžná, ale pak nabrala na síle.

Tressalaru unášela divoká touha. Tiskla se k jeho širokým ramenům, když jí rozevřel rty a pronikal svým polibkem hlouběji.

Jeho objetí se sevřelo, až myslela, že jí poláme žebra. Jeho cit byl tak silný, že se trochu odtáhla.

Cador ji okamžitě pustil. Pohled měl zamlžený; oči někoho, kdo se probouzí ze sna. Pohladil ji po tváři. „Odpusť mi. Nechtěl jsem…“

Zvedla ruce a objala ho kolem krku. „Opravdu ne?“ odpověděla zastřeným hlasem. „Pak jsi mne urazil tak, že to nesnesu, Cadore z Kildoru. Jelikož posledních pět nocí s ním jenom 0 tvém polibku!“

Zasmál se hlubokým hrdelním hlasem. „Když na tom tedy trváš.“

Opřel ji o strom, zaklonil jí hlavu a znovu ji líbal. Vůně jejích vlasů a kůže ho obklopovala jako parfém. Pronikla mu do krve jako droga a on už ani na okamžik nedokázal popírat svou touhu. Pomalu, něžněji položil na mech. Zelené polštáře byly měkké jako péřová matrace, poddajné jako hranice mezi její a jeho duší.

Tressalara prohrábla Cadorovi prsty vlasy. Voněl zelení a dřevem, kůží a silným mužským potem. Jejich vášeň je zaplavila jako řeka, jako nádherná zlost, která ji v Cadorově náručí unášela pryč, daleko za práh ženství. Oddala se vášni Cadorovi.

Když jí svlékl halenu, ozval se v křoví podél říční cesty nějaký šramot a tiché kletby, jak tam někdo zakopl, ale milenci to neslyšeli.

Nevšimli si ani vzdalujících se kroků. Přehlušila je hudba vody plynoucí po hladkých kamenech a rozbouřený zpěv jejich krve.

Zatímco se Tressalara a Cador milovali u řeky, Brand se potácel zpátky do tábora a vrtěl hlavou. Asi vypil moc té kildorské brandy.

Byl by totiž přísahal, že u řeky viděl Cadora a Treva. Vzal vědro a vylil si je na hlavu. Nepomohlo to. Kapitán rebelů znaveně našel svůj stan, aby se vyhnul dalším pohárům silného kildorského nápoje, a přesvědčení, že ho ráno čeká ukrutná kocovina.

Po hladině řeky mezitím pluly dvě labutě a naslouchaly šepotu milostných slov a ujišťujícímu cvrkotu cvrčků. Našly si bezpečné hnízdo v rákosí dál po proudu. Černá labuť se ohnala po broukovi, minula jej a uhladila si křídla.

„Moc působivé,“ poznamenal Illusius. „Tvá milostná kouzla jsou opravdu silná.“

Niniane prohnula svůj bílý krk radostí. „To není má zásluha. To nebylo mé kouzlo, ale kouzlo lidské, staré jako sám čas.“

7 KAPITOLA

Příští dva týdny poznávala Tressalara v Cadorových silných rukou noci plné sladké vášně a novou naději na vítězství. Krajem se šířila zvěst, že princezna unikla Lectorovým spárům a skrývá se v bezpečí. Lidé se rozveselili a jejich srdce rozpalovala nová odvaha.

Narůstající příliv rebelů donutil Lectorovy muže ustoupit až na okraj Čarovného lesa. V noci se krčili a třásli kolem ohňů, šeptali si historky o divných věcech, které viděli v lesích, jako jsou neproniknutelné ledové jeskyně a párek mluvících labutí.

Znovu putovaly po prašných cestách kupecké karavany a život v lese se uklidnil. Když se Cador s Brandem vydali znovu ke Koruně a žaludu, vzali s sebou i Tressalaru. Bylo to na její přání a neobešlo se to bez hádky.

„To nemyslíš vážně, že mě tu, zase necháš čekat,“ řekla, když byli spolu sami, sledujíc prstem ohnivou čáru na jeho silných svalech na prsou. Cador sténal štěstím, stále omámený jejich milováním.

Upřela na něho pohled svých očí skrytých za řasami. „Když jsi mi přísahal věrnost, sliboval jsi, že budeš plnit mé rozkazy.“

Cador vzdychl a vzal její tvář do rukou, aby ji vášnivě políbil.

„Kéž bych byl nikdy nepřísahal, drahoušku. Nerad bych ohrozil tvoji bezpečnost. A teď, když jsme milenci, nerad bych dovolil, abys, třeba sebeméně, riskovala svůj krásný krk.“

„Jsi tvrdohlavý a paličatý jako osel!“

„Nevadí,“ odpověděl. „Alespoň vidíš, že nemá cenu se se mnou hádat.“

Ale ona trvala na svém, a tak ho proti jeho vůli přesvědčila.

Hostinec se stal jejich neoficiálním velitelstvím, když byla celá oblast zajištěna. Bylo bezpečnější setkat se s novými rekruty tady a tady také přijímat další nabídky pomoci, než brát nově příchozí do tajného tábora a riskovat, že je někdo zradí.

To, že bere Tressalaru s sebou, omlouval Cador myšlenkou, že by jim na noc mohl pronajmout pokoj, aby spolu jednou mohli ležet na slamníku, a ne na přikrývce na zemi. Jak se proplétali lesem, začal se na to i těšit.

U Koruny a žaludu byl klid. Dali si pořádný oběd, který spláchli nejlepším domácím pivem. Přišli zástupci obyvatel Jižní louky žádat o podporu. Pozdě odpoledne dorazil velice vítaný vzkaz z Moranie, v němž stálo, že vévoda vyšle posily a zbraně, pokud je princezna doopravdy naživu.

„Přineste mi papír a inkoust,“ nařídila Tressalara a okamžitě napsala odpověď; zalepila ji voskem svíce, do něhož otiskla pečetní prsten, který nosila na šňůrce kolem krku. Pozvedla džbánek k přípitku: „Na rychlý příjezd vévodových mužů,“ řekla, „a na rychlé vítězství!“

Několik dalších přípitků jim přineslo pocit klidu a uvolnění.

Brand vyšel ven, kde se měl setkat s jedním ze svých vyzvědačů.

Tressalara si natáhla nohy na lavici a snila o lehké večeři následované horkou koupelí u krbu, zatímco Cador myslel jen na dlouhé a příjemné noci trávené v péřové posteli s Tressalarou v náručí.

Pak se Brand vrátil. Těžké obočí měl varovně stažené a vzkaz, který nesl, je připravil o klid. „Lector našel Maberský kámen. Za sedm dní chystá velkou hostinu, kam sezval všechny šlechtice království a vyslance okolních zemí. Přísahal, že pozvedne krystal nad hlavu, aby jej všichni viděli, a prohlásí se skutečným králem.“

„To jsou opravdu zlé zprávy, jestli našel Maber a dokáže se ho dotknout, aniž by shořel. Asi to byla jen legenda,“ řekl mračící se Cador.

Tressalara se rozzlobila. „Nikdy jsem neviděla, že by krystal držel v ruce někdo jiný než můj otec. Legenda jistě nelže. Opravdu, celý život mě varovali, že jestli se ho dotknu dřív, než mi ho otec při slavnostním obřadu předá, riskuji, že mne spálí.“

„Je to jen pohádka pro děti a rolníky, jako většina pověstí,“ řekl Brand. „Škoda. Vyřešilo by to naše problémy, kdyby se Lector proměnil v hromádku kouřícího popela!“

„Ano, je to škoda,“ odpověděl Cador smutně. „Musíme zaútočit dřív, než jsi počítal, Brande.“

„Ano. Ale tahle velká hostina je pro nás skvělá příležitost.“

Tressalara se podívala nejdřív na jednoho, pak na druhého.

„Ale… cožpak to nevidíte? Určitě je to past!“

Cador pokrčil rameny. „Samozřejmě. Jenže my najdeme způsob, jak se jí vyhnout a zkroutit škorpionovi ocas, aby uštkl sám sebe.“

To ji nepřesvědčilo. „Možná by bylo nejlepší vyhnout se té pasti úplně. Začněte útok později, až bude jeho hlídka spát.“

Brand se předklonil a zašeptal něco Cadorovi do ucha. V očích se jim blýsklo a vrhli rychlý pohled na Tressalaru. Žaludek se jí sevřel..Nesmíte přede mnou nic tajit,“ pronesla tiše, ale silně. „Co dalšího Lector napáchal?“

Cadorovi zacukalo v koutku úst. „Chystá zábavu pro lid, která se má konat za soumraku po hostině, popraví tvé věrné sloužící. Začne s lady Grettou a lady Elani.“

Čekal, že Tressalara zoufale vykřikne. Ona zatím jen zledověla a zbledla, oči se jí proměnily v ohromná jezírka děsu, zlosti a smutku; přesto se dokázala ovládnout. Ve své tiché důstojnosti nikdy nevypadala víc královsky. Nebyla Trev, ani pouhá princezna Tressalara. Byla skutečnou královnou Amelonie.

Cador si poprvé uvědomil velkou propast, která mezi nimi že je, a zároveň cítil, že ji dosud víc nemiloval, i když si neuvědomoval, jak beznadějná jeho láska je.

„Pak tedy nesmíme váhat. Provedeme svůj plán,“ řekla pevně, „a zaútočíme během velké hostiny.“ Posunula džbánky a housky na stole a vytvořila model hradu. „Zatímco ty a Brand shromáždíte vojska tady podél hradby, já vezmu skupinu vojáků a…“

Cadora to podráždilo. „Nic takového neuděláš! Myslíš, že bych dovolil, abys riskovala život? Ne, zůstaneš v bezpečí v našem tajném táboře, dokud Lector a jeho muži nebudou poraženi.“

„To tedy nezůstanu!“ Vstala s rukama opřenýma o stůl a postavila se mu čelem. „Kdybych byla princ a ne princezna, dovolil bys mi jet do bitvy po tvém boku. A určitě bys mě měl za zbabělce, kdybych netrvala na tom, že své poddané povedu.“ Oči jí nádherně zářily. „A já nejsem zbabělec, Cadore! Jako budoucí královna Amelonie se dožaduji svého práva vést svoje lidi!“

Cador také vstal a tyčil se nad ní na vzdálenost odřeného stolu.

Byl doběla rozpálený zlostí. Princezna možná je, ale také je pořád jeho milá a pod jeho ochranou. Nemá bojový výcvik jako on.

„Nesnaž se mi velet, Výsosti, nebo tě uvážu ke stromu, dokud to všechno neskončí! I tak ve snaze ztéci hradní zdi zahyne až moc lidí.

Nemáš jediný dobrý důvod riskovat v této věci svůj život, a já ti to zakazuji!“

Tressalara se pěkně vztekala. „Ty nade mnou nemáš žádnou moc, Cadore. A já na to mám svaté právo!“ Zápasila sama se sebou.

„Odmítáš naslouchat rozumu. Moje přítomnost při útoku je pro nás životně důležitá. Není důvod ztrácet zbytečně životy u bran hradu.

Mohu ti je nechat otevřít, zevnitř.“

„Jsi naivní. Ti, kdo jsou ti věrní, jsou buď mrtví, nebo je Lector zajal.“

„Vidím, jak málo věříš v můj důvtip.“ Vybuchla zoufalstvím a vzteky. „U všech svatých, až budu korunována královnou Amelonie, nikdo mi nebude říkat, co smím a nesmím dělat!“

Cadorova tvář ztuhla a vychladla, jako by se v něm zabouchly dveře. „Ano, až budeš královnou. Prozatím jsi pouze jedním ze skrývajících se rebelů.“

Chlad v jeho hlase ji rozpálil ještě víc. Snažila se ovládnout.

„Jsem ale také klíč, řešení tvé hádanky. Znám tajnou cestu do hradu a znám každičkou skrytou chodbu v jeho zdech.“

Chladná pěst sevřela Cadorovo srdce. Mluvila pravdu. Ona opravdu je jeho klíč. Když urazil její pýchu, dohnal ji až příliš daleko. Měl pocit, jako by se snažil udělat krok na pevné půdě, a ocitl se v řídkém vzduchu. Ona mu to neodpustí. Ani on nikdy nezapomene, že se narodila, aby byla královnou, zatímco on je jen Cador z Kildoru.

Přesto to musel zkusit. „Pro lásku boží, prozraď mi tedy cestu dovnitř. Půjdu tam sám.“

„Ty musíš vést útok,“ odpověděla chladně.

Jeho zlost byla téměř tak nezměrná jako jeho strach o ni. „Když vidím, jak jsi převzala velení,“ řekl hořce, „překvapuje mě, že mě ještě vůbec potřebuješ.“

Kousla se do rtu a odvrátila se ze strachu, aby neviděl, jak moc ho chce: věděla zároveň, že Cador nikdy nepochopí, že povinnost k lidu musí mít přednost před vším ostatním. I před jeho pýchou.

I před jejich láskou.

„Nemám nikoho jiného, komu bych tolik důvěřovala,“ odvětila prostě. „Musíme se vrátit do tábora a připravit se.“ Osud Amelonie teď spočíval na jejích ramenou.

Všichni tři jeli zpátky lesem v napjatém tichu. Když dorazili na otevřenou mýtinu u jezera, Tressalara pobídla koně a rozjela se krajem, snažíc se uniknout zvuku jejich vzájemně rozzlobených slov a možným následkům. Cador bude muset pochopit, že ona nemá na vybranou. Nebo ne?

Večer Tressalara rozložila ve stanu přikrývky na zem. Cador se svými kapitány chystal nejlepší cestu, kudy vést útok, jakmile budou uvnitř hradu. Protože bude do té doby nutné utajit princezninu identitu, Tressalara váhavě souhlasila, že bude dál hrát svou roli chlapce Treva. Cador se zdál být klidný, i když jako by měl od jejich návratu až příliš práce. Tressalara věřila, že ona sama má důvod se zlobit, ale snažila se zapomenout, jak se díval, když mu odporovala.

Jestli jim před bitvou s Lectorem zbývala tato a několik dalších nocí, chtěla, aby byly dokonalé.

Ubíhaly hodiny a Cador k ní stále nepřicházel. Hlavu položenou na jeho polštáři vdechovala tu známou vůni a pomaluji začalo hryzat děsivé tušení. Toužila cítit jeho silné ruce kolem sebe, cítit jeho rty a vědět, že jejich zloba mezi nimi nevytvořila nepřekročitelnou hradbu.

Už skoro svítalo, když uslyšela šramot a zavolala jeho jméno.

Byla to ale jen věrná Rossmina, navrátivší se ze své mise s Tressalařiným varováním Elani.

Tressalara otevřela pouzdro. Oblázek byl pryč. Místo něho tu našla drobnou růžovou perlu. Usmála se. Jistě pochází z Elanina prstenu. To znamená, že její přítelkyně vzkaz pochopila. V srdci ji zahřála radost.

Pak si všimla, že Cador spí několik stop odsud pod stromy, schoulený ve svém těžkém plášti. Spal raději na tvrdé zemi jako obyčejný rolník, než aby s ní sdílel postel. Tressalara se mlčky otočila a s těžkým srdcem se vrátila dovnitř. Poznala, že to, co bylo mezi nimi, skončilo.

8. KAPITOLA

Černá labuť se vykolébala na břeh řeky „Nerozumím té tvé hloupé princezně,“ zaskřehotal Illusius. „Nejdřív chce Cadora, pak ho zase nechce.“

„Jistěže ho chce,“ houkla Niniane a ohnala se po něm zobákem.

„A není hloupá. Vždyť mu chce dovolit, aby byl tím, čím se narodil.

Proč se on snaží jí v tomtéž zabránit?“

Illusius se po ní ostře otočil. „Ty jsi stejně hloupá jako ona. Proč raději neodletíš a nenecháš mě být?“

Načepýřené peří bílé labutě trčelo jako zakulacená kopí. „Tak dobrá, jak chceš!“

V tu chvíli se objevil obláček dýmu. Když se vyjasnilo, na podlaze Mlžných jeskyní seděly dvě žáby a zíraly jedna na druhou.

„Ale ne!“ povzdechla si tmavší žába.

„Ale ano,“ odpověděla Niniane. „Jsme zpátky. Ale… něco je jinak. Och, podívej! Myrriden!“

Illusius otočil svá vypoulená očka na druhý konec jeskyně a překvapeně zakvákal. Velký čaroděj byl pořád zmrzlý, ale kus ledu, který ho věznil, byl o hodně menší. Na podlaze pod ním se jako rtuťové jezírko leskla velká louže vody.

Illusius přihopkal blíž. „Víš, co si myslím?“

Niniane hopsala vrušeně nahoru a dolů. „Ano, vím! Vím.

Začínám to chápat. Nevzpomínáš si, jak jsem řekla, že spolupráce je klíč?“

„Spolupráce? Och, já myslel, že jsi říkala koncentrace.“

Objevil se další oblak kouře, až je oslepil. Když zmizel, učedníci měli zpátky svou původní podobu. „Podívej,“ vykřikla Niniane a vyhrnovala si přitom rukávy šatů. „Měl jsi pravdu, Illusie. Zbraně! A ruce!“

„A rty!“ vykřikl Illusius, vyhodil ji radostí do vzduchu a políbil ji na rty dřív, než mohla poznat, co má za lubem.

Postavil ji na zem tak náhle, jako ji zvedl. Niniane se na něho upřeně dívala, zbavena řeči. Poprvé za celou svou existenci nemohla najít slova. Dvě velká odhalení v tak krátkém čase, to bylo na učedníky až moc. Začervenali se a ostýchavě se navzájem prohlíželi.

„Ech, to bylo… hezké, co myslíš? Nevadilo by ti moc, kdybych, ech, to udělal znovu?“ zeptal se Illusius.

„Proč by mělo, ehm, tedy… vůbec ne,“ odpověděla Niniane a se sklopenými řasami se na něho usmála.

Ale než mohli svůj experiment zopakovat, ozvala se z kouta jeskyně ohromná rána. Učedníci polekaně vyskočili a otočili se směrem, odkud to přišlo.

Tu noc, kdy se konala Lectorova hostina, bylo večerní nebe nad Cadorovým novým táborem na okraji lesa jako jezero krvavého ohně. Někteří rebelové to brali jako zlé znamení a přežehnávali se proti zlu. Cador a Brand si vyměnili znamení. Byl čas.

Když velitel rebelů vyštěkl své rozkazy, Cador vešel do svého stanu, kde se Tressalara oblékala. Když odkryl závěs, seděla na okraji polní postele v kruhu světla lampy a česala si své do pasu dlouhé vlasy. Zářily jako přadena rudozlaté hedvábné příze. Její dlouhá halena ze zářivě bílého hedvábí rozhozená vedle ní se leskla zlatým zdobením. U drobných nohou jí ležel pár stříbřitě bílých kozinkových bot.

Cador se zhluboka nadechl. Věděl, že si ten pohled bude pamatovat, dokud bude žít. Tressalara s vlasy jako oheň seděla na posteli, na které se jen před několika dny milovali. Teď mu to připadalo jako nějaký sen. A jako každý sen i tento skončil zjištěním, že šlo jen o iluzi. Zlatá korunka s ametysty zdobená dračím znakem královského rodu, kterou měla Tressalara na hlavě, toho byla důkazem.

Když vešel, zvedla hlavu a zatajila dech. Byl tak krásný ve své zbroji z vytlačováním zdobené kůže a cizelované oceli, a vypadal jako krutý zlatý válečník, který si získal její srdce. Tressalara věděla, že na tu chvíli nikdy nezapomene. Hořkosladká chuť toho okamžiku ji probodla jako meč, ať v dobrém či ve zlém, bylo to naposledy, co se takto setkávají.

Chtěla mu říct všechno, co měla na srdci, ale kamenný výraz v jeho tváři ji donutil zapomenout na slova, která si tak pečlivě připravila. Jeho oči, hořící modrým ohněm, ji pálily až do morku kostí. Vzpomněla si, jak dřív zářily touhou po ní a cítila, jak její tělo na tuto vzpomínku odpovídá. Kdyby se mu jen mohla vrhnout do náručí a ještě jednou se uvolnit.

Ale osud tomu chtěl jinak. Její postavení, jeho pýcha a jejich hořká hádka mezi ně položila ocelové ostří. Ani vášeň, kterou kdysi sdíleli, je nemohla překonat. Teď k ní promlouval jako k budoucí královně Amelonie. Od té hádky ji ještě ani jednou neoslovil jménem, ani se jí nedotkl.

Cador prolomil mlčení jako první. „I když vím, že můžu přivolat tvůj hněv na svou hlavu, ptám se tě ještě jednou, Výsosti. Dovolíš, abych tě poslal na tajné, bezpečné místo a šel do bitvy místo tebe?“

Její tvář byla ve světle lampy bledá. „A já, i když vím, že tě rozzlobím, opakuji: mé místo je v boji.“

Chtěl odpovědět, ale potom se zarazil. Bylo to zbytečné. „Pojď tedy. Představím tě tvé armádě.“

Stočila si mohutnou hřívu vlasů do pevného uzlu v týle a připevnila ho dvěma sponami ze slonoviny. Přišla chvíle pravdy. Už to není ten mladý Trev, ani milující princezna se zlomeným srdcem.

Od této chvíle je v každém ohledu nekorunovanou královnou Amelonie.

Budoucnost pro ni chystá buď smrt, anebo slávu.

Brand svolal své muže, aby jim oznámil velkou novinu. „Až přijde chvíle vyrazit, budou všichni potřebovat symbol, který jim připomene, za co bojují a co také mohou ztratit.“

Na Brandovo znamení vojáci pozvedli korouhev. „Zde je vaše standarta. Tohoto bílého draka všichni znáte jako symbol královského rodu Amelonie a skutečného dědice trůnu. Na přání princezny Tressalary k němu nyní patří i dub, symbol svobody, která je dědictvím každého muže, ženy a dítěte v tomto království.“

Vojsko zajásalo. Brand je zarazil pozvednutou rukou. Do světla pochodní vstoupil Cador provázející postavu oblečenou do splývavé bílé tuniky s dlouhými rukávy. Před obličejem si na pozlacené tyčce držela zářivou masku slunce, jakou nosily šlechtičny při státních příležitostech. Shromáždění utichlo. V následném tichu se z nejvyššího stromu vznesl velký bílý jestřáb a sedl si ženě v bílém na ruku. Davem zašumělo vzrušení.

Tressalara se škvírami v masce dívala na armádu rebelů shromážděnou v táboře. Nová standarta, kterou navrhla a sama za posledních pět dní ušila, se vlnila ve vánku. Zmocnil se jí silný pocit hrdostí, avšak zároveň poznala i pokoru. Pokřtila standartu vlastní krví, každý uzlík a proklínané píchnutí jehlou za to stálo. Cador vzal Tressalaře z ruky masku.

„Pohleďte, muži a ženy Amelonie! Přivádím vám další symbol, tentokrát živoucí, mnoho týdnů skrývaný v bezpečí mezi námi.

Vidíte svou princeznu, která bude brzy korunována vaší královnou!“

Tressalara vkročila do záře pochodní. Ani jediný z přítomných nepoznal v elegantní ženě, která se z ní stala, otrhaného Treva. Z

davu se ozvalo mumlání jako šepot silného větru ve starobylém lese.

Shromáždění rebelové po jednom i po skupinkách padali na kolena, aby jí vzdali hold. Pak se ozvalo hluboké, hrdelní volání, které postupně přešlo v mocný hlahol.

„Ať žije naše královská princezna! Ať žije Tressalara! Ať žije a vítězí naše vznešená královna!“

Brand vyskočil do sedla. „Do zbraně!“

Zatímco Brand objížděl své muže, chystal se Cador pomoct Tressalaře nasednout na krásnou černou kobylku. Jakmile si princezna přehodila přes ramena svou tmavě modrou pláštěnku, byla ve tmě téměř neviditelná. Cador se zarazil, vytáhl meč a řízl se do dlaně. „Moje krev patří tobě, lady. Přísahám.“

Jeho slova ji zamrazila. „Budu raději, když neztratíš v našem boji ani kapku,“ odpověděla rozechvěle. „Opatruj se, Cadore.“ Má lásko.

Neodpověděl, jen si otřel dlaň. V ruce se mu zablýskl krystal zasazený do jílce jeho meče. Uvolnil ho a ona viděla, že je upevněný na jemném řetízku. Odrážel světlo oslnivého ohně a připomínal Tressalaře samotný velký Maberský krystal.

„Vezmi si ode mne toto,“ řekl jí „abych měl štěstí. Padnuli, vrať jej mému otci, pánu z Kildoru.“

Přehodil jí řetěz přes hlavu. Stříbro bylo teplé od jeho doteku.

Přestože mezi nimi panoval takový chlad, byla Tressalara ráda, že ji chrání a svým jednáním oceňuje. „Budu jej nosit s hrdostí, Cadore, a modlit se, aby tě mé činy provedly bezpečně touto nocí.“

Vše už bylo řečeno. Nasedli a vyrazili stmívajícím se lesem, postupně se rozdělovali do skupin, které se měly sejít blízko hradu.

Tressalařina skupina šla s Cadorem. Zdálo se jí, že kouzlo toho místa jde s nimi, protože kamkoli jeli, cesta byla hladká a bezpečná.

Díky tajné stezce, kterou dal Cador připravit už před několika týdny, dojeli rychle k zalesněným kopcům poblíž hradu. Pro Tressalaru až příliš rychle. Tady se měly poslední tři skupiny rozdělit.

Nejdřív se z tajné stezky odpojili Cadorovi muži a vyrazili roklí, která je měla zavést k jejich základnímu táboru. I když se Tressalara dívala, vypadalo to, jako by se za ním ani neohlédla. Teď tu byl, a za okamžik viděla jen stíny. Jako by naplnily i její bolavé srdce.

Pak přišla řada na Branda, aby odvedl své muže, zatímco několik rebelů v převleku mělo jet s Tressalarou a proniknout přímo do hradu. „Šťastnou cesta, Brande. Ať se ty i tvoji muži vrátíte v bezpečí zpět.“

Dotkl se helmice na pozdrav. „Ať tě andělé a svatý Eťhelred ochraňují. Bůh ví, že se setkáme znovu, o půlnoci ve velké síni, Výsosti.“

Viděl, jak se jí chvějí rty, a věděl, co je toho příčinou. Chudák holka, i když bude královna, pořád má bolavé srdce jako každá nešťastná žena. Brand věděl, že i když je cesta života odvede od sebe, princezniny city ke kildorskému horalovi jsou hluboké.

„O Cadora se neboj. I když ohromně riskuje, říká se, že je v boji neporazitelný, dokud má s sebou svůj kouzelný talisman.“

Srdce se jí zastavilo. „Svůj talisman?“

„Ej, krystal v jílci meče. Odvrátí smrt a nebezpečí a ochrání ho před zraněním.“

S těmi slovy odjel a nechal otřesenou Tressalaru za sebou.

Krystal, který jí Cador dal, svou ochranu před smrtí a nebezpečím, jí visel mezi prsy jako jediná zmrzlá slza.

9. Kapitola

Niniane a Illusius se dívali, jak se kus ledu, který věznil velkého čaroděje Myrridena, rozlomil vejpůl a roztříštil se na skalnaté zemi.

Blýskavé spirály světla vystřelily všemi směry, a krystaly, které tvořily steny jeskyně, zazvonily jako nespočetné zvonky. Učedníky zachvátila hrůza; co jejich čáry napáchaly tentokrát?

Zamračený Myrriden vystoupil z lesklé hromádky ledu. „Tak, vy mladá nedochůdčata! Jak to, že jste rozbili flakon Yannu?“

Svýma modrýma, starýma očima se díval střídavě z jednoho na druhého, jako by posuzoval jejich vinu. Illusius vykročil a zakryl Niniane. Zhluboka se nadechl. „To jsem byl já.“

Niniane se k němu přidala a položila mu ruku na rukáv. „Nedávej vinu Illusiovi, Myrridene. Kdybych já nerozlila všude mločí oči a bublinatčí sirup, nestalo by se…“

„Ticho!“ nařídil čaroděj, ale na tváři mu cukal úsměv. „Nejste první ne motorové mezi mými učedníky. Ani,“ povzdechl si, „nebudete poslední. Vidím ale, že jste se naučili spolupracovat a spojit své síly, a to je nejdůležitější lekce pro každého tvora s nadpřirozenými schopnostmi. Teď jste připraveni na velkou zkoušku, ať je jakákoli.“

Zavrtěl hlavou a kousky ledu pršely dolů jako diamanty. V době, kdy byl zmrzlý, měl moc podivné sny. Jako by nechtěly skončit.

„Kolik lidského času uplynulo, co jsem tu nebyl?“

Učedníci se na sebe provinile podívali a zašoupali nohama.

„Ehm… ech… ach, asi deset…“

„Deset hodin? Řekord!“

„Ehm… ech, hodin zrovna ne…“

„Tedy dní?“ Čarodějovo bílé střapaté obočí se uprostřed spojilo.

„Taky ne? U vousů svatého Ethelreda! Tak tedy týdnů?“

Než mohli vykoktat pravdu, Myrridenův pohled padl na Ninianinu křišťálovou kouli. Naposledy ukazovala Tressalaru blížící se ke starým ruinám; teď v ní byl obraz zářícího krystalu, jehož přirozené fasety vytvářely tvar až neuvěřitelně připomínající draka.“

„Maber!“ vykřikl Myrriden. Podíval se na Niniane, pak na Illusia.

„To spravíme později, protože vidím, že v zemi zavládlo zlo. Je čas na vaši závěrečnou zkoušku. Pamatujte, nejjednodušší řešení je obvykle to nejlepší!“

Zatleskal a vyslovil několik kouzelných slabik. Niniane cítila, jak se jí končetiny scvrkávají, podívala se dolů a viděla, jak jí na rukou vyrůstá jemná bílá srst. Illusius zaškubal dlouhými černými vousky.

„Co teď?“

Ocitli se uzavřeni v tmavé chodbě duté skály. Niniane stočila svůj dlouhý růžový ocásek. „Och, krysy!“

Tressalara vedla svou malou skupinu k ruinám staré opevněné věže, která stála po celé generace poblíž říčních vodopádů. Zvedající se vítr přehlušoval zvuk vody padající přes skaliska. „Tady skryjeme koně. Vchod je nedaleko.“

Svlékla si plášť a ostatní udělali totéž, odhalili tak své převleky, které Cador získal bůhvíkde. Jeden voják měl na sobě masku šaška, dva další si oblékli šaty z cizí a neznámé země. Čtvrtý měl čarodějnickými stříbrnými hvězdami pošitý tmavý hábit a turban ozdobený blýskavou napodobeninou drahokamu. Ostatní měli uniformy Lectorových mužů, které sebrali zabitým vojákům.

Hradní pozemky byly rozlehlé. Ve zdech se skrývaly dva od sebe oddělené tunely, součást bludiště únikových cest, které dal postavit Tressalařin šílený prapraděd pro případ obléhání. Kdo by čekal, že se osvědčí v době, kdy království už dvě staletí udržuje se svými sousedy mír? Jedna chodba vedla k hlavnímu nádvoří a ústila ve stínu stájí. Rebelové oblečení do Lectorových uniforem měli vyjít zde. Jakmile by se ocitli uvnitř, měli oklamat stráže u vchodu a vpustit hlavní branou Cadorovu skupinu a přes vodní můstek Branda.

Druhý tunel byl hlubší, vedl až na druhou stranu rozlehlých hradních budov. Ti v převleku, vedení Kegiiným synem Zonelem, měli tudy i s Tressalarou pokračovat dál. Měli rozkaz proniknout do velké síně a odříznout Lectorovi cestu, aby nemohl uniknout. Chodba se před svým koncem rozdělovala, jedna cesta vedla do výklenku poblíž galerie básníků nad velkou síní, druhá do královských komnat, které patřily Tressalařinu otci. Nikdo netušil, že právě sem má Tressalara namířeno.

Vedla skupinu k polorozpadlé stěně. Tam sáhla mezi velké kameny, až našla skryté táhlo. Zatlačila na něj. Kameny držely pevně. Zkusila to znovu, ale nešlo to. Začala mít strach. Celý jejich plán se zakládal na předpokladu, že se spolu s těmito muži dostane nepozorovaně do hradu. Jestli Lector vchod našel a zatarasil jej zevnitř, Cador a Brand jsou ztraceni.

Zkusila to ještě jednou a tentokrát se o kámen opřela ramenem.

Dveře zasténaly a otevřely se. Tressalaru ovanul závan vlhkého, zatuchlého vzduchu, jako dech nějakého obrovského podzemního tvora. Ze stropu chodby visely krápníky jako tesáky.

„Držte se mě,“ varovala Tressalara ostatní. „Pod hradem je spleť chodeb a přírodních jeskyní. Mnohé z nich ústí jedna do druhé. Jiné jsou slepé, aby oklamaly a zmátly nepřítele, který by do nich pronikl.

Jestli se ztratíte, mohly by se vaše kosti najít až za sto let.“

Muži se drželi při sobě. Jestli měli nějaké pochybnosti o cestě ďábelským bludištěm, nemluvili o nich nahlas. „Od teď,“ řekla princezna, „musíme dodržet naprosté ticho.“

Zonel přikývl a následoval ji do černého jícnu. Všichni se otřásli, když za nimi kamenný blok zase zapadl. I když je obklopila tma, zůstala jim záře jejich bezmezné důvěry. Chodbami vytesanými do živé skály se ozývalo pomalé odkapávání vody.

Tressalara škrtla ocílkou. Jiskra se v pavučinami propletené lampě postavené ve výklenku rozrostla v plamen. Kamenné stěny pokrývala vrstva ledových krystalů. Bylo vidět, jak je led starý. Před vetřelci zapískala a zamávala svými dlouhými růžovými ocasy dvě malá, chlupatá a slizká stvoření a utekla do tmy před nimi. Jedna krysa byla bílá, druhá černá.

Když všichni rozsvítili voskovice, které Zonel přinesl s sebou, pokračovala Tressalara v cestě. Pod nohama, tam, kde ze skalnatého stropu kapala voda, měli mech. Při každém svém kroku se princezna ptala sama sebe, jestli neudělala smrtelnou chybu a jestli její tvrdohlavost nebude pro Cadora znamenat rozsudek smrtí. Kostky byly vrženy. Teď mohla jen pokračovat ve svém plánu, modlit se k Bohu a doufat, že snad vyvázne živá. Jiná možnost byla nemyslitelná. Tressalara se zachvěla. Vítězství bez Cadora by zachránilo její království, ale ji by zničilo. Nikdy už by nikoho nemilovala, jen Cadora, dokud bude žít.

U prvního rozcestí se rebelové v Lectorových uniformách vydali za svým úkolem. Když zbývající členové skupiny došli k dalšímu rozcestí, Tressalara se zastavila. „Tudy dojdete tam, kam máte. Naše cesty se tu rozcházejí. Půjdete na galerii básníků beze mne a já se k vám připojím ve velké síni. Nejednejte sami, čekejte na mé znamení.“

„Ale… Výsosti!“ bránil se Zonel.

Zarazila ho svým pohledem. „Nemusíte mne dál doprovázet.

Máte své rozkazy od Cadora. Musím ještě vyřídit jednu záležitost.“

Zonelovi nezbylo, než se jen bezmocně dívat, jak žena, kterou, jak přísahal, má chránit, mizí v druhé chodbě. Kdyby se jeho královské paní něco stalo, a on sám přežil, Cador by si upekl jeho játra na roštu.

Lector seděl sám na pódiu ve velké síni a díval se, jak se zábava před ním rozbíhá. Velké rubíny v očích dračí hlavy vyřezané do opěradla trůnu mrkaly, jako by byly živé. Sluha mu naplnil smaragdy zdobený pohár dalším vínem a Lector se ho chopil, aby se napil. Z

toho čekání měl nervy napnuté jako drátky. Cítil je jako ostré píchání pod kůží. Všechny ty roky příprav a pletichaření ho dovedly až sem.

Jestli Rillova past vyjde, bude to pro něho okamžik velkého osobního vítězství. Jestli ne…

Najednou vyklouzl zpoza závěsu po straně pódia Rill a připojil se k němu. „Všechno jde dobře, mylorde,“ předl čaroděj. „Ta krásná malá myška, kterou jste chtěl chytit do ruky, už spolkla návnadu!“

Lector postavil pohár a povstal. „Výborná práce, Rille. Past sklapnu sám.“

Tressalara postupovala chodbou tiše. Ještě dvě zákruty doprava a bude v prostoru mezi vnější zdí hradu a královskými komnatami.

Před sebou viděla, jak temnotou proniká tenký paprsek světla, a usmála se. Nezapomněla cestu skalnatým bludištěm. To světlo je kukátko do chodby. Podívala se jím.

V zakouřené rudé záři pochodně zahlédla dva strážné u dveří vedoucích do bývalých komnat jejího otce. Popošla mírně dolů skrytou chodbou a hledala druhé kukátko, které vedlo do hlavního pokoje. Toto kukátko bylo obvykle kvůli soukromí zavřené reliéfem zdobeným medailonem, ale Tressalara zahlédla záblesk světla, takže bylo nezakryté. Až se bála podívat se jím dovnitř a vidět Lectorovy věci na místě věcí jejího otce, aby jí zármutek nezakalil rozum.

Když sebrala odvahu, ulekla se, protože zjistila, že se nic nezměnilo. Slavný bitevní meč krále Varra stále visel na zdi mezi vysokými okenními křídly, jako tomu bylo už dvě století. Na stěnách byly stejné tapiserie zobrazující šlechtice a jejich dámy. U stolu, kde spolu s otcem nejednou hráli hru na důvtip a umění strategie, stála dvě křesla s vysokými opěradly, zdobenými vyřezávaným královským erbem Amelonie. Touha po jednodušších, šťastnějších časech ji zabolela až v morku kostí.

Ale ona nesmí lpět na minulosti, když jde o budoucnost její země.

Odsunula dobře promazanou zástrčku a vstoupila do komnaty. Pod nohama jí nepozorovaně proklouzly dvě štíhlé krysy a jen mihly svými lysými ocásky v kobereci srolovaném podél zdi. Dva páry očí jako knoflíčky sledovaly princeznu z bezpečí svého úkrytu.

Panel se za Tressalarou nehlučně zavřel. Bez váhání zamířila ke krbu. Hluboko do středního kamene nad ohništěm byl vytesaný drak, znak královského rodu. Přejela po něm lehce prstem, jak to viděla dělat otce, pak sáhla přímo do ústí komína po drobné páčce, která tu byla skrytá. Kamenný blok se s tichým zasténáním vysunul.

Nečekala, že bude tak těžký. Musela sebrat veškerou svou sílu, aby ho vytáhla. Kdyby ho upustila, jistě by na sebe upozornila stráže přede dveřmi. Položila kámen na stůl a vrátila se ke vzniklému otvoru. Vyhrnula si rukáv a natáhla se dovnitř.

Nečekaný zvuk ji upozornil, že už není sama. Otočila se a v otevřených dveřích komnaty spatřila stát Lectora s několika ozbrojenci za sebou. „Rád tě vidím, Tressalaro.“ Ustoupil, aby mohly stráže vejít. „Chopte se jí!“

Tressalara sáhla po dýce, ale zamotala se do splývavých rukávů své haleny. Úplně zapomněla, jak moc jí mohou bránit ve volném pohybu. Než stačila vytáhnout zbraň, jeden ze strážců na ni zaútočil.

Chytil ji za ruce a druhý jí vzal dýku.

Lector po ní natáhl ruku. „Hezká hračka. Vhodná pro krásnou ženu.“ Vyskočil kupředu, usmívaje se nad tím, jak ji to zarazilo.

Přitiskl jí hrot dýky ke tváři. „I když možná už nebude tak hezká, až spolu skončíme.“

Tressalara dokázala sebou netrhnout, když jí hrotem poranil pleť.

Lector se zasmál. „Vždycky jsi byla pyšná, Tressalaro. Až příliš, že ti to bylo na škodu. Myslela sis, že jsi jediná, kdo zná tajemství krále Gilmera? Hlupačko!“

Ustoupil a zahýbal mechanismem nad krbem. „Netušil jsem jen, kde je Maberský krystal skrytý. A ty, krásná Tressalaro, jsi mě teď zavedla přímo k němu!“

10. KAPITOLA

Lector vrazil ruku do tmavého otvoru. Jeho vítězný pohled vystřídal zmatek. Natáhl se ještě víc, až po loket, a spěšně hmatal kolem.

„Je prázdný!“ zařval. Za svou námahu nezískal nic, jen odřené a zkrvavené klouby. Vyrazil k Tressalaře s vražedným pohledem v očích, ale Rill zasáhl.

„Můj pane, vaše zklamání vám zamlžuje rozum! Tu dívku budete ještě chvíli potřebovat. Pak si s ní můžete dělat, co se vám zlíbí.“

Oheň z Lectorových očí zmizel. „Máš pravdu. Ale co s ním mohl Varro udělat? Ať se jeho duše smaží v pekle!“

Jeho kletba Tressalaru rozzlobila víc než hrozba. Strach o Cadora a jeho muže jí najednou dodal sílu. Pokusila se vzepřít strážím a málem se osvobodila.

Lector ji chytil za ruce, až to zabolelo. Čekala, že s ní zatřese nebo jí mrští na podlahu. Místo toho jí vtiskl vlhký polibek na neochotné rty. I když se snažila, nemohla odvrátit hlavu, aby se mu vyhnula. Když Lector ukázal, o co mu jde, zasmál se, protože se mu vrátila dobrá nálada. Ponížení bránící se ženy pro něho bylo sladší odměnou.

Pustil ji. „Použij na tu mrchu své čáry, Rille. Byla otcovou důvěrnicí. Musí existovat další tajná skrýš, kterou jsme ještě neobjevili.“

Rill vykročil vpřed, v ruce před sebou svůj úlomek Maberského krystalu. Tressalara jej okamžitě poznala. „Tak takhle jsi zabil mého otce a porazil stráž! Černá magie.“ Malý, chladný úsměv jí pokřivil rty. „Varuji vás, pánové: říká se, že ti, kdo zneužijí Maberský kámen, budou neuvěřitelně trpět za tu neúctu.“

„To ty budeš trpět, a ti hloupí rebelové skrývající se v Čarovném lese spolu s tím psancem a jejich vůdcem z Kildoru. Až je najdu, rozdrtím je podpatkem. Cadorovu hlavu dám napíchnout na kopí a vystavit nad hradní bránu.“

Naděje zaplavila Tressalařino srdce. Čekali jen ji, ne Cadora a jeho vojsko. Jistě postavili stráže jen na konec tunelu, a ne na jeho ústí. Snad nezjistili, kterým vchodem vstoupila. Když využije svůj důvtip, možná z toho ještě vyjdou živí.

Kouzelník mával ve vzduchu svým úlomkem. Tressalaře začalo hučet v hlavě. Ruce a nohy jí ztěžkly jako kámen. Zvuky se vzdálily a čas se zpomalil. Měla pocit, že se jí vědomí mění v kapku ledu skrytou někde v koutku jejího mozku.

Jen jeden hlas jako by naplnil okolní vesmír: „Slyš, Tressalaro, a poslouchej. Znáš další místo, kde tvůj otec mohl skrýt mocný Maberský kámen?“

Proti své vůli se její ústa otevřela a promluvila. Nemohla tomu zabránit. „Ano…“

Rill se podíval po Lectorovi. „Vidíte, i princezna musí reagovat na moc tohoto malého úlomku, i když působí jen na malou vzdálenost. Představte si, co bych… co byste vy dokázal, mít v ruce tento úlomek a Maberský kámen k tomu!“

Lectora zaplavil obdiv. Snad by se nemusel Tressalary zbavovat, přece jen by si ji mohl nechat jako svou královnu: pokořenou, sladce bezmocnou jako kotě ve dne a osvobozenou od kouzla v noci, aby se stala ďáblicí v jeho posteli. Ta myšlenka byla velmi lákavá.

Rill znovu zamával úlomkem ve vzduchu a oslovil zajatou princeznu. „Řekni mi, kde najdu tu skrýš.“

Tressalara se znovu vzepřela. Krystal, který jí dal Cador, ji hřál na kůži. Jako by naplnil celé její tělo teplem a světlem., Je mnoho…

míst, kde by mohl být. Snad… dvě desítky nebo víc. Některé… je těžké je popsat… Musím vám je ukázat…“

Lector zaklel. „Dvě desítky! Nemůžeme ztrácet čas a hledat teď Maberský kámen!“

„To není nutné.“ Rill se naklonil blíž a ztlumil hlas.

„Nezapomínejte na duplikát, který jsem vytvořil. Nikdo nepozná rozdíl. Mám jej přinést do velké síně?“

„Ano.“ Lectorovi se ulevilo a zlost z něho vyprchala. „Zapomněl jsem na tvé moudré opatření. Budeš za své služby štědře odměněn, Rille.“

Čaroděj skryl svůj úsměv. Měl vlastní představu o vhodné odměně a byl si jist, že je mnohem větší, než jakou by mu Lector dal.

Zamířil ke dveřím a málem zakopl o srolovaný koberec. Kopl do něho, kývl a vojáci mu otevřeli dveře.

Niniane a Illusius se překulili, jak koberec narazil do zdi, a divoce mávali ve vzduchu nožkama s růžovými drápky. „To dělá ten ocásek,“ řekl mladý čaroděj čarodějce. „Nejsem na něj zvyklý.“

Po několika marných pokusech stočili své ocásky správně a vyskočili na nohy. „Princezna! Musíme za ní!“ Vyběhli z koberce do chodby, kde zmizeli ve stínu dřív, než se za nimi zavřely dveře.

Lector a Rill vedli Tressalaru pryč z královských komnat. Vojáci je následovali. Nebylo třeba, aby ji teď drželi, když byla očarovaná: každý, kdo ji uvidí, jak jde pokorně mezi nimi, si řekne, že princezna je tu ze své vlastní vůle.

Cador netrpělivě čekal na znamení z východní věže. Zafoukal chladný vítr a srpek měsíce zamrkal za mračným závojem. Už bylo dlouho po určené době.

Podle plánu měli ti, kdo mířili na hostinu, odříznout Lectorovi a Rillovi únikovou cestu, zatímco Tresalara měla zůstat v bezpečí na galerii básníků, dokud vše neskončí. Jestli jsou hosté uvnitř stále loajální k rodu Varrů, pozvednou své meče na pomoc rebelům. Jenže muži v ukradených uniformách už dávno měli projít strážemi a zvednout padací mříž. Neměl Tressalaře dovolit, aby tak riskovala.

Jeho důvěra v její schopnosti ovlivnila jeho úsudek.

„Něco se děje,“ řekl svému zástupci. „Už před hodinou jsme měli být uvnitř.“

Než mohl jeho společník odpovědět, boční dveře masivní strážnice se otevřely a v nich se objevila jediná postava. Cador ho poznal podle chůze.

Muž využíval stínu, a tak jim na několik minut zmizel z dohledu, jen aby se znovu objevil těsně u nich.

„Co je nového?“ dožadoval se Cador. „Byli všichni naši přátelé zajati?“

„Ne,“ odpověděl voják s těžkým povzdechnutím. „Jen princezna.“

Hrozná bolest projela Cadorovým srdcem a ovládla ho temná zloba. „Přísahám při všem, co je mi svaté, že osvobodín Tressalaru, nebo zemřu!“

Jestli má padnout, zemře s jejím jménem na rtech a s jej milovanou tváří vrytou v srdci.

11. KAPITOLA

Poprvé po mnoha týdnech Tressalara zase vystoupila po schodech do své věžní komůrky. Lector nařídil, ať odemknou dveře, a ona chtěla projít. Vzal ji za ruku a vešel s ní.

„Nevěřím zas tolik Rillovým kouzlům, Tressalaro. Jednou jsi mi unikla. Podruhé se ti to nepodaří.“

Vzhlédla k němu svýma širokýma ametystovýma očima. „Jak si přeješ, mylorde.“

Elani se lekla, když poznala svou princeznu, a vyskočila z pohovky, kde seděla spolu s lady Grette nad stolní hrou. „Výsosti!“

Zamířila k Tressalaře, pak se zarazila nad prázdným pohledem v princezniných očích a otočila se vystrašeně k Lectorovi. „Je očarovaná! Och, co jste to s ní udělali?“

„Pozor na jazyk, děvenko! Přivádím tvou královskou paní.

Připrav ji na slavnost.“

Ženy poklekly, aby vzdaly hold Tressalaře, zřetelně si nevšímajíce Lectora. Jeho obličej při tom zjištění potemněl. „Zítra, až budu mít v ruce Maberský kámen a budu přijímat korunu, pokleknete přede mnou, jinak vás čeká šibenice. Teď oblečte princeznu, jak se sluší na mou nastávající nevěstu.“

Lady Grette se na něho vzdorně podívala. „Až opustíš komnatu.“

Drsně se zasmál. „Princezna nemá nic, co neuvidím, až se mnou dnes večer ulehne. Jestli to ale uráží vaši ženskou cudnost, můžete ji obléknout za paravánem. Já počkám tady.“

Tressalara zašla pomalu za paraván z tepaného kovu. „Hedvábné šaty safírové barvy s dračí přezkou na opasku a s límcem budou vhodné,“ řekla Grette vysokým, rozhodným hlasem. „A k tomu odpovídající pláštěnku.“

Elani zmizela za paravánem, zatímco lady Grette otevřela šatník obsahující princezniny slavnostní státnické róby. Jemnou rukou uhladila briliantově modré hedvábí, načechrala živůtek a rukávy zdobené stovkami růžových perel. Dlouhou pláštěnku lemovanou růžovým saténem a hermelínem neměla princezna ještě nikdy na sobě.

Slzy vyhrkly lady Grette z očí. To byly šaty, které vlastníma rukama vyšila a připravila na den, kdy Tressalara dosáhne dospělosti.

O příštím letním slunovratu měl král Varro předat své dceři Maberský krystal a jmenovat ji oficiální následnicí trůnu. Šlechtična zadržela vzlyk. Raději by je viděla roztrhané na kusy než zneužité při tak smutné události.

Grette otevírala a zavírala truhlice, vyndávala části oděvu z nejjemnějšího vyšívaného lnu a hedvábnou spodničku tak jemně tkanou, že ji bylo možno protáhnout pečetním prstenem. Zdržela se, když nemohla najít správné střevíčky.

Lector začínal být netrpělivý. „Jestli princezna není připravena, může mne doprovodit třeba ve spodničce, mně je to jedno.“

„Okamžik,“ řekla Grette, zvedajíc zlatý řetěz ze zdobené skříňky.

Vybrala také límec a zmizela za paravánem, diskutujíc neklidně, jestli budou vhodnější perlové, nebo safírové náušnice.

Nakonec Tresssalara vyšla ven, nádherná v bohatých zářivě modrých šatech, vyšívaných zlatou nití a perlami. Vypadala báječně v límci v královských dračích barvách, zlaté a safírové, a s odpovídající korunkou na hlavě. Světlo z ohniště pozlatilo její pleť a její dlouhé, zářivé vlasy až do pasu.

I otupělý Lector zůstal stát oněmělý její krásou. Pocítil tlak ve slabinách. To všechno a království k tomu! Opravdu je to jeho osud.

Natáhl ruku. „Pojď, Tressalaro. Naši hosté čekají.“

Zvedla bradu. „Moje dámy mne musí doprovodit, aby dodaly té příležitosti na důstojnosti, můj pane.“

Byl tak potěšen během událostí, že se nepřel. Má pravdu, v doprovodu dam bude vypadat líp. „Dobrá tedy.“

Sestoupili širokým, točitým kamenným schodištěm dolů kolem potemnělého vitrážového okna a zářivých erbů předchozích vládců Amelonie. Lector již přidal svůj znak škorpiona k jejich řadám.

Světlo z hořících pochodní dalo stříbrnému vláknu jeho erbu barvu čerstvé krve.

Když se zastavili na konci schodiště, trubač zatroubil fanfáru.

Lector vzal Tressalaru za ruku a vedl ji ohromeným shromážděním k pódiu. Tressalara se cítila zvláštně otupěle a vzdáleně od svého okolí, přesto jí srdce radostí poskočilo, když zahlédla na stole prostou dřevěnou truhlu. Rill byl velmi důkladný.

Lector vstal a zvedl její ruku. Jeho slova zněla jako vzdálená, směšná ozvěna, echo Cadorova proslovu v táboře rebelů: „Hledte, korunovaná princezna Amelonie, jež se brzy stane mou ženou.“

V davu se ozvalo udivené nadechnutí. Ti, kdo v ni vkládali svou víru, byli zklamáni. Jestli spojí svůj osud s lordem Lectorem, pak je naděje na vítězné povstání ztracena.

Lector se posadil do křesla panovníka, jehož vysoké opěradlo zdobila velká vyřezávaná dračí hlava, a Tresalaru usadil do menšího křesla manželky. Pak otevřel víko a přední stěnu malé truhlice, která ležela na stole před nimi. Záře stovky svící a pochodní padla na nádherný krystal uvnitř truhly. Kámen odrážel okouzlující paprsky zářivých barev, červené, zelené, modré a zlaté.

Celý sál utichl. Všichni slyšeli o kouzelném Maberském krystalu, ale jen několik málo lidí ho smělo zahlédnout. Jeho tvar opravdu připomínal draka, který se stal znakem vládnoucího rodu; přesto byli všichni při představě všech těch legend o jeho moci poněkud zklamáni. Čekali, že uvidí a ucítí zvláštní přítomnost, auru mocného kouzla.

Těžkost překonala ty, kdo doufali v porážku tyrana. Jakmile se Lector naučí ovládat energii krystalu, bude schopen zničit každého, kdo se mu jen opováží postavit. Rod Varrů byl mrtev a vyhlazen a naděje zemřela s ním.

Teď bude nade vším vládnout Lectorův rod.

Pod tapiserií na galerii básníků se krčili dva hlodavci a sledovali děj pod sebou. Sem tam pobíhali sloužící s podnosy chutného jídla.

Illusius zacukal ocasem ze strany na stranu. „Nechápu, co Myrriden čeká, že uděláme. Já… snažil jsem se vyslovit několik kouzel.

Neúčinkovala.“

Niniane si otřela růžové tlapky o sebe. „Já vím,“ odvětila pochmurně. „Ani má nepůsobí. Kdysi jsem toužila jen po tom, abych udělala čarodějnické zkoušky. Teď si přeji, abych mohla ty ubohé smrtelníky zachránit. Tressalara a Cador ještě nikdy nebyli v takovém nebezpečí.“

Illusius se posadil a začichal „Mám nápad. Báječný nápad.“

„Vážně?“ zapískala s nadějí.

„Ano.“ Čmuchy, čmuchy. Jeho chlupaté tělíčko se zachvělo vzrušením. „Proplížíme se dolů a sebereme trochu toho sýra, než ho všechen snědí.“

„Sýr? Sýr!?“ Niniane se posadila a sekla ho po čenichu.

Lector pokynul hudebníkům, aby začali hrát. Kromě zvuku harfy a flétny zanikala jejich hudba v mumlání a šepotu hostů na slavnosti.

I když princezna vypadala chladně a vzdáleně, v tmavě orámovaných ametystových očích jí zářilo podivné temné světlo. Rozhlížela se netečně po shromážděné společnosti a neohrabaně tápala rukama v blízkosti svého poháru s vínem.

„Vidíš, jak podivně se princezna pohybuje?“ řekla hubená žena v třpytivé čelence svému manželovi. „Že by už vypila příliš vína?“

„Ne, to jsou zlé čáry,“ odpověděl jí postarší rytíř, ani ne tak moudře jako rozzlobeně. „Je jasné, že Lector a ten jeho ďábelský čaroděj ji omámili. Den, kdy Lector převzal moc, byl pro Amelonii osudný!“

Rytíře obklopilo ohromené ticho a sousedé se od něho odtáhli.

Ostatní se dívali upřeně do svých talířů. Muž s červenými tvářemi vyskočil na nohy. „Ten člověk je zrádce!“

„Zajměte ho!“ Lector odstrčil křeslo a vstal, až rozházel poháry a rozlil víno po stole, že jeho pramínky připomínaly potůčky krve.

Okamžitě vykročilo několik Lectorových ozbrojenců s tasenými meči. Odvlekli nešťastníka na pódium a hodili ho na podlahu před Lectora.

Elani rychle ucukla a srazila se se sluhou, který nesl stříbrný podnos s horkým jídlem. Podnos mu vyletěl z ruky a plátky hovězího a zvěřiny se rozsypaly kolem. Lector zaklel, když se na něho obloukem vylila horká šťáva. Zároveň Tressalara vyskočila mrštněji, než se dalo na to, jak omámeně až dosud vypadala, čekat. Dlouhou pláštěnkou zachytla o vyřezávaná opěradla křesla a musela se přidržet vyřezávané dračí hlavy, aby neupadla.

Lady Grette běžela na pomoc své paní, zatímco sluha pomáhal Lectorovi otřít omáčku. Ve stejné chvíli se do sebe zamotaly služka s Elani, až se skácely jedna na druhou. Nějak se přihodilo, že se mezi ně dostal i brokátový ubrus, a tak s sebou strhly poháry, číše a misky.

Rámus a řinkot rozbíjeného skla naplnil síň.

Ve zmatku, který následoval, se Tressalařino menší křeslo převrátilo. Sloužící se snažili všechno napravit, ale lady Grette je odehnala. Hosté tu frašku jen sledovali, až příliš se báli svého hostitele, než aby se třeba jen zasmáli. Trvalo několik minut, než byl nastolen klid.

Lector si prohlížel muže zajatého vojáky. Zamračil se, když rytíře poznal. „Tvůj věk tě nezachrání, sire Trone. Hoďte ho do hladomorny!“ zařval. „Za úsvitu bude popraven s ostatními. Takový osud čeká každého, kdo se opováží mluvit jako zrádce!“

Na shromážděné hosty padlo ticho. Díky tomu k nim jasně dolehly zvuky ze sousedních komnat. Lector tasil meč. „Kdo nás to ruší?“

V tom okamžiku otřáslo vstupními dveřmi do velké síně bouřlivé zabušení. Všichni zůstali nehnuté stát. „Kdo se opovažuje rušit mou hostinu?“ vykřikl Lector.

Tressalara, nyní bez pláštěnky, ustoupila zpátky a zmizela z pódia. Cadorův kámen, který ji chránil před Rillovým kouzlem, ji hřál mezi ňadry. Nikdo si jí nevšiml, stejně tak nikdo neviděl, že ji tiše následují čaroděj v turbanu, dvořan v modrém sametu a dva muži v Lectorových uniformách. Jakmile princezna a převlečení rebelové zamířili ke galerii hudebníků, zbývající dva muži se rozběhli za Lectorem.

Síní znovu otřáslo zuřivé zabušení. Přede dveřmi stál seržant na stráži a okénkem hovořil s vetřelci, zatímco dva vojáci běželi zasunout závoru.

„Kdo si žádá přijetí?“

„Armáda princezny Tressalary, vedená Cadorem z Kildoru!“

V příštím okamžiku se dveře dokořán otevřely, až se vojáci rozlétli jako listy v zuřivém větru. Do velké síně vjela s dusotem kopyt a záblesky vytažených ocelových ostří skupina jezdců. „Ať žije Tressalara! Smrt tyranu Lectorovi!“

Lector zbledl. Na víc neměl čas. Otočil se, aby chytil Tressalaru, a zuřil, když zjistil, že je pryč. Mezitím hosté převrátili stoly a lavice, podle toho, jaká zrovna zaujali místa. Čím dál víc vojáků proudilo za Cadorem, další skupina se přihrnula z chodby vedoucí ke kuchyním.

Na každé tunice byl dračí erb rodu Varrů.

Boj byl divoký, všude se ozývaly výkřiky mužů a ryk koní. Cador dal rozkaz, že Lector musí být zadržen, ale ne zabit. To potěšení si nechával pro sebe.

Ale jak se probojovával kupředu, uvědomil si, že se něco nepovedlo. Brandova skupina už se k nim měla dávno připojit, ale nikde po nich nebylo ani stopy. Bez nich byli Lectorovi muži v přesile. Rebelové měli jen třetinovou sílu. Cador přeskočil převrácený stůl a prodíral se změtí nepřátelských vojáků směrem ke svému nepříteli. Nejlepší způsob, jak zabít hada, je useknout mu hlavu. Když dokáže porazit Lectora, ostatní už bude hračka.

Jeho meč zvonil jako zvon a blýskal se jako blesk, když jako posedlý porážel nepřátele. Nakonec se dostal k Lectorovi a pozvedl meč, aby mu zasadil zuřivou ránu.

„Konečně se setkáváme tváří v tvář, ty ďábelské štěně! Kde je princezna?“ zahřměl Cador.

Služebná vykřikla. Rill zamával krystalem a promluvil ze své skrýše za Lectorovým křeslem. „Neslyšel jsi ji snad vykřiknout? Než se k ní dostaneš, proříznu Tressalaře její jemné bílé hrdlo.“

Cador si neuvědomil, že jsou to čáry. Poznal, že se výkřik ozval z galerie básníků nad jeho hlavou, a tak se tam podíval. Spatřil děsivý výjev. Tam, kde nebylo nic, jen krčící se služka a brokátový závěs, myslel, že vidí Tressalaru uvězněnou v pevném vojákově sevření, s očima strachy vykulenýma. Vojákův meč se jí zabořil hluboko do krku.

Příliš pozdě! Přišel pozdě, už nemůže svou lásku zachránit!

Na okamžik jej ochromilo zoufalství, pak ho ale ovládla chladná a odhodlaná nenávist. Ale ten zlomek sekundy Lectorovi stačil. Jeho ostří se zablýsklo, když mířil Cadorovi na srdce.

12. KAPITOLA

Niniane se celá třásla. „Udělej něco, Illusie!“

Illusius myslel jen na svůj bolavý nos. Veškerou svou pozornost soustředil na Lectorův meč, jehož ostrý hrot se dotkl Cadorova chrániče prsou a rozťal silnou kůži s takovou lehkostí, s jakou letí šíp vzduchem. „Dost!“ vypískl.

„Dost!“ kníkla současně Niniane.

Velkou síní otřáslo ohromné zahřmění, přehlušované řinkotem oceli o ocel.

Lectorův meč zachytil o kovovou sponu na Cadorově kožené zbroji a uštědřil Cadorovi smrtelný úder. I když jeho síla byla velká, Cador udržel rovnováhu a vrazil své ostří pod Lectorovo. Odrazil ho a zaútočil. Soupeři si byli rovni výškou i silou, ale Cador bojoval za dva. Zatlačil Lectora do rohu a vrazil tyranovi meč do srdce.

„Tak zemřel zrádce, který zabil pravého krále Amelonie!“

„Proklínám tě, Cadore…“ Lector padl, ostří se mu stále chvělo v hrudi. Z rány prýštila krev a Lector byl mrtev.

Illusius byl nadšený. Vyrazil po galerii básníků jako splašená hračka. „Dokázali jsme to! Dokázali jsme to!“ Divoce mával ocasem.

„Ale… Jak?“

Niniane ho neposlouchala. Připlížila se na samotný okraj galerie, aby lépe viděla. „Bože můj! Bože!“ zapískala. „Musíme něco udělat!“

Cador, odříznutý od svých lidí, dál statečně bojoval, obklopen Lectorovými vojáky. Zdálo se, že ho každou chvíli porazí. Rill vedl boj. Hrstka rebelů byla zatlačena zpátky ke zbrojnici, kde je chtěli nepřátelé zavřít.

Tressalara dovedla své dámy do bezpečí, mávajíc dýkou doleva doprava. Toužila po své vlastní zbrani, kterou jí Lector sebral. Ale situace si žádala něco víc. Běžela zpátky k pódiu. Musí zachránit Cadora, zachránit všechny. Sáhla k dřevěné truhlici na královském stole a zvedla ji do výšky. Zářivý krystal uvnitř otevřené skříňky jako by světlo přitahoval a znovu je odrážel. Zářil modře, červeně, zlatě a zeleně, vysílal jasné paprsky do všech koutů síně.

„Rille!“ vykřikla. „Odvolej své muže, jinak proti tobě obrátím sílu Maberského kamene!“

Její hlas se vznesl do vzduchu s neuvěřitelnou silou a boj okamžitě ustal. Rill došel k ní na pódium. Stála tváří k němu a truhlici s krystalem svírala jednou rukou.

„Hloupá ženská!“ zašeptal tak, že ho mohla slyšet jen ona. „To není Maberský kámen. Je to jen řezaný opál, který jsem sám pořídil.

Nemá žádnou moc.“

Rill posměšně zkroutil ústa, natahuje prsty. Úder hromu otřásl síní a rukou mu projela vlna chladného ohně. Chlad se postupně změnil v nesnesitelný žár. Čaroděj se nemohl hýbat ani dýchat.

Tressalařin hlas mu pronikal do uší jakoby z dálky: „Teď vidíš, že jsem nikdy nebyla ve tvé moci, Rille. Jsou jen dvě místa, kde můj otec skrýval Maberský kámen. Jedno jsi viděl. Druhá skrýš byla v hlavě velkého dračího trůnu. A tys mě přivedl přímo k němu.

Schránku jsem vyměnila už dřív, během zmatku, který vyvolaly mé dámy.“

Rill si vzpomněl na vylitou omáčku a chaos, který následoval. V

duchu viděl princeznu, jak stojí vedle dračího trůnu, dlouhou pláštěnku přehozenou přes něj, a její dvorní dámu, předstírající, že se ji snaží uvolnit. Na nic víc už nemyslel. Na místě, kde stál se zářícím krystalem v ruce, se rozhořel ohnivý sloup. Mučivý plamen plál tak jasně, že si lidé chránili oči před jeho září.

Když plameny uhasly, ďábelský čaroděj byl pryč. Nezbylo z něho víc než hromádka popela, malý úlomek krystalu a velký Maberský kámen. Krystal zářil nádhernými barvami zdůrazňujícími starobylá písmena vyrytá na jeho základně, která dala krystalu jeho jméno:

Náhlý jásot a vzdálený dupot přicházející od kuchyně ohlásil, že se Brandovi muži konečně probojovali dovnitř. Když se rozběhli po síni, Lectorovi vojáci odhodili zbraně, padli na kolena a prosili o milost. V několika minutách bylo po všem a rebelové převzali vládu.

Z davu se ozval mocný křik: „Přivítejme Tressalaru!“

Vykročila na pódium. „Kde je Cador?“ ptala se náhle. Její vítězství nemohlo být bez něho úplné. Toto vítězství je stejně jeho jako její, chtěla oslavit radost této chvíle s ním. Okamžik slávy však zhořkl. Lidé se rozestoupili a Brand jí spolu se svými kapitány přinesl k nohám Cadora, bledého a zkrvaveného. Cítila, jak ona sama krvácí z rány na hlavě. „Bože na nebesích! To není možné!“

Velitelé rebelů vytvořili ochranný kruh kolem Elani a Grette.

Tressalara poklekla vedle Cadora a dotkla se jeho milované tváře.

Její hedvábný rukáv se smočil v jeho krvi. Tvář měl už chladnou.

Veškerá vášeň, chytrost, touha po životě byla zmařena. Jeho duše

odešla. Ve své hrůze by vyměnila pýchu a bohatství, trůn a korunu, i svůj vlastní život za jeho. „Och, Cadore, lásko moje!“

Řekla to s bolestí v hlase. Přitiskla jeho hlavu na svou hruď, nedbala na krev, která jí pošpinila hedvábné šaty. Její srdce se rozpadlo na tisíc kousků a každý z nich měl v sobě vyryto Cadorovo jméno. Jako by umřela s ním. Věděla, že už nikdy nebude milovat.

Její slzy polily jeho tvář, krásnou i ve smrti, a její rty se jemně přitiskly k jeho. Najednou jako by ji jeho amulet začal hřát a jako by Cadorovy tváře zbarvil slabý záblesk života. Tressalara zvedla hlavu.

Cador byl znovu tak nehybný a bílý jako vosk.

Znovu se dotkla jeho rtů a zase mu zrůžověly tváře. Přihlížející hosté si začali vzrušeně špitat. A pak se stalo ještě něco podivného.

Objevily se dvě krysy, jedna bílá, druhá černá. Kutálely něco před sebou, tlačily to svými holými, růžovými tlapkami, až se dotkly lemu princezniných šatů. Brand vytáhl meč, aby krysy odehnal, ale Tressalara ho zarazila. „Nech je být! To jsou jistě kouzelná stvoření!“ Podle záhadného znaku, – okamžitě poznala, co to

je. Byl to Rillův krystal, i když znaky se podobaly těm na Cadorově amuletu:

Jsou jejich síly nějak spojeny? Tressalara neměla co ztratit. Když sebrala úlomek, který upadl Rillovi, záchvěv života zbarvil Cadorovu tvář potřetí. Krev, která mu proudila z ran, se zastavila. Diváci užasle vzdychali. Bílá krysa a její černé dvojče zatahali princeznu za rukáv.

Tressalara měla pocit, že jim rozumí. Jestliže ty dva krystaly, tak podobné svým složením maberskému, dokáží takové divy, co by mohl dokázat samotný Maberský krystal? Ten ležel tam, kam spadl.

Kouřící hromádka popela byla důkazem jeho mocné síly. Jenže Tressalara jej nedostala od otce a nebyla prohlášena skutečnou dědičkou, jak bylo vždycky psáno. Jestli se ho dotkne, aniž by ho dostala od předchozího dědice, potká ji Rillův krutý osud?

Nezaváhala však. Nepouštějíc Cadora natáhla druhou ruku. Když sáhla pro Maberský krystal, dvořané polekané zalapali po dechu.

Brand ji zarazil. „Výsosti, Cador neobětoval svůj život jen proto, abys ty takto ohrozila svůj.“

Tressalara zvedla s královskou důstojností hlavu. „Nemohla bych tu vládnout, kdybych nebyla ochotna obětovat život za své královské poddané tak, jako jej riskovali oni pro mne.“

Brand se jí podíval do očí, pak přikývl a pustil ji. „Tak mluví skutečná královna.“

Ticho naplnilo velkou síň, když se Tressalara opět natáhla po Maberském kameni. I když se v hloubi srdce bála, strachovala se jen o Cadora. Ruka se jí nechvěla, když se prsty dotkla chladného kamene.

Síní otřáslo další zahřmění a Tressalaře proběhla rukou vlna chladného ohně. Chlad se změnil v nesnesitelný žár. Tressalara nebyla schopna se hnout ani dýchat. Pak ji naplnila síla jako světlo stovky sluncí. Proudila jejím tělem do těla Cadorova.

Když velké třpytivé světlo zmizelo, diváci zamžikali očima. Před chvílí před nimi klečela princezna, teďje svou nádherou oslepil vířící sloup zlatého plamene. Když mohli zase jasně vidět, vykřikli radostí.

Tressalara nebyla zraněna.

Naklonila se ke Cadorovi a políbila ho na rty. Cítila, jak jeho tělo vláční a zahřívá se. Uslyšela jemný vzdech a viděla, jak se mu otevírají oči. Myslela, že se jí srdce rozskočí štěstím.

Pozvedla slzami zmáčený obličej. „Cador žije!“

Všechny zvony v království vyzváněly, když byla princezna Amelonie před svým lidem korunována. Královna Tressalara stála na vyzdobeném pódiu, postaveném na louce u řeky, aby se všichni, kdo chtějí, mohli přijít podívat. Šlechtic i obyčejný člověk tu stáli vedle sebe a tlačili se, aby viděli na obřad.

Nedaleko odsud seděl v lipovém hájku bělovousý muž, který velice připomínal svatého Ethelreda, Dračího pána, a sledoval korunovaci. Stranou od něho se z jedné větve díval mladý pár.

Myrriden se zatahal za vousy a díval se střídavě na svého veselého mladého učedníka a pěknou učednici.

„Jsem na vás pyšný. Niniane, Illusie, složili jste svou čarodějnickou zkoušku. Teď přijde vaše odměna. Tak tedy, mocí, kterou mi Bůh svěřil, vás povyšuji do další kategorie bytostí Jeho řádu!“

Objevil se obláček jiskřivého kouře, ve vzduchu se zachvěla vůně a velký čaroděj byl pryč. Stejně tak zmizeli i mladý čaroděj a čarodějka. Místo nich tu stál chlapec, pohledný a tmavovlasy, a líbezné děvče s vlasy zlatými jako slunce. Oba byli na okamžik zmateni.

„Ach, neznáme se?“ zeptal se chlapec. Cítil se nějak podivně. Ale snad to byl jen úsměv jeho krásné společnice, z čeho se mu točila hlava. „Já jsem Illusi… ech, Illus. Syn kupce z daleké Moravy, který přijel na korunovaci.“

Děvče se zardělo. ‚A já jsem… ech…“ Zvláštní, jak na okamžik zapomněla, kdo je, jen při pohledu do jeho temných očí. „Jmenuji se Nin… Nina. Vnučka královnina hlavního podkoního.“

Chlapec natáhl ruku. „Nedala by sis sklenici ovocného vína?

Nebo snad cukrovinku? Viděl jsem támhle obchodníka s podnosem marcipánu.“

Hezky se usmála. „Jsi moc milý.“

Dvojice odkráčela ruku v ruce, v dokonalé souhře, jako by se znali už dlouho, předlouho.

Byl to krásný den, hodný zapamatování. Slunce se lesklo na jasném nebi a voňavý vánek pročesával louku pod bezmračnou modří. Tressalara vykročila na pódium oblečená jako královna, královna očekávající hold svého lidu. Její šaty z duhového hedvábí byly posety diamantovým leskem, a tak se při sebemenším pohybu třpytila jako slunce. Na hlavě měla smaragdovou korunku královny Amelonie a na ruce odpovídající pečetní prsten.

Velký Maberský kámen ležel na podložce vedle ní, tři kusy spojené v jeden, jako by se nikdy nerozlomily. Tressalara jej pozvedla, aby ho všichni viděli, znak jejího práva na Amelonský trůn. Zářilo kolem ní nádherné světlo, zahánějící všechny stíny. Byla živoucím ztělesněním Maberského kamene a míru a bohatství, které krystal přinese.

Odkud pochází, to se asi nikdy nedozvíme, ale jeho síla byla ohromná. Hladomor nebo dostatek, válku nebo mír, mor nebo zdraví, smrt nebo život, to všechno může velký kámen přinést.

V tom bylo jeho tajemství. Vytvořil nevytvořitelné. Přičaroval a odčaroval.

Cadorův a Rillův úlomek se staly součástí jednoho. Teprve když se tyto dva kousky položily vedle Maberského kamene, bylo možné přečíst celý nápis.

. Bylo to prosté, když jste pochopili jeho vzkaz: Dávám a beru. Ještě jednou byl krystal za Tressalařiny vlády použit, aby přinesl dobro všem.

Lidé přistoupili, aby pozdravili svou velkou vládkyni. Cador poklekl jako první. Slunce proměnilo jeho vlasy v pruty zlata a jeho oči byly modřejší než safíry. Nikdy nevypadal tak živý a krásný.

Podala mu ruku s velkou pečetí Amelonie na prstě. Ruka se jí chvěla a ona se modlila, aby sevřel její dlaň mezi své. Ale rozdíl v jejich postavení mezi nimi postavil zeď, takovou, kterou on jistě nebude chtít bořit.

Cador ani nezvedl oči, aby se na ni podíval. Od té zázračné noci ve velké síni se jí jedinkrát nedotkl, ani s ní nepromluvil v soukromí.

Jeho způsoby byly vždy povznesené a řádné; choval se jako prostý rytíř, uctivý ke své královně. Kousla se do rtu, aby se jí přestal chvět.

Pro Amelonii to byl velký okamžik, ale bez Cadorovy lásky byl prázdný.

Cador, statečný bojovník z Kildoru, byl nervózní stejně jako ona.

Chtěl jí přísahat věrnost, ale měl sucho v ústech. Jen při pohledu na ni se mu hrdlo stáhlo láskou. Riskovala pro něho všechno, včetně svého života. A on s ní zacházel ve svém táboře jako se služkou, a pak ji ještě svedl. Nezasloužil si políbit její líbezný střevíček.

Nikdy, slovem, pohledem ani gestem by nepoukázal na jejich společné chvíle, i když je bude chovat v paměti jako vzácný šperk.

Přál si, aby se k ní mohl otočit zády, zapomenout, že ji kdy miloval, a mohl se vrátit do svého samotářského hnízda ve skalnaté vysočině Kildoru. Nebyl takového úkolu hoden. Ale i když je navždy oddělovalo její vysoké postavení, celý život ji chtěl chránit.

Tressalara, jeho královna. Jeho krásná, navždy ztracená láska.

Sklonil se nad její rukou, políbil smaragdový královský prsten a vyslovil stejná slova, jaká jí řekl v táboře rebelů: „Vše, co mám, a vše, co jsem, svěřuji tobě, paní. Přísahám, že obětuji svůj meč i svůj život tvé věci. Přijmeš mé služby?“

Tressalara mu prstem zvedla bradu a donutila ho, aby se jí podíval přímo do očí. Teď byl čas ukázat svou královskou odvahu.

Srdce jí radostně poskočilo. Třeba není ještě tak pozdě. Ne, pokud pustota v jeho očích není odrazem toho, co skrývá v srdci. Zhluboka se nadechla a hodila vlastní pýchu do větru. „Ano, přijímám tvou nabídku služby koruně Amelonie. Ale žádám od tebe víc. Ale jen jestli jsi ochoten přinést takovou oběť. Povstaň, Cadore z Kildoru.

Ty, který jsi se mnou sdílel sílu Maberského kamene.“

Její oči zářily láskou, aby to všichni viděli. „Vláda je samotářské povolání, můj pane. Nepřeji si, abys mi klečel u nohouchci tě mít po svém boku jako muže a krále, vládnoucího společně se mnou naší velké zemi. Svým srdcem, odvahou a moudrostí, kterou jsi prokázal ve svém boji za svobodu, sis to právo vysloužil.“

Zatímco stál, otřesenější než kdy byl v bitvě, dav souhlasně zvolal: „Ať žije Tressalara! Ať žije Cador! Ať žijí král a královna Amelonie!“

V koutku sladkých úst jí zacukalo. „Přijímáš, Cadore z Kildoru, tento poslední, možná nejobtížnější úkol?“

Čekala na jeho odpověď a připadalo jí, že mu to trvá celou věčnost. Pak si ji přitáhl do náručí a vášnivěji políbil, jako by byla hubená farmářova dcera a on její milý a objímali se za slunečného letního dne.

Lidé jásali a jásali. Když konečně propustil její rty, držel ji pevně ve svém objetí. „Jen ještě jednu věc. Chcešli poslušného muže, má královno, musíš hledat jinde. Opakovanější prohlásila, že nikdy nebudeš tolerovat muže tak tvrdohlavého, nesnesitelného a panovačného, jako jsem já. Víš jistě, že se mnou můžeš žít?“

Tressalara se na něho usmála. „Královna musí být ochotná obětovat se pro své království.“

Cador ji znovu políbil. Stáli v objetí, cítili, jak mezi nimi proudí síla a láska, silnější než všechna kouzla. Silnější než mocný Maberský krystal.

Když se otočili, aby přijali hold svého lidu, Cador se k ní naklonil. Aniž si to uvědomila, Cadorova další slova smazala poslední stín na její korunovaci.

„Kéž by se tvůj otec dožil tohoto dne. Jak by byl pyšný, čeho jsi dosáhla!“ Lehčeji políbil na spánek.

„I když jsi tak statečná a schopná jako každý muž, musím se ti k něčemu přiznat, miláčku: jsem z celého srdce rád, že král Varro měl jen dceru!“

Vzal ji do náručí a znovu ji políbil.

Někdo říká, že o svatebním dnu Tressalary a Cadora tančili rebelové a šlechtici společně a ze vzniklo mnoho šťastných svazků.

Také se říká, ze Maberský kámen zvonil jako velký zlatý zvon nebo hlas anděla a byl slyšet v každém koutě Čtyř zemí.

A jako v každé správné pohádce i Tressalara a Cador vládli Amelonii a jejímu lidu dlouho a moudře. Vychovali mnoho veselých dětí, některé měly matčiny ametystové oči a rusé vlasy, jiné safírovýma očima a zlatými vlasy připomínaly svého otce. A jestli ještě neumřeli, samozřejmě žijí dodnes…