Nora Roberts

Cesta časem

PRVNÍ KAPITOLA

Padal. Na přístrojové desce divoce blikala změť čísel a kontrolek, pilotní kabina se točila jako nějaký šílený kolotoč. I bez houkání varovných signálů by věděl, že se děje něco nedobrého. Na počítači se v krátkých impulzech neustále objevovalo výstražné červené světlo. I bez něho by mu bylo jasné, že se děje něco obzvlášť nedobrého.

Snažil se nepropadnout panice, chvíli jednou rukou zápasil s rychlostní pákou, marně ji zkoušel posunout vpřed a nabrat plnou rychlost. Loď se cukala, otřásala a snažila se překonat přitažlivost.

Přetížení několika g se na něho navalilo jako zeď. Všude kolem se ozýval skřípot kovových dílů.

„Nerozlož se mi, holka,“ zaprosil. V podlaze u jeho nohou se objevila skoro deseticentimetrová nepravidelná trhlina.

„Vydrž pohromadě, ty křápe jeden zatrac –“

Snažil se nasměrovat loď k východu, ale začínal chápat, že ani při sebeobratnějších pilotních manévrech se mu nepodaří vyhnout se černé díře, která je do sebe vtahovala.

Osvětlení v kokpitu zhaslo a bylo vidět jen víření barev na přístrojové desce. Loď se pohybovala po spirále, rotovala jako kámen vystřelený z praku. Kolem ní bylo bílé, sálající a oslňující světlo.

Instinktivně si rukou zakryl oči. Náhle pocítil na prsou tak drtivý tlak, že nemohl dělat vůbec nic, jen lapat po dechu.

Vzpomněl si, než ztratil vědomí, jak si jeho matka přála mít z něho právníka. On toužil létat.

Když se probral z bezvědomí, neklesal ve spirálách, ale řítil se děsivým volným pádem. Letmý pohled na přístrojovou desku mu prozradil, že přístroje jsou poškozené. Číselník se točil pozpátku jako o závod. Stačil ještě zahlédnout obrys Země a potom ho ohromná síla opět vtlačila do sedadla.

4

Protože věděl, že může kdykoli znovu upadnout do bezvědomí, přepnul řízení na automat. Počítač by měl loď nasměrovat do neobydlené oblasti, pokud někde existuje nějaký Bůh a pokud havarijní záloha řízení v téhle staré herce bude ještě fungovat.

Třeba se možná, snad, dožije toho, že uvidí zase vycházet slunce.

Jaké by asi bylo pracovat jako právník?

Viděl, jak se na něho šílenou rychlostí řítí Země, modrozelená, nádherná. Napadlo ho, že právničina by se takovému zážitku vyrovnat nemohla.

Libby pozorovala ze zápraží chaty noční oblohu. Křižovaly se na ní hrozivé blesky a spolu se závojem deště byly tou nejlepší podívanou v celém širokém okolí. Přestože stála schovaná pod stříškou, obličej i vlasy měla deštěm vlhké. Z domku za jejími zády se linula příjemná záře, bylo v něm teplo a útulno. Při dalším zahřmění si s povděkem uvědomila, jak je ráda, že zapálila svíčky a rozsvítila petrolejky.

Světlo a teplo ji ale dovnitř nenalákalo. Dnes večer dávala přednost výbojům elektrické energie mezi vrcholky hor.

Jestli bouře brzy nepřestane, potrvá týdny, než bude severní cesta v horách opět sjízdná. Nevadí, napadlo ji, když si další blesk hledal cestu oblohou. Má spoustu času. Nechávala se laskat svěžím větrem.

Pousmála se, protože si uvědomila, že má vlastně ještě spoustu času.

Nejlepší rozhodnutí, jaké kdy udělala, bylo sbalit si věci a odjet sem do chaty v horách daleko od civilizace. Vždycky milovala hory, pohoří Klamaths v jihozápadním Oregonu. Vysoké rozeklané vrcholy skýtaly nádherný pohled, byl tu čistý vzduch a samota.

Kdyby jí psaní dizertační práce o moderních vlivech na ostrovech Kolbari mělo trvat šest měsíců, tak proč ne. Studovala pátý rok kulturní antropologii, tři roky z toho strávila na praxi v terénu. Od svých osmnácti let neměla čas sama pro sebe, za celou tu dobu nebyla ani na chvíli sama, bez rodiny, nebo bez školních povinností, bez přítomnosti dalších lidí. Dizertační práce je pro ni hodně důležitá, někdy si dokázala připustit, že možná až příliš.

Rozjela se sem, aby mohla pracovat o samotě, aby si mohla udělat čas i na zamyšlení sama nad sebou. Byl to opravdu dobrý nápad.

5

V téhle jednopatrové chatce, kterou teď měla za zády, se narodila.

Tady v horách strávila prvních pět let svého života, žila tady tak volně a svobodně jako lesní zvěř.

Usmála se při vzpomínce, jak se tu s mladší sestrou proháněly bosy, jak byly přesvědčené, že celý svět patří jen jim a jejich rodičům, kteří vyznávali jiné než oficiální hodnoty.

Ještě stále si dovedla vybavit svou matku, jak tkala předložky a koberečky, a svého otce, jak se staral o zahradu. Večer obvykle poslouchali hudbu nebo krásné dlouhé příběhy. Všichni čtyři dohromady si tak vystačili, že se s ostatními lidmi viděli jen tehdy, když jednou za měsíc jeli nakoupit zásoby do městečka Brookings.

Možná tak mohli žít dál, ale po šedesátých létech přišla léta sedmdesátá. Jednou jeden prodejce uměleckých řemeslných výrobků objevil u Libbyiny matky viset na zdi tkané koberečky. Skoro ve stejnou dobu zjistil Libbyin otec, že ze směsí některých rostlin, které pěstoval, lze připravit vynikající uklidňující čaj. Dřív než Libby oslavila osmé narozeniny, její matka se stala uznávanou umělkyní a její otec úspěšným podnikatelem. Přestěhovali se do Portlandu, bydleli tam tak jako všichni ostatní a chatička zůstala jejich rodině jen jako prázdninové útočiště.

Právě tenhle kulturní šok, který Libby prožila, ji možná přivedl ke studiu antropologie. Fascinovaly ji sociální struktury a důsledky vnějších vlivů, které byly i pro její vlastní život dost zásadní. Někdy se jí stávalo, že skoro zapomínala, v jaké době žije, tak byla lačná získávat odpovědi na své otázky. Vždycky, když se jí něco podobného přihodilo, přijížděla sem nebo si vzala pár dnů volna na návštěvu své rodiny. To ji dokázalo propojit s přítomností.

Rozhodla se, že pokud bouřka do zítřka přejde, zapne počítač a pustí se do práce. Ale nanejvýš na čtyři hodiny denně. Za poslední rok a půl příliš často pracovala po dobu skoro třikrát delší.

Všechno má svůj čas, tak jí to její matka vždycky říkala. Proto si tentokrát ponechá čas na to, aby mohla znovu získat něco z té svobody, kterou zažívala v prvních pěti letech svého života.

Klid. Vítr si pohrával s jejími vlasy a Libby se zaposlouchala do zvuků deště, bičujícího skály a zem. Třebaže byla silná bouře a hrom 6

burácel, cítila se vyrovnaná. Za celý svůj život nenalezla jiné místo, kde by se cítila tak klidná.

Dívala se na světelný bod plující oblohou a na chvíli ji bláhově napadlo, že je to možná kulový blesk nebo třeba nějaký meteor. Při dalším zablesknutí zahlédla neurčitý obrys a na kratičkou chvíli i kovový třpyt.

Udělala pár kroků ven do deště a podvědomě přimhouřila oči. To světlo se přibližovalo velkou rychlostí.

Je to letadlo? Dívala se pozorně, připadalo jí, jako kdyby ten podivný předmět klouzal jen těsně nad vrcholky jedlí západně od chaty. Potom uslyšela třesknutí nárazu, jeho ozvěna se nesla lesy tak, že ji to nejprve skoro přimrazilo na místě. Vrátila se do chatky pro pláštěnku a příruční lékárničku.

Za chvíli už sedala do svého terénního landroveru a nad hlavou jí stále burácel hrom. Pamatovala si, kde viděla letadlo havarovat.

Mohla jen doufat, že její orientační smysl bude fungovat tak dobře, jako dosud vždy.

Skoro půl hodiny se prodírala oslepující bouří a hustým deštěm po cestě rozježděné při těžbě dřeva.

Zaťala zuby a přebrodila se s landroverem přes rozvodněný potok.

Moc dobře si uvědomovala, jaká nebezpečí přinášejí povodně v horách. Přesto jela o malinko rychleji než bylo bezpečné, zatáčky odhadovala spíš instinktivně, jela po paměti. Málem ho přehlédla.

Dupla na brzdy, sešlápla je až k podlaze, když zahlédla těsně vedle zužující se cesty ležet zkroucenou postavu. Auto dostalo smyk, klouzalo blátem a rozstřikovalo je kolem, než se kola zachytila na tvrdém podkladu.

Popadla baterku a deku, vyskočila z auta a klekla si vedle ležícího člověka. Byl naživu. Když mu přiložila prsty na hrdlo a nahmatala pulz, ulevilo se jí. Muž byl oblečený celý do černého a byl promoklý až na kůži. Automaticky přes něho přehodila přikrývku, a začala pod ní zkoumat, jestli nemá někde něco zlomeného.

Byl to mladý, štíhlý muž s dobře vyvinutým svalstvem. Doufala, že by to mohlo hrát v jeho prospěch. Jako by nevnímala, že blesky co chvíli křižují oblohu, posvítila mu baterkou do tváře. Měl rozseknuté čelo. Přestože silně pršelo, bylo zřejmé, že rána dost krvácí. Nemohla 7

vědět, jestli ten člověk nemá poraněný krk nebo páteř, a proto s ním nechtěla hýbat.

Vrátila se rychle do auta pro příruční lékárnu. Když mu ošetřovala čelo motýlkem, speciální stahovací náplastí nahrazující chirurgické šití, otevřel oči.

Hurá. To bylo jediné, co ji napadlo. Instinktivně vzala jeho ruku do své, aby ho uklidnila.

„Budeš v pořádku. Neboj se. Jsi tu sám?“

Zíral na ni, ale viděl jen rozmazané obrysy.

„Cože?“

„Byl s tebou ještě někdo? Je tu zraněný ještě někdo další?“

„Ne.“ Pokusil se posadit. Svět se s ním zatočil, musel se jí chytit, aby neztratil rovnováhu. Ruka mu sklouzla po její mokré pláštěnce.

„Jsem sám,“ řekl a znovu omdlel.

Ani netušil, jak je sám.

Libby po většinu noci usínala vždy jen na malou chviličku.

Podařilo se jí nějak ho dotáhnout do chatky a uložit na gauč. Vysvlékla ho, osušila, ošetřila mu poranění.

Teprve potom se stočila do velkého křesla u ohně a začala podřimovat. Každou chvíli mu chodila kontrolovat tep a zorničky.

Usoudila, že je v šoku a že má nepochybně otřes mozku, ostatní zranění byla relativně nepodstatná. Pohmožděná žebra a pár ošklivých modřin.

Měl štěstí, uvažovala, pila čaj a prohlížela si ho ve světle krbu.

Blázni většinou mívají štěstí. Jen blázen by lítal v horách za takového počasí, jako je dnes.

Venku stále zuřila bouře. Libby postavila hrnek na stolek a šla přiložit do krbu další poleno. Rozhořelo se a v místnosti se rázem objevilo víc světla i víc stínů. Je to pohledný blázen, doplnila svou předchozí úvahu, usmála se a protáhla si bolavá záda. Měří tak kolem sto osmdesáti pěti centimetrů, je dobře stavěný, má pěknou postavu. Je štěstí pro ně pro oba, že je zvyklá nosit těžká břemena a že má dost síly. Opřela se o římsu krbu a pozorovala neznámého muže.

Je opravdu dost hezký. Až se mu vrátí barva a nebude tak bledý, bude ještě hezčí. Má pěkný obličej s keltskými rysy, ostře řezané lícní 8

kosti a plné nádherně modelované rty. Je vidět, že se den nebo dva nepotkal s holicím strojkem. To, jak byl zarostlý, a čelo polepené náplastmi mu dodávalo trochu divoký, skoro nebezpečný vzhled. Má modré oči, vzpomněla si, sytě tmavě modré.

Určitě má keltské předky, napadlo ji znovu, když se natahovala pro hrnek s čajem. Má černé vlasy, černé jako uhel. Malinko se mu vlní, i když už jsou suché. Usoudila, že na to, aby byl voják, je má příliš dlouhé. Vzpomněla si totiž na oblečení, které z něho stahovala. Černá kombinéza jí připadala vojenská, na kapsičce na prsou bylo něco, co jí připomínalo označení hodnosti. Možná je příslušníkem nějaké elitní složky letectva.

Pokrčila rameny a uvelebila se v křesle. Uvědomila si, že měl na nohou obnošené a odřené kotníkové tenisky. Měl tenisky a velmi draze vypadající hodinky, takové ty se spoustou miniaturních stupnic.

Jediné, co ji při pohledu na ně napadlo, bylo, že neukazují správný čas.

Havárii neodnesl jen jejich majitel, ale i hodinky.

„Nevím, jak to dopadne s tvými hodinkami,“ řekla a zívla, „ale ty budeš v pořádku.“ Potom ji přemohl spánek.

Probudila ho prudká bolest hlavy, viděl rozmazaně a nemohl zaostřit. V krbu hořel oheň, nebo to musela být dokonalá napodobenina. Cítil vůni hořícího dřeva… a připadalo mu, že i deště.

Mlhavě si vzpomínal, že někde klopýtal v prudkém lijáku. Byl schopný si uvědomit jen to, že je naživu. V teple. Pamatoval si, jaká mu byla hrozná zima, jak byl promočený a dezorientovaný. Nejprve se děsil představy, že ztroskotal v oceánu. Potom se u něho objevil…

nějaký člověk. Žena. Mluvila na něho tichým, klidným hlasem… měla jemné, něžné ruce… Chtěl přemýšlet, ale příliš to bolelo, v hlavě jako by mu někdo bubnoval.

Zpozoroval, že ve starém křesle sedí žena a je zabalená do barevné přikrývky. Je to halucinace? Možná že ano, ale rozhodně příjemná. Na tmavých vlasech se jí třpytí odlesky plápolajícího ohně. Vypadají polodlouhé a hodně husté, má je půvabně rozcuchané kolem obličeje.

Spí a klidně oddychuje, pravidelně se jí zvedá hrudník. V tomhle světle vypadá její kůže zlatavá. Má zvláštní rysy, skoro exotické, široká ústa, teď ve spánku pootevřená.

9

Nebyl schopný se soustředit.

Znovu zavřel oči a spal až do východu slunce.

Když se znovu na chvíli vynořil do stavu vědomí, žena tam nebyla.

Oheň v krbu ještě praskal, přes okno se dovnitř prodíralo slabé světlo.

Bolest hlavy nezmizela, ale už nebyla tak nesnesitelná. Opatrně se konečky prstů dotkl obvazu na čele. Napadlo ho, že mohl být v bezvědomí dlouhé hodiny nebo dokonce i dny. Pokusil se zvednout, ale zjistil, že má příliš slabé tělo, bylo jako z gumy.

Má mysl na tom zřejmě není o mnoho líp, usoudil, když si uvědomil, jak je pro něho obtížné vnímat okolí. Malý slabě osvětlený pokoj vypadal velmi starodávně zařízený, všechno bylo z kamene nebo ze dřeva. Všiml si dokonce primitivních výrobků z přírodních materiálů.

Jednou byl s rodinou na dovolené na západě a v rámci pobytu podnikali výlety do parků a skanzenů a za památkami. Pootočil hlavu tak, aby viděl na krb, kde plameny olizovaly polena. Kolem bylo suché teplo a vůně hořícího dřeva. Nepřipadalo mu pravděpodobné, že by se ho ujali v nějakém skanzenu nebo muzeu starých časů.

Nejhorší bylo, že pro vyřešení záhady, kde to vlastně je, neměl žádné vodítko.

„Už ses probral?“ Libby vešla do dveří s hrnkem čaje v ruce. Její pacient na ni mlčky zíral, proto se na něho konejšivě usmála a došla ke gauči, kde ležel. Vypadal tak bezmocně, že veškeré rozpaky, s nimiž obvykle v životě zápasila, se docela vytratily. „Měla jsem už o tebe strach.“ Posadila se na okraj gauče a začala mu měřit pulz.

Teď ji viděl zřetelněji. Vlasy teple hnědé barvy měla hladce sčesané na stranu. Rozhodl se, že její celkový vzhled bude nejpřesněji vystihovat slovo exotický. Má dlouhé řasy, jemný nos a plná ústa. Její profil mu připomínal obrázek, který kdysi viděl a na kterém byla egyptská královna Kleopatra. Prsty, které se zlehka dotýkaly jeho zápěstí, byly chladné.

„Kdo jsi?“

Přikývla a s klidem mu dál měřila pulz. Jen trochu víc přitiskla prsty. „Nejsem zrovna sestra Florence Nightingalová, ale nikoho lepšího na výběr tu nemáš,“ usmála se a zvedla mu jedno a potom druhé víčko a podívala se mu na zorničky. „Jak mě vidíš?“

10

„Jak bych tě měl vidět?“

Potlačovala smích a narovnávala mu polštář za zády.

„Jen jednou, ale protože máš otřes mozku, možná mě vidíš jako dvojčata.“

„Vidím jen jednu.“ Se smíchem se pokusil dotknout její trošku špičaté brady. „Je moc hezká.“

Zapýřila se a ucukla hlavou. Nebyla zvyklá, aby jí někdo říkal, že je hezká. Chválívali ji jen za pracovní úspěchy. „Zkus tohle. Je to tajný recept mého otce. Směs, kterou ještě ani neuvedl na trh.“

Než stačil odmítnout, přidržela mu hrnek s čajem u úst. „Děkuju.“

Bylo to zvláštní, ale ta vůně a chuť mu mlhavě připomínala dětství.

„Co tu dělám?“

„Dáváš se do pořádku. Havaroval jsi s letadlem v horách několik mil odsud.“

„S letadlem?“

„Nevzpomínáš si na to?“ Zamračila se a oči jí na chvíli potemněly.

Měly zlatavou barvu. Velké zlatohnědé oči. „Asi si na to vzpomeneš až za nějakou dobu. Zřejmě ses pořádně uhodil do hlavy.“

Naléhala, aby se ještě napil. Měla co dělat, aby se ubránila šílené touze odhrnout mu vlasy z čela. „Dívala jsem se venku na bouřku, jinak bych tě neviděla havarovat. Máš štěstí, že nejsi nijak těžce zraněný. Tady není telefon a příručák je zrovna v opravě, takže ani nemůžu zavolat doktora.“

„Příručák?“

„Příruční vysílačka,“ opravila se. „Myslíš, že bys zvládl něco sníst?“

„Možná. Jak se vlastně jmenuješ?“

„Liberty Stoneová.“ Odložila hrnek s čajem a dala mu ruku na čelo, aby zkontrolovala, jestli nemá teplotu. Považovala za zázrak, že se nenastydl. „Moji rodiče patřili k první vlně bojovníků proti establishmentu v šedesátých letech. Proto mě pojmenovali Liberty, svoboda, takže jsem dopadla o něco lépe, než má sestra, které se dostalo jména Sunbeam.“ Viděla, jak je z toho zmatený, a rozesmála se. „Říkej mi Libby. Jak se jmenuješ ty?“

11

„Já –“ Ruka, která mu ležela na čele byla chladná a skutečná.

Nezdá se mi to, je to skutečnost, přesvědčoval sám sebe. Ale o čem to tedy mluvila?

„Jak se jmenuješ? Obvykle chci znát jména lidí, které jsem zachránila při haváriích letadel.“

Otevřel ústa, aby jí to řekl, ale nevěděl. Zamrazilo ho v zádech.

Viděla, jak zbledl a zadívala se mu pozorně do očí a potom mu silně stiskla zápěstí. „Já si, já si nemohu vzpomenout.“

„Tak s tím nepospíchej.“ Potichu polkla a vzpomněla si na vysílačku, kterou tak svědomitě odvezla na opravu, když si jela do města pro zásoby. „Jsi dezorientovaný. Musíš odpočívat, pokus se o to a já ti zatím udělám něco k jídlu.“

Jakmile zavřel oči, zvedla se a odešla do kuchyně.

Neměl žádnou identifikaci, napadlo ji při přípravě omelety.

Žádnou peněženku, doklady, povolení. Může to být kdokoli.

Kriminálník, psychopat… Ne. Zasmála se sama sobě a posypala vaječnou směs trochou sýra. Vždycky oplývala bujnou fantazií. Ale není to právě její schopnost dokázat si představit primitivní dávné kultury jako skutečné lidi, rodiny, milence, děti, není to právě tohle, co jí pomáhá v její profesi?

Mívala i velmi dobrý odhad, pokud šlo o charakter lidí. Možná to také souvisí s její fascinací lidmi a jejich zvyky. Musela si s trochou smutku připustit, že pozorování lidí jí vyhovovalo mnohem víc, než když s nimi měla vstupovat do přímého kontaktu.

Ten muž, který zápasil se svými vlastními problémy v jejím obývacím pokoji, pro ni nebyl hrozbou. Ať to byl kdokoli, byl neškodný. Zručně obrátila omeletu a natáhla se pro talíř. Potom zaječela a upustila pánev s vejci a vším ostatním. Její neškodný pacient stál úplně nahý ve dveřích do kuchyně.

„Hornblower,“ prohlásil a začal se hroutit k zemi. „Caleb Hornblower. Cal.“

Z mlhy, která ho obestřela, uslyšel její hlas. Když se trochu probral, uviděl její obličej blízko svého. Objímala ho a snažila se ho táhnout. Pokusil se jí pomoct a pozvednout se, ale výsledkem bylo, že upadli oba dva.

12

Libby těžce oddechovala a ležela na zádech přitisknutá k zemi pod ním. „Hele, bylo by lepší, kdybys zůstal ještě chvíli v klidu.“

„Omlouvám se.“ Stačil si uvědomit, že je hodně vysoká a má velmi pevné tělo. „Strhl jsem tě na zem?“

„Jo.“ Stále držela ruce ovinuté kolem jeho těla. Pustila ho tedy a byla přesvědčená, že nemůže dýchat proto, že upadla. „Jestli se nebudeš zlobit, ráda bych ti řekla, že jsi dost těžký.“

Podařilo se mu podepřít se jednou rukou a trochu se posunout. Byl omráčený, to připouštěl, ale mrtvý si nepřipadal. Bylo mu moc příjemné, když pod ním ležela. „Možná jsem příliš slabý na to, abych se hýbal.“

Zdálo se jí, že vidí v jeho očích záblesk potěšení? Libby usoudila, že se jí to nezdá. To odvěké a příšerně nesnesitelné chlapské ego.

„Pane Hornblowere, jestli se nenazdvihneš, zeslábneš ještě o hodně víc.“ Zahlédla, jak se na okamžik zašklebil, než se zpod něho vysoukala. Snažila se udržet oči na jeho obličeji, nepřestat se dívat na jeho obličej, když mu pomáhala, aby se zvedl. „Jestli se tady chceš procházet, budeš muset počkat, dokud nebudeš schopný to zvládnout sám.“ Objala ho v pase, aby ho podepřela, ale vnímala, jak hned znepokojivě silně reaguje. „A dokud tady neprohrabu tátovy věci a nenajdu ti nějaké trenky.“

„Správně.“ Vděčně se sesunul na gauč.

„Teď se ani nepohni, dokud se nevrátím.“

Neprotestoval. Nemohl. Procházka ke kuchyňským dveřím a zpět mu odčerpala všechny zbývající síly. Byl neuvěřitelně slabý a byl to hrozný pocit. Nevzpomínal si, že by jako dospělý byl někdy v životě nemocný byť jen jeden jediný den. Ale kolik mu vlastně je? Osmnáct?

Zřejmě se v té staré rachotině pořádně praštil do hlavy.

Sakra, tak jestli si vybavuje tohle, tak proč by si nemohl vzpomenout, jak se sem dostal? Zavřel oči a snažil se přenést do minulosti a vzpomenout si, přebít tu bolest, která mu svírala hlavu.

Havaroval s letadlem. To mu řekla ona, Libby. Měl rozhodně dojem, že s něčím havaroval. Časem si určitě vzpomene, jak to bylo, stejně jako si vzpomněl na své jméno, přestože mu nejdřív připadalo, že má v hlavě jen děsnou prázdnotu.

13

Vešla a nesla talíř. „Máš štěstí, že tu mám spoustu zásob.“ Otevřel oči. Zaváhala a málem zase všechno vyklopila na zem. Jak se to na mě dívá, pomyslela si, je skoro nahatý, má přikrývku jen přes bedra, po těle mu tančí odlesky ohně z krbu, to by přece roztřáslo ruce skoro každé.

Usmál se. „Voní to pěkně.“

„To je moje specialita.“ Zhluboka si povzdechla a posadila se vedle něho. „Zvládneš se najíst sám?“

„Jasně. Dělá se mi mdlo, jen když vstanu.“ Vzal si od ní talíř a pustil se do jídla. Spolkl první sousto a překvapeně se na ni podíval.

„V tom jsou doopravdická vejce?“

„Doopravdická vejce? No jasně, že jsou v tom doopravdická vejce.“

Trochu se usmál a nabral na vidličku další velké sousto.

„Opravdová vejce jsem měl naposled tak dávno, že si ani nepamatuju, kdy to bylo.“

Napadlo ji, že kdysi kdesi četla, že vojáci používají místo vajec nějakou náhražku. „Tohle jsou opravdová vejce od opravdových slepic.“

Cpal se jídlem tak, že se musela smát. „Můžeš dostat přidáno.“

„Tohle by mě mělo udržet na nohou.“ Podíval se na ni a viděl, že se směje a už zase pije čaj. „Jestli se nepletu, asi jsem ti ještě ani nepoděkoval za to, že jsi mě zachránila.“

„Prostě jsem se jen dostala na správné místo ve správný čas.“

„Proč jsi tady?“ Rozhlédl se po místnosti. „To je tvoje?“

„Myslím, že by se dalo říct, že jsem tu na studijní dovolené. Jsem antropoložka zabývající se lidskou kulturou a společností, právě jsem dokončila několikaměsíční práci v terénu a připravuju dizertaci.“

„Tady?“

Potěšilo ji, že nepřišel s obvyklými komplimenty, že je příliš mladá na to, aby se připravovala na dosažení vědecké hodnosti.

„Proč ne?“ Vzala od něho prázdný talíř a odložila ho stranou. „Je tu klid, pokud zrovna nehavaruje nějaké letadlo. Co tvá žebra? Bolí?“

Podíval se na své tělo a poprvé si všiml, jaké má modřiny. „Ani nebolí. Jen je trochu cítím.“

14

„Víš, žes měl ohromné štěstí? Kromě rány na hlavě ses z toho všeho dostal jen se škrábanci a modřinami. Přitom ses řítil dolů takovým způsobem, že jsem ani nečekala, že najdu někoho naživu.“

„Havarijní řízení…“ Mlhavě si vybavoval, jak se snažil přepnout ovládání. Světla, blikající světla. Zvuk výstražné akustické signalizace. Snažil se zkoncentrovat, soustředit, ale ten obraz se mu rozplynul.

„Jsi zkušební pilot?“

„Cože? Ne… myslím, že ne.“

Položila konejšivě svou ruku na jeho. Lekla se své vlastní podivné reakce a opatrně ruku zase odtáhla.

„Nemám rád záhady,“ zabručel.

„Já je zbožňuju. Pomůžu ti ji vyřešit.“

Otočil hlavu tak, aby se jí mohl podívat do očí. „Třeba se ti to řešení nebude zamlouvat.“

Zamrazilo ji. Je nesmírně silný. Až se mu zahojí zranění, bude mít tělo tak silné, jako si byla jistá, že je silný jeho mozek. A jsou sami…

úplně sami, jak jen dva lidé mohou být. Zahnala ten podivný pocit a věnovala se pití čaje. Co by měla dělat? Měla by ho snad vyhnat s otřesem mozku někam ven do deště?

„To se uvidí, až budeme vědět, jak to všechno je,“ řekla nakonec.

„Až přestane bouřka, za den za dva bych měla být schopná dovézt tě k doktorovi. Do té doby budeš muset spoléhat na mě.“

Spoléhal na ni. Nedokázal by říct proč, ale od okamžiku, kdy ji spatřil podřimovat v křesle, věděl, že ona je někdo, na koho se může spolehnout. Problém byl v tom, že nevěděl, jestli se může spolehnout sám na sebe, ani jestli se na něho může spolehnout ona.

„Libby…“ Otočila se k němu, ale on v tom okamžiku zapomněl, co chtěl říct.

„Máš hezký obličej,“ zašeptal a spatřil v jejích zlatohnědých očích zděšení. Měl chuť se jí dotknout. Jako by ho k tomu něco nutilo. Než zvedl ruku, vstala a byla z dosahu pryč.

„Myslím, že bys měl ještě odpočívat. Nahoře je volná ložnice.“

Mluvila rychle, úsečně a podrážděně. „Včera v noci se mi nepodařilo tě tam dotáhnout, ale měl bys to tam pohodlnější.“

15

Chvíli ji pozoroval. Nebyl zvyklý, že by se od něho ženy odtahovaly. Dumal nad tím, až nabyl přesvědčení, že to tak opravdu je. Pokud se muž a žena k sobě cítí přitahováni, je ostatní snadné.

Možná mu nepracovaly všechny okruhy, ale věděl, že mezi nimi dvěma funguje přitažlivost na obou stranách.

„Máš partii?“

Libby zvedla údivem obočí až k ofině. „Co jestli mám?“

„Partii. Máš nějakého přítele?“

Usmála se. „To je moc hezký výraz. Teď zrovna ne. Pojď, pomůžu ti nahoru.“

Než se mohl zvednout, zarazila ho gestem ruky. „Možná by sis mohl na sobě nechat tu přikrývku.“

„Není tu zima,“ protestoval. Potom si s pokrčením ramen ovinul látku kolem beder.

„Opři se o mě.“ Položila si jeho ruku na rameno a svou mu dala kolem pasu.

„Připraven?“

„Téměř.“ Zjistil, že se mu hlava točí jen docela málo. Skoro si myslel, že by to zvládl i sám, ale líbila se mu představa, že do schodů půjde s rukou ovinutou kolem ní. „Ještě nikdy jsem nebyl na takovém místě, jako je tohle.“

Srdce jí bušilo dost rychle. Skoro se o ni neopíral, takže si nemohla namlouvat, že by to bylo námahou. Jeho blízkost byla samozřejmě něco jiného.

„Tuším, že podle běžných měřítek by se to tu dalo považovat za velmi rustikální, ale mně se tady vždycky líbilo.“

Rustikální je hodně eufemistické slovo, uvažoval v duchu, ale nechtěl ji urazit. „Vždycky?“

„Ano, narodila jsem se tady.“

Znovu začal mluvit, otočil se k ní a ucítil vůni jejích vlasů. Jeho tělo zareagovalo, napjalo se a pohmožděniny ho zabolely.

„Tudy. Posaď se do nohou postele a já ti ji zatím upravím. Udělal, co mu řekla. Dotkl se jednoho ze sloupků postele, protože si nebyl jistý tím, co vidí. Bylo to opravdu dřevo, určitě to bylo dřevo, ale nezdálo se, že by bylo starší než dvacet nebo třicet let. Bylo to divné.

„Tahle postel…“

16

„Je pohodlná, opravdu. Vyráběl ji můj táta, takže není nová, ale matrace je kvalitní.“

Cal pevně sevřel prsty kolem sloupku. „Vyráběl ji tvůj táta? To je dřevo?“

„Tvrdý dub, těžký jak náklaďák. Věř tomu nebo ne. Narodila jsem se na téhle posteli, protože v té době mí rodiče odmítali přítomnost doktorů u něčeho tak prostého a osobního, jako je narození dítěte.

Stále si nedokážu představit svého otce, jak má vlasy stažené do ohonu a na krku korálky.“ Narovnala se, a když se podívala na Cala, viděla, jak na ni civí.

„Nějaký problém?“

Zavrtěl hlavou. Asi potřebuje odpočívat, mnohem víc odpočívat.

„Bylo tohle tady –“ ukázal zesláblou rukou kolem sebe, „, bylo to součástí nějakého experimentu?“

Oči jí zjihly, objevila se v nich pýcha a láska. „Můžeš to tak brát.“

Šla ke skříňce, kterou také vyrobil její otec, a začala se v ní přehrabovat. Nakonec vytáhla tenké tepláky. „Můžeš si obléknout tohle. Táta tady vždycky nechá nějaké oblečení a máte dost podobnou postavu.“

„Jasně.“ Než se jí podařilo vyklouznout z pokoje, chytil ji za ruku.

„Kde jsi říkala, že to jsem?“

Vypadal, že je to pro něho ohromně důležité. „Oregon, jihozápadní Oregon, přímo nad hranicí s Kalifornií, která prochází pohořím Klamath.“

„Oregon.“ Pomalu uvolňoval sevření prstů. „USA?“

„Bylo tomu tak, když jsem to naposledy prověřovala.“ S obavami se na něho podívala.

Chytil ji za zápěstí a snažil se ji nestisknout příliš silně. „Jaká planeta?“

Pohlédla mu do očí. Připadalo jí, že by mohla přísahat, že myslí svou otázku vážně. „Země. Ta třetí za Sluncem,“ řekla, aby ho pobavila. „Odpočiň si, Hornblowere. Celý se klepeš.“

„Jo,“ zvolna vydechl. „Asi máš pravdu.“

„Kdybys něco potřeboval, zařvi.“

Zůstal sedět tam, kde ho opustila. Měl pocit, dost hrozný. Ale asi měla pravdu, opravdu se klepal. Jestli je v Oregonu, na severní 17

polokouli planety Země, není tak daleko od správného směru. Tak daleko od správného směru, opakoval si a hlava mu začínala těžknout.

Jaký je ten správný směr?

Podíval se na hodinky na svém zápěstí a zamračil se na stupnice.

Aniž by o tom přemýšlel, podvědomě zmáčkl malou hřídelku vyčnívající na straně. Stupnice zmizely a objevila se řada červených čísel, která blikala na černém ciferníku.

Los Angeles. Zaplavila ho vlna úlevy, když rozpoznal souřadnice.

Vrací se domů ze základny v L. A. po… po čem sakra vlastně?

Pomalu si lehl a přesvědčil se, že Libby měla pravdu. Postel byla překvapivě pohodlná. Možná kdyby si zdříml a na pár hodin vypnul, vzpomněl by si potom na všechno. Protože se zdálo, že jí na tom záleží, Cal si natáhl tepláky.

Libby nechápala, do čeho se to pustila. Seděla před svým počítačem a zírala na prázdnou obrazovku. Měla na krku zraněného a neuvěřitelně pohledného chlapa. Člověka s otřesem mozku, s částečnou ztrátou paměti a… s očima, kterým nemohla odolat.

Vzdychla si a podepřela si bradu rukama. Otřes mozku byla schopna zvládnout. Naučila se první zásady pomoci, protože to pro sebe považovala za nejméně stejně důležité jako kmenové zvyky obyvatel Západu. Práce v terénu přiváděla vědce často do vzdálených míst, kde neexistovaly nemocnice a kde nebyli ani lékaři.

Její vědomosti jí ale nedostačovaly, pokud šlo o ztrátu paměti. A rozhodně si nevěděla rady v tom, jak si poradit s jeho pohledem. Její znalosti mužů byly vyčtené z knih a většinou se týkaly kulturních a sociopolitických zvyků.

Dokázala si celkem obstojně poradit, když bylo potřeba. Její souboj s paralyzující stydlivostí byl dlouhý a těžký. Pomohla jí především její ctižádost, která ji donutila klást otázky, přestože by nejraději splynula s pozadím a byla neviditelná. Ctižádost jí dodávala sílu cestovat, pracovat s neznámými lidmi, vybrat si pár přátel, kterým mohla důvěřovat. Ale pokud šlo o osobní vztahy, o vztahy mezi ženou a mužem…

Muži, se kterými se setkávala pracovně, se nechali snadno odradit.

Většina z nich se zalekla jejího způsobu myšlení, většinou velmi úzce 18

zaměřeného, což si i sama přiznávala. Potom tu byla její rodina.

Musela se usmát, když si na ně vzpomněla. Její matka byla stále ta dětinská umělkyně, která kdysi tkala pokrývky na podomácku vyrobeném tkalcovském stavu. A její otec… Libby zavrtěla hlavou, když na něho pomyslela. William Stone vydělával na svých bylinných přípravcích jmění, ale nikdy z něho nebude manažer v obleku i s vestičkou.

Hudba Boba Dylana a porady vedení. Ztracené případy a rozmezí obchodních přirážek.

Jediný muž, kterého kdy přivedla domů na rodinný oběd, odešel zmatený a vynervovaný, a určitě hladový. Libby na to vzpomínala se smíchem. Na matčin nákyp z cukiny a sojových bobů se dokázal jen podívat.

Libby byla kombinací idealismu svých rodičů, vědecké praktičnosti a snivé romantičnosti. Věřila na zdůvodňování, matematické rovnice a pohádky. Bystrý mozek a žízeň po vědění ji připoutaly k její práci příliš pevně, nezbyl jí prostor pro skutečný milostný vztah. Navíc nutno přiznat, že skutečný milostný vztah by ji v jejím případě k smrti vyděsil.

V minulosti si to při studiu vztahů mezi lidmi myslela.

Bylo jí třiadvacet a slovy Caleba Hornblowera neměla partii.

Tenhle výraz se jí moc líbil, připadal jí výstižný a přesný a zároveň i velmi romantický. Mít partii, přemítala, to je dokonalé popsání vztahu. Opravila se: opravdového vztahu, takového jako mají její rodiče. Možná, že ten pravý důvod, proč se cítila líp při studiu než s muži, byl v tom, že ještě nepotkala svou partii.

Spokojena provedeným rozborem, sáhla po brýlích, nasadila si je a pustila se do práce.

19

DRUHÁ KAPITOLA

Probudil se, déšť už byl mírnější, jen šuměl a ťukal na okno. Byl uklidňující.

Zůstal ještě chvíli ležet, upamatovával se na to, kde je, a snažil se vzpomenout si proč. Zdálo se mu… něco o blikajících světlech a o velkém černém prázdnu. Při těch snech mu kůže vlhla lepkavým potem a srdce mu bušilo. Snažil se vědomým úsilím zklidnit tep svého srdce.

Piloti musí umět důkladně ovládat své tělo a své emoce. Musí se často rozhodovat okamžitě, dokonce instinktivně. Je to povolání vyžadující disciplinované, zdravé tělo.

Je pilot. Nechal oči zavřené a snažil se soustředit. Vždycky chtěl létat. Naučil se to. Vyschlo mu v ústech, jak usiloval vzpomenout si…

na něco, na cokoli, na jakoukoli podrobnost.

ISF. Sevřel ruce v pěst a vyčkával, až se mu tep opět zklidní.

Vystudoval u ISF, Mezinárodních kosmických sil, a stal se kapitánem.

Kapitán Hornblower. Bylo to tak, tím si byl jistý. Kapitán Caleb Hornblower. Cal. Každý mu říkal Cal, kromě vlastní matky, vysoké, úžasné ženy, se vznětlivou povahou, která se ráda smála.

Zaplavil ho příliv citů. Viděl v duchu svou matku. To mu vrátilo pocit identity víc než co jiného. Nemá žádnou přítelkyni, tím si byl jistý, má rodiče a bratra. Otec je klidný člověk, vyrovnaný, spolehlivý.

Bratr… jmenuje se Jacob. Jakmile se mu vybavilo to jméno, vybavil se mu i bratr. Jacob je chytrý, impulzivní, umíněný.

Protože ho zase začala bolet hlava, nechal bratrův obraz rozplynout. Prozatím si vzpomněl dost. Pomalu otevřel oči a začal myslet na Libby. Kdo to je? Není to jen kráska s příjemnými hnědými vlasy a kočičíma očima. Být hezká je snadné, dokonce možná obyčejné. Nepřipadala mu obyčejná. Možná to bylo tím místem.

Podíval se na stěny srubu a na třpytivé sklo v okně. Nic tady nebylo 20

tuctové. Žádná žena z těch, které znal, by si určitě nezvolila bydlet na takovém místě. A sama.

Opravdu se narodila na té posteli, kde on teď leží, nebo si jen dělala legraci? Cala napadlo, že velká většina jejího chování byla zvláštní a podivná. Možná je to celé legrace a on nechápe pointu.

Antropoložka studující původ a historii lidských skupin, jejich vývoj, strukturu a fungování v čase a prostoru. Tím se to možná vysvětluje. Možná, že spadl doprostřed nějakého pokusu v terénu, stal se součástí nějaké simulace. Z určitých důvodů žije Liberty Stoneová způsobem, který panoval v době, která je předmětem jejího studia.

Bylo to zvláštní, to jistě, ale stejně si myslel, že vědci jsou většinou poněkud zvláštní. Rozuměl by tomu, kdyby šlo o náhled do budoucnosti, ale proč by se někdo chtěl hrabat v minulosti, to mu unikalo. Minulost je jednou za námi, nedá se změnit ani vylepšit, tak k čemu je její zkoumání?

Je to její věc, usoudil.

Je jí zavázaný. Podle toho, co si byl schopen dát dohromady, kdyby se ho nevydala hledat, mohl už být nejspíš dávno po smrti. Měl by se jí co nejdřív odvděčit, hned jak bude zase schopen pracovat na plný plyn. Těšilo ho, když mohl urovnat své závazky a zakládal si na tom, že nezůstává nikomu nic dlužen.

Liberty Stoneová. Libby. Opakoval si v duchu její jméno a usmíval se. Líbil se mu zvuk jejího jména, ten jeho jemný zvuk. Je tak jemný, jako její oči. Být hezká byla obyčejná a snadná věc, ale mít nádherné sametové oči, to bylo něco docela jiného. Můžete změnit barvu očí, jejich tvar, ale nikdy jejich výraz. Možná proto je tak přitažlivá.

Všechno co prožívá, jako kdyby se jí hned zobrazovalo v očích.

Dokázal rozlišovat její pocity. Možná, že jeho tělesná schránka se zbláznila do Liberty Stoneové, ale on rozhodně není připraven se tím zabývat. Rozmrzele se znovu opřel o polštáře. Ještě si trochu odpočinu, rozhodl se. Den nebo dva nechám své tělo, aby se mohlo vzpamatovat, potom snad už budu schopný přemýšlet a vrátí se mi i paměť. Vím, kdo jsem a kde jsem. To ostatní zjistím časem.

Všiml si knížky ležící na nočním stolku vedle postele. Vždy rád četl, skoro tak rád, jako létal. Psanému slovu dával přednost před nahrávkami. Další jasná vzpomínka Cala potěšila. Vzal knihu do ruky.

21

Název Cesta na Andromedu ho zmátl. Připadal mu dost nesmyslný, zejména pokud se ji snažili v upoutávce charakterizovat jako scifi.

Každý, kdo má volný víkend, může cestovat na Andromedu, pokud se tam touží unudit k smrti. Trochu se zamračil a zalistoval v knize.

Upoutal ho rok vedle značky copyrightu.

To musí být chyba. Znovu ho polil ledový pot. Je to směšné.

Kniha, kterou drží v ruce, je nová. Má úplně neporušený hřbet a stránky vypadají zcela nedotčené. Je to jen nějaká hloupá chyba tisku, přesvědčoval sám sebe, ale v ústech mu vyschlo. To určitě musí být chyba. Jak by mohl mít v ruce knihu, kterou vytiskli skoro před třemi stoletími?

Libby se ponořila do své práce a vůbec nevnímala bolest v zádech.

Moc dobře věděla, jak je důležité správné držení těla, jestliže chce vydržet sedět u psaní několik hodin, ale jakmile se ponořila do problematiky starobylých nebo primitivních civilizací, na vše ostatní zapomínala.

Od snídaně nic nejedla a čaj, který si přinesla s sebou nahoru, už byl dávno ledový. Všude kolem měla rozložené poznámky a různé příručky, bylo tu dokonce i oblečení, které ještě nestačila uklidit, a hromádka novin přinesených z obchodu. Sundala si boty a nohy jen v ponožkách obtočila kolem nohou židle. Čas od času na chvíli přestala mlátit do klávesnice a vrhla se pro nějaký materiál. Na nose jí seděly brýle s černými obroučkami.

Nelze popřít, že přínos moderních vymožeností má silný, avšak ne vždy pozitivní, vliv, na izolované kultury, jaké najdeme například na ostrovech Kolbari. Ostrované zůstávají v posledních letech dvacátého století na nízké úrovni a nevyhledávají, jak implikují materiály o mezilidských vztazích, zapojení do moderních industriálních společností. To, co někteří mohou považovat za nabídku pokrokových vymožeností v oblasti lékařské, industriální, vzdělávací, je mnohem častěji, „Libby.“

„Co?“ zasyčela rozzlobeně a teprve potom se otočila. Spatřila Cala, bledého a třesoucího se, jednou rukou se opíral o zárubeň dveří, v druhé svíral nějakou brožovanou knihu. „Co tu děláš, Hornblowere?

22

Říkala jsem ti, abys zavolal, když budeš něco potřebovat.“ Byla na něho naštvaná, měla zlost, že ji vyrušil. Vstala a šla mu pomoct usednout na židli. V okamžiku, kdy se dotkla jeho ruky, ucukl.

„Co to máš na obličeji?“

Zeptal se takovým tónem, že si rozpačitě navlhčila jazykem rty.

Cítila v jeho hlase směsici vzteku a obav. Nebezpečná kombinace.

„Brýle. Brýle na čtení.“

„Vím, co to je, sakra. Ale proč je nosíš?“

Tak pomalu, varovala sama sebe v duchu. Vzala ho za ruku a začala mluvit tak konejšivě, jako kdyby mluvila se zraněným lvem.

„Potřebuju brýle, abych viděla a mohla pracovat.“

„Proč sis nenechala udělat korekci?“

„Brýlí?“

Zaťal zuby.

„Očí. Proč sis nenechala udělat korekci očí?“

Opatrně si sundala brýle a schovala je za zády. „Nechceš se posadit?“

Zavrtěl hlavou.

„Chci vědět, co má tohle znamenat.“

Libby se podívala na knížku, kterou jí strkal pod nos. Odkašlala si.

„Nevím, co to má znamenat, protože jsem to nečetla. Nejspíš to tu nechal můj otec. Má rád vědeckofantastické příběhy.“

„To není to, co jsem –“ Klid, přikázal si. Klidu nemíval nikdy nazbyt, ale teď nastala ta chvíle, kdy bylo potřeba, aby posbíral všechen, který mohl najít. „Podívej se prosím na stránku, kde je copyright.“

„Ano, ale až se posadíš. Nevypadáš nejlíp.“

S obtížemi popošel dva kroky k židli. „Otevři tu knihu a podívej se na datum vydání.“

Úrazy hlavy mohou často vést k nevypočitatelnému chování, řekla si Libby. Nedomnívala se, že by mohl být nebezpečný. Přečetla rok nahlas. Pokusila se o veselý úsměv. „Čerstvé vydání,“ dodala nakonec.

„To má být vtip?“

„Nejsem si tím jistá.“ Viděla, že je rozzuřený. A vyděšený.

„Calebe,“ pronesla jeho jméno klidným hlasem a dřepla si vedle něho.

23

„Souvisí ta kniha nějak s tvou prací?“ zeptal se.

„S mou prací?“ Jeho otázka ji natolik vyvedla z míry, že se na něho zamračila, potom se ohlédla na počítač za sebou. „Jsem antropoložka.

To znamená, že se zabývám –“

„Já vím, co to znamená.“ Klid, sakra, napomenul se. Popuzeně jí sebral knihu. „Chci vědět, co znamená tahle kniha.“

„Je to jen kniha. Jak znám svého otce, je to průměrná scifi o invazi z planety Kriswold. Znáš to, mutanti, světelné meče a zbraně, válečníci z vesmíru. Něco na ten způsob.“ Vzala mu opatrně knihu z ruky. „Pojď, dovedu tě do postele. Uvařím ti trochu polévky.“

Díval se na ni a viděl v jejích očích starostlivou péči, na rtech povzbudivý úsměv. Byla nervózní. Sklouzl zrakem na její ruku, která ležela na jeho skoro tak, jako by ho chtěla chránit, přestože ji očividně vystrašil. Existovalo mezi nimi nějaké spojení. Věřit tomu bylo stejně absurdní, jako věřit letopočtu v knize.

„Možná jsem se zbláznil.“

„Ale ne.“ Zapomněla na svůj strach, druhou volnou rukou se dotkla jeho obličeje, pohladila ho tak, jako by pohladila každého, kdo by vypadal tak nešťastně. „Jsi zraněný.“

Sevřel jí překvapivě pevně zápěstí. „Otřes paměťových bloků?

Možná. Libby…“ Podíval se na ni najednou nesmírně vážně, skoro zoufale. „Kolikátého je dnes?“

„Bude čtyřiadvacátého nebo pětadvacátého května. Ztratila jsem přehled.“

„Ne, řekni mi to celé.“ Snažil se, aby v jeho hlase nebylo slyšet, jak naléhavě to potřebuje vědět. „Prosím.“

„Tak dobře. Je nejspíš úterý pětadvacátého.“ Potom zopakovala rok. „Stačí?“

„Stačí.“ Sebral veškeré zbytky svého sebeovládání a dokázal se na ni usmát. Jeden z nich je blázen a on si moc přál, aby to byla Libby.

„Máš tu k pití něco jiného než čaj?“

Na chvíli se zamyslela, ale potom se jí obličej rozjasnil.

„Brandy. Vždycky míváme dole trochu brandy. Vydrž okamžik.“

„Jo, dík.“

Počkal, dokud neuslyšel její kroky na schodech. Potom se opatrně zvedl a otevřel první zásuvku, která mu přišla pod ruku. Určitě v 24

tomhle divném místě musí někde být něco, co mu napoví, co se to tady děje.

Našel úhledně složené spodní prádlo, přestože jinak byl v pokoji kolem chaos. Tvrdila, že není zadaná, ale přesto bylo zřejmé, že si obléká věci, které byly určené pro potěšení muže. Viditelně dávala přednost romantice dávných dob, i pokud šlo o vzhled a materiál prádla. Nebyl to pro něho vůbec příjemný pocit, když si uvědomil, jak snadno si dokáže představit Libby v těchhle malinkých čokoládově hnědých hadřících s bílou krajkou. Honem zásuvku zase zavřel.

V další zásuvce byly stejně pečlivě srovnané džíny a kalhoty na túry a pobyt v přírodě. Otočil se k jejímu pracovnímu stolu, kde stále hučel počítač. Napadlo ho, že dělá hrozný kravál a že je to naprosto archaická bedna. Potom sklouzl pohledem na hromádku novin.

Nezajímaly ho velké titulky nebo obrázky. Zajímalo ho jen datum.

Nepochybně se octl ve dvacátém století.

Žaludek se mu sevřel. Nedbal na náhlé hučení v uších a sehnul se pro noviny. Slova mu poskakovala před očima. Nějaká jednání o jaderních zbraních, krupobití na Středozápadě. Pomalu si s hrůzou uvědomoval celou pravdu. Věděl, že mu nohy vypoví službu možná dřív, než se mu podaří usednout na židli.

Je to dost hrozné, přemýšlel sklesle. Je to zatraceně dost hrozné a není to Libby Stoneová, kdo se zbláznil.

„Calebe?“ V okamžiku, kdy zahlédla jeho obličej, rozběhla se přes místnost tak rychle, až brandy vyšplíchlo ze sklenky.

„Jsi bílý jak stěna.“

„To nic není.“ Musí teď být opatrný, velmi opatrný. „Asi jsem příliš rychle vstal.“

„Myslím, že by ti brandy opravdu mohlo pomoct,“ řekla a stále držela sklenku, dokud si ji od ní nevzal oběma rukama. „Pij to pomalu,“ začala, ale než větu dokončila, už měl panáka v sobě. Sedla si k němu na bobek a zamračila se na něho. „Mohlo by tě to vyléčit, nebo taky znovu poslat do bezvědomí.“

Brandy je to vynikající, usoudil, rozhodně to není jen nějaký přelud. Jako by mu hrdlem sklouzl sametový oheň. Zavřel oči a nechal ten oheň šířit celým tělem.

„Jsem pořád trochu zmatený. Jak dlouho už jsem tady?“

25

„Od včerejší noci.“ Všimla si, že se mu začíná vracet barva do obličeje. Hlas měl najednou klidnější, mnohem víc se ovládal. To uklidnilo i ji. Dokud se neuvolnila, vůbec si neuvědomovala, jak ztuhlé měla před tím svaly.

„Myslím, že když jsem tě viděla havarovat, bylo kolem půlnoci.“

„Tys to viděla?“

„Viděla jsem světla a slyšela jsem náraz.“ Usmála se a snažila se mu změřit pulz. Znovu otevřel oči. „V první chvíli mě napadlo, že vidím meteor nebo UFO nebo něco podobného.“

„UFO?“ opakoval po ní omámeně.

„Ne že bych věřila na mimozemšťany, vesmírné koráby nebo tak, ale mého otce takové věci vždycky fascinovaly. Uvědomila jsem si, že to musí být letadlo.“ Už mě zase pozoruje, pomyslela si, ale v jeho očích viděla spíš zvědavost než rozhořčení. „Cítíš se líp?“

Nemohl jí začít vyprávět, jak a co cítí. Potřeboval si všechno rozmyslet, nesmí jí prozradit příliš mnoho.

„O něco.“ Vzal opět do ruky noviny, stále doufal, že je to všechno jen nějaká absurdní chyba. „Odkud máš tohle?“

„Před několika dny jsem byla v městečku Brooking. Je to odsud asi sedmdesát mil. Nakoupila jsem si zásoby a několikery noviny.“

Podívala se na noviny v jeho ruce nepřítomným pohledem. „Ještě jsem se asi nedostala k tomu, abych si je přečetla a teď už jsou to staré noviny.“

„Jo.“ Podíval se na noviny, které ležely na podlaze. „Staré noviny.“

Zasmála se, vstala a začala v pokoji poklízet. „Cítím se tady vždycky tak odříznutá od světa, mnohem víc, než když jsem někde na průzkumu v terénu stovky mil daleko. Určitě by zatím třeba mohla být vybudovaná kolonie na Marsu a já bych se o tom nic nedozvěděla.“

„Kolonie na Marsu,“ mumlal si. Cítil, jak má žaludek jako na vodě. Pohlédl znovu na noviny. „Tak to by sis musela tak asi sto let počkat,“ řekl potichu.

„Promiň, nerozuměla jsem ti.“ Povzdechla si a podívala se z okna.

„Zase prší. Možná bychom si mohli poslechnout ve zprávách, jaké má být počasí. Překročila knihy ležící na podlaze a zapnula malou 26

přenosnou televizi. Za chvíli se objevil rozmazaný obraz. Přihladila si vlasy a rozhodla se, že se bude dívat bez brýlí.

„Počasí by měli dávat, Calebe?“ Naklonila hlavu na stranu a pozorovala jeho ohromený výraz. „Přísahala bych, že jsi v životě neviděl televizi.“

„Cože?“ Přestal se zaobírat svými myšlenkami a nejraději by si dal ještě jedno brandy. Televize. Slyšel o nich, samozřejmě, asi tak jako Libby slyšela o poštovních dostavnících. „Nevšiml jsem si, že tu jednu máš.“

„Byli jsme prostí,“ sdělila mu, „ale ne primitivní.“ Přidusil smích a ona přimhouřila oči a zadívala se na něho.

„Možná by sis měl jít zase lehnout.“

„Jo.“ A až se probudí, tak zjistí, že tohle všechno byl jen sen.

„Nevadilo by ti, kdybych si půjčil ty noviny?“

Zvedla se, aby mu pomohla. „Nejsem si jistá, jestli bys měl číst.“

„Myslím, že je to až to poslední, kvůli čemu bych si měl dělat starosti.“ Zjistil, že místnost se s ním tentokrát netočí, ale stále mu bylo velmi příjemné položit jí ruku na rameno. Má pevná ramena a jemnou vůni, napadlo ho.

„Libby, kdybych se probudil a zjistil, že tohle všechno byla jen iluze, chtěl bych, abys věděla, že ty jsi z ní byla to nejlepší.“

„To je od tebe moc milé.“

„Myslím to vážně.“ Brandy a jeho vlastní fyzická slabost začaly mít navrch. Nebránil se, když ho ukládala do postele. Ale nechal ruku na jejím rameni tak dlouho, aby si ji mohl přidržel blízko sebe natolik, že se svými rty mohl dotknout jejích. „Ta nejlepší.“

Uskočila jako pružina. On upadl do spánku a jí bušila krev v žilách.

Kdo je Caleb Hornblower? Tahle otázka napadala Libby celý večer znovu a znovu a vyrušovala ji od práce. Její zájem o ostrovy Kolbari se ani zdaleka nemohl rovnat jejímu rostoucímu zájmu o jejího nečekaného hosta.

Kdo to je a co ona s ním udělá? Měla celý seznam nezodpovězených otázek ohledně svého podivného pacienta Caleba Hornblowera. Libby si libovala v přípravě seznamů, znala sebe samu 27

natolik dobře, aby si byla vědoma, že celý její organizační talent pohlcuje její práce.

Kdo to je? Proč letěl kolem půlnoci v bouři? Odkud a kam? Proč tolik zpanikařil kvůli nějaké obyčejné brožované knížce? Proč ji políbil?

Libby se hned zbrzdila. Tahle poslední otázka nebyla důležitá a dokonce nebyla ani relevantní. Ve skutečnosti mě vlastně ani nepolíbil, napomenula se.

Zda ano nebo ne není ani podstatné. Jen se jí snažil ukázat, že je jí vděčný. Libby samozřejmě chápe, že polibek je, může být, velmi nenucené gesto. V západní kultuře se stal v průběhu let tak bezvýznamným symbolem jako úsměv nebo potřesení rukou. Je to výraz přátelství, náklonnosti, sympatií, vděčnosti. Nejen touhy.

Samozřejmě že ne ve všech společnostech se používá polibek.

Mnohé kmenové kultury… Už zase z toho děláš přednášku, Libby, usoudila s odporem. Podívala se na své ruce. A koušeš si nehty. To je tedy špatné znamení.

Potřebuješ na chvíli vyhnat z hlavy Hornblowera a naplnit si žaludek. Libby se zvedla. Takhle by stejně žádnou práci neudělala, takže se klidně může jít najíst.

Prošla kolem Calebova pokoje, kde byla tma, a tak si řekla, že ho zkontroluje, až půjde zpátky. Určitě je pro něho mnohem důležitější spánek než další jídlo.

Scházela po schodech a slyšela z dálky hřmění. Další špatné znamení, usoudila. Při takovém počasí to bude trvat celé dny, než se jí podaří dostat ho z hor do města. Možná ho už někdo hledá. Přátelé, rodina, obchodní společníci. Manželka nebo milenka. Každý má někoho.

Zašátrala v kuchyni po vypínači a v tu chvíli se na obloze zaklikatil první blesk. Schyluje se k další průtrži mračen, usoudila a otevřela lednici. Neviděla nic, co by ji lákalo, a tak se pustila do průzkumu spížky. Taková noc, jako je tahle, si žádá pořádnou misku polévky a usednout ke krbu.

Sama.

Trochu vzdychla a otevřela plechovku. V poslední době často přemýšlela o tom, jaké to je být sama. Jako vědec si to dokázala 28

zdůvodnit. Žije v kultuře, která je založena na párech. Jedinec stojící mimo pár, bez partie, vzpomněla si s tichým pousmáním na Calebův výraz, osamocení muži a ženy jsou často nespokojení a mají deprese.

Zábavní průmysl jim více či méně jemně vtlouká do hlavy, že je příjemné žít v páru. Rodiny se k takovému nátlaku na nezadané přidávají a chtějí, aby bylo zajištěno pokračování rodinné linie. Dobří přátelé poskytují pomoc a rady, jak si najít protějšek, přestože o takové rady obvykle nikdo nestojí. Lidská bytost je naprogramovaná téměř od narození na to, aby hledala a nacházela společnost jedince opačného pohlaví.

Možná proto ona odolává. Zajímavá analýza, dumala Libby a míchala polévku. Touha po individualitě a soběstačnosti v ní byla zakořeněná od narození. Musela by to být opravdu velmi zvláštní osobnost, která by ji mohla uvést v pokušení, aby s ní sdílela život. Na střední škole se nechala přemluvit k nějaké schůzce jen výjimečně.

Stejným způsobem to probíhalo i na vysoké škole. Neměla zájem.

No, to nebyla tak docela pravda, usoudila. Měla zájem, ale problém byl v tom, že její zájem byl většinou vědecký. Nikdy nepotkala muže, který by ji natolik uchvátil, aby přestala vytvářet seznamy a formovat hypotézy. Profesorka Stoneová, to byla na střední škole její přezdívka. Ještě pořád ji to mrzelo. Na koleji ji považovali za profesionální pannu. Nenáviděla to, snažila se to nevnímat a o to víc soustředila svou energii na studia. Protože měla určité kouzlo osobnosti, měla přátele, muže i ženy. Intimní vztahy byly něco jiného.

Z analýzy všech údajů vyplývá, že nikdy neměla nikoho, kdo by ji… po kom by toužila, usoudila Libby. To je ten správný výraz.

Předpokládala, že na celé planetě není takový muž, který by dokázal, aby po něm toužila.

S dřevěnou lžící v ruce se otočila a chtěla si vyndat misku. Už podruhé spatřila Cala stát ve dveřích. Přidušeně vykřikla a lžíce jí vyklouzla na podlahu. Blesk osvítil místnost, a ta se vzápětí ponořila do tmy.

„Libby?“

„Sakra, Hornblowere, to mi nedělej.“ Nemohla popadnout dech.

Hrabala se v zásuvkách a hledala svíčku. „Vyděsil jsi mě k smrti.“

29

„Myslíš si, že jsem jeden z mutantů z Andromedy?“ Slyšela v tónu jeho hlasu něco, co ji přimělo nakrčit nos.

„Říkala jsem ti, že takové věci nečtu.“ Když zavírala zásuvku, přivřela si do ní palec. Polohlasem zavrčela něco ošklivého a otevřela další zásuvku. „Kam jsem mohla dát ty pitomý sirky?“ Otočila se a vrazila mu ve tmě do prsou. V tu chvíli se opět na obloze rozzářil blesk, takže uviděla jeho obličej. Vypadal tak, že se až lekla. Vypadal fantasticky, vypadal silný a nebezpečný.

„Ty se třeseš.“ Tón jeho hlasu se skoro neznatelně změnil, byl jemnější, ale pevně ji uchopil za ramena. „Opravdu se bojíš?“

„Ne, já…“ Nebyla jako ženy, které se bojí tmy. Nebyla jako ženy, které se bojí mužů, intelektuálsky řečeno. Ale třásla se. Ruce, kterými se dotkla jeho nahé hrudi, se třásly a intelekt s tím neměl vůbec co dělat.

„Proč jsi zhasla?“

Nádherně voněla. V chladné tmě, která vše jen zdůrazňovala, vnímal její vůni. Byla skoro hříšně ženská.

„Já ne. To bouřka přerušila někde proud.“

Stiskl jí svými prsty ruku tak pevně, až zalapala po dechu.

„Calebe?“

„Cale.“

Znovu se zablesklo a ona zahlédla jeho oči, které teď vypadaly ještě temnější. Díval se z okna ven do bouřky. „Všichni mi říkají Cale.“

Povolil sevření.

Přestože se snažila být uvolněná, při zadunění hromu sebou trhla.

„Mně se líbí jméno Caleb,“ prohlásila a doufala, že její hlas bude znít příjemně a nenuceně. „Kratší podobu jména si nechám jen pro speciální příležitosti. Budeš mi to muset tolerovat.“

Sjel jí rukama k zápěstí a potom zpět nahoru. „Proč?“

Měla v hlavě prázdno. Pod dlaněmi cítila pevný, pravidelný rytmus jeho srdce. Pomalu jí prsty sjel k lokti a tam jí začal a lehce kroužit po citlivých místech na vnitřní straně paže. Už na něho neviděla, ale vnímala na svých pootevřených rtech jeho teplý dech.

30

„Já…“ Cítila, jak se jí uvolňuje každý jednotlivý sval těla.

„Nedělej to.“ Skoro se dusila, jak se snažila vyprostit. „Musím najít ty sirky.“

„Jak chceš.“

Opřela se o skříňku a znovu začala hledat v zásuvce. Našla krabičku sirek, ale ještě skoro minutu jí trvalo, než se jí jednu podařilo rozškrtnout. Cal měl ruce vražené hluboko do kapes a pozoroval malý tančící a poskakující plamínek. Rozsvítila dvě svíčky. Stála k němu zády, neotočila se.

„Ohřívala jsem si polévku. Dáš si trochu?“

„Rád.“

Pomohlo jí, že se mohla něčím zaměstnávat. „Určitě se musíš cítit líp.“

Pomyslel na hodiny, kdy ležel ve tmě a přál si, aby se mu vrátila paměť. „Musím?“

„Bolí tě hlava?“

„Ujde to.“

Zalila čaj vodou, která už vřela, a pečlivě vše naskládala na tác.

„Chtěla jsem si jít sednout ke krbu.“

„Dobrá.“ Vzal obě svíčky a šel první.

Asi za to může ta bouřka, přemítal Cal. Všechno, co vidí i dělá, vypadá mnohem neskutečnější. Možná až přestane pršet a vyjasní se, udělá se i jemu jasno a bude vědět, co by měl dělat.

„Probudila tě bouřka?“

„Jo.“ Nebude to poslední lež, kterou jí říká. Bylo mu líto, že to tak musí být, ale usmál se a posadil se na židli u ohně. Bylo v tom něco okouzlujícího, být na místě, kde vás obyčejná bouřka může nechat ve tmě závislé na svíčkách a světlu z krbu. Žádný počítač by nedokázal vytvořit lepší scénu.

„Jak dlouho bude trvat, než se obnoví dodávka elektřiny?“

„Možná hodinu.“ Ochutnala polévku. Skoro ji to uklidnilo.

„Možná den.“ Rozesmála se a zavrtěla hlavou. „Táta vždycky mluvil o generátoru, ale je to jedna z věcí, ke kterým se nakonec zatím nikdy nedostal. Když jsme ještě byly malé, někdy se muselo v zimě vařit na ohni i několik dní. Museli jsme všichni spát stočení tady na podlaze a rodiče se střídali a hlídali oheň, aby nevyhasl.

31

„Tobě se to líbilo.“ Cal znal lidi, kteří jezdili kempovat do rezervací. Vždycky si o nich myslel, že jsou divní. Tak jak o tom mluvila Libby, mu to přišlo docela milé.

„Líbilo se mi to. Myslím, že těch prvních pět let mi pomohlo, že zvládám primitivnější podmínky života v podnájmech a v terénu.“

Už byla klidná. Viděl jí to na očích a slyšel to i v jejím hlase.

Nervózní Libby ho sice jednoznačně přitahovala, ale teď ji chtěl mít uvolněnou. Čím víc byla v pohodě, tím víc informací mohl shromáždit.

„Kterému období se věnuješ?“

„Nemám žádné specifické období. Zabývám se kmenovým životem, zejména u izolovaných kultur a jejich ovlivňováním moderními nástroji a stroji. Zkoumám takové věci, jako jak elektřina změní sociopolitickou morálku tradičního člověka. Pohrávala jsem si s vyhynulými kulturami, Aztéky, Inky.“ Tohle je snadné, usoudila.

Čím víc bude mluvit o své práci, tím míň bude myslet na ten zážitek v kuchyni a na svou vlastní nevysvětlitelnou reakci. „Chystám se jet na podzim do Peru.“

„Jak ses k tomu dostala?“

„Myslím, že za to může výlet na Yucatan, když jsem byla ještě dítě a všechny ty nádherné mayské památky. Byl jsi někdy v Mexiku?“

Zamyslel se a vzpomněl si na jednu divokou noc v Acapulcu.

„Ano, asi před deseti lety.“ A nebo až za pár století od této chvíle, napadlo ho, zamračil se a sklonil hlavu k hrnku s čajem.

„Nelíbilo se ti tam?“

„Cože? Ne, ten čaj…“ Znovu si lokl. „Něco mi připomíná.“

Ušklíbla se a složila nohy pod sebe. „To by mého otce potěšilo.

Patří mu společnost Herbal Delight. Začal s ní tady v téhle chatce.“

Cal se podíval do svého šálku, potom zvedl hlavu a zasmál se.

„Myslel jsem si, že je to vymyšlený příběh.“

„Ne.“ Pousmála se a zkoumavě se na něho zadívala. „Nepochopila jsem, co je na tom k smíchu.“

„To se těžko vysvětluje.“ Měl by jí říct, že za dvě století bude Herbal Delight jednou z největších a nejmocnějších společností na Zemi a v jejích koloniích? Měl by jí říct, že bude vyrábět nejen čaje, ale také organické palivo a bůhvíco ještě? Teď tady Cal Hornblower 32

pohodlně sedí v chatce, kde to všechno začalo. Všiml si, že ho pozoruje, jako kdyby se mu zase chystala měřit pulz.

„Matka mi tohle dávala, když jsem –“ řekl a nevěděl, jakou dětskou nemoc by měl jmenovat, byl si totiž naprosto jistý, že to byla horečka z červeného prachu, „, se necítil dobře.“

„Je to lék na všechny nemoci. Vybavuje se ti stále víc a víc vzpomínek.“

„Jsou to jen útržky,“ řekl opatrně. „Je snadnější vzpomenout si na dětství než na včerejší noc.“

„To není nic neobvyklého, myslím. Jsi ženatý?“ Proč ji tohle napadlo? Hned se zadívala do ohně.

Byl rád, že se mu nedívá do obličeje, protože se nemohl ubránit úsměvu.

„Ne, nebylo by ode mě moudré, abych tě chtěl, kdybych byl ženatý.“

Otevřela překvapením pusu a otočila se k němu. Rychle vstala a začala sklízet nádobí na tác. „Měla bych to odnést.“

„Byla bys radši, kdybych to neřekl?“

Musela polknout, než byla schopna promluvit.

„Kdybys neřekl co?“

„Že tě chci.“ Chytil ji za zápěstí, aby mu neutekla. Líbilo se mu, jak jí tluče srdce, působilo mu to erekci. Prošel noviny slovo za slovem, ale nezjistil v nich ani náznakem, jak na sebe muži a ženy tady a teď vzájemně reagují, ale předpokládal, že v tom nemůže být žádný podstatný rozdíl.

„Ano, Ne.“

Rozesmál se a vzal jí podnos z rukou.

„Ano, nebo ne?“

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad.“ Když vstal, o krok ustoupila a cítila, jak ji oheň z krbu hřeje do nohou. „Calebe…“

„Není tohle zvláštní příležitost?“ Přejížděl jí konečky prstů po tváři a díval se jí do očí, které začínaly žhnout tak, jako plameny za jejími zády.

„Nedělej to.“

Bylo to zvláštní. Chvěla si při jeho pouhém dotyku. Neudělal nic víc, než že se jí dotýkal. A ona se chvěla.

33

„Když jsem se probudil a viděl jsem tě spát na křesle u ohně, myslel jsem si, že jsi nějaký přelud.“ Jemně jí palcem přejel po ústech.

„Teď taky vypadáš jako přelud.“

Necítila se tak. Cítila se skutečná, naprosto skutečná a zděšená.

„Měla bych připravit krb na noc a ty by sis měl jít lehnout.“

„Můžeme připravit krb na noc a potom si jít lehnout.“

Pokrčila rameny a rozzuřilo ji, že se jí potí dlaně. Slíbila si, že se nebude zakoktávat. Nebude se chovat jako nezkušený blázínek. Bude se k němu chovat tak, jak by se chovala silná, nezávislá žena, žena, která má svou vlastní vůli.

„Nebudu s tebou spát. Neznám tě.“

Takže to je podmínka, přemítal Cal. Když o tom popřemýšlel, zdálo se mu to docela roztomilé a ne zcela nelogické. „Tak dobře. A jak dlouho na to potřebuješ?“

Zírala na něho. Na dálku se jí oběma rukama probíral ve vlasech.

„Já nevím, jestli si děláš legraci nebo ne, ale jsi nejzvláštnější muž, jakého jsem kdy potkala.“

Pozoroval ji, jak se stará o oheň. Má šikovné ruce, napadlo ho, atletickou postavu a nejsvůdnější oči, jaké kdy viděl. „Zítra se budeme poznávat. Potom spolu budeme spát.“

Narovnala se tak rychle, že se hlavou uhodila o římsu krbu. Otočila se k němu a držela si hlavu.

„To není tak jisté. Ve skutečnosti je to velmi nepravděpodobné.“

Vzal zástěnu a umístil ji před krb, protože si předtím všiml, že tam patří. „Proč?“

„Protože…“ Neklidně chvíli hledala slova. „Takové věci nedělám.“

Poznala opravdový údiv, když se s ním setkala. Teď ho viděla v Calových temně modrých očích. „Vůbec?“

„Hornblowere, do toho ti nic není.“ Důstojnost ji zachránila, ale ne na dlouho. Popadla podnos a misky na něm začaly nebezpečně klouzat a určitě by jí byly sjely na podlahu, kdyby jí nepomohl a nechytil tác, aby ho vyrovnal.

„Proč se vztekáš? Chtěl jsem se s tebou jen pomilovat.“

„Poslouchej.“ Zhluboka se nadechla. „Mám toho dost. Pomohla jsem ti a nelíbí se mi, když mi neustále podsouváš, že bych s tebou 34

měla hupnout do postele jen proto, že, že bys to potřeboval. Nelichotí mi to, ani trochu, opravdu mi to připadá docela urážlivé, jestliže předpokládáš, že se budu milovat s nějakým naprostým cizincem, jen proto, že je to snadno proveditelné.“

Sklonil hlavu a snažil se to do ní vše pojmout. „Bylo by nesnadno proveditelné lepší?“

Nezbylo jí než zatnout zuby. „Poslouchej Hornblowere, dovezu tě do nejbližšího baru pro nezadané hned, jak se odsud budeme moct dostat. Do té doby si udržuj odstup.“

S tím vyběhla z pokoje. Zaslechl z kuchyně rachot nádobí.

Strčil ruce zase hluboko do kapes a vydal se po schodech nahoru.

Ženy z dvacátého století není snadné pochopit. Jsou fascinující, ale není to s nimi lehké.

A co může sakra být bar pro nezadané?

35

TŘETÍ KAPITOLA

Ráno se cítil skoro normálně. Pokud by si odmyslel, že se vlastně ještě vůbec nenarodil. Byla to absurdní situace, podle většiny současných vědeckých teorií vysoce nepravděpodobná, a tak se v hloubi duši stále utěšoval nadějí, že snad přece jen jde o nějaký dlouhý a živý sen.

Při troše štěstí se probere někde v nemocnici ze šoku a z nějakého menšího poškození mozku. I když na základě všeho toho, co je kolem, se zřejmě opravdu propadl o dvě století zpátky do primitivního, často násilnického dvacátého století.

Poslední vzpomínka z doby před tím, než se probudil na Libbyině gauči, byla, že řídil svou loď. Ne, to nebylo úplně přesné. Snažil se řídit svou loď, ale nešlo to. Něco se stalo… Nedokázal se na to ještě soustředit.

Jeho jméno je Caleb Hornblower. Narodil se v roce 2222. Proto je dvojka jeho šťastným číslem, vzpomněl si a pousmál se. Je mu třicet, s nikým nechodí, má mladšího bratra a dřív býval členem Mezinárodních kosmických sil. Je kapitánem a poslední rok a půl pracuje na volné noze. Létá s pravidelnými dodávkami zásob do kolonie Brigston na Marsu. Při návratu domů vybočil z běžné trasy, protože se vyhýbal meteorickému roji. Potom se to stalo. Ať už to bylo cokoli.

Teď mu nezbývá než smířit se s tím, že se nějakým způsobem dostal do minulosti. Ztroskotal. Dostal se o dvě a půl století nazpět po časové ose. Poměrně zdravý, inteligentní letec, uvězněný v době, kdy lidé ještě považovali meziplanetární lety za námět pro vědeckofantastické romány a naprosto neuvěřitelně si zahrávali se štěpením jádra.

36

Pozitivní na celé věci je, že se při získávání téhle zkušenosti nezabil a že přistál v izolované oblasti do rukou nádherné brunety.

Usoudil, že to mohlo být horší.

Teď momentálně má zřejmě problém, jak se dostat do doby, kam patří. Živý.

Urovnal si polštář a poškrábal se na strništi na bradě. Napadlo ho, jak by asi Libby reagovala, kdyby sešel dolů a klidně jí vyprávěl svůj příběh.

Nejspíš by skončil za dveřmi, a to z druhé strany a jen v tátových teplácích. Nebo by zavolala na příslušná místa a nechala by ho odvézt někam, kde se podstupuje odpočinková a rehabilitační kúra, ať už se v téhle době takové léčebné zařízení nazývá jakkoli.

Co ho teď nejvíc štvalo bylo to, že jako student se nikdy historii pořádně nevěnoval. O dvacátém století věděl jen tolik, že by to stěží zaplnilo jednu počítačovou obrazovku. Dokázal si představit, že v té době nejspíš existovaly pěkně primitivní způsoby zacházení s člověkem, který by tvrdil, že ztroskotal se svým F27 v horách při návratu z rutinní cesty na Mars.

Dokud nebude schopný najít odsud cestu zpátky, nemůže o tom s nikým mluvit. Proto si bude muset dávat mnohem větší pozor na to, co říká. A co dělá.

Včera večer se určitě choval nevhodně. Víc než jen v jednom směru. Ušklíbl se při vzpomínce, jak Libby zareagovala na jeho návrh, že by spolu mohli strávit noc. Zřejmě se to dělalo tehdy jinak, pozor, opravil sám sebe, teď se to dělá jinak. Škoda, že se nepodíval trochu víc na ty staré milostné románky, které si tak ráda četla jeho matka.

Má ale trochu vážnější problémy než jen to, že ho odmítla krásná žena. Musí se dostat ke své lodi a pokusit se zjistit, co se stalo.

Připadalo mu to zatím jako jediný možný způsob, jak by se mohl dostat zpátky domů.

Ona má počítač. Je sice archaický, ale s pomocí minipočítače, který má on na zápěstí, by se mu mohlo podařit spočítat dráhu.

Právě teď se ale ze všeho nejvíc potřebuje osprchovat, oholit a dát si ještě pár vajec, co má Libby. Otevřel dveře a málem do ní vrazil.

Z šálku kávy, který nesla, se kouřilo. Málem mu ho vylila na nahou hruď. „Napadlo mě, že by sis třeba dal trochu kávy.“

37

„Díky.“ Zaznamenal, jak chladným tónem to řekla a jak prkenně se držela zpříma. Napadlo ho, že se ženy příliš nezměnily. Styl „chladná sprcha“ nikdy nevyšel z módy. „Chtěl bych se omluvit,“ začal a vykouzlil na tváři svůj nejneodolatelnější úsměv. „Vím, že jsem to včera večer trochu přehnal.“

„Taky by se to tak dalo vykládat.“

„Chtěl jsem říct… že pravdu jsi měla ty a ne já.“ Jestli nezabere tohle, tak neví o ženské povaze vůbec nic.

„Tak dobře. Zapomeneme na to.“

„Nebude vadit, když ti řeknu, že máš nádherné oči?“ Viděl, jak zrudla, a neskutečně ho to okouzlilo.

„Předpokládám, že ne.“ Keltská krev, určitě se trefila. Jestli ten člověk nemá irské předky, měla by si jít hledat jiné zaměstnání. „Jestli si to nedokážeš odpustit.“

Podával jí ruku.

„Budeme přátelé?“

„Budeme přátelé.“ V okamžiku, kdy vložila svou ruku do jeho, nechápala, proč má divný pocit, že udělala chybu. Při pouhém dotyku konečků jeho prstů se jí zvyšoval pulz. Přála si, aby si nebyl tak očividně jistý její reakcí, a pomaloučku odtáhla svou ruku.

„Půjdu udělat snídani.“

„Nemáš nic proti tomu, abych se vysprchoval?“

„Ne. Ukážu ti, kde co je.“ Cítila se mnohem lépe, když se mohla zabývat něčím praktickým. Vedla ho po schodech dolů do haly. „Čisté ručníky jsou tady ve skříni.“ Otevřela úzké dveře opatřené žaluziemi.

„Tady jsou věci na holení, kdybys chtěl.“ Podala mu holicí strojek na jedno použití a krém. „Něco se ti nelíbí?“ Prohlížel si nabízené věci, jako kdyby to byly nějaké mučicí nástroje. „Nejspíš jsi zvyklý na elektrický holicí strojek,“ řekla, „ale žádný tu bohužel není.“

Doufal, že si s tou věcí neprořízne krk. Dokonce se mu podařilo malinko se pousmát. „To bude stačit.“

„Kartáček na zuby.“ Snažila se podat mu ještě nerozbalený kartáček v krabičce, aniž by se na něj podívala. „Elektrické kartáčky tu taky nemáme.“

„Vzdávám se tedy pohodlí.“

38

„Dobře. V ložnici si vezmi cokoli, o čem usoudíš, že by sis to mohl obléknout. Měly by tam být džíny a svetry. Snídani budu mít připravenou tak za půl hodiny. Stihneš to?“

„Jasně.“

Zavřela dveře a Cal si dál prohlížel toaletní potřeby, které držel v ruce.

Fascinující. Teď, když už překonal paniku, strach a nedůvěru, začínala mu celá ta epizoda připadat fascinující. Ušklíbl se a zíral na papírovou krabičku s kartáčkem jako malý kluk, který našel pod vánočním stromečkem nějakou zajímavou hračku.

Tyhle věci prý používali třikrát denně. Četl o tom. Měli zubní pasty s různými příchutěmi, které si kartáčkem roztírali po zubech.

Připadalo mu to nechutné. Nabral si na prst trochu holicího krému. S

odhodláním se ho dotkl jazykem. Bylo to nechutné. Jak to mohli vydržet? Bylo to v době před tím, než se podařilo vymýtit problémy zubů a dásní pomocí fluoratynu.

Otevřel krabičku a přejel palcem po štětinkách kartáčku.

Zajímavé. Zašklebil se na sebe do zrcadla a podíval se na své silné bílé zuby. Možná by neměl nic zkoušet.

Všiml si umyvadla a rozhlédl se kolem sebe. Připomnělo mu to staré videosnímky. Mohutná oválná vana s jedinou odpudivě vypadající sprchovou růžicí trčící ze zdi. Začal si to všechno ukládat do paměti. Třeba o tom jednou něco napíše, až se dostane domů.

Mnohem důležitější teď ale bylo zjistit, jak se s tou sprchou zachází. Nad okrajem vany byly tři kulaté bílé knoflíky. Jeden označený H, druhý C a na prostředním byla šipka. Cal se na ně mračil, přestože mu samozřejmě bylo jasné, že H znamená HOT, takže teplá, a C je COLD, čili studená. Od individuálního nastavování teploty, na které byl zvyklý, se to dost lišilo, nestačilo vstoupit a říct počítačové jednotce, že teplota by měla být třicet sedm stupňů Celsia a voda jemně mlžit. Tohle byl systém „postarej se o sebe sám“.

Nejprve se opařil, pak málem umrznul, znovu se opařil a teprve potom si se sprchou porozuměl. Teplá voda mu bušila do zad a on si vychutnával ten pocit na kůži. Nalezl nádobku s nápisem šampon, chvíli ho mátlo, co je to za balení, nakonec si trochu šamponu nalil na ruku.

39

Tekutina voněla jako Libby.

Okamžitě se mu napjaly svaly a projela jím vlna touhy, tak horká, jako byla voda, která mu dopadala na záda. Bylo to zvláštní. Bezradně se díval na šampon. Přitažlivost je vždycky velmi prostá záležitost, jsou to jednoduché, základní principy. Ale tohle skoro bolelo. Položil si ruku na žaludek a čekal až ta bolest přejde. Nepřecházela.

Asi to nějak souviselo s jeho nehodou. Tak si to alespoň vysvětloval a chtěl tomu věřit. Až se vrátí domů, bude muset zajít na kontrolu a nechat si udělat důkladnou lékařskou prohlídku.

Ztratil chuť se sprchovat dál. Vůně mýdla a šamponu, a Libby, byla všude kolem.

Džíny mu byly trochu volné v pase, ale jinak vyhovovaly. Přírodní bavlna je tak ostudně drahá, že si ji mohou dovolit kupovat jen ti nejbohatší. Černý rolák s dírou v rukávu vyvolával pocit, že je to oblečení pro volný čas. Vždycky dával přednost pohodlnému oblečení pro volný čas. Jeden z důvodů, které ho přivedly k rozhodnutí odejít z ISF byl ten, že si tam libovali v uniformách a všechno muselo být nablýskané. Naboso a spokojený sám se sebou, se vydal vstříc vůni linoucí se z kuchyně.

Libby vypadala báječně. Neforemné kalhoty zdůrazňovaly její štíhlost a ponechávaly prostor pro představy o křivkách a úhlech skrytých pod látkou. Líbilo se mu, jak si vyhrnula rukávy silného červeného svetru až nad lokty. Má ohromně citlivé místo v ohybu lokte, vybavilo se mu a znovu pocítil svírání žaludku.

Takhle na ni nebude myslet. Slíbil to přece sám sobě.

„Ahoj.“

Tentokrát ho čekala a nenadskočila.

„Ahoj. Posaď se. Můžeš dostat najíst před tím, než ti zkontroluju obvaz. Doufám, že máš rád francouzské toasty.“

Když se jejich oči setkaly, pevně sevřela prsty kolem okraje tácu s toasty. Poznávala svetr svého otce, ale nepřipomínal jí ho, když ho měl oblečený Cal.

„Ty ses neoholil.“

„Zapomněl jsem na to.“ Nechtělo se mu přiznat, že se bál zkoušet svou šikovnost. „Přestalo pršet.“

40

„Vím. Odpoledne by se mohlo ukázat slunce. Položila tác na stůl a snažila se nezareagovat, když se přes ni naklonil, aby nasál vůni jídla.

„To jsi vážně vyráběla?“

„Snídaně jsou mé nejlepší výtvory.“ Posadila se a s úlevou si oddechla, když usedl naproti.

„Na tohle bych si tedy mohl zvyknout.“

„Na jídlo?“

Ukousl si, zavřel oči a s požitkem si vzdychl.

„Na takovéhle jídlo.“

Dívala se, jak v něm mizí první dávka. „Jak ses stravoval před tím?“

„Většinou z hotových balíčků.“

Všiml si v novinách inzerátů na kompletní jídla v balíčcích.

Alespoň v tom už byla patrná určitá naděje na přibližování se civilizaci.

„Taky se tak většinou stravuju. Ale když se dostanu sem, mám chuť vařit, štípat dříví, pěstovat bylinky. Dělat to, co jsme dělali, když jsem byla dítě.“ Přestože přijela proto, aby tu byla o samotě, zjistila, že v jeho společnosti jí je příjemně. Dnes ráno nevypadal nebezpečně, naopak, i když se nejprve lekla, jak mu sluší černý svetr a džíny. Skoro jí připadalo, že si tu nečekanou scénu ze včerejšího večera a celou tu napjatou atmosféru u krbu, jen vymyslela.

„Co děláš, když zrovna nepadáš s letadlem?“

„Létám.“ Už si své odpovědi promýšlel a rozhodl se, že se bude snažit co nejvíc přidržovat skutečnosti.

„Takže jsi ve službě.“

„Už ne.“ Zvedl k ústům šálek s kávou a hladce přešel na jiné téma.

„Ani nevím, jestli už jsem ti pořádně poděkoval za to vše, co jsi pro mě udělala. Chtěl bych se ti nějak odvděčit, Libby. Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Nemyslím, že by ses až natolik vyznal v manuálních pracích.“

„Jestli zůstanu ještě den v posteli, zase se z toho zblázním.“

Podívala se mu do obličeje a snažila se nenechat rozptylovat tvarem jeho úst. Nemohla zapomenout na pocit, který měla, když se blizoučko nich octly její vlastní. „Už nejsi ani moc bledý. Netočí se ti hlava?“

41

„Ne.“

„Můžeš mi pomoct s nádobím.“

„Jasně.“ Poprvé se pořádně rozhlédl po kuchyni. Byl to pro něho opět zajímavý a fascinující pohled stejně jako v koupelně. Západní zeď byla kamenná. Na římse stála kovaná měděná nádoba se sušenými květy a travami. Ze širokého okna nad dřezem byl výhled na hory a lesy. Obloha byla šedá a bez jakékoli dopravy. Podařilo se mu identifikovat ledničku a kamna, oboje čistě bílé. Podlaha ze širokých fošen byla vypulírovaná. Pod bosýma nohama cítil, jak je chladná a hladká.

„Něco hledáš?“

Malinko zavrtěl hlavou a podíval se na ni.

„Prosím?“

„Díval ses z okna tak, jako kdybys čekal, že tam uvidíš něco, cos tam nakonec neobjevil.“

„Jen jsem… se díval.“

Spokojila se s tou odpovědí a ukázala na jeho talíř.

„Máš dojedeno?“

„Jo. Tohle je moc pěkná místnost.“

„Vždycky se mi líbila. Samozřejmě s novými kamny je to teď mnohem pohodlnější než dřív. Nevěřil bys, na jak starodávném, skoro muzeálním kousku se tu vařívalo před tím.“ Ušklíbl se.

„To tedy rozhodně.“

„Proč mám pocit, že to říkáš jako vtip, ale pointu nemůžu pochopit?“

„Těžko říct.“ Odnesl svůj talíř ke dřezu a začal otevírat skříňky.

„Jestli hledáš myčku nádobí, máš smůlu.“ Libby vložila i ostatní nádobí od snídaně do dřezu. „Mí rodiče by se nikdy od svých ideálů šedesátých let natolik neodklonili. Nemáme ani myčku nádobí, ani mikrovlnku, ani satelitní anténu.“ Zašpuntovala dřez a natáhla se pro lahvičku s přípravkem na mytí nádobí.

„Chceš umývat nebo utírat?“

„Utírat.“

S potěšením se díval, jak naplnila dřez horkou vodou se saponátem a začala umývat nádobí. Tahle vůně je taky příjemná, napadlo ho.

42

Musel se ovládat, aby se nesklonil a nezačal k těm citrónovým bublinám čichat.

Libby si otřela nos o rameno.

„Hornblowere, ty jsi ještě nikdy neviděl žádnou ženu umývat nádobí?“

Rozhodl se, že vyzkouší, jak bude reagovat. „Ne. Vlastně jednou možná ano, v nějakém filmu.“

Zasmála se a podala mu talíř. „Pokrok nás zbavil všech těchto okouzlujících povinností. Za dalších sto let budeme nejspíš mít roboty, kteří si nacpou nádobí někam do útrob a tam ho budou sterilizovat.“

„Spíš za sto padesát. Co s tím mám dělat?“ Otáčel talíř v ruce.

„Utři ho.“

„Jak?“

Kývla hlavou k úhledně srovnané hromádce utěrek. „Zkus to tím.“

„Jo.“ Utřel talíř a vzal další. „Měl bych chuť se jít podívat, co se stalo s mou, s mým letadlem.“

„Vsadila bych se, že cesta ještě za nic nestojí. Landrover by to možná zvládl, ale raději bych ještě den počkala.“

Zkusil zkrotit svou netrpělivost. „Ukážeš mi, kterým směrem to bylo?“

„Ne, ale dovezu tě tam.“

„Už jsi pro mě udělala dost.“

„Možná, ale nesvěřím ti klíčky od auta a takovou dálku bys tady po těch cestách těžko došel.“ Chytila cíp utěrky, kterou držel a utřela si do ní ruce. On se zatím pokoušel vymyslet nějakou přijatelnou výmluvu.

„Proč nechceš, abych viděla tvé letadlo, Hornblowere? I kdybys ho ukradl, nepřišla bych na to.“

„Neukradl jsem ho.“

Řekl to přiměřeně ostře a přiměřeně naštvaně, aby mu uvěřila. „V

tom případě ti můžu pomoct najít tvůj havarovaný stroj, jakmile budou cesty bezpečné. Teď se posaď a nech mě, abych se podívala na to tvé zranění.“

Automaticky zvedl ruku k obvazu.

„To není třeba.“

43

„Bolí tě to. Vidím to na tobě.“

Podíval se jí do očí. Byl v nich soucit, tichý, povzbuzující soucit, který v něm vzbudil chuť zabořit hlavu do jejích vlasů a všechno jí říct. „Jen občas.“

„Podívám se ti na to, dám ti pár aspirinů a uvidíme. Tak pojď, Cale. Vzala mu utěrku z ruky.

„Buď hodný chlapeček.“

Posadil se a díval se na ni. „Říkáš to úplně stejně jako moje máma.“

Pohladila ho po tváři namísto odpovědi, potom se obrátila ke skříňce a vyndala odtud nový obvaz a antiseptikum. „Jen hezky klidně seď.“ Sejmula obvaz a mračila se na ránu tak, že si na židli nervózně poposedl. „Seď klidně,“ zašeptala. Byla to ošklivá rána, roztřepaná a hluboká. Modřiny kolem měly barvu bouřkových mraků. „Vypadá to dobře. Nezdá se, že by se tam dostala infekce. Zůstane ti jizva.“

Zděšeně zvedl ruku k ráně. „Jizva?“

Je ješitný, pomyslela si skoro pobaveně.

„Neboj, bude vypadat elegantně. Bylo by lepší, kdybys to měl několika stehy sešité, ale na to se bohužel můj bobřík za znalosti první pomoci nevztahuje.“

„Tvůj co?“

„To byla jen legrace. Teď tě to bude trochu pálit.“

Při čištění rány hlasitě skučel. Byla asi v polovině, když ji chytil za zápěstí. „Pálit? Trochu?“

„Vzmuž se, Hornblowere. Mysli na něco jiného.“

Zaťal zuby a soustředil se na její obličej. Pálilo to tak, že sykal bolestí. V jejích očích viděl jak odhodlání, tak pochopení, dál mu zručně čistila a ošetřovala ránu a nakonec ji znovu obvázala.

Je opravdu moc hezká, uvědomil si, jak se tak na ni díval ve slabém slunečním světle. Nebyla to zásluha kosmetiky a pravděpodobně neměla ani žádný zkrášlovací chirurgický zákrok. S

tímhle obličejem se narodila. S pevnými, ostrými rysy a s vrozenou elegancí. Opět se v něm probudila chuť dotýkat se její tváře.

Vzpomněl si, jak hlaďounkou má kůži, skoro jako dítě. Je schopná se červenat.

44

Možná, ale jen možná, je to typická žena své doby. Pro něho je ale jedinečná a téměř nesnesitelně žádoucí.

Proto mě z ní bolí žaludek, usoudil Cal, když zase cítil, jak se mu svaly napínají a svírají. Proto ji chtěl víc, než chtěl kdykoli předtím cokoli jiného, víc, než teď byl schopen unést. Je skutečná, upozorňoval sám sebe. To on je ten, kdo je jen iluzí. On je tím, kdo se ještě nenarodil, i když mu připadalo, že ještě nikdy neprožíval život víc. „Děláš to často?“ zeptal se jí.

Mrzelo ji, že mu způsobuje bolest. Nepřítomně se ho zeptala: „Jestli dělám často co?“

„Zachraňuješ lidi?“

Viděl, jak se jí pohnuly koutky úst. Bylo to skoro jako by její ústa cítil na svých. „Ne, ty jsi můj první.“

„To je dobře.“

„Tak, to by mohlo stačit.“

„Nedáš mi pusu, aby se mi to líp hojilo?“

Jeho matka to tak dělala, takže si představoval, že se to tak dělávalo vždy. Rozesmála se.

„Za to, že jsi byl tak statečný.“ Sklonila se k němu a dotkla se ho rty kousíček pod obvazem.

„Pořád to bolí.“ Chytil ji za ruku dřív, než od něho mohla poodstoupit. „Nezkusila bys to ještě jednou?“

„Přinesu ti aspirin.“ Snažila se vyprostit ruku z jeho sevření.

Chtěla ustoupit, když se zvedl, ale něco v jeho očích jí říkalo, že by to nebylo rozumné. „Calebe…“

„Jsi ze mě nervózní.“ Začal jí palcem hladit klouby na ruce. „To mě stimuluje.“

„Já se tě nesnažím stimulovat.“

„Očividně se o to nemusíš ani pokoušet.“ Je nervózní, pomyslel si znovu, ale ne vyděšená. Kdyby viděl, že se bojí, byl by přestal.

Namísto toho si přiložil její ruku otočenou dlaní nahoru ke rtům. „Máš nádherné ruce, Libby. Jemné.“

Viděl, jak se jí v očích střídá zmatek, neklid, touha. Soustředil se na touhu a přitáhl si ji blíž.

45

„Přestaň.“ Zděsila se, jak nepřesvědčivě zní její vlastní hlas. „Už jsem ti říkala, že…“ Dotkl se svými rty jejího spánku a ona měla pocit, že se neudrží na nohou. „Nepůjdu s tebou do postele.“

S tichým souhlasným mručením jí přejížděl rukou nahoru po páteři, dokud nepřivinula své tělo k jeho. Připadalo mu neuvěřitelné, jak moc ji toužil takhle držet v náručí. Její hlava se mu zabořila do ramene přesně v tom správném místě, jako kdyby byli stvořeni tak, aby spolu mohli tančit. Na chvilinku zalitoval, že nehraje hudba, nějaká tichá a pomalá. Usmál se tomu nápadu. Žádná žena v jeho životě se nikdy nechtěla milovat ve stoje. Ani on nikdy před tím neměl potřebu něčeho takového.

„Uvolni se,“ zašeptal jí a přejížděl rukou nahoru po její šíji.

„Nechystám se s tebou milovat. Jen tě políbit.“

Přepadl ji zmatek a snažila se mu vykroutit.

„Ne, já…“

Prsty na zátylku si ji pevně přidržel. Když byla později zase schopná uvažovat, řekla si, že jí zřejmě stiskl nějaký nerv, kterým se ovládá a spouští něco jako skrytá příchylnost. Zaplavil ji nevýslovně příjemný pocit, zaklonila hlavu a podřídila se mu. Přitiskl svá ústa na její.

Ztuhla, ale nebylo to ze strachu nebo ze vzteku a rozhodně to nebylo proto, že by mu chtěla klást odpor. Bylo to, jako kdyby se dostala do kontaktu s elektrickým napětím, vzpomínala si matně. Jako kdyby se rukou dotkla živého drátu, kterým prochází proud a který je pro ni smrtelný.

Skoro se jí svými rty ani nedotýkal, trápil ji, dráždil ji, mučil ji.

Mazlil se ústy s jejími, bylo to naprosto nesnesitelně erotické. Potom ji malinko kousl, ale jen tak malinko, že to byla spíš hra. A potom se s ní znovu mazlil, sladce a lehce a podmanivě. Jeho rty byly teplé a hladké, když se jimi dotýkal jejích. Ve vzrušujícím kontrastuji na tvářích škrábalo jeho strniště, když pohyboval hlavou a jazykem sledoval obrys jejích rtů.

Bylo to tak důvěrné, jak si ji vychutnával, jak si s ní pohrával.

Ponořil svůj jazyk za jejím, nacházel nové chutě. Potom jí jemně stiskl dolní ret mezi zuby a drtil ho přesně na hranici mezi rozkoší a bolestí.

46

Bylo to svádění takového druhu, o jakém se jí ještě nikdy ani nesnilo. Pomalé, něžné, nedalo se mu uniknout. Slyšela tichý zvuk, který se jí dral z hrdla, když se jí jemně zakousl do brady.

Ruka, kterou se opírala o jeho hrudník, se jí třásla. Cítila, jak se jí podlaha kymácí pod nohama. Její upjatost postupně roztávala, až se nakonec v jeho náručí roztřásla celá, přestože byla horká a zároveň vláčná.

Něco podobného nebo někoho podobného ještě nezažil. Jako by mu tála v náručí, tiše a docela. Chutnala tak svěže jako vzduch, který se dral dovnitř otevřeným oknem.

Libby jemně a něžně vzdychala touhou. Ovinula kolem něho paže a přitulila se k němu. Zabořila mu prsty do vlasů a vzepjala se k němu.

Během chvilky se poddajnost jejích úst změnila na dychtivost, hladově se tiskla k jeho, vlastnicky, toužebně. Stržen tou silou, vrhl se do polibku s ní střemhlav a nechal se unášet vášní.

Chtěla… strašně moc. Proč si neuvědomovala, jak strádá svou touhou? Stačilo, aby ho jen ochutnala, a už byla ztracená. Její tělo se chystalo téměř explodovat pod náporem tolika nových pocitů, kterých se mu dostávalo, které na něj mířily jako šípy, ostré, omračující a přicházející jeden za druhým. Zasténala, když ji jeho ruce sevřely tak, až to zabolelo. Teď už se netřásla ona, ale on.

Co mu to dělá? Nebyl schopen popadnout dech. Nebyl schopen přemýšlet. Ale byl schopen vycítit, že je to příliš mnoho a příliš rychle.

Když pilot ztratí sebekontrolu, je to mnohem nebezpečnější, než když vletí do nějaké neprobádané meteorické bouře. Původně chtěl jen připravit příjemnou chvilku pro ni a pro sebe, uspokojit jednoduchou touhu. Tohle však bylo něco víc než jen potěšení a rozhodně to bylo hodně vzdálené jednoduchosti. Potřeboval se honem vzpamatovat, než bude vtažen do něčeho, čemu ještě ani nerozuměl.

Odtáhl ji od sebe. Pomohlo to, trochu. Lapala po dechu stejně divoce jako on. Dívala se na něho očima doširoka otevřenýma, ohromenýma.

Co to s ní dělá? Zmateně zvedla ruku a dotkla se svých úst. Co to dělá ona? Připadalo jí, že slyší, jak jí krev klokotá v žilách. Ustoupila o krok, doufala že nalezne pevnou zem pod nohama i odpovědi na své otázky.

47

„Počkej.“ Nemohl odolat. Možná si to bude později vyčítat, ale teď nemůže odolat. Ještě nevyprchala ta první vlna a už si ji k sobě přivinul podruhé.

Ta jediná myšlenka jim oběma kroužila hlavou a oni se jí oddali.

Jejich přitažlivost byla natolik silná, natolik neodolatelná. Připadala jí, že se prudce potácí mezi kapitulací a zuřivou touhou, než se jí podařilo vytrhnout se mu a osvobodit se.

Málem zavrávorala, musela se zachytit opěradla židle, aby se dokázala udržet na nohou. Pevně svírala rukou opěradlo, tak až měla klouby docela bílé, zírala na něho a lapala po dechu. Nic o něm neví, ale přitom se s ním dostala dál, než s kterýmkoli jiným mužem. Její mozek byl zvyklý formulovat otázky, ale teď to bylo její srdce, tak křehké a iracionální, které ji ovládalo.

„Jestli tady chceš zůstat, v tomhle domě, nepřeju si, aby ses mě ještě někdy takhle dotýkal!“

Viděl teď v jejích očích strach. Rozuměl mu, protože sám se cítil podobně. „Nečekal jsem něco takového o nic víc než ty. Nemyslím, že z toho mám lepší pocit než ty.“

„Takže by neměl být žádný problém, abychom se podobným situacím v budoucnu dokázali vyhnout.“

Strčil ruce do kapes a neobtěžoval se přemýšlet o tom, proč je najednou tak naštvaný. „Poslouchej, děvenko, je to tvoje vina stejně tak jako moje.“

„To ty sis začal.“

„Ne, já jsem tě jen políbil. Začala sis to všechno ty.“ Potěšilo ho, jak se zapýřila. „Nemusel jsem tě přemlouvat, Libby, to víme oba dva.

Ale jestli toužíš předstírat, že jsi jako led, nic proti tomu nemám.“

Červeň rozpaků z jejího obličeje zmizela, měla ho teď bílý a velmi klidný. Oči jí naopak potemněly a rozšířily se. Úžas a ublíženost, která se v nich objevila, ho přiměla couvnout.

„Omlouvám se.“

„Nečekám od tebe omluvu, ale spolupráci.“

Přimhouřil oči. „Budeš mít oboje.“

„Byla bych ráda, kdybys mi po zbytek dne nechodil na oči. Klidně si přestěhuj televizor do svého pokoje, na polici u krbu najdeš všelijaké knihy.“

48

Zasunul ruce ještě hlouběji do kapes. Jestli chce být umíněná, on se s tím dokáže vyrovnat.

„Tak dobře.“

Stála a čekala, ruce založené na prsou, dokud neodešel z místnosti.

Měla chuť něco po něm hodit, pokud možno něco, co by se rozbilo.

Nemá právo říkat jí takové věci po tom, jaké pocity v ní vyvolal.

Ona že je ledová? Mívala opačný problém, všechno vždycky příliš prožívala. Kromě situací, kdy šlo o osobní, fyzické, přímé kontakty s muži, z očí do očí.

Cítila se hrozně, doklopýtala k židli a svezla se na ni. Je oddaná dcera, milující sestra, věrná přítelkyně. Ale nikdy nebyla pro někoho láskou. Nikdy nezažívala nezvládnutelnou touhu po intimitě. Někdy měla pocit, že jí něco nebylo dáno, že zůstala o něco ochuzena.

Jedním jediným polibkem ji Cal přesvědčil, aby toužila po něčem, o čem sama sebe dosud přesvědčovala, že to není důležité. Alespoň pro ni ne. Je pracovitá, je ambiciózní a ví, že dosáhne své mety. Má rodinu, přátele, kolegy. Sakra, je přece šťastná. Nepotřebuje nějakého poblázněného pilota, neschopného udržet letadlo ve vzduchu, který se tu zčistajasna objevil a způsobil, že je najednou neklidná, a plná života. V zamyšlení si začala přejíždět bříšky prstů po horním rtu.

Netušila, jak plná života se může cítit, dokud ji nepolíbil.

Bylo to směsné. Cítila se spíš vynervovaná, než pobouřená. Vstala, aby si nalila další šálek kávy. Prostě jí jen připomněl něco, na co čas od času zapomínala. Že je mladá, normální, zdravá ženská. Ženská, která právě prožila několik měsíců na ostrově kdesi daleko v jižním Pacifiku. To, co teď potřebuje, je dokončit dizertační práci a vrátit se do Portlandu. Vrátit se do společnosti, podívat se na pár filmů, sem tam zajít na nějakou party. Usoudila, že potřebuje jen to, aby se Caleb Hornblower dostal zpátky tam, odkud přišel, ať už to bylo z kterýchkoli horoucích pekel. Přikývla.

Vzala kávu a vydala se po schodech nahoru. Věděla toho o něm jen asi tolik, že sem klidně mohl spadnout z Měsíce.

Prošla kolem jeho pokoje a neodolala, aby se nezahihňala, když odtud zaslechla šílené zvuky nějaké televizní soutěže. Chlapi, pomyslela si, když za sebou zavírala dveře svého pokoje, se nechají tak snadno čímkoli zabavit.

49

ČTVRTÁ KAPITOLA

Cal strávil několik hodin ponořený v moři denního televizního vysílání. Každých deset nebo patnáct minut přepínal kanály, přeskakoval z televizních soutěží na romantické seriály, z talk show na reklamu. Komerční vysílání mu připadalo obzvlášť zábavné, bylo chytré a často mělo překvapující náboj.

Dával přednost hudebním reklamám, s jejich údernými popěvky a nakažlivým veselím. Některé pořady ho nutily přemýšlet o lidech žijících v téhle době a na tomhle světě. Reklamy, kde vyčerpané ženy bojovaly s takovými problémy, jako jsou mastné skvrny. Nedokázal si představit svou matku, nebo v daném případě kteroukoli jinou ženu, která by si dělala starosti s tím, který prací prostředek udělá bílou bělejší.

Jinde vystupovali atraktivní muži a ženy řešící své problémy pitím bublinkových nápojů nebo kávy. Všichni pracovali, mnozí z nich mimo domov. Hrozně se dřeli, aby mohli večer po práci zajít s přáteli na pivo do baru. V jakémsi dramatu chvíli sledoval ženu, která hovořila s nějakým mužem o tom, že by mohla být těhotná. Cal přepnul někam, kde jakýsi pupkatý chlápek v károvaném saku právě vyhrál týdenní dovolenou na Havaji. Z reakce vítěze Cal usoudil, že to ve dvacátém století musela být velká výhra.

Chvíli se díval na úryvky poledních zpráv a žasnul, jak se lidstvu mohlo podařit dožít se jednadvacátého a dalších století. Vraždění bylo očividně populárním sportem. Stejně tak jako rozhovory o omezování zbrojení a různých dohodách a paktech. Politici se příliš nezměnili, napadlo ho. Stále jen nudně a rozvláčně žvanili, kroužili z dálky kolem pravdy a rozdávali široké úsměvy. Představa, jak se světoví vůdci právě dohadují, kolik jaderných zbraní každý nechá vyrobit a bude vlastnit, byla absurdní. Kolik si myslí, že jich potřebují? Na tom nesejde, rozhodl se Cal a přepnul jinam. Nakonec dostali rozum.

50

Romantické seriálové mýdlové opery se mu líbily. Přestože obraz byl nekvalitní a zvuk se občas ztrácel, s gustem pozoroval, jak lidé reagují, jak šílí kvůli problémům, zvažují sňatky, rozvody, milostné propletence. Mezilidské vztahy zřejmě patřily k nejdůležitějším věcem tohoto století. Díval se, jak si dobře vyvinutá blondýna se slzami v očích a drsně vypadající muž s holou hrudí padli do náručí a dlouho a vášnivě se líbali. Hudba hrála stále tišeji, až se nakonec vytratila úplně. Polibek je v téhle době očividně přijatelný, řekl si Cal.

Tak proč Libby tak pobouřil?

Zvedl se a šel k oknu. I on reagoval nečekaně, po tom polibku se cítil vzteklý, rozpačitý a zranitelný. Takový pocit nikdy dřív v podobné situaci nezažil. Jeho touha po Libby se tím ale neoslabila.

Toužil dozvědět se o Liberty Stoneové všechno možné. Zjistit, co si myslí, co cítí, co má nejraději a co nejméně. Věděl o spoustě věcí, na které by se jí chtěl zeptat, o spoustě způsobů, jak by se jí chtěl dotýkat a věděl, že kdyby to udělal, její oči by ztmavly, vypadaly by zmatené a prázdné. Dovedl si představit, nestálo ho to vůbec žádnou námahu, jemnost její kůže v podkolení jamce nebo v oblasti kříže.

Tak takhle by to nešlo. Měl by přemýšlet o něčem jiném. O tom, jak se dostat domů.

Čas strávený s Libby je jen krátká mezihra. I když o ženách tohoto století ví málo, je mu jasné, že Liberty Stoneová není typ, který člověk může chvíli milovat a pak snadno opustit. Jediný pohled do jejích očí stačil, aby člověk spatřil nejen vášeň, ale i pohodu domácího krbu.

Cal neměl v úmyslu usadit se někdy v nejbližší době. Je sice pravda, že jeho rodiče se k sobě perfektně hodí, ačkoli pár vytvořili, když byli dost mladí, ve třiceti. On ale ještě nemá chuť najít si vážnou známost nebo se oženit. Až k tomu jednou dojde, bude to u něho doma. Na Libby může myslet jen jako na příjemné rozptýlení ve své neobvyklé a složité situaci.

Potřebuje se odsud dostat. Položil dlaně na chladné okenní sklo, jako kdyby byl ve vězení, ze kterého může utéct. Někteří lidé o takovém zážitku možná sní, jenomže on by raději bořil hranice svého světa a hlavně té doby, do které patří.

Četbou novin a sledováním televize zjistil spoustu věcí. Ve dvacátém století byl svět ještě daleko, hodně daleko, od dosažení 51

míru, lidé měli dost starostí s tím, co budou jíst k večeři, a zbraně a jejich používání se posuzovalo zcela lehkovážně. Tucet čerstvých vajec stál kolem dolaru, což byla měna, kterou se v USA v té době platilo. A všichni drželi nějaké diety.

Bylo to sice velmi zajímavé, ale neměl pocit, že by mu podobné informace mohly nějak prospět. Potřeboval soustředit svou mysl na to, co se stalo na palubě jeho lodi.

Jenomže se mu chtělo myslet na Libby, na to, jaké je držet ji v náručí. Chtěl si vrýt do paměti, jak hořela, jak se její rty podvolovaly pod jeho dotykem.

Když mu ovinula ruce kolem těla, jak se roztřásl. Tohle se mu ještě nikdy dřív nestalo. Domníval se, že s ženami měl vždy normální zdravé zážitky. Měl rád jejich společnost a rád s nimi zažíval i příjemný fyzický kontakt. Věřil, že je třeba dávat stejně tolik jako brát, a tak s většinou svých milenek zůstávali přáteli. Žádná z nich ale nikdy jeho tělo nevzrušovala tolik, jako se to stalo při jediném polibku s Libby. Přivedla ho někam mnohem dál, než se kdy dostal, k pocitu divokého vzrušení, ze kterého se mu svíral žaludek. Ještě teď si pamatoval, jaké to bylo, když se její horké a dychtivé rty přitiskly k jeho. Otřáslo to jeho rovnováhou. Připadalo mu, jako by mu za zavřenými víčky vířila světla. Bylo to, jako kdyby ho přitahovala k sobě nějaká obrovská, nepřekonatelná síla. Nohy ho najednou ztratily sílu nést. Pomalu zvedl ruku a opřel se o zeď. Nevolnost zmizela, ale zanechala mu v mozku prázdnotu, která bolela. Najednou se mu vybavila vzpomínka. Vzpomněl si na ta světla. Na blikající, oslepující světla v kabině. Porouchal se navigační systém. Nefungovaly ochranné štíty. Uvedl se do chodu automatický nouzový systém.

Prázdnota. Jako by znovu prožíval ten pocit, znovu mu na čele vyrazil ledový pot. Černá díra, obrovská, tmavá, nenasytná. Na mapách nebyla zakreslená. Nikdy by se k ní tolik nepřibližoval, kdyby byla v mapách. Najednou se tam objevila a vtáhla do sebe jeho loď.

Nevletěl do ní. Utvrzovalo ho v tom to, že je naživu a nepochybně na planetě Zemi. Je možné, že se nějak dostal přes okraj a odtud ho to jako z trampolíny vymrštilo prostorem a časem. Vědci jeho doby by se asi touhle myšlenkou mohli začít zabývat. Cestování v čase byla pouhá teorie, které se většinou jen vysmívali.

52

Jemu se to podařilo.

Celý rozrušený usedl na postel. Přežil něco, co podle dostupných pramenů ještě nikdo před ním neprožil. Zvedl ruce, otočil je dlaněmi vzhůru a díval se na ně. Byl celý a relativně bez zdravotních následků.

Je ztracený! Pocítil další novou vlnu beznaděje. Sevřel ruce v pěst. Ne, není ztracený, to si nesmí připustit. Když ho to vymrštilo jedním směrem, logicky by to mělo fungovat i v opačném směru. Zpět domů.

Má mozek a něco umí. Podíval se na minipočítač na svém zápěstí.

Může ho použít pro některé základní výpočty. Nebude samozřejmě stačit na všechno, ani zdaleka, ale až se mu podaří dostat se ke své lodi… Pokud z jeho lodi něco zbylo. Odmítl se zabývat představou, že by jeho loď mohla být zcela zničená. Začal přecházet po místnosti.

Možná, že by mohl propojit svůj minipočítač s Libbyiným. Musí to zkusit.

Slyšel, že je Libby někde dole. Připadalo mu, že zvuky přicházejí z kuchyně, ale pochyboval, že by mu Libby připravovala další jídlo.

Zalitoval tak bezprostředně, že tu myšlenku nestačil dostatečně včas zaplašit, v mysli se mu mihnul její obraz, jak sedí naproti němu u stolu.

Nemůžu si dovolit lítost, napomenul Cal sám sebe. Pokud bude mít na výběr, neublíží jí.

Kdyby mu to s jejím počítačem vyšlo, zmizel by z jejího života tak hladce a bezbolestně, jak jen by to bylo možné.

Rychle a tiše vešel do jejího pokoje. Mohl jen doufat, že se bude v kuchyni něčím zabývat tak dlouho, aby stačil provést předběžné výpočty. Zatím se s nimi bude muset spokojit do doby, než najde svou loď a bude moct použít svůj počítač. Přestože ho poháněla netrpělivost, ještě chvíli váhal a poslouchal za dveřmi. Určitě je v kuchyni a podle toho, jak tříská nádobím, bude stále naštvaná.

Počítač, se svojí ošklivou krabicovitou obrazovkou a starobylou klávesnicí trůnil na stole, kolem ležely knihy a papíry. Cal se posadil na Libbyinu židli a usmál se na počítač.

„Zapni se.“

Obrazovka zůstala beze změny.

„Počítači, zapni se.“

53

Cal si všiml klávesnice a naštval se sám na sebe. Napsal povel a čekal. Nic se nedělo.

Opřel se o opěradlo židle, zabubnoval prsty na desku stolu a zvažoval, co dál. Z nějakého pro Cala nepochopitelného důvodu Libby počítač vypnula. To se dá snadno vyřešit. Uviděl mezi papíry nůž na otvírání dopisů. Otočil klávesnici a chystal se s ní něco zkoušet, když uviděl vypínač.

Idiote, pomyslel si. Tady mají na všechno vypínače. Sebral zbytky trpělivosti a zapnul klávesnici. Potom začal hledat další vypínače.

Když se ozvalo vrčení, potichu si dopřál vítězoslavný jásot.

„Tak teď už se dostaneme někam dál. Počítači –“ Zavrtěl nad sebou hlavou a začal psát.

Počítači, vyhodnoť faktor časové diskontinuity, Znovu se zarazil, potom odsunul plastový kryt z paměťové jednotky. Je tak netrpělivý, že se chová nemožně. Těžko s vámi může nějaký stroj spolupracovat, když ho nezapnete. Nakonec se mu podařilo Libbyin předpotopní počítač provizorně a nepříliš elegantně připojit ke své náramkové jednotce. Zhluboka se nadechl.

„Ahoj, počítači.“

Ahoj, Cale. Na jeho minipočítači se objevila mrňavá písmenka, přes Libbyinu obrazovku se rozzářil stejný nápis ve větším.

„Jsem moc rád, příteli, že se mnou komunikuješ.“

Souhlasím.

„Počítači, proveď shrnutí známých údajů o teorii cestování v čase ve spojitosti s přitažlivostí a zrychlením.“

Neověřená teorie, kterou poprvé předložil dr. Linward Bowers, 2110. Bowersova hypotéza –“

„Ne.“ Cal si prohrábl vlasy. Pospíchal. „Nemám na tohle všechno čas. Proveď vyhodnocení a závěry týkající se cestování v čase a pravděpodobnosti přežití při setkání s černou dírou.“

Pracuji… Není dostatek údajů.

„Krucinál… stalo se to. Analyzuj potřebné zrychlení a trajektorii.

Stop.“ Zaslechl, že Libby jde nahoru po schodech, než vešla do místnosti, stačil jen vypnout svou jednotku.

„Co tu děláš?“

Snažil se tvářit nevinně, usmál se a vyskočil ze židle.

54

„Hledal jsem tě.“

„Jestli jsi mi provedl něco s počítačem…“

„Jen jsem neodolal a díval jsem se na tvé papíry. Je to moc zajímavé.“

„To si myslím.“ Zamračila se a podívala se na svůj stůl. Vše se zdálo být v pořádku. „Přísahala bych, že jsem tě slyšela s někým mluvit.“

„Jsme tu jen ty a já.“ Znovu se usmál. Kdyby se mu podařilo na pár minut ji zabavit, mohl by odpojit počítač a počkat na příhodnější dobu.

„Asi jsem si jen něco mumlal sám pro sebe. Libby…“ Popošel k ní, ale ona mu pod nos strčila tác.

„Přinesla jsem ti sendvič.“

Vzal si od ní tác a posadil se na postel. Chovala se k němu tak pozorně, že se začal cítit provinile. „Jsi moc hodná.“

„To, že jsi mě naštval, ještě neznamená, že tě nechám umřít hlady.“

„Nechci tě štvát.“ Rychle vstal, protože zamířila k počítači.

„Nepodařilo se mi tomu zabránit. Je mi líto, že se ti nelíbilo, co se stalo.“

Krátce a rozpačitě se na něho podívala. „Radši si to nebudeme připomínat.“

„Ne, to ne.“ Potřeboval s ní navázat kontakt, proto položil svou ruku na její. „Ať se stane cokoli, nikdy na to nechci zapomenout.

Probudila jsi ve mně něco, Libby, co se nikdy před tím nikomu nepodařilo.“

Přesně věděla, co myslí, a vyděsilo ji to. „Musím se zase pustit do práce.“

„Je pro všechny ženy tak těžké mluvit upřímně?“

„Já na tohle nejsem zvyklá,“ zakoktala se. „Nevím, jak se s tím vyrovnat. Neumím zacházet s muži. Prostě nejsem tak vášnivá.“

Když se rozesmál, otočila se, vztekle a rozpačitě zároveň.

„To je to nejlegračnější, co jsem kdy slyšel. Ty, že nejsi vášnivá?“

„Pokud jde o práci, tak asi ano,“ řekla a pečlivě oddělovala a vyslovovala jednotlivá slova. „Pokud jde o mou rodinu. Ale ne tak, jak to myslíš ty.“

55

Věří tomu, usoudil Cal, když se na ni pozorně zadíval. Anebo sama sebe přesvědčila, že tomu musí věřit. V posledních dvou dnech zažil, jaké to je, když o sobě člověk pochybuje. Pokud nebude schopen se jí odvděčit jinak, mohl by jí alespoň ukázat, jaký typ ženy se v sobě snaží umlčet a nenechat proniknout na povrch. „Nechtěla by ses jít projít?“

Překvapeně zamrkala. „Cože?“

„Projít se.“

„Proč?“

Snažil se nerozesmát. Potřebuje vždycky jasný důvod. „Je moc pěkný den a já bych se rád podíval po tady okolí, abych věděl, kde to jsem. Mohla bys mi to tu ukázat.“

Neslíbila sama sobě, že si nechá čas i na zábavu a odpočinek? Cal má pravdu, venku je krásně a její práce může počkat.

Venku byl chladný, trochu vlhký vzduch. Vonělo tu to borovicemi, jako o Vánocích. Byla to vůně opravdových stromů, ne jen záznam vůně z disku nebo ze simulátoru. Všude kolem byly stromy, a přestože vál jen mírný vánek, šumělo to ve větvích jako moře. Na jasné, bleděmodré obloze se směrem od severu rýsovalo jen pár mraků se šedými okraji. Ptáci zpívali. Všude kolem byly jen hory, lesy a obloha.

„Je tu nádherně.“

„Já vím,“ usmála se a cítila se provinile, že ji tolik těší, že se mu tady líbí. „Vždycky když sem přijedu, mám chuť tu zůstat.“

Přizpůsobil se rychlosti její chůze a šel vedle ní. Vstoupili do lesa prozářeného slunečními paprsky. Byl to zvláštní pocit být tu s ní sám.

Bylo to příjemné. „Proč tu nezůstaneš?“

„Hlavně kvůli práci. Univerzita by mě neplatila za procházky po lesích.“

„Za co tě platí?“

„Za výzkum.“

„Když neděláš výzkum, jak žiješ?“

„Jak?“ Zaklonila hlavu. „Klidně, asi by se dalo říct. Mám byt v Portlandu. Studuju, přednáším, čtu.“

Cesta příkře stoupala.

„Jakou máš ráda zábavu?“

„Filmy.“ Pokrčila rameny. „Hudbu.“

56

„Televizi?“

Rozesmála se. „Někdy se na ni dívám až příliš často. A co ty?

Dokážeš si vzpomenout, co tě baví?“

„Létání.“ Hned se mu na tváři objevil okouzlující úsměv. Skoro ji nevyrušilo, že ji chytil za ruku. „Myslím, že létání se nedá s ničím srovnávat. Rád bych tě vzal s sebou do vzduchu a předvedl ti to.“

Zavadila pohledem o obvaz na jeho hlavě a tiše řekla: „Omdlela bych.“

„Jsem dobrý pilot.“

Sehnula se a utrhla kvítek.

„Možná.“

„Určitě.“ Naprosto nenuceně jí vzal květ z ruky a vetkl jí ho do vlasů. „Měl jsem nějaké problémy s přístroji, jinak bych se sem nedostal.“

Protože ji jeho gesto odzbrojilo, chvíli se na něho mlčky dívala.

Potom se znovu dala do chůze.

„Kam jsi letěl?“ Zvolnila krok, protože se Cal zdržel. Trhal kolem cesty květiny.

„Do Los Angeles.“

„To byla dost dlouhá cesta.“

Otevřel pusu, ale vzápětí si uvědomil, že to nemyslela jako žert.

„Ano,“ řekl nakonec. „Delší, než jsem čekal.“

Nerozhodně se dotkla květu ve svých vlasech.

„Nebude tě někdo hledat?“

„Ještě chvíli ne.“ Obrátil tvář k obloze.

„Jestli zítra najdeme… mé letadlo, odhadnu škody a z toho budu vycházet dál.“

„Za den nebo za dva bychom měli zvládnout dostat se do města.“

Chtěla vyhladit tu vrásku, která se mu objevila na čele. „Zajdeš si k doktorovi a zatelefonuješ si.“

„Zatelefonuju si?“

Jeho zmatený pohled jí znovu nahnal obavy, jak je to s jeho úrazem hlavy. „Rodině, přátelům, nebo zaměstnavateli.“

„Jasně.“ Znovu ji chytil za ruku a bezmyšlenkovitě přivoněl ke kytici, kterou nesl. „Můžeš mi říct azimut a jaká je vzdálenost odsud k místu, kde jsi mě našla?“

57

„Azimut a vzdálenost?“ Rozesmála se a posadila se na břeh potůčku. „Co kdybych ti řekla, že to bylo tímhle směrem?“ Ukázala k jihovýchodu. „Nějakých patnáct kilometrů vzdušnou čarou a po cestách dvojnásobek.“

Usedl vedle ní. Voněla jako divoké květy. Přitažlivě.

„Myslel jsem, že jsi vědecká pracovnice.“

„To neznamená, že jsem schopna ti říct údaje v severní šířce a západní délce, nebo co já vím. Zeptej se mě na lidi v Nové Guineji a dostane se ti brilantní odpovědi.“

„Patnáct kilometrů.“ Přivřel oči a zahleděl se mezi stromy. Kdyby nebyly tak husté, viděl by majestátně se tyčící špičatou horu, modrající se v západu slunce. „A až tam není nic? Mezi námi a tím místem neleží žádné město nebo obydlí?“

„Ne. Tahle oblast není obydlená. Jen občas se tu objeví nějaký turista.“

Nehrozí tedy, že by se někdo dostal k jeho lodi. Tak to je jedna z věcí, na kterou může přestat myslet a může ji odsunout stranou.

Hlavním problém zůstává, jak se k lodi dostat bez Libby.

Nejjednodušší by bylo, vyrazit za rozednění jejím autem. To by ale připadalo v úvahu až zítra. Čas mu začal jevit příliš vzácný; i příliš nestálý, aby s ním mohl hýřit.

„Líbí se mi tady.“ To byla pravda. Líbilo se mu sedět na chladné trávě a poslouchat zvuk vody. Napadlo ho, jaké by bylo vrátit se na tohle místo za dvě století. Jak by to tu asi vypadalo?

Byly by tu hory a pravděpodobně i část lesů, které jsou teď všude kolem. Potůček by se možná stále řítil přes stejné kameny jako teď.

Ale nebyla by tu Libby. Pocítil mučivou, otupující bolest. „Až budu zase doma,“ řekl velmi pomalu, „budu na tebe vzpomínat.“

Opravdu? Upřeně pozorovala vodu, ve které se třpytilo slunce, a přála si, aby jí bylo jedno, jestli si na ni vzpomene nebo ne. „Třeba někdy přijedeš.“

„Někdy.“ Hrál si s jejími prsty. Bude pro něho jen přeludem, ženou, která existovala kdysi dávno, ženou, která ho přiměla chtít nemožné. „Bude se ti po mně stýskat?“

„Nevím.“ Ale neodtáhla svou ruku, protože si uvědomila, že se jí po něm bude stýskat víc, než je logické.

58

„Myslím, že se ti bude stýskat.“ Zapomněl na svou loď, na své otázky, na svou budoucnost a věnoval se jen jí. Začal jí vkládat do vlasů květy, které natrhal cestou.

„Hvězdy a měsíce a galaxie se pojmenovávají po bohyních,“ řekl tiše. „Protože byly silné a krásné a záhadné. Lidé, smrtelníci, jim nikdy nemohli konkurovat.“

„Většina kultur věřila na mytologii.“ Odkašlala si a začala si urovnávat své pytlovité kalhoty. „Starodávní astronomové…“ Dotkl se jedním prstem jejího obličeje a otočil si ho k sobě.

„Nechtěl jsem mluvit o mýtech. I když s těmi květy ve vlasech vypadáš jako z nějaké báje.“ Jemně se dotkl lístků květu v blízkosti její tváře.

Instinktivně věděla, jak je ten muž pro ni nebezpečný, protože se dokázal smát jako ďábel a mluvit hlasem jako hedvábí. Má oči tak modré, jako je obloha před setměním, tak tmavě modré a zasněné.

Nikdy by nevěřila, že zrovna ona by měla patřit k těm, kterým se zatočí hlava jen z pouhého pohledu do uhrančivých očí nějakého muže. Nechtěla, aby to tak bylo. „Měla bych se vrátit. Mám spoustu práce.“

„Příliš pracuješ.“ Zvedl obočí a když od něho odvrátila hlavu, zakabonil se.

Naštvaná spíš sama na sebe, než na něho, pokrčila rameny. „Tohle mi pořád někdo říká. Někdy si to dokonce říkám i já.“

„Tolik pracovat není žádný zločin, ne?“

Rozesmála se. „Zatím ještě ne.“

„A co takhle říct: dej si pauzu!“

Podívala se na něho zmateně.

„Jako to říkají v reklamách, víš?“

„Vím.“ Pozorně se na něho zadívala. Od poetické nálady přechází vzápětí k reklamním sloganům. „Pořád mi připadá, Hornblowere, jako kdyby ses mi jen zdál, jako kdybys nebyl skutečný.“

„Ale já jsem skutečný.“ Lehl si a díval se na oblohu. Tráva pod jeho zády byla chladná a měkká, vítr líně ševelil v korunách stromů.

„Co tam vidíš? Tam nahoře?“

Zaklonila hlavu. „Oblohu. Naštěstí modrou, jen s několika málo obláčky, takže do večera by se mělo vyjasnit.“

59

„Nenapadne tě někdy přemýšlet, co je tam dál za tím vším?“

„Za čím?“

„Za tím modrem.“ S přivřenýma očima si představoval…

nekonečno plné hvězd, prostor s nejčernější černou barvou, nádhernou symetrii oběžných drah měsíců a planet. „Nemyslíš někdy na ty světy, které jsou tam dál, mimo dohled?“

„Ne.“ Viděla jen modrou nebeskou klenbu, která se táhla nad horami. „Asi je to proto, že se zaměřuju hlavně na světy, které byly dřív. Moje práce mě většinou nutí stát nohama na zemi a dívat se do země.“

„Jestli má existovat svět i zítra, musíš se dívat ke hvězdám.“

Přistihl se. Připadalo mu nesmyslné trápit se kvůli něčemu, co mohlo být ztracené. Bylo zvláštní, jak moc přemýšlel o budoucnosti a Libby o minulosti, když kolem nich je přítomnost.

„Jaké filmy a jakou hudbu?“ zeptal se najednou z ničeho nic.

Libby zavrtěla hlavou. Připadalo jí, že jeho způsob myšlení se neřídí žádnými vzorci. „Všechny druhy. Nejsem příliš náročná.“

„Tak mi řekni, který film se ti líbí nejvíc.“

„To je těžké.“ Díval se na ni tak upřímně, že se rozhodla, že náhodně vybere jeden ze seznamu svých nejoblíbenějších filmů.

„Casablanca.“

Líbil se mu ten název, jeho zvuk, to, jak to řekla. „O čem to je?“

„No tak, Hornblowere, to přece ví každý.“

„Já jsem ho neviděl.“ Podíval se na ni a usmál se tak bezelstně, že by mu to žádná žena neměla uvěřit. „Asi jsem měl zrovna něco na práci, když se objevil.“

Znovu ji rozesmál, rychle zavrtěla hlavou a zajiskřily jí oči. „To určitě. To jsme měli zrovna oba dva spoustu věcí na práci, ve čtyřicátých letech.“

Nekomentoval to. „Co je to za příběh?“ O děj mu nešlo. Jenom chtěl slyšet její hlas a chtěl ji pozorovat, když mluví.

Bylo tak příjemné sedět u vody a snít ve dne, a tak mu začala vyprávět obsah. Poslouchal a líbilo se mu její vyprávění o ztracené lásce, hrdinství a obětování. Ještě víc se mu líbilo, jak gestikulovala rukama, jak její hlas vykresloval její pocity. To, jak se jí její pocity 60

odrážely v očích, které tmavly něhou, když mluvila o tom, jak se milenci znovu sešli a potom je znovu osud rozdělil.

„To nemá šťastný konec,“ podotkl Cal tiše.

„Ne, ale vždycky jsem měla dojem, že ji Rick znovu našel, za několik let, po válce.“

„Proč myslíš?“

Ležela s rukama pod hlavou. „Protože k sobě patřili. Když k sobě lidé patří, najdou jeden druhého, ať se děje cokoli,“ usmála se a otočila k němu hlavu, ale když viděla, jak se na ni dívá, její úsměv se rozplynul. Díval se na ni, jako kdyby byli docela sami. Ne sami v horách, ale vůbec… tak jako byli sami Adam a Eva.

Zatoužila po něm. Poprvé ve svém životě po někom zatoužila, tělem, duší i srdcem zároveň.

„Nedělej to.“ Řekl to slovo tiše, když se začala zvedat. Lehoučce se dotkl rukou jejího ramene. „Přál bych si, aby ses mě nebála.“

„Já se tě nebojím.“ Ale nemohla popadnout dech, jako kdyby utíkala.

„Tak čeho se bojíš?“

„Ničeho.“ Jeho hlas dokázal být tak něžný. Tak něžný, až to nahánělo hrůzu.

„Nejsi v pohodě, nejsi uvolněná.“ Dlouhými, mrštnými prsty jí začal přejíždět po ztuhlých svalech ramen. Naklonil se k ní a dotkl se jí na spánku svými rty tak něžně a jemně jako vánek. „Řekni mi, čeho se bojíš.“

Zvedla ruce a opřela je o jeho hruď. „Nevím, jak mám bojovat s tím, co cítím.“

„A proč bys měla?“ Sjel rukou po jejím těle, užaslý tím, jak jeho vlastní tělo po ní touží.

„Ještě je moc brzy.“ Ale už ho neodstrkovala. Její odhodlání tálo v záplavě horoucí, zdrcující touhy.

„Brzy?“ Zasmál se skoro křečovitě a položil obličej na její hrdlo.

„Vždyť je to víc než století.“

„Calebe, prosím tě.“ Její hlas zněl naléhavě, byla v něm prosba, mírná, ale nepřeslechnutelná. Cítil, jak se její tělo při dotyku s jeho tělem chvěje, a věděl, že by ji mohl mít. Stejně jako věděl, když se jí 61

podíval do očí plných zmatku, že kdyby to udělal, možná by mu to nikdy neodpustila.

Někde v něm uvnitř se bolestně svíjela touha. Byl to nový a zoufalý pocit. Otočil se od ní na druhou stranu a vstal. Zůstal k ní zády a díval se na čeřící se vodní hladinu.

„Přivádíš k šílenství všechny chlapy?“

Objala si rukama kolena a přitáhla si je k tělu.

„Ne.“

„Tak to já mám zřejmě prostě štěstí.“ Zvedl oči k obloze. Chtěl tam zpátky. Být sám. Zaslechl zašustit trávu a věděl, že se Libby zvedá.

Napadlo ho, jestli se bude ještě někdy cítit zase opravdu volný. „Chci tě, Libby.“

Nepromluvila. Nemohla. Ještě nikdo nikdy předtím jí neřekl ta dvě prostá slova. Ale i kdyby řekl, nezáleželo by na tom. Nikdo by je nemohl říct tak jako on.

Už to nebyl ten její milý, trochu podivný pacient, ale divoký, zdravý a nepopiratelně nebezpečný chlap.

„Libby, to mám mlčet a dělat, že k tobě nic necítím? Taková jsou tady pravidla? Já tě chci a jestli zůstanu ještě chvíli blízko tebe, tak se na tebe vrhnu.“

„Vrhneš se na mě? Cože? Třeba jako na nějaké nablýskané auto v předváděcí místnosti? Můžeš chtít cokoli, Cale, ale pokud se to týká mě, mám právo se k tomu vyjádřit.“

Byla nádherná… nesnesitelně plná života, když měla vztek v očích a květy ve vlasech. Takhle si ji bude nadosmrti pamatovat. Věděl to a věděl, že ta vzpomínka pro něho bude mít hořkosladkou příchuť, ale přesto se nedokázal ovládnout.

„Můžeš říkat, co chceš.“ Vzal ji za obě ruce a přitáhl si ji k sobě.

„Ale něco si vezmu, než půjdu.“

Tentokrát se začala bránit. Hrdost a vztek ji nutily rvát se s ním o svobodu. Pevně ji objímal. Chtěla mu říct od plic, co si myslí, ale zavřel jí ústa polibkem.

Bylo to úplně jiné než poprvé. Tehdy ji sváděl, přesvědčoval, pokoušel. Teď se jí zmocňoval, ne tak, jako kdyby na to měl právo, ale jen si prostě bral. Její přidušené prosby jí nebyly nic platné, stejně jako byl marný její boj. Nejprve se jí zmocnila panika i projela jí až do 62

morku kostí, ale potom se vytratila, protože její místo zaujala nefalšovaná touha.

Nechtěla, aby ji nutil. Chtěla mít na vybranou, chtěla možnost volby. To jí přikazoval její mozek. Její tělo se mu ale hnalo v ústrety tak rychle, že mu mozek nestačil a zůstal pozadu někde v dáli.

Vychutnávala si všechnu tu sílu, to napětí, dokonce i prudkost. Její síla se setkala s jeho.

Probudila se v jeho náručí k životu tak, že ho přinutila zapomenout kdo je, proč a kde. Když ji líbal, horce a intenzivně, neexistovalo nic jiného, žádný jiný svět, jiná doba. Bylo to pro něho tak nové, tak vzrušující, tak nahánějící hrůzu, stejně jako pro ni. Bylo to neodolatelné. Nenapadlo ho, že to bude takové. Nebyl schopen přemýšlet. Byla neodolatelně přitažlivá, nemohl se jí ubránit.

Jejich touha si je podmanila. Přitiskl ji k sobě a ponořil se do jejích sametově vlhkých úst, která na něho čekala.

Svět se s ní zatočil. Se zaúpěním mu přejela rukama po zádech nahoru a pověsila se mu na ramena. Toužila, aby se s ní svět nepřestával točit, aby to šílené víření pokračovalo dál a dál, dokud zcela neztratí hlavu a nezůstane bez dechu. Slyšela bublání vody, šumění větru ve větvích. Cítila, jak ji sluneční paprsky hřejí na zádech.

Věděla, že ve skutečnosti stojí na pevné zemi. Přesto se s ní svět točil.

Z hrdla se jí vydral zvuk, který byl jednoznačným potvrzením toho, že se vzdává. Jemu. Sobě samé.

Šeptal její jméno. Pronikavá bolest mu projela tělem, když jeho touha přerostla v nový ještě neprozkoumaný pocit. Ruka, která bloudila v jejích vlasech se reflexivně sevřela. V prstech drtil kvítek.

Vůně, jemná a pomíjející se zatetelila ve vzduchu. Zděšeně se odtáhl.

Kvítek mu zůstal v ruce, křehký a polámaný. Jeho pohled sklouzl k jejím rtům, napuchlým po jeho polibcích. Zachvěl se. Kdesi uvnitř pocítil vlnu znechucení nad sebou samým. Ještě nikdy v životě se takhle na žádnou ženu nevrhl. Příčilo se mu to, byl to pro něho ten nejhorší ze všech hříchů. Něco takového je neodpustitelné, tím víc, že mu na ní záleží tolik, jako nikdy na nikom jiném.

„Neublížil jsem ti?“ zeptal se provinile.

63

Libby rychle zavrtěla hlavou. Neublížil? zopakovala si v duchu.

To je slabé slovo. Zničil ji. Jedním jediným polibkem ji zničil. Ukázal jí, že její vůle ji vůbec neposlouchá a její srdce je ztracené.

Nebude se jí omlouvat. Otočil se od ní a zůstal tak, dokud nebyl schopen se znovu ovládat natolik, aby byl schopen mluvit racionálně.

Nebude se jí omlouvat za to, že ji chtěl a že ji políbil.

„Nejsem schopen slíbit, že už se to znovu nestane, ale budu se snažit ovládat. Měla by ses vrátit do domu.“

A to je všechno? divila se Libby. Nejprve obnaží její city až na kost a pak jí klidně řekne, aby se vrátila do domu? Otevřela ústa, protože chtěla protestovat a málem už k němu vykročila, ale ještě se dokázala zarazit.

Má samozřejmě pravdu. To, co se stalo, se už nikdy nesmí opakovat. Jsou cizí lidé, i když její srdce se jí snaží namluvit něco jiného. Bez jediného slova se otočila a zanechala ho tam u potoka samotného.

Za chvíli, když se slunce a stíny posunuly o trochu dál, otevřel sevřenou pěst a nechal zraněný kvítek sklouznout do vody. Díval se, jak ho proud unáší dál a dál…

64

PÁTÁ KAPITOLA

Nebyla schopná se soustředit. Dívala se na obrazovku počítače a marně se snažila vnímat. Obyvatelé ostrovů Kolbari ani jejich tradiční Měsíční tanec ji teď už nezajímali. Přesto si říkala, že se musí pustit do práce, to by jí mělo pomoct. Dřív ji od práce nedokázalo nikdy nic vyrušit. Na koleji psala diplomku, zatímco její kolegové pořádali party. Dokázala se zkoncentrovat. Byla schopná pracovat třeba ve stanu při světle lampy, číst si poznámky na hřbetě muly, připravovat si přednášky uprostřed džungle. Jakmile se zabrala do práce, svět okolo pro ni přestával existovat.

Teď četla tentýž odstavec potřetí a jediné, na co při tom myslela, byl Cal. Litovala, že se víc nezajímala o chemii. Sundala si brýle a promnula si oči. Kdyby se věnovala chemii víc, mohla by pochopit, proč na něho reaguje takhle. Určitě existuje nějaká kniha, která by jí poskytla dostačující informace, na jejichž základě by mohla provést analýzu situace. Nechtěla se takhle cítit, když nebyla schopna vyjmenovat logické důvody, proč tomu tak je. Snít ve dne o lásce a o milostných dobrodružstvích je jedna věc. Prožívat takové věci na vlastní kůži je něco docela jiného.

Jako by to ani nebyla ona.

S hlubokým povzdechnutím se odstrčila od stolu, aby si mohla složit nohy pod sebe na židli. S očima stále upřenýma na obrazovku si o kolena opřela lokty a o ruce sevřené v pěst si podepřela bradu.

Nejsem zamilovaná, říkala si. Je to jen reflexivní reakce na intenzitu okamžiku. Nestává se, aby se člověk zamiloval tak rychle.

Samozřejmě že někdo někoho může přitahovat, dokonce hodně silně přitahovat. Ale muselo by existovat společné zázemí a společné zájmy, rozhodla se Libby. To jí připadalo rozumné a moudré. Jak by se mohla zamilovat do Cala, když jediná věc, o které ví, že ho zajímá, 65

je létání? A jídlo, dodala ještě v duchu a ani si neuvědomila, že se pousmála.

Chápat pocity, tužby, nálady toho druhého je pro zamilovanost životně důležité. Jak by mohla být zamilovaná, když Calebu Hornblowerovi ani trochu nerozumí? Jeho pocity jsou pro ni záhadou, nikdy nemluvili o tom, po čem touží, a jeho nálady, jak se zdá, se mění každou hodinu.

Cal se trápí. Mračila se tak, že se jí objevily vrásky na čele, když přemýšlela o výrazu, který tak často zahlédla v jeho očích. Ten výraz v ní vyvolával představu člověka, který sjel z dálnice nesprávnou odbočkou a octl se v nějakém divném cizím místě.

Trápí se, ale i on sám je trápení, napadlo ji, když se pokoušela, aby její city nepřevážily nad zdravým rozumem. Cal je příliš silná osobnost, jeho šarm je příliš dokonalý, jeho sebedůvěra příliš vysoká.

V jejím spořádaném a zorganizovaném životě není místo pro muže, jako je Cal. Už jen svou prostou přítomností by v něm způsobil chaos.

Zaslechla Cala přicházet ke dveřím kuchyně a její tělo se automaticky napřímilo. Tep se jí zvýšil a krev začala kolovat rychleji.

Znechucená sama sebou si přitáhla židli zase blíž k pracovnímu stolu. Pustí se do práce. Měla v úmyslu pracovat minimálně do půlnoci a na Cala už vůbec nemyslet. Zjistila, že si už zase kouše nehty.

„Tak sakra, kdo je Caleb Hornblower?“

Když jí ze rtů sklouzla tahle otázka, naprosto nečekala, že by se jí dostalo odpovědi. Podivně kovově strojový hlas ji překvapil natolik, že se lekla. Musela se zachytit desky stolu, aby nespadla ze židle, potom s pusou otevřenou údivem upřeně pozorovala obrazovku svého počítače.

Hornblower, Caleb, kapitán ISF, v současné době mimo službu.

„Proboha,“ položila si ruku na hrdlo a nevěřícně zavrtěla hlavou; „Počkej, počkej,“ zašeptala.

Čekám.

To přece není možné, pomyslela si Libby a přikryla si ústa třesoucí se rukou. Zřejmě má halucinace. Tím to je. Citový zmatek, přepracování a nedostatek spánku v noci způsobily, že má halucinace.

Zavřela oči, třikrát se zhluboka nadechla. Otevřela oči a na obrazovce uviděla znovu to, co předtím.

66

„Co se to proboha děje?“

Informace byla vyžádána a předána. Požadujete další údaje?

Třesoucí se rukou nevědomky posunula několik papírů na svém stole a zahlédla Calovy hodinky. Byla ochotná přísahat, že hlas, který slyšela, vycházel právě odtud. Ne, to přece není možné. Špičkou prstu se dotkla průhledného, jako nit tenounkého drátku, který vedl z hodinek k diskové mechanice počítače.

„Jakou hru to hraje?“

Na této jednotce je k dispozici pět set dvacet her. Kterou si přejete vybrat?

„Libby?“ Caleb se objevil ve dveřích a honem se snažil něco vymyslet. Nemělo cenu, aby se teď proklínal za svou neopatrnost.

Dokonce si nebyl jistý, jestli podvědomě nechtěl přivolat situaci, kdy by mu nezbývalo nic jiného, než muset jí říct pravdu. Ale když se k němu otočila, dostal strach, že by to ani pro jednoho z nich nebylo dobré. Byla vyděšená a navíc zuřila.

„Tak dobře, Hornblowere, přeju si, abys mi důkladně vysvětlil, co se tady děje.“

Pokusil se o snaživý úsměv, aby dal najevo, že chce spolupracovat.

„Kde?“

„Tady.“ Ukázala prstem na hodinky.

„Určitě o tom budeš vědět víc než já. Protože tohle je tvoje dílo, že.

Chci, abys mi to vysvětlil. A hned.“

Popošel k ní. Letmý pohled na obrazovku ho rozesmál. Chtěla vědět, kdo jsem. Bylo příjemné vědět, že je z něho stejně zmatená, jako je on zmatený z ní, a že ji zajímá stejně, jako zajímá ona jeho.

„Ne, žádné vysvětlení slyšet nechceš,“ řekl tiše a byl by ji vzal za ruku, kdyby jeho ruku razantně neodstrčila.

„Chci slyšet vysvětlení a trvám na tom. Ty… ty…“ řekla a hlas se jí zoufale třásl. Nechtěl ji trápit. „Přijdeš si sem, připojíš si své hodinky k mému počítači jako k –“

„Uživatelskému rozhraní,“ podotkl. „Když chceš mluvit o počítačích, měla bys znát počítačový jazyk.“

Zatnula zuby. „Předpokládám, že mi vysvětlíš, jak vznikne uživatelské rozhraní připojením hodinek k osobnímu počítači.“

„Cože?“

67

Nedokázala si odpustit afektovaný tón.

„Osobní počítač. Radši si opraš své znalosti počítačového jazyka.

A koukej mi odpovědět.“

Položil jí ruce na ramena. „Neuvěřila bys mi.“

„Radši mi odpověz tak, abych ti mohla uvěřit. Jsou ty hodinky něco jako miniaturní počítač?“

„Ano.“ Chtěl se pro ně natáhnout, ale chytila ho za zápěstí.

„Nech toho. Nikdy jsem neslyšela o žádném miniaturním počítači, který reaguje na slovní povely, dá se připojit k písíčku a tvrdí, že si mohu vybrat z více než pěti set her.“

„Ne.“ Podíval se do jejích rozzlobených očí. „Nemohla jsi o ničem takovém slyšet.“

„Proč mi neřekneš, jak sis takovou věc obstaral, Hornblowere?

Koupila bych tu hračičku tátovi jako dárek k Vánocům.“

Koutky úst se mu zvedly do úsměvu.

„Obávám se, že tenhle model se ještě zatím chvíli na trhu neobjeví.

Nemohl bych tvůj zájem nasměrovat k něčemu jinému?“

Dál se na něho upřeně dívala. „Můžeš můj zájem nasměrovat k pravdě.“

Připadalo mu, že zdržování bude nejlepší taktika. Obrátil její ruku dlaní vzhůru a propletl své prsty s jejími. „Chceš celou pravdu nebo stačí jednoduché jednotlivosti?“

„Jsi špion?“

Nečekala, že ho to rozesměje. Smál se stále víc a stále s větším potěšením. Políbil ji, nejdřív na jednu a potom i na druhou tvář, než se vzpamatovala a mohla mu v tom zabránit.

„Neodpověděl jsi na mou otázku.“ Snažila se dostat z jeho sevření.

„Jsi nějaký tajný agent?“

„Proč si to myslíš?“

„Jen hádám,“ zvedla ruce nad hlavu, vstala ze židle a začala přecházet po pokoji kolem dokola. „Havaruješ v takové bouři, ve které by normální člověk nesedl za volant auta, natož aby pilotoval letadlo.

Nemáš žádný průkaz totožnosti. Tvrdíš, že nepracuješ pro vojáky, ale měl jsi na sobě nějakou zvláštní uniformu. Boty se ti skoro rozpadají, ale máš hodinky, že nejlepší rolexky proti nim vypadají jako bezcenná hračka pro děti. Hodinky, které umí mluvit.“ Když to řekla, podívala 68

se na obrazovku, jako by se chtěla ujistit, že se jí to nezdálo. „Poslyš, já vím, že výzvědné služby mají hodně moderní přístroje. Nemusí to být zrovna James Bond –“

„Kdo je James Bond?“ zeptal se Cal.

Bond, James. Krycí jméno 007. Smyšlená postava vytvořená spisovatelem dvacátého století Ianem Flemingem. Příběhy, „Vypni se,“ nařídil Cal, zatvářil se nešťastně a pročísl si vlasy rukou. Podíval se na Libby a bylo mu jasné, že se necítí nejlíp. „Možná by ses měla zase posadit.“

Slabě přikývla a posadila se na kraj postele. Přestože už to teď bylo pozdě, Cal odpojil drátek a vsunul ho se svou jednotkou do kapsy.

„Chceš vysvětlení.“

Najednou si tím nebyla tak jistá. Vzápětí se rozhodla, že nebude zbabělá a rychle, nepříliš jistě přikývla. „Ano.“

„Tak dobře, ale líbit se ti nebude.“ Posadil se do její židle a zkřížil nohy pod sebou. „Letěl jsem pravidelnou linku z kolonie Brigston.“

„Prosím?“

„Z kolonie Brigston,“ zopakoval Cal a dodal: „Na Marsu.“

Libby zavřela oči. „Počkej, Hornblowere, chvíli nic neříkej.“

„Věděl jsem, že se ti to nebude líbit.“

„Chceš, abych věřila, že jsi Marťan?“

„Nebuď směšná.“

Unaveně položila ruce do klína.

„Já jsem směšná? Ty mi tu chceš namluvit nějaké nesmysly, že jsi přiletěl z Marsu, a já jsem směšná?“ Protože ji nenapadlo nic lepšího, co by mohla udělat, mrštila před sebe polštářem, vyskočila a začala přecházet po místnosti. „Podívej, já ti nechci strkat nos do života a ani snad nečekám nějakou vděčnost za to, že jsem tě z té hrozné bouře dotáhla do bezpečí, ale myslím, že určitý vzájemný respekt by byl na místě. Jsi v mém domě, Hornblowere a já si zasloužím pravdu.“

„Ano, myslím, že si zasloužíš pravdu. Snažím se ti ji říct.“

„Tak dobře.“ Vztek mi nepomůže, uvědomila si a snažila se sama sebe uklidnit. Opět se posadila na postel a rozhodila ruce do stran.

„Takže jsi z Marsu.“

„Ne, jsem z Filadelfie.“

69

„Aha.“ S ulehčením si oddechla. „Tak takhle se snad dostaneme i někam dál. Cestou do L. A. jsi havaroval s letadlem.“

„S lodí.“

Její obličej zůstal bez výrazu a v klidu.

„Takže s vesmírnou lodí.“

„Asi byste tomu tak říkali.“ Naklonil se dopředu. „Musel jsem opustit naplánovanou dráhu, protože jsem potkal meteorický roj.

Vybočil jsem víc… než jsem původně myslel, protože moje přístroje byly nestabilní. Dostal jsem se do černé díry, která nebyla zakreslená v mapách.“

„Černá díra.“ Přestalo jí být do smíchu. Jeho oči byly naprosto upřímné. Věří tomu, uvědomila si a sevřela pevně ruce v klíně. Jeho zranění je tedy mnohem vážnější, než si původně myslela.

„To je zkomprimovaná hvězda. Má velkou hustotu a přitažlivost.

Její gravitace vtahuje všechno, hvězdný prach, plyny, dokonce i světlo.“

„Ano, vím, co je černá díra.“ Musím ho udržet v klidu, usoudila Libby. Budu se snažit, aby se zabavil, budu se přátelsky zajímat o jeho příběh a potom mu navrhnu, aby si zase lehl. „Takže jsi letěl ve své kosmické lodi, narazil jsi na černou dílu a ztroskotal jsi.“

„Zjednodušeně by se to tak dalo říct. Já si nejsem jistý, co se vlastně přesně stalo. Proto jsem připojil svou příruční jednotku k tvému počítači. Potřebuju víc informací, abych mohl vypočítat, jak se dostat zpátky domů.“

„Na Mars?“

„Ale ne! Do třiadvacátého století.“

Úsměv vyjadřující zdvořilý zájem jí zamrzl na rtech. „Chápu.“

„Ne, nic nechápeš.“ Vstal a začal přecházet sem a tam. Klid, radil sám sobě. Těžko mohl čekat, že hned uvěří něčemu, čemu ani on sám stále ještě nemohl tak docela uvěřit. „Dlouhou dobu, po staletí, existují teorie o cestování časem. Většinou se tvrdí, že pokud by loď byla schopna získat potřebnou rychlost a byla katapultovaná na dráhu kolem slunce, mohla by překonat časovou hranici. Byla to zatím jen teorie, protože nikdo nevěděl, jak zajistit, aby se loď nedostala do sluneční gravitace a neseškvařila se. Stejně tak to platí i pro černou díru. Když mě vtáhla dovnitř, síla a radiace měly rozložit loď na 70

cimprcampr. Měl jsem šílené štěstí, že se mi nějak podařilo dostat se na správnou trajektorii, měl jsem správnou rychlost, vzdálenost, úhel. Místo aby mě vcucla, tak mě vyplivla ven.“ Odtáhl trochu závěs, aby se mohl podívat ven na tmavnoucí oblohu. „Přistál jsem tady, v minulosti, o více než dvě a půl století dřív.“

Libby vstala a váhavě mu položila ruku na rameno.

„Měl by sis jít lehnout.“

Neotočil se, aby se na ni podíval, tušil, co si myslí.

„Nevěříš mi.“

Otevřela pusu, ale nedokázala se přimět, aby mu lhala. „Ty tomu věříš.“

Otočil se k ní. Viděl v jejích očích soucit. „Jak bys to vysvětlila ty?“ Sáhl do kapsy pro svou jednotku. „Jak bys vysvětlila tohle?“

„Není potřeba teď něco vysvětlovat. Omlouvám se, že jsem tě k tomu nutila, Calebe. Jsi unavený.“

„Nemáš žádné vysvětlení. Pro tohle –“ vložil jednotku znovu do kapsy, „, ani pro mě.“

„Tak dobře. Můj názor je, že jsi součástí nějaké tajné operace, možná nějaké elitní jednotky CIA. Jsi unavený, ze stresu, z napětí, z přepracování. Havaroval jsi a traumatický šok a úraz hlavy se staly tou poslední kapkou, kterou pohár přetekl. Nechceš patřit tam, kam patříš, proto ti tvé podvědomí vybudovalo jinou dobu a jiný příběh, jinou anamnézu.“

„Takže si myslíš, že jsem blázen.“

„Ne.“ Soucit se jí znovu objevil v očích i v hlase. Pohladila ho po tváři uklidňujícím gestem. „Myslím, že jsi zmatený a potřebuješ si odpočinout a nechat o sebe pečovat.“

Chtěl něco odpovědět, ale vzápětí se zarazil. Uvědomil si, že kdyby si trval na svém, jen by ji víc vystrašil. Už takhle jí způsobil dost problémů, které si vůbec nezasloužila.

„Asi máš pravdu. Jsem z té havárie ještě otřesený. Měl bych si odpočinout.“

„To je dobrý nápad.“ Počkala, až dojde ke dveřím. „Calebe, nedělej si zbytečně starosti, všechno dobře dopadne.“

Otočil se k ní a říkal si, že ji vidí naposled. Za oknem za jejími zády purpurově žhnul západ slunce. Její oči byly tmavé a plné soucitu.

71

Vzpomněl si na báječnou a sladkou chuť jejích úst. Lítost mu uštědřila ránu, jako kdyby dostal pěstí.

„Jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal,“ řekl tiše.

Dívala se na něho, neschopná slova, dokud za sebou nezavřel dveře.

Nemohl spát. Ležel ve tmě a myslel na ni. Zapnul si televizi a díval se na postavy, které se pohybovaly po obrazovce jako duchové.

Napadlo ho, že jsou skutečnější než on sám.

Nevěřila mu. Není divu. Ale snažila se ho uklidňovat. Rád by věděl, jestli si uvědomuje, jak je skvělá, v tomhle století nebo kterémkoli jiném. Žena, která je dost silná na to, aby mohla žít sama a přitom natolik křehká, že se roztřese v náručí muže. V jeho náručí.

Toužil po ní. V perleťově šedém světle časného svítání po ní toužil skoro tak, že to bylo k nevydržení. Stačilo by mu ji jen objímat. Ležet vedle ní a mít její hlavu na svém rameni. Mlčet. Nevěděl o žádné jiné ženě, se kterou by chtěl trávit mlčky dlouhé hodiny. Kdyby si mohl vybrat…

Ale neměl na výběr.

Ležel na posteli kompletně oblečený. Zvedl se. Neměl nic, co si brát s sebou, ani tu neměl co nechat. Tiše sešel po schodech a vyšel z domu.

Landrover stál zaparkovaný vedle schodů na verandu, na místě, kde ho nechala tu noc, kdy ho přivezla. Došel k němu a naposledy se podíval k Libbyinu oknu. Mrzelo ho, že ji musí opustit a vzít jí auto.

Později se napojí na rádiovou frekvenci a oznámí její lokaci. Někdo pro ni přijede.

Bude šílená vzteky. Ta myšlenka mu trochu zvedla náladu. Bude mu spílat, bude na něho mít ohromný vztek. A nezapomene na něho.

Posadil se za volant.

Chvíli se s potěšením rozhlížel po okouzlujících starodávných přístrojích a ovládacích prvcích. Ptáci se začínali probouzet a zpívat.

Zkusil otočit volantem a sešlápnout plynový pedál.

Mezi sedadly byla páka, na které byla čísla od jedné do čtyř zobrazená nad spojnicemi ve tvaru písmene H. Něco zařinčelo, když dával páku dopředu. Nepochyboval, že dokáže řídit tak jednoduché vozidlo, a tak otočil knoflíky. Nic se nedělo, a tak znovu zabral za 72

řadicí páku a tentokrát přitom zároveň sešlápl pedály. Metodou pokus a omyl se mu podařilo najít spojku a zařadit první rychlost.

Začátek mám za sebou, usoudil a přemýšlel, kam asi konstruktér mohl umístit zapalování.

„Těžko se ti podaří nastartovat bez tohohle.“ Libby stála na verandě, jednu ruku měla sevřenou v pěst a založenou v bok a v druhé ruce, kterou držela v úrovni svého obličeje pohupovala klíčkem zapalování.

„Přemýšlel jsem… že bych se trochu projel.“

„Vážně?“ Stáhla si přes boky svetr, který si předtím na sebe rychle natáhla a sešla po schodech dolů. „Máš smůlu, že nenechávám klíčky v autě.“

Takže je potřeba startovat pomocí klíčku. Mělo ho to napadnout.

„Vzbudil jsem tě?“

Bouchla ho pěstí do ramene. „Jsi pěkný mizera, Hornblowere.

Včera večer jsi mě krmil všemi těmi povídačkami jen proto, abych tě litovala, a teď se mi nakonec pokoušíš ukrást auto. Co jsi chtěl dělat?

Chtěl jsi nastartovat tak, že spojíš dráty? A nechat mě tu odříznutou od světa? Čekala bych, že takový pašák pilot jako ty, by to měl zvládnout rychleji a tiše.“

„Jen jsem si to auto chtěl půjčit,“ zaprotestoval, ale tušil, že v tom pro ni nebude žádný rozdíl. „Myslel jsem, že bys nemusela být u toho, až se pojedu podívat, kde jsem havaroval.“

Důvěřovala jsem mu, napadlo ji a hned si za to vynadala do bláznů.

Litovala ho. Chtěla mu pomoct. Měla vztek, že ji takhle chtěl zradit, a svírala pěst tak pevně, až se jí klíč zakousl do dlaně. No dobře, pomůže mu.

„Přestaň se vymlouvat. Přesedni si.“

„Prosím?“

„Přesedni si. Chceš se jet podívat, kde jsi havaroval, tak já tě tam dovezu.“

„Libby –“

„Přesedni si, Hornblowere, nebo ti udělám do hlavy ještě další díru.“

„Tak dobře,“ kapituloval a přesedl si od volantu na sedadlo spolujezdce. „Ale potom mi neříkej, že jsem tě nevaroval.“

73

„Když si pomyslím, že jsem tě litovala.“

Zaujatě sledoval, jak zasunuje klíček do zapalování a otáčí s ním.

Motor se probral k životu. Rádio se rozvřeštělo, stěrače na předním skle se daly do pohybu a topení začalo foukat vzduch.

„Ty jsi fakt případ,“ vrčela a zapínala nějaké knoflíky.

Než mohl na její slova nějak zareagovat, sešlápla spojku a plyn a vyjela na úzkou polní cestu.

„Libby,“ odkašlal si a potom zvýšil hlas, aby přehlušil zvuk motoru. „Dělal jsem jen to, o čem jsem si myslel, že to pro tebe bude nejlepší. Nechtěl jsem tě zatahovat do svých problémů víc, než už se stalo.“

„To je báječné.“ Sáhla na řadicí páku a od auta začaly odletovat kameny.

„Tak pro koho pracuješ, Hornblowere?“

„Jsem na volné noze.“

„No jistě,“ sevřela ústa a ušklíbla se. „Posloužíš tomu, kdo dá víc?“

Nechápal, proč její hlas zní tak příšerně naštvaně. „No samozřejmě. Nedělá to snad takhle každý?“

„Někteří lidé nedávají přednost penězům před loajalitou vůči své zemi.“

Cal si přitiskl dlaně na oči. Nenapadlo ho, že se zase vrátila k téhle představě. „Libby, já nejsem špion. Nepracuju pro CAI –“

„CIA,“ opravila ho.

„To je jedno. Jsem pilot. Vozím zásoby, lidi, vybavení, dopravuji zásilky do kosmických přístavů, do kolonií, do laboratoří.“

„Už zase začínáš s tou samou písničkou.“ Zaťala zuby a vedla landrover vodou, která se vylila z břehů potoka. Kola rozstřikovala bahnitou vodu kolem vozu.

„Co budeš tvrdit tentokrát, že je tvoje profese, meziplanetární řidič kamionu?“

Zvedl ruce a potom je nechal klesnout. „Jsi dost blízko.“

„Už to neberu, Cale. Nemyslím si, že jsi blázen. Nemyslím si, že jsi tak naivní. Tak s tím přestaň.“

74

„S čím mám přestat?“ Jen na něho zasyčela, a tak se rozhodl, že to zkusí ještě jednou, klidně. „Libby, všechno, co jsem ti řekl, Je pravda.“

„Nech toho.“ Kdyby nepotřebovala držet volant oběma rukama, možná by mu vlepila políček. „Kéž bych tě nikdy nepotkala. Ty jsi mi doslova vpadl do života, přiměl jsi mě, abych se o tebe starala, abych pocítila něco, co jsem nikdy předtím nezažila, ale přitom mi v jednom kuse lžeš.“

Připadalo mu, že má jen jedinou možnost. Impulzivně se natáhl ke klíčku v zapalování, otočil s ním a vytáhl ho. Auto sebou škublo a zastavilo. „Tak mě poslouchej.“ Volnou rukou ji chytil za svetr a zatáhl, aby si ji otočil k sobě.

„Krucinál.“ To slovo se mu objevilo na rtech samo od sebe, když spatřil její obličej. „Nebreč. To nesnesu.“

„Nebrečím.“ Setřela si slzy vzteku hřbetem ruky. „Dej mi ten klíček.“

„Za chvilinku.“ Pustil sevření a nabídl jí svou ruku dlaní nahoru v gestu usmíření. „Nelhal jsem, když jsem řekl, že jsem chtěl dnes ráno odjet, protože jsem si myslel, že by to tak bylo pro tebe nejlepší.“

Věřila mu to. Nenáviděla se za to, že ji tak snadno dokáže přesvědčit, aby mu uvěřila. „Můžeš mi říct, v jakých problémech ses octl?“

„Ano.“ Nemohl se ubránit touze dotknout se prstem její vlhké tváře. „Až najdeme, to, kde jsem havaroval, řeknu ti všechno, co budeš chtít vědět.“

„A nebudeš se vyhýbat odpovědi tím, že si budeš vymýšlet podivné historky?“

„Řeknu ti všechno.“ Zvedl její ruku a potom přitiskl svou dlaň na její. „Dávám ti své slovo. Libby…“ Propletl své prsty do jejích. „Jak se se mnou cítíš?“

Vytrhla mu svou ruku a chytila se volantu. „Nevím a nechci o tom přemýšlet.“

„Chtěl bych, abys věděla, že jsem se ještě nikdy se žádnou ženou necítil tak jako s tebou. Nemohu s tím nic dělat, i kdybych chtěl.“

Uvědomila si, že se s ní vlastně loučí. Bolest jí projela hrudí.

„Nech to být. Soustřeďme se na to, co je potřeba udělat.“ Dívala se 75

strnule přímo před sebe a on zatím vsunul klíček do zapalování. „Byl jsi tady blízko,“ řekla mu a nastartovala. „V té zatáčce. Myslím si, že ses tam dostal tam z toho směru. Měla jsem dojem, když jsem tě viděla padat, že ses zřítil někde u hřebene hor.“ Zamračila se a zvedla ruku, aby si zaclonila oči. „Je to zvláštní, vypadá to, jako by mezi těmi stromy tam nahoře byla mezera.“

Není to zvláštní, pomyslel si Cal, když si uvědomíš, že se do nich zřítila loď přes sedmdesát metrů dlouhá a třicet metrů široká.

„Podíváme se tam?“

Libby odbočila z cesty a vydala se skalnatým svahem vzhůru.

Částečně se na něho stále ještě zlobila, a tak doufala, že z té krkolomné jízdy bude rozmrzelý. Letmo na něho pohlédla a zjistila, že je naopak nadšený.

„To je skvělé!“ zakřičel Cal. „Takovou jízdu jsem nezažil od dětství.“

„Jsem ráda, že se dobře bavíš.“ Obrátila svou pozornost zase k řízení, a tak si nevšimla, že Cal stiskl několik tlačítek na svých hodinkách. Pozoroval směrový paprsek na jednom z ciferníků a začínalo se ho zmocňovat rozrušení.

„Dvacet pět stupňů severně.“

„Cože?“

„Tímhle směrem.“ Rukou jí ukázal. „Je to tímhle směrem. Dva a půl kilometru.“

„Jak to víš?“

Oslnivě se usmál.

„Věř mi.“

Vyškrábali se na hřeben k místu, kde byla hradba lesa poněkud prořídlá. Na stromech bylo plno pupenů, ale ještě byly zavřené. Libby se zatřásla v chladném vzduchu a vypnula motor. „Tudy neprojedu.

Musíme to dojít pěšky.“

„Není to daleko.“ Podal jí netrpělivě ruku. „Jen pár set metrů.“

Nechala ruku viset podél těla a upřeně se dívala na jeho hodinky.

Pravidelně tiše pípaly.

„Proč to dělají?“

„Skenují. Jen v okruhu do deseti kilometrů, ale dost přesně.“

Sejmul hodinky ze zápěstí, díval se na ně a pomalu se otáčel.

76

„Protože pochybuju, že by tu v okolí bylo něco z kovu tak velkého jako je má loď, myslím, že jsme ji našli.“

„Nezačínej s tím zase.“

Libby strčila ruce do kapes a vykročila.

„Jsi přece vědecká pracovnice,“ připomněl jí Cal a vydal se dál vedle ní.

„Jsem vědecká pracovnice,“ zaprotestovala mírně, „a právě proto vím, že lidi nejsou vyvrhováni ven z černých děr, aby havarovali v pohoří Klamath cestou zpět z Marsu.“

Přátelsky jí položil ruku kolem ramen. „Ty se zabýváš minulostí, Libby, nedíváš se do budoucnosti. Nikdy jsi neviděla nikoho, kdo žil před dvěma stovkami let, ale víš, že ti lidé existovali. Proč je pro tebe tak těžké uvěřit, že i v budoucnosti budou za dvě století existovat lidé?“

„Doufám, že budou, ale nepředpokládám, že bych jim nabízela kávu.“ On není blázen, rozhodla se, je až příliš chytrý. „Slíbil jsi, že mi řekneš pravdu, celou pravdu, až najdeme tvé letadlo. Věřím, že to tak bude.“ Pohodila hlavou a strnula. „Proboha.“

Ani ne padesát metrů před sebou uviděla mezeru mezi stromy, tu, kterou zahlédli už pod hřebenem. Tady zblízka to vypadalo, jako kdyby stromy usekl nějaký ohromný srp, byl tu pruh skoro šedesát metrů široký.

„A nebyl tu požár.“ Musela zrychlit, aby Calovi stačila. „Co to mohlo způsobit?“

„Tohle,“ ukázal jí Cal za chvíli prstem. Na skalnatém výběžku, zvedajícím se do výše jako jehla, seděla jeho loď. Stromy, některé z nich skoro šedesátimetrové, ležely kolem jako poházené sirky, „Nepřibližuj se, dokud nezměřím radiaci,“ varoval ji Cal, ale bylo to zbytečné. Libby, i kdyby chtěla, se nemohla ani pohnout.

Za pomoci své příruční jednotky Cal zkontroloval hladinu radiace a přikývl.

„Je v normě. Asi se o to postarala časová deformace.“ Znovu jí položil ruku na ramena. „Pojď dovnitř. Ukážu ti mé lepty.“

Ohromená a neschopná slova šla s ním. Ta věc byla obrovská, velká jako dům, žádné podobné letadlo ještě neviděla. Vojenské 77

tajemství, usoudila. Proto jí Cal odpovídal tak vyhýbavě. Něco tak obrovitého určitě nemohl řídit jeden jediný člověk sám.

Čelo bylo nejužší, zaoblené do tvaru střely, teprve potom se linie rozšiřovaly a přecházely do střední části. Nemělo to žádná křídla.

Tvarem jí to připomínalo rejnoka žijícího u mořského dna.

Asi nějaký experiment, říkala si a přelézala poražené stromy.

Ta podivná věc měla matně kovovou barvu, netřpytila se, takže se nedala považovat za stříbrnou. Byla poškrábaná a pomačkaná a všude byl prach. Jako by to bylo staré, spolehlivé rodinné auto, napadlo ji nesmyslně.

Poškození, k němuž došlo při havárii, rozhodla se a nevzrušovala se tím, že některé z promáčklin vypadaly dost staře. Pentagon nebo NASA nebo kdo to postavil, by se o to měl podstatně lépe starat, protože to určitě má hodnotu milionů dolarů, vytažených z kapes daňových poplatníků.

„Tím jsi přiletěl sám?“ zeptala se ho Libby, když viděla, jak se sklání ke své lodi a dotýká se jí.

„Jistě.“ Prsty přejížděl po kovu s dojemnou péčí. „Řídí se úplně snadno.“

„Komu patří?“

„Mně.“ V jeho očích byla radost a vzrušení, když jí podával ruku, aby jí pomohl seskočit. „Řekl jsem ti, že jsem ji neukradl.“

Protože se ho zmocnil pocit úlevy, otočil se s ní v náručí kolem dokola a potom jí krátce vtiskl polibek na ústa. Zalíbila se mu jejich lákavá chuť, a tak ji nepustil, dál ji držel pár centimetrů nad zemí a znovu ji zvolna políbil.

„Calebe –“ bez dechu a zmítaná lehkou závratí se nakonec osvobodila.

„Nějak jsem si zvykl tě líbat, Libby.“ Položil jí ruku kolem pasu.

„Vždycky jsem měl problémy zbavovat se svých zvyků.“

Jen se mě snaží rozptýlit, usoudila. A daří se mu to výborně.

„Ovládej se,“ nařídila mu. „Když jsme našli… tu věc. Slíbil jsi mi vysvětlení. Oba dva dobře víme, že něco takového nemůže být v majetku soukromé osoby. Tak jak to tedy je, Hornblowere.“

„Je to moje,“ odpověděl jí a stále se usmíval. „Nebo vlastně spíš bude, až doplatím ještě deset splátek.“ Stiskl tlačítko a otevřel průlez.

78

Libbyina ústa se otevřela zároveň s tím, jak se nehlučně otevřely dveře. „Pojď dál, ukážu ti svou registraci.“

Nebyla schopná odporovat, a tak vyšla za ním po dvou schůdcích do kabiny. Bylo tu tolik místa jako v jejím obývacím pokoji a všemu vévodil řídicí panel. Byly na něm stovky barevných tlačítek a páček.

Před panelem byla dvě černá sedadla s vysokými opěradly, která jí tvarem připomínala lžíci.

„Posaď se,“ řekl jí.

Stála blízko otevřeného průlezu a najednou ji roztřásl chlad. „Je tu… tma.“

„Jo, to máš pravdu.“ Šel k panelu a sáhl na nějaký vypínač.

Přidušeně vyjekla, protože celý čelní panel vyjel někam pryč. „Asi mi sjely ochranné štíty, když jsem klesal.“

Objevil se před ní les a v dálce hory a obloha. Přes čelní sklo se dovnitř dralo sluneční světlo. I když, těžko se dalo mluvit o čelním skle, když mělo rozměry kolem šedesáti metrů.

„Nerozumím tomu.“ Protože tomu potřebovala rozumět, rychle došla k jedné ze sedaček a posadila se. „Ničemu tady nerozumím.“

„Přesně tak jsem se cítil já před pár dny.“ Cal otevřel nějakou přihrádku, prohledal ji a potom vyndal malou lesklou kartičku.

„Tohle je můj pilotní průkaz, Libby. Až si to budeš číst, dýchej hluboká. Možná ti to pomůže.“

V rohu průkazu byla jeho podobenka. Jeho úsměv byl stejně okouzlující a odzbrojující jako ve skutečnosti. Průkaz potvrzoval, že je občanem USA a je oprávněn pilotovat lodě typů A až F. Byla uvedena jeho výška 185,4 cm a váha 70,3 kg. Vlasy černé, oči modré.

Datum narození… 2222.

„Proboha,“ zašeptala Libby.

„Zapomněla jsi na dýchání.“ Sevřel do své ruky její, kterou držela průkaz. „Libby, je mi třicet let. Když jsem před dvěma měsíci odlétal z L. A. byl únor roku 2252.“

„To je šílené.“

„Možná, ale je to tak.“

„To je nějaký trik.“ Strčila mu průkaz do ruky a vyskočila ze sedadla. Srdce jí tlouklo tak rychle a tak mocně, že vnímala, jak jí krev 79

pulzuje ve spáncích. „Nevím, proč to děláš, ale je to nějaký propracovaný trik. Jdu domů.“

Pospíšila si k průlezu, ale dveře se zavřely dřív, než se mohla dostat ven. „Posaď se, Libby. Prosím.“ Viděl v jejích očích divoký výraz chyceného zvířete a musel se hodně ovládat, aby ji nesevřel v náručí. „Neublížím ti. Víš to. Jen si prosím sedni a poslouchej mě.“

Měla na sebe zlost, že se tak hloupě snažila utéct, a tak prkenně došla k sedadlu a usedla.

„Tak jak?“

Posadil se proti ní, složil ruce prsty k sobě a přemýšlel. Usoudil, že jsou chvíle, kdy je třeba nazírat na nenormální situaci, jako kdyby byla docela normální. „Ještě jsi nesnídala,“ řekl najednou. Potěšilo ho, že dostal tak dobrý nápad. Otevřel malá dvířka i vyndal lesklý stříbrný váček. „Co třeba šunka s vejci?“ Aniž by čekal na odpověď, otočil se a otevřel jiná dvířka a váček tam vložil. Stiskl tlačítko, potom seděl a usmíval se na ni, dokud se neozval zvuk bzučáku. Zpoza jiných dvířek vyndal talíř, znovu otevřel předešlá dvířka a nabral odtud kopec míchaných vajec, z kterých se kouřilo, a pořádnou porci šunky.

Libby měla ledově studené ruce sepnuté v klíně. „Je to jeden trik za druhým.“

„To nejsou triky. To je záření. Pojď, ochutnej.“ Přidržel jí talíř pod nosem. „Nebude to tak chutné jako u tebe, ale když není nic lepšího, tak ujdou. Libby, musíš věřit tomu, co vidíš na vlastní oči.“

„Ne.“ Velmi pomalu zavrtěla hlavou ze strany na stranu.

„Nechci.“

„Nemáš hlad?“

Znovu zavrtěla hlavou, tentokrát rozhodněji a pokrčila rameny.

Cal vytáhl ze zásuvky vidličku a zabořil ji do vajec.

„Vím, jak se cítíš.“

„Ne, nevíš.“ Uposlechla jeho radu, pozdě ale přece, a třikrát se zhluboka nadechla. „Ty nemáš ten problém, že sedíš v něčem, co vypadá jako kosmická loď, a bavíš se s mužem, který o sobě tvrdí, že je z třiadvacátého století.“

„Ne, ale sedím ve své lodi a mluvím se ženou, která je o pár století starší, než jsem já.“

80

Překvapeně zamrkala a potom se začala smát, jen docela malinko hystericky. „To je směšné.“

„No, je.“

„Neříkám ovšem, že tomu věřím.“

„Dej si čas.“

Její ruce už nebyly tak ledové, ale ještě se jí trochu třásly, když si je přikládala na spánky. „Potřebuju přemýšlet.“

„Tak dobře.“

Vzdychla si, opřela se v sedadle a pozorně si ho prohlížela. „Dala bych si asi tu snídani.“

81

ŠESTÁ KAPITOLA

Vajíčka byla trochu tekutá, ale teplá. Vyzářená, napadlo Libby, když nabírala druhé sousto. Stejně to bylo podstatně lepší než večeře u televize ohřívaná v mikrovlnce.

Zřejmě se probudila uprostřed nějakého vědeckofantastického filmu.

„Pořád si říkám, že musí existovat nějaké jiné vysvětlení.“

Cal dojedl svou snídani. „Dej mi vědět, až nějaké objevíš.“

Nespokojeně odložila svůj talíř.

„Jestli je to všechno pravda, zdá se mi, že to bereš neuvěřitelně klidně.“

„Už jsem měl čas si zvyknout. Dojíš ten zbytek?“

Zavrtěla hlavou a potom se podívala ven přes průhledný štít.

Zahlédla losí pár potulující se mezi stromy ani ne sto metrů od nich.

Krásný pohled. Krásný a běžný tady v horách Oregonu. Kdyby se los procházel po Páté avenue na Manhattanu, byl by stále krásný a stále by byl skutečný. Ale z elementárních geografických důvodů by to nebyla normální situace.

Nemá cenu popírat, že Cal je skutečný. Je tedy možné, že by bylo naprosto normální spatřit ho i s jeho neuvěřitelnou lodí někde jinde? V

jiné době?

Kdyby to byla pravda… kdyby dovolila sama sobě jen na okamžik tomu uvěřit… Jak se asi musí cítit on? Znovu se zadívala ven na losy.

Stáli tam v zářivých paprscích slunce. Cítí se stejně zmateně a nepatřičně jako kterékoli zvíře, které se dostane mimo své přirozené prostředí a octne se v cizím světě? Uvědomila si, jak byl Cal zděšený, když za ní přišel s tou brožovanou knihou, vydanou letos. Stále přičítala jeho bledost, jeho zmatenost a rozpaky jeho poranění. Ze stejného důvodu nebrala příliš v úvahu jeho podivné otázky a poznámky.

82

Teď nalezli jeho loď. Za letadlo se to monstrum prostě považovat nedá. Kdyby uznala, že je to skutečnost a ne součást nějakého podivného živého snu, pak by musela přijmout Calovo vysvětlení.

„Je toho mnohem víc, Horácie, mezi nebem a zemí, než kolik tvá filozofie dokáže vysvětlit.“

„Hamlet,“ usmál se na ni. „Ještě čteme Shakespeara. Dáš si trochu kávy?“

Zavrtěla hlavou. Ať je to sen nebo ne, stejně chci znát odpovědi.

„Říkal jsi, že tě sem vyvrhla černá díra?“

Usmál se, protože se mu ohromně ulevilo. Uvěřila mu. Možná, že si to sama ještě ani neuvědomuje, ale uvěřila mu. „Je to tak, nebo si to alespoň myslím. Budu potřebovat svůj počítač. Když jsem vletěl do gravitačního pole, přístroje se zbláznily, takže jsem přešel na manuální řízení a podařilo se mi zamířit na východ. Nezapomenu na tu šílenou sílu nebo tlak. Nějak podobně se asi musí cítit moucha, kterou pořádně odpálí plácačka. Ztratil jsem na chvíli vědomí, a když jsem se probral, řítil jsem se volným pádem k Zemi. Přepnul jsem řízení na počítač a myslel jsem si, že mám po problémech.“

„To nevysvětluje, proč jsi skončil zrovna tady, nebo bych spíš měla říct zrovna teď.“

„Existuje spousta teorií. Přikláním se k té, která vychází z kontinuity prostoru a času. Časoprostor je jako zakřivená mísa.“ Pro názornost vytvořil z ruky misku. „Matematicky ta miska není prostor a není to čas, je to kombinace obojího. Vše v ní se pohybuje prostorem a časem. Gravitace má tvar podobný misce a přitahuje všechno dolů.

Kolem Země není příliš velké zakřivení. Necítíš gravitaci, dokud dejme tomu nespadneš z nějakého srázu. Ale kolem slunce, kolem černé díry…“ Vytvořil z ruky hlubší misku.

„Chceš říct, že tě to stáhlo dolů?“

„Byl jsem jako kulička, která se koulí po okraji misky. Při té rotaci mě to někde nějak vystřelilo pryč. Určitá rychlost a směr dráhy mě vyslaly do tunelu nejen v prostoru, ale i v čase.“

„Zní to skoro věrohodně, tak jak to vysvětluješ.“

„Je to jen teorie. Když se na to podíváme, možná to bude přesvědčivější.“ Naklonil se a dotkl se ovladače. „Počítači!“

Ano, Cale.

83

Libby se při tom jemném a smyslném hlase zatvářila překvapeně.

„Odkdy se vyrábějí ztepilé, štíhlé počítače s blond vlasy a velkým poprsím?“

Jen se pousmál. „Při meziplanetárních letech se člověk může cítit opuštěný. Počítači přehraj údaje zaznamenané druhého pátý. Na obrazovce.“

Cal se pootočil na svém křesle. Na panelu se objevila malá obrazovka. Apaticky se na ni díval. Libby ze svého křesla zírala na obrazovku fascinovaně, protože viděla Cala sedět přesně tak, jako seděl teď. Na obrazovce ale kolem něho blikala světýlka a zněly bzučáky. Potom se kokpit roztřásl, Cal sáhl po bezpečnostním pásu a připoutal se. Viděla, jak se mu na obličeji objevují kapky potu a jak se snaží nekapitulovat a řídit jančící loď.

„Rozšiř obrazovku,“ nařídil Cal.

Libby uviděla i to, co tehdy viděl Cal přes čelní průhled.

Nekonečný prostor, svůdný a podmanivý. Byly tam hvězdy, jejich shluky a něco, co určitě musela být nějaká vzdálená planeta. Bylo tam černo, absolutní černo, které se rozprostíralo kilometry daleko.

Vypadalo to, že loď míří přesně tam.

Zdálo se jí, že slyší Cala nadávat, nebo spíš před sebou viděla obraz Cala, jak nadává a snaží se pohnout pákou. Ozval se zvuk, jako když o sebe drhne kov. Měla dojem, jako kdyby kolem ní všechno vibrovalo. Kokpit se začal otáčet kolem dokola šílenou rychlostí, potom obrazovka vypadla.

„Tak sakra. Počítači, pokračuj v přehrávání záznamu.“

Paměťové záznamy poškozeny. Pokračování v přehrávání záznamu není možné.

„Výborně.“ Začal přikazovat provedení analýzy, ale potom se podíval na Libby. Seděla bezvládně v sedadle vedle něho, v obličeji byla bledá jako stěna a její oči měly prázdný výraz.

„No tak.“ Rychle vyskočil a sklonil se nad ní. „Neber si to tolik.“

Vzal její obličej do dlaní a lehce jí přitiskl palce po obou stranách na hrdlo.

„Bylo to, jako kdybych tam seděla.“

84

V duchu si vynadal a vzal její ledové ruce do svých, aby je zahřál.

Mělo mě to napadnout, vyčítal si. Jenomže myslel jen na sebe, chtěl se dozvědět, co se vlastně stalo.

„Bylo to hrozné.“ Veškeré její předchozí pochyby byly pryč, během přehrávání záznamu se docela rozplynuly. Křečovitě sevřela jeho prsty a vzhlédla k němu. „Muselo to pro tebe být hrozné.“

„Ale ne.“ Pohladil ji po vlasech. „Vůbec ne.“ Jemně a něžně přiložil své rty na její a potom je posunul na její tvář. Dotkla se rukou jeho obličeje, nechala ji tam a vychutnávala si tu krásu dávat a brát.

„Co budeš dělat?“

„Najdu cestu zpátky.“

Pocítila bolest, náhlou a ostrou. Samozřejmě, nemůže tu zůstat.

Pomalu stáhla ruku zpátky do klína. „Kdy chceš odletět?“

„Bude mi to chvíli trvat.“ Narovnal se a rozhlédl se po kabině.

„Musím opravit plášť lodi. Udělat nějaké výpočty.“

„Ráda bych ti pomáhala.“ Nešťastně rozhodila rukama. „Ale nevím, jak.“

„Chtěl bych, abys tu se mnou byla, až budu pracovat. Vím, že máš hodně práce, ale možná bys mi mohla věnovat pár hodin?“

„Určitě.“ Unaveně se usmála. „Nedostávám tak často nabídku strávit den v kosmické lodi.“ Ale nemohla zůstat sedět vedle něho.

Kdyby se na ni zadíval zblízka, mohl by uvidět to, co právě zjistila: až odletí, pukne jí srdce.

„Smím si to tu prohlížet?“

„Cokoli chceš.“ Všiml si, jak je stále sinalá, ale její hlas už byl silný. Možná, že potřebuje být chvíli sama, stejně jako to potřeboval on. „Rád bych zadal počítači provedení nějakých výpočtů.“

Vydala se na průzkum, snažila se nenadskakovat vyplašeně pokaždé, když se přiblížila ke dveřím a ty se začaly se slaboučkým hučením samy otevírat. Prošla do jakéhosi malého prostoru. Byla tam dvě lůžka sklopná ze stěny, se zářivě oranžovými polštářky. K podlaze byl přišroubovaný stolek z plexiskla. Všimla si prospektů na křídovém papíře. Futuristická verze plátku Auto a řidič, pomyslela si a nervózně se zasmála. Jeden leták bezmyšlenkovitě vzala do podpaží a pokračovala v prohlídce místnosti.

85

Jsi přece rozumná ženská, říkala si Libby v duchu. Rozumné ženské jsou schopné smířit se s tím, co se nedá změnit. Ale… Žádné ale. Jsem vědecká pracovnice. Zabývám se studiem lidí. Momentálně studuju, jací lidé budou, ne jací byli.

Procházela lodí asi hodinu, rozhlížela se, nasávala atmosféru.

Našla úzkou, nepříliš uklizenou místnost, kterou považovala za kuchyňku. Nebyl tam žádný vařič, jen jakési zařízení ve stěně, asi něco jako mikrovlnka. V tom, co jí připomínalo ledničku, bylo jen pár druhů lahví. Jedny měly viněty s nezaměnitelnou červenomodrobílou kombinací a názvem známého amerického piva.

Lidi se příliš nezměnili, usoudila Libby. Vybrala si stejně dobře známý druh limonády a odšroubovala uzávěr. Opatrně na zkoušku polkla první doušek. Zajímavé, pomyslela si a znovu si lokla. Tuhle láhev mohla klidně vyndat ze své vlastní lednice. Pokračovala v obhlídce a láhev, která pro ni byla tak příjemně známá, vzala s sebou.

Dostala se do velikánského odděleného prostoru. Byl zcela prázdný, až na několik krabic upoutaných v rohu.

Prý se zrovna vracel z cesty, kdy vezl zásoby. Na Mars. Trochu se jí sevřel žaludek, a tak se znovu napila z lahve.

Takže lidé obydleli Mars. Ve dvacátém století vědci spřádali plány, že se to jednou možná podaří. Bude se muset zeptat Cala, kdy byla vybudovaná první kolonie a jak se vybírali kolonisté. Pomalu si prsty mnula spánky. Možná že za den nebo za dva jí to nebude připadat tak neuvěřitelné. Potom bude schopná přemýšlet i logicky a zformulovat vhodné otázky.

Procházela se po lodi dál. Dostala se do druhého patra, téměř výhradně tvořeného ložnicemi. Kajutami, opravila sama sebe automaticky. Na lodích se jim říká kajuty.

Vybavení bylo prosté, většinou bylo přímo součástí zdí. Převládal hladce tvarovaný plast a zářivé barvy.

Náhodou našla Calovu ložnici. Náhodou. Nechtěla si připustit, že ji hledala. Jeho kajuta se od těch ostatních skoro nelišila, jediný rozdíl byl asi v tom, že tu byl útulný nepořádek. Všimla si kombinézy podobné té, ve které ho nalezla. Postel byla rozestlaná. Na stěně visel obrázek, který ji vyděsil svou trojrozměrností. Byl na něm vyfotografovaný Cal ve skupince lidí. Budova v pozadí za nimi byla 86

několikapodlažní, téměř celá prosklená. Ze všech rohů vystupovaly terasy, na zeleném trávníku kolem rostly vysoké stromy vrhající stín.

To je jeho domov, o tom byla přesvědčená. A jeho rodina. Znovu se na ně zadívala. Žena jí připadala vysoká a půvabná, trochu příliš mladá na to, aby mohla být jeho matkou. Mohla by to být sestra, napadlo ji, ale potom si vzpomněla, že se zmiňoval pouze o bratrovi.

Všichni na obrázku se usmívali. Cal držel ruku kolem ramen jiného muže. Jejich výška i postavy byly podobné a měli i hodně shodných rysů v obličeji, takže jí bylo jasné, že je to Calův bratr. Jeho oči byly zelené a i na fotografii bylo vidět, jak jsou pronikavé.

Třetí muž nebyl v obličeji nijak neodolatelně krásný, ale v jeho výrazu byla jakási laskavá dobrota.

Zvedla ruku, aby se dotkla Calova obličeje na fotografii, ale zarazila se a neudělala to. Nesmí zapomínat, že tady zůstane jen do té doby, než bude schopen se osvobodit. Patří jinam. To, co k němu cítí ona, je mimo realitu. Přitiskla si chladnou láhev na čelo.

Najednou se cítila strašně unavená, a tak se posadila na postel. Je to celé tak absurdní. A nejabsurdnější je, že se zamilovala, poprvé ve svém životě. Muž, kterého miluje, bude brzy pryč, zmizí jí z dosahu. S

povzdechem se natáhla na hladké, chladné povlečení. Třeba je to nakonec všechno jen sen.

Asi o hodinu později ji tam našel stočenou na posteli. Pozoroval ji a vyvolávalo to v něm zvláštní znepokojující pocit. Připadala mu nádherná, ale už to nebyla jen její krása, co ho k ní přitahovalo. Byla to spíš ta její sladká kombinace vášnivosti a stydlivosti. Je silná a vášnivá. A nevinná, neuvěřitelně svůdně nevinná. Měl chuť jít k ní, probudit ji a pomilovat se s ní nejjemněji a nejněžněji, jak to jen jde.

Jenomže ona není určena jemu. Kéž by bylo možné to, co je možné v pohádkách, aby spala a spala sto let nebo dvě stě nebo ještě víc let, dokud by ji neprobudil a nevzal si ji.

Nejsi pohádkový princ, připomenul sám sobě. Jsi jen obyčejný chlap, který se ocitl v neobyčejné situaci.

Potichu došel k posteli a přehodil přes Libby přikrývku. Zavrtěla se a něco zamumlala. Nedokázal si odpustit, aby se k ní nesklonil a nepohladil ji po tváři. Otevřela oči.

87

„Cale, zdál se mi ten nejpodivnější sen v mém životě.“ Posadila se a začala se rozhlížet kolem sebe. „To nebyl sen.“

„Ne nebyl.“ Usedl vedle ní. Přestože si vyčítal, že na něco takového myslí, nedokázal odolat a vnímal, jak je mu příjemné sedět na posteli vedle ní, i jen jako přítel.

„Jak se cítíš?“

„Ještě pořád jsem z toho úplně vedle.“ Urovnávala si rukama vlasy, na chvíli si je podržela dál od obličeje, teprve potom je nechala spadnout zpět. „Omlouvám se, nenapadlo mě, že usnu. Asi jsem na chvíli potřebovala vypnout mozek.“

„Bylo toho na tebe moc najednou? Libby?“

„Ano?“ Vystrašeně se rozhlížela po kajutě a snažila se všechno si srovnat v hlavě.

„Je mi to líto, nemohu si pomoct, prostě musím.“ Dotkl se svými rty jejích a pomalu je vychutnával. Jak byla rozespalá, byla celá teploučká a měkoučká. Nemohl jí vysvětlovat, jak moc po něčem takovém touží.

Reflexivně zvedla ruku k jeho rameni. Položila ji tam. Musel v sobě posbírat všechnu svou vůli, aby se jí přestal dotýkat a odtáhl se od ní. Jeho tělo ji nesmírně chtělo.

„Lhal jsem,“ zamumlal a sklouzl pohledem k jejím ústům. „Není mi to líto.“ Vstal a poodešel od postele. Vstala také a nervózně si prsty pohrávala s okrajem svetru.

„To je tvá rodina?“

„Jo.“ Zadíval se na obrázek a přál si, aby život mohl být tak jednoduchý, jako když tahle fotografie vznikla. „Můj bratr Jacob a mí rodiče.“

V jeho hlase bylo slyšet, jak je má rád, a zněla v něm melancholie.

Dojalo ji to tak, že mu položila ruku na rameno. „Tohle je Jacob?“

zeptala se a ukázala na jeho bratra. „Ti dva vypadají příliš mladě na to, aby mohli být vašimi rodiči.“

„Není těžké vypadat mladě,“ pokrčil rameny. „Vlastně spíš nebude to těžké.“

„A tohle je váš domov?“

„Vyrostl jsem tam. Nějakých dvacet kilometrů za hranicí města.“

88

„Dostaneš se za nimi zpátky.“ Pohřbila své vlastní touhy. Láska, bez ohledu na to, jak rychle přichází a do jaké hloubky se dostává, je nesobecká. „Představ si, až jim budeš vyprávět, co všechno se ti přihodilo.“

„Jestli si to budu pamatovat.“

„Přece nemůžeš zapomenout.“ Ta představa se jí bolestně dotkla.

Nesnesla pomyšlení, že by na ni zapomněl, že by po ní nezbyla ani památka. „Všechno ti to napíšu.“

Zahnal smutek a obrátil se k ní. „To bych ti byl moc vděčný.

Dovolíš mi, abych se k tobě vrátil?“

Rozhořela se v ní jiskřička naděje? „Ke mně?“

„Do chaty. Udělal jsem už téměř všechno, co jsem mohl. S

opravami pláště lodi mohu začít zítra. Doufal jsem, že bys mě mohla nechat u sebe, dokud nebudu mít všechno hotové.“

„Samozřejmě.“ Bylo by hloupé a sobecké dělat si naděje, že by zůstal déle, než bude nutné. Když vycházeli z kajuty, zářivě se na něho usmála. „Chtěla bych se tě zeptat minimálně na tucet věcí. Ani nevím, odkud začít.“

Přesto se ho nezeptala na nic v souvislosti se zpáteční cestou.

Vypadal ponořený do vlastních myšlenek a její mysl přetékala spoustou dojmů a nejrůznějších protikladných pocitů. Nejlepší bude, rozhodla se, pár hodin předstírat, že je všechno docela normální.

Najednou dostala nápad.

„Co bys řekl tomu, kdybychom zajeli do města na oběd?“

„Cože?“

„Snaž se mě vnímat, Hornblowere. Chtělo by se ti jet do města?

Zatím jsi viděl jen malinkou část našeho života. Kdybych se já ocitla dejme tomu v roce sedmnáct set, chtěla bych se tam trochu porozhlédnout, pozorovat lidi. Zabere to jen pár hodin. Co ty na to?“

Zachmuřená nálada ho opustila, usmál se na ni. „Smím řídit?“

„Nikdy.“ Zasmála se a přihladila si vlasy. „Zastavíme se cestou v chatě, vezmu si tam kabelku.“

Skoro půl hodiny se landrover prodíral úzkým průsmykem cestou plnou bahna, než vyjeli na silnici. Tam Cal uviděl auta, která ho tolik fascinovala už před tím v televizi. Rachotila všude kolem. Zavrtěl hlavou, když si Libby agresivním manévrem získávala prostor.

89

„To bych tě mohl naučit řídit tryskového brouka během hodiny.“

Cítila na obličeji vítr a bylo jí nádherně. Měli k dispozici dnešní den a možná ještě jeden nebo dva další. Nehodlá z nich promarnit ani vteřinu.

„To má být kompliment?“

„Jasně. Pořád používáte to, benzín?“

„Přesně tak.“

„To je neuvěřitelné.“

„Vyjadřovat se domýšlivě a nadřazeně to ti vůbec nedělá problémy, zejména od té doby, co ses marně pokoušel přijít na to, jak mé auto nastartovat.“

„Byl bych na to časem přišel.“ Dotkl se poletujícího pramene jejích vlasů. „Kdybych byl doma, letěli bychom na oběd do Paříže.

Bylas tam někdy?“

„Ne.“ Snažila se nemyslet na to, jak romantický je to nápad.

„Budeme se muset spokojit s pizzou v Oregonu.“

„Pro mě to zní lákavě. Víš, na těch nejpodivnějších věcech vlastně není nic tak moc záhadného.“ Prosvištělo kolem nich auto, výfuk burácel, rádio vřeštělo. „Co to bylo?“

„Auto.“

„O tom by se samozřejmě dalo diskutovat, ale já jsem měl na mysli ten rámus.“

„Hudba. Hard rock.“ Natáhla ruku a pustila rádio. „Tohle není tak tvrdý rock, ale je to taky rock.“

„To je pěkné.“ Hudba mu zněla hlavou, rozhlížel se kolem po budovách, které míjeli. Jednoduché rodinné domky pro jednu rodinu, celé větší komplexy domků a tu a tam jednopodlažní nákupní centra.

Jak se přibližovali k městu, doprava houstla. Prohlížel si vysoké pravoúhlé tvary kancelářských budov. V jeho ulicích to bylo nepěkně vyhlížející panoráma, ale zároveň působila i podmanivě. Tady žijí lidé.

Libby odbočila a zamířila do středu města. „Vím o jedné hezké a tradiční italské restauraci. Na stolech jsou červené ubrusy i svíčky, těsto na pizzu připravují kuchaři tak, že ho vyhazují vysoko do vzduchu.“

90

Cal zamyšleně přikývl. Po chodnících chodili lidé, někteří byli mladí, jiní staří, někteří oškliví, jiní hezcí. Byl slyšet hluk motorů aut a chvílemi i netrpělivé zatroubení. Vzduch tu byl teplejší a byly v něm cítit výfukové plyny. Napadlo ho, že je to jako oživlý obrázek z nějaké staré knihy.

Libby zaparkovala na ploše vysypané štěrkem vedle bílozelené budovy. Nad čelní stěnou byl neonový nápis Rocky’s.

„No, Paříž to není.“

„Líbí se mi to,“ utrousil, ale otáčel se a dál si prohlížel všechno kolem.

„Musíš si připadat, jako kdyby ses octl někde v zemi za zrcadlem.“

„Hm. No.“ Vzpomněl si na knížku o Alence, kterou četl jako školák. „Tak nějak. Spíš mi to připomíná nějakou knihu H. G.

Wellse.“

„Je příjemné vědět, že literatura přežívá. Máš hlad?“

„Narodil jsem se hladový.“ Byl rozmrzelý, ale ona se snažila být příjemná, a tak se rozhodl, že on se bude snažit taky.

V restauraci bylo tlumené světlo, byla skoro prázdná a vzduch voněl kořením. V rohu stála hrací skříň a vyřvávala poslední hity.

Zahlédl nápis vybízející hosty, aby si vybrali sami, kam se chtěli posadit, ale to už ho Libby vedla k jednomu ze stolů oddělených nízkou zástěnou. „Dělají tu báječnou pizzu. Jedl jsi někdy pizzu?“

Dotkl se prstem ztuhlého vosku, kterým byla pokrytá láhev se svíčkou umístěná uprostřed stolu. „Na některé věci se nevztahují časová omezení. Pizza je jednou z nich.“

Objevila se u nich servírka, macatá mladá žena v jasně červené zástěře s logem firmy a několika skvrnkami od kečupu. Položila jim na stůl vedle prostírání vyzdobeného mapou Itálie papírové ubrousky.

„Jednu velkou, prosíme,“ řekla jí Libby, protože vzala v úvahu Calův apetit. „Navíc porci sýra a salámu pepperoni. Dáš si pivo?“

„Jo.“ Ohnul roh ubrousku a zamyšleně ho smotával mezi palcem a ukazováčkem.

„Tak jedno pivo a jednu dietní kolu.“

„Proč tady každý drží dietu?“ zeptal se Cal ještě dřív, než se servírka vzdálila z doslechu. „Většina reklam se zabývá snižováním váhy, hašením žízně a pročišťováním organizmu.“

91

Libby dělala, že nepostřehla, jak se na ně servírka zvědavě ohlédla přes rameno. „Ze sociologického hlediska je naše kultura posedlá zdravím, výživou a tělesnou schránkou. Počítáme kalorie, cpeme do sebe železo a jíme spousty jogurtu. A pizzy. Reklamy jsou odrazem současných trendů.“

„Mně se líbí tvoje tělesná schránka.“

Libby si odkašlala. „Děkuju.“

„A tvůj obličej,“ dodal s úsměvem. „A zvuk tvého hlasu, když jsi v rozpacích.“

Zhluboka si vzdechla. „Neposlechneš si hudbu?“

„Dohrála.“

„Můžeš si navolit další.“

„Jak navolit?“

„Navolit v hrací skříni.“

Libby vstala a podala mu ruku. „Pojď, vybereš si nějakou písničku.“

Cal se sklonil nad barevným strojem a četl si názvy písní.

„Tuhle,“ rozhodl nakonec. „A tuhle. A tuhle. Jak to vůbec funguje?“

Zalovila v peněžence. „Nejdřív musíš mít nějaké drobné peníze.

Čtvrťáky. Máte něco takového ve dvacátém třetím století?“

„Ne.“ Vzal jí minci z dlaně a prohlížel si ji. „Ale slyšel jsem o nich.“

„My je používáme, často nepříliš uváženě.“ Vzala od něho peníz a vhodila ho spolu s dalšími dvěma do otvoru. „Byl to dost nahodilý výběr, Hornblowere.“ Ozvala se hudba, pomalá a romantická.

„Co to je?“

„To je balada, standardní kousek, předpokládám.“

„Tancuješ ráda?“

„Ano. Ale příliš často…“ nedořekla, protože si ji Cal přitáhl k sobě. „Cale –“

„Pšt.“ Položil si tvář na její vlasy. „Chtěl bych se zaposlouchat do slov té balady.“

Tancovali, nebo spíš se jen pohupovali do rytmu hudby linoucí se z reproduktorů. Matka dvou hašteřících se dětí si opřela loket na stůl a o ruku si opřela bradu a s potěšením i s trochou závisti se na ně dívala. V

92

prosklené kuchyni muž s hustým knírem vyhazoval v krátkých intervalech vysoko do vzduchu těsto na pizzu.

„Je to smutná písnička.“

„Není.“ Mohla by takhle zůstat napořád, s hlavou opřenou o jeho rameno a pohupovat se v jejich společném vnitřním rytmu. „Je to o tom, že láska je věčná.“

Slova zmizela v časoprostoru. Libby měla zavřené oči a stále Cala rukama objímala kolem krku, když se ozval začátek další písničky, kterou vybral, jarní švitoření a hromové bubny.

„Co je tohle?“

„Něco o tom, jaké to je být mladý.“ Odtáhla se od něho v rozpacích, protože postřehla, že jsou středem pozornosti celého okolí.

„Měli bychom se jít posadit.“

„Chtěl bych si s tebou ještě zatancovat.“

„Někdy jindy. V pizzeriích se obvykle netancuje.“

„No dobře.“ Poslušně ji odvedl zpět k jejich stolu. Už tam na ně čekaly nápoje. Natáhl se přes stůl a naprosto přirozeně a nenuceně ji chytil za ruku.

„Řekni mi, co tady lidé dělají, když jdou na schůzku.“

„Tak většinou…“ Přejížděl jí palcem po ruce tak, že se jí zrychloval tep.

„Jdou do kina nebo do restaurace.“

„Chtěl bych tě líbat.“

Zvedla k němu oči. „Já si vážně nemyslím, že –“

„Nechceš mě teď políbit?“

„Jestli nechce ona, tak já končím v pět,“ řekla servírka a položila před ně pizzu.

Cal se zasmál a přendal si jeden plátek pizzy na papírový talíř. „Je milá,“ komentoval servírku směrem k Libby, „ale tebe mám radši.“

„Výborně.“ Zakousla se do pizzy. „Vždycky se chováš tak nesnesitelně?“

„Většinou. Ale mám tě rád, moc.“ Chvilinku počkal. „Teď se předpokládá, že i ty řekneš, že mě máš ráda.“

Libby si znovu kousla a pomalu a důkladně žvýkala. „Přemýšlím o tom.“ Vzala si ubrousek a utřela si ústa. „Mám tě nejradši ze všech lidí z třiadvacátého století, které jsem potkala.“

93

„Dobře. Vezmeš mě do kina?“

„To bych možná mohla.“

„Jako na rande.“ Znovu ji chytil za ruku.

„Ne.“ Pomalu mu ji vytáhla. „Bude to pokus. Budeme ho považovat za součást tvé výchovy.“

Zasmál se širokým úsměvem, pomalu, zářivě a nesmírně nebezpečně. „Stejně ti dám pusu na dobrou noc.“

Když se vrátili do chaty, venku už byla tma. Libby otevřela dveře a odložila kabelku. Cítila se hodně unavená.

„Nezpůsobil jsem žádný trapas,“ trval si na svém Cal.

„Nevím, jak by hodnotili tam, odkud si přišel, když je někdo požádán, aby laskavě opustil prostory kina, ale tady se to považuje za trapas.“

„Jen jsem měl několik praktických postřehů k filmu. Neslyšela jsi o svobodě slova?“

„Hornblowere –“ zarazila se a zvedla ruku ke kuchyňské skřínce a vyndala odtud brandy.

„Vykřikovat při filmu, že je to ztracený čas, není aplikací Listiny základních práv a svobod. Je to nezdvořilost.“

Pokrčil rameny, plácl sebou na gauč a opřel si nohy o stolek.

„Libby, všechny ty nesmysly o kreaturách z Galacticy zaplavujících Zemi. Mám na Galactice bratrance a nikdo tam nemá takový obličej, jako ukazovali v tom filmu.“

„Měla jsem si rozmyslet vzít tě na scifi film.“ Lokla si brandy.

Potom usoudila, že oba dva nesou svůj podíl viny, nalila frťana i jemu.

„Byla to fikce, Hornblowere. Fantazie.“

„Hrozná blbost.“

„No dobře,“ podala mu panáka. „Ale v tom kině byli lidé, kteří si zaplatili za to, aby se mohli v klidu dívat.“

„A co ty nesmysly o bytostech vysávajících vodu z lidského těla?“

Lokla si další doušek brandy. „Víš co, příště zkusíme jít na nějaký western. Připomeň mi, že nesmíš koukat na Star Trek.“

„Star Trek je stará dobrá klasika,“ řekl a rozesmál ji tím tak, že se málem zakuckala.

94

„Na tom nezáleží. Víš, mám pocit, že se přestávám orientovat.

Ráno jsem strávila v kosmické lodi, odpoledne v pizzerii a nevydařeným pokusem podívat se na film. Nedokážu si to všechno srovnat v hlavě.“

„To se srovná časem.“ Přiťukl svou sklenkou o její a položil jí ruku kolem ramen. Bylo mu dobře, světlo lampy příjemně zářilo, brandy ho hřála a cítil vůni ženy. Ženy, která je se mnou, byť jen na chvíli, pomyslel si Cal. „Tohle je lepší než kino. Vyprávěj mi o Liberty Stoneové.“

„Nevím, co.“

„Vyprávěj mi o ní něco, co bych si mohl odvézt s sebou jako v vzpomínku.“

„Narodila jsem se tady, to už jsem ti říkala.“

„V té posteli, v které jsem spal.“

„Ano.“ Znovu se napila brandy a nevěděla, jestli ji rozhřívá ten nápoj nebo představa Cala ležícího v té staré posteli. „Moje maminka se zabývala tkaním. Tkala přikrývky, závěsné obrazy na zeď, předložky. Prodávala je a získávala tak další peníze k těm, to utržil můj otec za výpěstky ze zahrady.“

„Byli chudí?“

„Ne, byli to děti šedesátých let.“

„Nerozumím.“

„Je těžké to vysvětlit. Chtěli žít blíž k přírodě, blíž sami k sobě.

Byla to součást jejich vzpoury proti nadvládě materiálna, proti násilí ve světě, proti sociální struktuře té doby. Proto jsme žili tady. Moje matka směňovala a prodávala své výtvory v okolních městech.

Jednoho dne jakýsi obchodník s řemeslnými uměleckými výrobky, přijel s rodinou někam poblíž kempovat a uviděl jednu z prací mé matky,“ usmála se. „To ostatní je prý historie.“

„Caroline Stoneová,“ řekl najednou úsečně.

„No, ano.“

Dopil brandy a sáhl po lahvi.

„Práce tvé matky jsou vystavené v muzeích.“ Rozpačitě zvedl roh přikrývky, která ležela za nimi. „Viděl jsem je tam.“ Překvapeně se na něho dívala. Dolil jí brandy.

95

„Je to zvláštní čím dál víc.“ Napila se a nebránila se pocitu neskutečna, který v ní brandy posilovalo.

„Chci mluvit o tobě, chci ti porozumět. Všechny ty otázky –“

Nevydržela už dál sedět, vzala skleničku do obou rukou a začala přecházet po pokoji. „Líhnou se mi v hlavě ty nejpodivnější otázky.

Nemůžu přestat myslet na to, jak jsi mluvil o Filadelfii a o Paříži. Víš, co to znamená?“

„Co?“

„Dokázali jsme to.“ Pozvedla skleničku jako na přípitek a potom do sebe lehkomyslně obrátila její obsah. „Všechno to ještě existuje.

Nějak jsme to přežili, přestože to vypadalo, že sami sebe vyhodíme do vzduchu. V budoucnosti existuje Filadelfie, Hornblowere, je to báječné.“

Usmívala se a začala se točit dokola. „Po celá léta jsem studovala minulost a teď mám možnost nahlédnout do budoucnosti. Nevím, jak ti za to poděkovat.“

Žaludek se mu začínal svírat, jen při pouhém pohledu na ni. Tváře jí hořely vzrušením. Točila se kolem dokola, štíhlá a nádherně graciézní. Chtěl ji ještě víc než před tím, teď to byla naprostá posedlost.

Zhluboka se opatrně nadechl. „Bylo mi potěšením, že jsem pro tebe mohl něco udělat.“

„Chtěla bych vědět absolutně všechno. Jak lidé žijí, co cítí. Jaké hry děti hrají?“ Naklonila se a nalila si ještě trochu brandy.

„Budeš si muset připravit seznam otázek,“ řekl jí. Chtěl, aby mluvila dál, aby se dál pohybovala, aby se dál smála. Dívat se na ni, když byla nadšená a veselá bylo tak vzrušující, jako kdyby se s ní objímal. „Na co nebudu schopný odpovědět já, na to ti dá odpověď počítač.“

„Seznam. No jistě. Na seznamy jsem hvězda.“ Zářily jí oči, když se na něho smála. „Vím, že existují důležitější věci, na které bych se měla ptát. Nukleární odzbrojení, světový mír, lék na rakovinu a na obyčejné nachlazení. Ale já chci vědět všechno, od úplných bezvýznamností až po to nejotřesnější.“ Netrpělivě si odhodila vlasy z obličeje. Vypadalo to, že řeč nestačí toku jejích myšlenek. „Každou vteřinu mě napadá něco dalšího. Jezdívají ještě lidé v sobotu na 96

pikniky? Podařilo se nám zvítězit nad hladem ve světě a mají všichni lidé domov? Dokáží všichni muži tvé doby líbat tak jako ty?“

Sklenička, kterou právě zvedal k ústům, se zarazila v půli cesty.

Pomalu, velmi váhavě ji postavil. „To nejsem schopný posoudit, protože jsem se líbal jen se ženami.“

„Nevím, proč jsem něco takového řekla.“ I ona odložila skleničku stranou a otřela si zvlhlé dlaně o džíny. „Asi jsem trochu divná.“

„Cože?“

„Nervózní, rozrušená. Zmatená.“ Přihladila si vlasy. „Bože, Calebe, ty mě mateš. Dokonce… už před tím vším.“

„Jsem na tom stejně, Libby.“

Zadívala se na něho. „Já většinou nikoho do rozpaků nepřivádím.

Jenomže s tebou není nic tak, jak bych čekala. Asi jsem zbabělá, protože vždycky, když se ke mně přiblížíš, mám chuť utíkat.“ Zavřela oči. „Není to celá pravda. Jednou ses mě zeptal, jestli se tě bojím, a já jsem řekla, že ne. Taky to není tak úplně pravda. Bojím se. Tebe, sebe, nejvíc ze všeho toho, že už možná nikdy k nikomu nebudu cítit to, co k tobě.“ Znovu začala neklidně přecházet po pokoji, vzala do ruky polštář a zase ho odložila, posunula lampu. „Kéž bych věděla, co mám v takovéhle situaci dělat. A musím se přiznat, že bych byla nejradši, kdybys mě znovu políbil a nenechal mě tady plácat nesmysly.“

Připadalo mu, jako kdyby se všechny jednotlivé nervy v jeho těle napínaly na nejvyšší možnou míru. „Libby, víš, že tě chci. Neskrýval jsem to před tebou. Ale za daných okolností, když… víme, že za pár dní budu pryč…“

„To je právě ono.“ Najednou se jí hrozně chtělo plakat. „Za pár dní budeš pryč. Nechci přemýšlet o tom, jaké by to bylo bývalo mohlo být, kdyby. Chci to vědět. Cítím se tak… ne, nevím, jak se cítím. Jediné co vím je, že chci, aby ses se mnou dnes v noci miloval.“

Zarazila se, šokovaná tím, že je schopná říct něco takového nahlas, zaražená tím, že to bylo možná to nejupřímnější přiznání, jaké kdy učinila. Najednou se začala cítit uvolněná, zděšení jí přešlo a nervozita vyprchala. Byla naprosto klidná, byla si naprosto jistá.

„Calebe, chci s tebou strávit dnešní noc.“

97

Vstal. Ruce měl v kapsách pevně sevřené v pěst. „Ještě před několika dny by to bývalo bylo snadné. Ale už je to jinak, Libby.

Záleží mi na tobě.“

„Záleží ti na mně, a proto se nechceš se mnou milovat?“

„Chtěl bych tolik, že to až bolí.“ Podíval se jí do očí a ona viděla, že říká pravdu. „Vím, že jsi toho vypila o trochu víc a že se dnes večer budeš muset smířit s mnoha věcmi.“

Nedotkl se jí, ale objímal ji svým hlasem. „Existují určitá pravidla, Libby.“

Odhodlala se k něčemu, o čem věděla, že to možná bude největší krok v jejím životě. Přistoupila k němu a položila mu obě ruce kolem krku.

„Tak ta pravidla poruš.“

98

SEDMÁ KAPITOLA

Slyšel své vlastní srdce, jak divoce pumpuje krev. V tlumeném světle vypadala Libby záhadně, neuvěřitelně eroticky a přitažlivě, v tom ohromném neforemném svetru a obnošených manšestrových kalhotách. Měla rozcuchané vlasy, to byl následek jízdy i toho, jak se jich nestále nervózně dotýkala. Dokázal si naprosto jasně představit, jaké by to bylo, kdyby se jí je rozhodl urovnat. Jaké by bylo svléknout z ní všechny ty vrstvy oblečení, aby se z nich vylouplo její štíhlé a teplé tělo. Zhluboka a pomalu se nadechl a snažil se zachovat chladnou mysl.

„Libby…“ Přejel si rukou po zarůstající bradě. „Snažím se přemýšlet jako muž, kterému bys rozuměla, jako někdo z tvé doby.

Asi se mi to příliš nedaří.“

„Byla bych raději, kdybys jednal sám za sebe.“ Snažila se být klidná a sebejistá. K rozhodnutí, které učinila dnes, za celá ta léta před tím nikdy nedospěla. Teď byla rozhodnutá. Přesto byla nervózní, rozrušená, zmítaná očekáváním a hluboko zakořeněnými pochybnostmi o svých vlastních schopnostech, pokud šlo o to projevovat se jako žena.

„Čas nemění úplně všechno, Calebe.“

„Ne.“ Byl si jistý, že podobné pocity prožívali lidé od pradávna.

Zadíval se na ni a měl obavy, že jeho city jsou mnohem komplikovanější, že nejde jen o pouhou a prostou přitažlivost. Měl sucho v krku a potily se mu dlaně. Čím více se snažil přemýšlet racionálně, tím mu vše připadalo méně jasné.

„Možná bychom si o tom měli promluvit.“

Překonala chuť sklopit oči a dívat se na špičky bot, vydržela se mu dívat do očí.

„Nechceš mě?“

„Mnohokrát jsem si představoval, jak se spolu milujeme.“

99

Pocítila lehké vzrušení smíšené se strachem, proběhlo jí páteří vzhůru.

„Když sis to představoval, kde jsme byli?“

„Tady. Nebo v lese. Nebo tisíce kilometrů daleko ve vesmíru.

Blízko domu, kde bydlím, je rybník s vodou průzračnou jako sklo a kolem jsou záhony s květinami, o které pečuje můj otec. Viděl jsem tě tam se mnou.“

Bolelo to a hodně, protože věděla, že on se vrátí k tomu rybníku, do míst, kam ho nemůže následovat. Ale mají přítomnost, to je to, na čem záleží, nic jiného si připouštět nebude. Šla k němu. protože věděla, že oba dva potřebují, aby začala ona.

„Tohle by mohl být dobrý začátek.“ Zvedla ruku k jeho obličeji.

„Polib mě, Calebe.“

Jak by jí mohl odolat? Byl si jistý, že by to žádný chlap nedokázal.

Její oči jsou tak ohromné a tmavé, má pootevřené čekající rty. Pomalu se k nim sklonil a jen zlehounka se jich dotkl. Její tiché, toužebné vydechnutí, jako by ho naplnilo nezvladatelnou touhou. Divokou, nedočkavou touhou. Otřesený silou té touhy jí dal ruce na ramena a chtěl ji od sebe odstrčit.

„Libby –“

„Nenuť mě, abych tě sváděla,“ zašeptala. „Nevím, jak na to.“

Pousmál se a potom si ji přitáhl k sobě a položil obličej do jejích vlasů. „Pozdě. Už se ti to povedlo.“

„Povedlo se mi to?“ Objímala ho a pevně se k němu tiskla, přitom si nalhávala, že až přijde ten pravý čas, pustí ho a nebude litovat.

Roztřásla se, když jí sevřel zuby ušní lalůček. „Nevím, co mám dělat dál.“

Cal ji pozvedl nad zem. „Vychutnávej si to,“ řekl jí a zamířil s ní ke schodům.

Chtěl ji mít v posteli, tam, kde o ní tolik snil. V bledém světle vycházejícího měsíce ji tam položil. Všechno, co jí může nabídnout, jí dá a vezme si od ní všechno, co mu může nabídnout ona. Zná různé stupně, hloubky, vrstvy rozkoše. A za chviličku, za malou chviličku je pozná i ona.

Pomalu ji svlékl, protahoval to pro své vlastní potěšení a pro samotný ten prostý zázrak. Každý další kousek jejího těla, který se mu 100

odhaloval před očima, mu způsoboval potěšení. Štíhlé kotníky, hlaďounká lýtka, křivky beder. Podíval se jí do očí a viděl, jak se jí rozšiřují a zahalují zmatkem vášně, když se jí začal dotýkat, jemně ji hladit dlaněmi a zkoumat prsty.

Vzal její ruku do své a přitáhl si ji k ústům, aby ji políbil a ochutnal.

„Takhle jsem si tě tu představoval,“ šeptal jí. „Přestože jsem se snažil si to zakázat.“

Myslela si, že se bude cítit divně, nebo dokonce hloupě. Ležela nahá v paprscích měsíčního světla a cítila se nádherně.

„Chtěl jsem tu být s tebou, i když jsem se snažil na to nemyslet.“

Usmívala se na něho a začala ho svlékat.

Byl rozhodnutý, že bude trpělivý, že bude velmi, opravdu velmi něžný. Věděl, že ona netuší, že existují stovky různých cest.

Tentokrát, protože je to pro ni poprvé, to musí být ta nejněžnější.

Jenomže její nezkušené ruce způsobily, že se mu začala vařit krev v žilách. Svádění, které je neplánované, je o to silnější. Musel ji chytit za ruce, musel zadusit ve svém hrdle zoufalé zaúpění.

„Dělám něco špatně?“ zeptala se.

„Ne.“ Honem vydechl, usmál se na ni a přinutil se ke klidu.

„Naopak až příliš dobře. Pro tuto chvíli.“ Posunul se pryč od ní a zbavil se zbývajících částí oděvu. „Připomeň mi, ať tě požádám, abys mě přesně takhle svlékala ještě někdy jindy.“ Shrnul jí vlasy z obličeje a začal ji líbat. „Tentokrát, protože je to poprvé, ti chci ukázat různé věci a zavést tě na různá místa.“ Jemně se dotkl její brady. „Důvěřuj mi.“

„Důvěřuju ti.“ Ale chvěla se. Dotyk jeho a jejího těla, jeho teplo na jejím těle jí připadalo jako podivný vzrušující sen. Jeho ruce se jí dotýkaly a byly jemné jako vánek, byly hbité jako by byl houslista. Ze středu jejího těla se jí začalo rozlévat horko až do konečků všech prstů, nemohla než dát ruce kolem jeho těla a potom už začala ztrácet sama sebe v jeho polibcích, které byly požitkářsky dlouhé a smyslně hluboké. Jeho obratné prsty jí doputovaly na nějaké záhadné místo blízko křížové páteře, odkud se jí rozletěly takové impulsy pod kůží, že se začala vznášet.

101

Svými ústy přikryl její výkřik provázející vzepjetí jejího těla, při kterém vklouzla pod jeho tělo tak snadno, jako kdyby její vlastní tělo zkapalnělo. Skoro jako kdyby zkoušel, co vydrží, dotýkal se jí a vzápětí svůj dotyk povoloval, záchvěvy její rozkoše vnímal i celým svým tělem.

„To je neuvěřitelné,“ zašeptal jí, než se znovu přisála k jeho ústům.

Z její reakce se mu vařila krev. Reagovala ihned, on měl v ruce klíč, kterým ji ovládal. Věděl, že kdyby si ji vzal hned v následujícím okamžiku, že by ho přijala, ale stejně tak věděl, že touha je jen něco jako kořeny rostliny a on jí chtěl poskytnout a dopřát i květ.

Zhluboka dýchal, aby nabyl sebekontroly, kterou nutně potřeboval, aby mohl ovládat svou vášeň a nenechal se jí strhnout.

Připadala mu teď tak křehká, vnímal její chuť, její vůně, i to jak se pod ním vláčně pohybovala. Byla jako měsíční paprsky, které zaplavovaly pokoj, bledá a nádherná. Dotýkal se svými rty jejího hrdla a cítil její tep, který byl jako ozvěna jeho vlastního.

V žádných svých snech a fantaziích si nedokázal nikdy představit takovou rozkoš, takovou nádheru, jakou mu poskytovala ta žena, kterou teď svíral v náručí. Chytil ji za ruku a propletl své prsty s jejími, věděl, že nikdy nebude schopen nalézt slova, kterými by jí dokázal říct nebo sám pro sebe zformulovat, co pro něho tahle noc znamená.

Ale může jí to předvést. Udělá to.

V jednu chvíli se vznášela, vzápětí se řítila volným pádem. Potom znovu letěla. Milování s ním jí přinášelo nekonečné množství pocitů a vjemů, bouří a symfonií. Jeho ruce byly skoro nesnesitelně jemné a strniště na jeho tváři ji v naprosto burcujícím kontrastu škrábalo na kůži. Nebránila se své potřebě se ho dotýkat. Objevila, že jeho tělo je napjaté jako struna a že se mu chvějí svaly. Chtěla si o tom přemýšlet, zanalyzovat každou chvilku, ale nedokázala to, nedokázala nic jiného než to všechno naplno prožívat.

Je tak něžný, tak neuvěřitelně něžný… skoro měla strach, že je to jen iluze, to jak se jí dotýká, slova, která jí tiše šeptá, všechna tu záře, která jako by ji obklopovala. Potom jí začalo být horko, dusivě skutečné horko. Zalykala se v tom horku. Zalykala se v jeho objetí.

Zvedl si ji tak, že klečeli uprostřed postele a objímali se. Hořeli touhou… mazlení se stávalo o něco méně něžné, dech se zrychloval.

102

Ještě se jí dotkl prsty, potom už jen lapala po dechu, zvrátila hlavu dozadu, její tělo se vzepjalo proti jeho. Zaúpěl a přitiskl svá hladová ústa na její hrdlo.

Zabořila mu nehty do kůže. Jen tím zvětšila jeho sexuální vzrušení.

Byla vášnivá, divoká, uvolněná víc, než ve svých představách doufal.

Otevřela se mu, jen jemu a pro něho. Byl napůl šíleny z toho, že mu chce dát to, co nedala nikomu jinému.

Musí jemně. Držel se zpátky, uvolnil své pevné sevření a byl jemný. Sklonil se k jejím ňadrům a dotkl se jich ústy, oba dva sténali rozkoší. Dotýkal se jí jazykem, aby ji jemně dráždil, a pak zuby, aby ji trochu potrápil. Cítil, jak se její kůže tetelí pod jeho rukama a rty. Byla útlá a křehká. Povzbudilo to v něm něhu, kterou jí chtěl dopřát. Ale když si ji znovu pokládal na postel, v jeho rukou byla síla a neústupnost. Tiskl si ji k sobě.

Tak dlouho na něho čekala. Ta myšlenka se jí stále znovu a znovu vybavovala v mysli, ale nemohla se na ni soustředit, protože s ní a pro ni dělal takové věci, věci, na které nikdy ani nepomyslela. Na tohle čekala tak dlouho. Na něho čekala tak dlouho. Reagovala bez zábran a naplno, milovala se s ním zcela instinktivně. Nemohla o ničem přemýšlet, protože svět, který před ni otevřel, se s ní točil, nemohla vnímat ani tušit, kam přivádí ona jeho.

Uměl to a své umění používal, aby ji přivedl dál než jen k prvním záchvěvům potěšení. Vedl ji do sametového prostoru vyhrazeného milencům. Byla nevinná, byla panna, ale přesto si ho zcela přirozeně a snadno do sebe pohltila. Vklouzl do ní a ona se kolem něho sevřela.

Jako by se navzájem prolnula jejich těla, jejich srdce, jejich čas.

Mraky. Tmavé mraky se stříbrnými okraji. Libby se na jednom z nich vznášela. Toužila, aby to tak zůstalo navždy. Přestala ho objímat, ruce jí bezvládně sklouzly na zválená prostěradla. Neměla vůbec sílu je zvednout a znovu ho obejmout. Nemohla nalézt svůj hlas, byla by mu chtěla říct, aby se nehýbal, aby se už nikdy ani nepohnul. Oči měla zavřené, cítila jak k ní jeho tělo přesně pasuje, cítila, jak mu bije srdce.

Její tělo mu připadalo hedvábné. Bylo horké a bylo jako vonné hedvábí. Věděl, že se ho nikdy nedokáže nabažit. S obličejem zabořeným v jejích vlasech cítil, jak se jeho tělo vrací zpět na zem jako 103

peříčko ve větru. Jak jí má říct, že něco tak krásného ještě nikdy nezažil, že ho ještě žádná nedokázala tak rozpálit jako ona? Jak by jí měl vysvětlit, že v tuhle chvíli se cítí mnohem víc doma, než kdykoli před tím v tom světě, do kterého patří, nebo i na nebi, které má tolik rád. Jak by mohl přistoupit na myšlenku, že našel druhou polovinu svého já v místě a v době, kde on sám je jen cizincem?

Caleb se rozhodl, že o tom prostě nebude přemýšlet. Přiložil svá ústa na její šíji. Tak dlouho, jak to jen půjde, bude žít přítomností, z minuty na minutu.

„Jsi tak nádherná.“ Zvedl se na loktech, aby se jí mohl dívat do obličeje, jehož bledost zdůrazňovalo měsíční světlo. V očích měla ještě mlhu dozvuků prožité vášně. „Jsi neuvěřitelně nádherná,“ šeptal jí a líbal ji. „Máš ještě horkou kůži.“ Začal ji oždibovat drobnými polibky, jako kdyby byla nějaká dobrůtka, které se nedá odolat.

„Myslím, že nikdy nevychladnu.“ Další vlna touhy jí začala rozechvívat tělo. „Calebe –“ Musela se nadechnout, protože jí tělem projel rychlý horký záchvěv. „Cítila jsem se s tebou tak…“

„Jak?“ Přejížděl jí jazykem po rozevřených rtech. „Řekni mi, jak ses se mnou cítila.“

„Magicky.“ Sevřela v prstech prostěradlo. „Bezmocná.“ Chvíli přemýšlela než pokračovala. „Silná.“ Chytila ho za ruku, protože jí tělem projížděly omračující nové pocity. „Vlastně nevím.“

„Budu se s tebou znovu milovat, Libby.“ Přitiskl svá ústa na její a líbal ji tak, že oba ztráceli dech. „Znovu a znovu a pokaždé to bude jiné.“

Byla v něm nesmírná síla, která by jí mohla nahánět strach, kdyby nepociťovala stejnou sílu, která narůstala v ní samé. Nepustila oči z jeho, objala ho a jejich těla se znovu setkala.

Leželi s propletenými končetinami v nejhlubší noci a naslouchali šumění větru ve větvích stromů. Má pravdu, pomyslela si Libby. Je to pokaždé jiné, vzrušivě jiné a přesto zároveň stejně nádherné. Doufala, že se vzpomínkou na dnešní noc snad dokáže žít dál.

„Spíš?“

Zavrtěla hlavou a pohodlněji se uvelebila na jeho rameni.

„Ne.“

104

„Možná by se mi líbilo, kdybych si tě musel probouzet.“ Něžně jí položil ruku na prs. „Určitě by se mi to líbilo.“ Pomalu jí vsunul nohu mezi stehna. „Libby?“

„Ano?“

„Něco mi chybí.“

„A co?“

„Něco k jídlu.“

Přidusila zívnutí a zabořila mu obličej do ramene. „Máš hlad?

Teď?“

„Potřebuju načerpat sílu.“

Na okamžik se jí na rtech objevil úsměv. „Zatím jsi jí měl až dost.“

„Až dost?“ Když se tlumeně zasmála, přitáhl si ji nahoru na sebe.„Ale ještě jsem neskončil. Chtěl bych se na tebe chvilku dívat, jak mi připravuješ sendvič.“

Lenivě mu konečkem prstu přejížděla po hrudníku. „Tak se mi zdá, že mužský pocit nadřazenosti nevymizel ani v třiadvacátém století.“

„Ráno jsem ti připravoval snídani já.“

Bylo to opravdu teprve dnes ráno? Je možné, aby se život tak změnil za pouhých pár hodin? Její život se změnil. Nevěděla, jestli by jí to nemělo nahánět strach, ale pociťovala jen vděčnost.

„No dobře.“

Začala se zvedat, ale chytil ji za zadeček a posunul si ji na sebe.

„Nejdřív ale něco jiného,“ zašeptal a znovu ji přivedl do stavu extáze.

Potom, když si Libby na sebe natahovala oblečení, dalo jí to takovou práci, že si nebyla jistá, jestli její mozek zvládne tak náročnou práci, jakou je vložit kousek nějakého masa mezi dva plátky chleba.

Vyčerpal ji a naplnil ji, přivedl ji do stavu tak maximálního vzrušení i naprostého uklidnění, že jí připadalo, že má tělo i mysl naprosto nepoužitelné.

Rozsvítil světlo vedle postele a vstal bezostyšně nahý. „Nenajdeš k těm sendvičům i nějaké sušenky?“

„Nejspíš ano.“ Samozřejmě, že najde. Věděla, že je to naprosto nesmyslné, ale cítila, jak se červená, protože si nedokáže poradit si se 105

svým páskem, tak se jí třásly ruce. Podívala se něho a viděla, že jde ke dveřím. „Takhle dolů nepůjdeš.“

„Jak takhle?“

„Bez… Musíš si na sebe něco obléct.“

Opřel se rukou o zárubeň dveří a usmál se. Líbilo se mu, když se červenala rozpaky. „A proč ne? Stejně víš, jak vypadá mé tělo.“

„O to přece nejde.“

„A o co jde?“

Neodpověděla, jen posunkem ukázala na oblečení. „Vezmi si něco na sebe.“

„Tak dobře. Vezmu si svetr.“

„To je moc vtipné, Hornblowere.“

„Jsi stydlivka.“

V očích se mu potěšeně zablýsklo, to už znala velmi dobře. Když udělal krok směrem k ní, popadla džíny a hodila je po něm.

„Jestli chceš, abych ti udělala sendvič, budeš muset schovat některé své… atributy.“

Stále se smál, ale džíny si na sebe natáhl. Oblékne si je, protože si ho potom později bude muset svléknout. Ta představa se mu líbila.

Následoval ji po schodech dolů.

„Co kdybys naplnil konvici na čaj?“ navrhla a otevřela ledničku.

„Čím ji mám naplnit?“

„Vodou,“ řekla s povzdechem. „Natočit do ní vodu, postavit ji na největší plotýnku na kamnech a otočit malým knoflíkem pod tou plotýnkou.“ Vytáhla z lednice vakuovanou šunku, sýr a rajče. „Budeš chtít hořčici?“

„Cože?“ Prohlížel si se zájmem kamna. „Určitě.“

Lidé v téhle době museli být velmi trpěliví, usoudil, když pozoroval elektrickou spirálu, jak pomalu rozehřívá plotýnku do červena. Určité výhody to mělo. Výsledky Libbyina vaření byly nesrovnatelně lepší než rychlostrava, na kterou byl zvyklý. I vyživení domácnosti bylo nesrovnatelně jiné. Přestože měl vždycky rád dům, ve kterém vyrostl a byl spokojený v prostorách své lodi, líbilo se mu stát bosýma nohama na opravdovém dřevě, cítit z krbu vůni hořících polen.

106

Libby. Nebyl si jistý, jestli je správné, že má na ni takový názor, jaký má. Je tak odlišná, jedinečná, má všechno, co kdy u ženy hledal.

Jen okamžik před tím, než mu horká plotýnka spálila prst stačil otevřít ústa a syknout. Rychle ucukl a uskočil od kamen.

„Co je?“

Okamžik na ni jen mlčky zíral. Rozcuchané vlasy jí rámovaly bledý obličej s očima unavenýma nedostatkem spánku. V oblečení, které měla na sobě, se skoro ztrácela.

„Nic,“ řekl nakonec. „Spálil jsem si prst.“

„Nezahrávej si s ohněm,“ řekla mu a vrátila se k přípravě sendvičů.

Všechno, co kdy u ženy hledal? To přece není možné. Neví ani, co u ženy hledá, a hned tak to vědět nebude. Nebo dosud to nevěděl. Ta myšlenka v něm vyvolala strach z nevyhnutelnosti osudu. Tohle a také podezření, že měl jasno hned v okamžiku, kdy otevřel oči a spatřil ji podřimovat v křesle. Je to zvláštní. Tehdy ji ještě ani neznal.

Teď už ji ale zná.

Nemůže do ní být přece zamilovaný. Díval se na ni, jak si rychlým pohybem ruky shrnuje vlasy z obličeje. Přitažlivost, i když je pobuřující, by byla přijatelná. Může se mu líbit být v její přítomnosti, milovat se s ní, smát se s ní. Rozmazlovat ji, považovat ji za fascinující a vzrušující, ale pokud jde o lásku, něco takového nesmí přicházet v úvahu.

Láska, tady a v tuto dobu, by znamenala, že některé věci by spolu nikdy nemohli sdílet. Domov, rodinu. Roky.

Konvice začala prskat. Zhluboka si vzdychl. Zřejmě jen celou situaci zveličuje. Ona je pro něho opravdu něčím víc a vždycky bude.

Dny, které s ní strávil, budou nádhernou epizodou jeho života. Je ale nezbytně nutné, aby si v zájmu jich obou uvědomoval, že jeho život začal až dvě stě let po tom, co Libby už nebyla mezi živými.

„Nějaký problém?“

Probral se ze svých myšlenek, podíval se na ni a viděl, že drží dva talíře, hlavu naklání trochu na stranu, jako vždycky, když se snaží přijít něčemu na kloub.

„Ale ne,“ usmál se a vzal jí talíře z ruky. „Jen jsem se zamyslel.“

„Najez se Hornblowere.“ Pohladila ho po tváři. „Budeš se cítit líp.“

107

Chtěl věřit tomu, že to bude takhle jednoduché, a tak se posadil a hned se zakousl do jídla. Libby ještě připravovala čaj.

Vypadá to tak přirozeně, přemýšlela Libby, že si tady spolu dají čaj a sendviče uprostřed noci jen oni sami dva v útulné kuchyňce, zatímco někde v lese houká sýček a měsíční světlo pomalu slábne.

Nepříjemný pocit, který měla, než se jí podařilo se obléknout, byl pryč.

„Je to lepší?“ zeptala se ho, když měl polovinu sendviče v sobě.

„Ano.“ Duševní zmatek, který ho tak znenadání přepadl, se zcela rozplynul. Natáhl si nohy tak, aby se dotýkal klenbou chodidla jejího kotníku. V tom dotyku bylo něco tak uklidňujícího, asi jako když si člověk za smutně deštivého odpoledne na chvilku lehne. Moc jí to slušelo, s rozcuchanými vlasy a unavenýma očima.

„Jak je možné,“ zašeptal, „že jsem první muž v tvém životě, se kterým ses milovala?“

Málem se zakuckala, než se jí podařilo spolknout čaj, kterého se právě napila.

„Já…“ Malinko si odkašlala, potom si přitáhla oblečení víc k tělu.

„Nevím, jak odpovědět.“

„Považuješ tu otázku za nemístnou?“ Okouzlila ho znovu tak, že se na ni usmál, naklonil se k ní blíž, aby se mohl dotknout jejích vlasů.

„Jsi tak krásná, tak atraktivní. Určitě tě chtělo mít spousta mužů.“

„Ne… to… já nevím. Nevěnovala jsem tomu pozornost.“

„Jsi v rozpacích z toho, že ti říkám, že jsi atraktivní?“

„Ne.“ Přesto vzala šálek s čajem do obou rukou a červenala se.

„Ano, možná mě to přivádí trochu do rozpaků.“

„Nemůžu být první, kdo ti řekl, jak jsi nádherná.“ Vzal ji za jednu ruku a začal ji hladit. „Jak jsi vzrušující.“

„Můžeš.“ Byla vzrušená natolik, že to snad víc ani nebylo možné.

Zhluboka si vzdechla. „Neměla jsem příliš… společenských zkušeností s muži. Jen kolegy na studiích.“ Zadrhl jí hlas, když ji políbil na prsty. „Kolegy v práci.“

Pustil její ruku, aby se zbavil silného nutkání znovu se s ní hned milovat. „Zabýváš se i studiem mužů.“

108

„Studie a vzájemné působení jsou dvě odlišné věci.“ Ani se jí nemusí dotýkat, stejně ji dokáže vyprovokovat, aby ho chtěla. Stačí, aby se na ni podíval tak, jak se na ni dívá teď.

„Ani příliš nechodím mezi lidi, pokud se vědomě nerozhodnu, že je potřeba, abych byla společenská.“

Rozesmál se, ale pak si uvědomil, že tomu sama nejspíš věří.

„Myslím si, že Liberty Stoneovou podceňuješ. Vzala sis mě k sobě a starala ses o mě a přitom jsem pro tebe byl naprosto cizí člověk.“

„Přece jsem tě nemohla nechat v lijáku tam venku.“

„Ty ne. Jiní by mohli. Znalosti dějin nejsou mou nejsilnější stránkou, Libby, ale myslím, že lidská povaha se tolik nezměnila.

Vydala ses mě hledat za bouře, přivezla sis mě domů, nechala jsi mě tady, ačkoli jsem tě štval. Jestli se mi podaří vrátit se do doby a na místo, kam patřím, bude to jen díky tobě.“

Vstala a šla dělat další čaj, přestože na něj ani neměla chuť. Jen nechtěla myslet na to, že Cal odjede, ale věděla, že to tak musí být.

Nebylo dobře, že pár hodin předstírali, že s ní zůstane a zapomene na svůj dosavadní život.

„Nemyslím, že to, že jsem tě tu nechala přespat a udělala ti míchaná vajíčka, že to je něco tak mimořádného.“ Přinutila se k němu otočit a usmát se na něho. „No ale jestli mi za to chceš být zavázaný, nebudu ti to rozmlouvat.“

Řekl něco špatně. Přestože na to nemohl přísahat, vycítil to podle změněného výrazu v jejích očích. Usmívala se na něho, ale oči jí potemněly a objevil se v nich smutek. „Nechci ti ublížit, Libby.“

„Já vím.“ Oči jí zněžněly a jemu se ulevilo. Posadila se a nalila jim oběma další čaj. „Co máš v plánu? Pokud jde o tvůj návrat, pochopitelně.“

„Kolik toho znáš z fyziky?“

„Skoro nic.“

„Tak řekněme, že spustím počítač na lodi. Poškození bylo minimální, takže by to neměl být problém. Budu tě muset poprosit, abys mě ještě jednou zavezla k lodi.“

„Samozřejmě.“ Zmocnila se jí ohromná panika a musela s ní hodně zápasit, aby ji překonala. „Asi budeš chtít zůstat na lodi, až se pustíš do těch výpočtů a oprav.“

109

Bylo by to praktičtější. Cal to zvažoval jen nepatrnou chvíli.

„Doufal jsem, že bych mohl zůstat tady. Mám na lodi aerokolo, takže se budu snadno moct dostat sem a zpátky. Jestli ti ovšem nebude vadit má společnost.“

„Jistěže ne.“ Řekla to tak rychle, až z toho sama znervózněla.

Teprve potom se zamyslela a zopakovala: „Aerokolo?“

„Pokud přežilo havárii bez úhony,“ zauvažoval nahlas. „Zítra se na něj podíváme. Budeš to dojídat?“

„Ne, nebudu.“ Podala mu zbylou polovinu svého sendviče. Bylo to zvláštní, ale každou chvíli řekl něco, co ji přimělo zaváhat, zda se jí to všechno jen nezdá. „Cale,“ řekla pomalu, „napadlo mě, že nikdy nebudu moct nikomu říct ani o tobě ani o ničem, co by s tebou souviselo.“

„Bylo by lepší, kdybys s tím počkala, až odletím.“ Dojedl sendvič.

„Nebude mi vadit, když to někomu řekneš.“

„To je od tebe opravdu laskavé.“ Podívala se na něho prázdným pohledem. „Prozraď mi, existují v třiadvacátém století polstrované cely?“

„Polstrované cely?“ Chvíli mu trvalo, než si něco takového dokázal představit. „To má být legrace?“

„Dělám si legraci jen sama ze sebe,“ řekla mu a pak se zvedla, aby sklidila ze stolu.

„Možná se to vztahuje i na mě. Taky jsem zvědavý, jestli mi bude někdo věřit, pokud se mi podaří dostat se zpátky.“

Napadlo ji něco absurdního a zároveň fascinujícího. „Možná bych ti mohla připravit něco jako časovou schránku z téhle doby. Všechno bych sepsala, přidala bych pár zajímavých nebo ilustrujících předmětů a všechno bych zapečetila. Mohli bychom to někde zakopat, nevím kde, třeba někde u potoka. Až se dostaneš do své doby, mohl bys to vykopat.

„Časová schránka,“ ta myšlenka se mu zalíbila, nejen z vědeckého hlediska, ale i soukromě. Neznamenalo by to, že by mu zůstalo něco, co by je spojovalo, přestože je od sebe bude dělit několik století? Bude potřebovat, uvědomil si, nějaký pádný důkaz, nejen o tom, kde byl, ale i o tom, že existovala ona.

110

„Mohu to nechat prověřit v počítači, abychom to nezakopali někde, kde by nad tím postavili nějakou budovu, nebo kde by to zavalila půda, nebo něco podobného.“

„Tak dobře.“ Vzala z kuchyňské linky lístek papíru a začala na něj něco čmárat.

„Co to děláš?“

„Dělám si poznámky.“ Zaostřila na své písmo a zalitovala, že nemá brýle. „Musíme všechno sepsat, samozřejmě od počátku, začít tebou a tvou lodí. Co ještě bychom tam měli dát?“ přemýšlela nahlas a ťukala tužkou na papír. „Asi noviny že, a hodila by se fotografie.

Možná bychom měli ještě jednou zajet do města a vyfotit se. Nebo ne, koupím polaroid.“ Škrábala poznámky na papír ještě rychleji.

„Budeme moci fotit přímo tady, v domku i v okolí. Potom budeme potřebovat nějaké osobní věci…“ Dotkla se tenkého řetízku, který měla na krku. „Možná nějaké základní věci z domácnosti.“

„Jdeš na to vědecky.“ Vzal ji kolem pasu a pomalu si ji přitáhl k sobě. „Připadá mi to nesmírně vzrušující.“

„To je hloupost.“

Ale vůbec jí nepřipadalo jako hloupost, že se k ní sklonil a začal ji líbat na krku. Cítila, jak se jí začíná ztrácet podlaha pod nohama.

„Cale…“

„Hmm?“ Pomaloučku se posouval až k malému citlivému místečku za uchem.

„Chtěla jsem…“ Papír jí vyklouzl z ruky a snesl se na zem k jejich nohám.

„Co jsi chtěla?“ Rychle a šikovně jí rozvázal uzel pásku. „Dnes večer si můžeš přát cokoli.“

„Jen tebe.“

„Tak to je to nejsnazší.“ Chtěl jí vyhovět a chtěl ji ještě víc, opřel si ji kuchyňskou linku. Myslí mu proběhly stovky erotických představ.

Rozhodl se, že ani jeden z nich, už nikdy nebude o téhle malé útulné kuchyňce smýšlet stejně jako před tím. Řada růžových škrábanců na jejím těle ho zarazila. „Od čeho to je?“ Zvědavě přejel prstem po vzedmutých prsou, potom se dotkl své brady. „Já jsem tě poškrábal.“

„Cože?“ Už se vznášela někde nad podlahou a vůbec se jí nechtělo vracet se na zem.

111

„Už jsem se neholil ani nepamatuju.“ Měl zlost sám na sebe.

Sklonil se k ní a políbil ji tam, kde jí před tím ublížil. „Máš tak jemnou kůži.“

„Nebolelo to.“ Znovu se k němu natáhla, ale on ji jen políbil na vlasy.

„Je na čase se k tomu odhodlat.“

„Já vím.“ Přejela rukou po jeho svalnatých zádech.

Usmál se a objal ji pevněji. „To jsou dvě věci.“ Znovu si ji zvedl do náručí, jen proto, že to byl tak nádherný pocit.

„Nemusíš mě nosit.“ Ale držela se ho a zavrtala nos do jeho ramene. „Dojdu k posteli sama.“

„Možná, ale raději nejdřív půjdeme do koupelny.“

„Do koupelny?“

„Pokusím se zvládnout ten ošklivě vypadající nástroj,“ řekl jí, a nesl ji po schodech nahoru. „A ty na mě budeš dohlížet, abych si s tou věcí nepodřízl krk.“

Ošklivě vypadající nástroj? Pokoušela se srovnat si to v hlavě.

„Ty neumíš zacházet s břitvou?“

„Tam odkud jsem přišel jsme civilizovaní. Všechny mučící nástroje byly postaveny mimo zákon.“

„Opravdu?“ Počkala, až ji postaví na zem. „Nevadí,“ řekla, když otevřel ústa, aby něco řekl. Otevřela skříňku a vyndala odtud břitvu a holicí krém.

Vzal si od ní obě věci a díval se na ně rezignovaně a s obavami.

No, co by muž neudělal pro svou vyvolenou. „Jaký je postup?“

„Bude to jen zprostředkovaně z druhé ruky, protože obličej jsem si ještě nikdy neholila, ale myslím, že je třeba nanést holicí krém a potom přejíždět okrajem břitvy tak, aby se vous oddělil.“

„Holicí krém.“ Trochu si ho nastříkal na ruku a potom si přejel jazykem přes zuby. „To není zubní pasta.“

Netrvalo jí to dlouho. Opřela se o umyvadlo, přikryla si pusu rukou a bezvýsledně se snažila nechechtat. „Hornblowere, chudáčku malý.“

Cal si prohlížel nádobku ve své ruce. Libby se prohýbala smíchy.

Otočil se, namířil na ni a stiskl.

112

OSMÁ KAPITOLA

Probouzela se pomalu, něco si brumlala, protože se jí denní světlo začalo míchat do snu. Zkusila se posunout, ale nepovedlo se jí to, protože kolem pasu ji držela jeho ruka a přes nohy jí ležela majetnicky natažená jeho noha. Spokojená, že to tak je, přitiskla se k němu ještě blíž a užívala si dotyku Calova těla a kůže rozehřáté spánkem.

Neměla ponětí, kolik je hodin, a možná že to bylo poprvé v jejím životě, kdy jí na tom vůbec nezáleželo. Bylo jí jedno, jestli je ráno nebo odpoledne, byla šťastná, že může být stočena v posteli a podřimovat, dokud je vedle ní.

Málem znovu usnula, jako by ji unášel nějaký proud. Dotkla se ho rukou. Jak má pevné tělo, pomyslela si. To pevné tělo je skutečné a je v téhle chvíli její. Přestože měla zavřené oči, dokázala si ho představit, dokázala si představit každý jednotlivý rys jeho obličeje, každou křivku jeho těla. Ještě nikdy nikdo jí nepatřil tak naprosto jako on. Ani její rodiče, byť ji nesmírně milovali a rozuměli jí, patřili na prvním místě jeden druhému. Vždycky pro ni představovali jeden celek, to první i poslední. A Sunny… Liby se pousmála, když si vzpomněla na svou sestru. Sunny je sice skoro o dva roky mladší, ale vždycky byla ohromně nezávislá a samostatná, dokázala se prosazovat a být odvážná způsobem, který by Libby nikdy nedokázala ani napodobit.

Ale Cal… Je pravda, že se v jejím životě objevil teprve před chvilkou a zmizí z něho určitě až příliš rychle, ale je její. Jeho smích, jeho výbušnost, jeho vášeň… to všechno jí teď patří. Uchová si to, bude tu vzpomínku střežit jako poklad, i když on tu už dávno nebude.

Milovat ho tak intenzivně jako ho miluje, když všechny city, každé slovo, každý pohled se musí vtěsnat jen do několika málo hodin je neskutečně nádherné a zároveň srdcervoucí, dumala Libby.

Cal měl nejprve pocit, že se mu to jen zdá, ale ten dotyk a vůně ženského těla byly velmi skutečné. Libbyino tělo. Její jméno ho 113

napadlo jako první, na co pomyslel hned po probuzení. Tiskla se k němu, přesně k němu pasovala dokonce i ve spánku. Pomalé něžné dotyky její ruky ho neuvěřitelně krásně vzrušovaly.

Ztratil přehled, kolikrát se spolu v noci milovali, ale když naposledy vášnivě šeptala jeho jméno, začínalo se už rozednívat.

Světlo bylo tlumené a mělo perleťový nádech. Nikdy na to nezapomene. Libby v něm byla jako přelud, její měkké křivky, její mrštné končetiny, její neúnavná vášeň. Někde cestou přestal být učitelem, učitelkou začala být ona.

V jejich milování bylo ještě něco mnohem víc než jen nezměrná fyzická rozkoš, kterou muž a žena mohou nabídnout jeden druhému.

Byla v něm důvěra a klidná trpělivost, štědrost a radost. Uklidňující uspokojení, kdy člověk upadne do spánku a ví, že až se probudí, ten druhý bude vedle něho.

Jeho partnerka. To slovo mu kroužilo hlavou. Jeho vyvolená. Byl to osud nebo náhoda, že musel cestovat časem, aby nalezl svou partii?

Nechtěl na to myslet. Odmítal na to myslet. Chtěl se teď jen milovat s Libby ve slunečních paprscích.

Posunul se a ačkoli ani ona ani on ještě nebyli docela vzhůru, vklouzl do ní. Její toužebný sten splynul s jeho vlastním, než se jejich rty setkaly v polibku. Akceptování. Vášeň. Vzrušení. Pomalu, aby jim to nádherné vláčné potěšení vydrželo co nejdéle, se pohybovali ve společném rytmu, postupně se začínali dotýkat rukama a jejich polibek se stával stále nenasytnější.

„Miluju tě.“

Slyšel ji zašeptat ta slova, bylo to jako pohlazení. I on jí ozvěnou zašeptal totéž a začal jí bloudit rty po obličeji.

Jejich vzájemné přiznání ani jednoho z nich nešokovalo, protože byli příliš ponořeni do bouřlivých pocitů a emocí, které je zahlcovaly.

Nikdy ta slova ještě neřekla žádnému jinému muži, ani on žádné jiné ženě. Než o nich mohli začít přemýšlet, zmocnila se jich touha, která je spojila ještě těsněji.

Nádherně beze spěchu přiváděli jeden druhého až na samy vrchol.

Potom později se uvelebil mezi jejími prsy, ale ne proto, aby spal.

Opravdu řekla, že ho miluje? Opravdu řekl on jí, že ji miluje? Nejvíc ho trápilo, že si nemohl být jistý, zda se to opravdu stalo, zda to nebyla 114

jen jeho představivost, zda to nebylo jen něco, po čem toužila jeho mysl oslabená spánkem a rozkoší.

Nemohl se jí zeptat. Neodvážil by se. Jakákoli její odpověď by mu musela způsobit bolest. Kdyby mu řekla, že ho nemiluje, bylo by to pro něho, jako kdyby ztratil část svého srdce, část své duse. Kdyby mu řekla, že ho miluje, jeho odlet by byl o to víc bolestný a blízký smrti.

Pro ně pro oba bylo nejlepší, aby vše zůstalo tak, jak to je. Chtěl ji přimět, aby se smála, aby měla v očích vášeň i radost, aby mohl naslouchat jejímu hlasu. Uchová si to ve svých vzpomínkách. Zavřel oči. I kdyby se s ním stalo cokoli, nikdy na ni nezapomene.

Ona na něho jistě také ne. Potřeboval se o tom ujistit.

„Pojď na chvíli se mnou.“ Sklouzl z postele a táhl ji s sebou.

„Kam?“

„Do koupelny.“

„Už zase?“ Se smíchem se snažila natáhnout si oblečení, ale odtáhl ji z pokoje nahou. „Nepotřebuješ se přece znova holit.“

„To je jen dobře.“

„Řízl ses jen asi třikrát nebo čtyřikrát. A je to jen tvoje chyba, žes vypotřeboval většinu holicího krému už před tím na něco docela jiného.“

Uličnicky se na ni zašklebil.

„Radši bych jím natřel tebe celou.“

„Jestli tě napadá, že zubní pasta…“

„Možná později.“ Zvedl ji a položil ji do vany.

„Prozatím mi bude stačit sprcha.“

Vykřikla, když na ni pustil ledovou vodu. Než se ale mohla vzchopit k nějaké odvetě nebo třeba jen zaprotestovat, vlezl si k ní, jednou rukou ji objal kolem těla a druhou nastavoval správnou teplotu vody. Napadlo ji, že se to naučil už docela dobře.

Proud vody v obličeji ji přiměl prskat, začala se vztekat, ale potom přišel horký, vlhký, nekonečný polibek.

Ještě nikdy nic takového nezažila. Vzduch prosycený vodní parou, kluzká kůže, namydlené ruce. Kolena se jí podlamovala slabostí, když zavíral sprchu a balil ji do ručníku. Stejně poblouzněný jako ona si opřel čelo o její čelo.

115

„Jestli máme něco dělat, něco jiného než, asi bychom raději měli odejít honem pryč z tohohle domu.“

„Souhlasím.“

„Nejdřív se ale najíme.“

Překvapilo ji, že má ještě vůbec sílu se smát.

„Samozřejmě.“

Bylo pozdní odpoledne, když se opět objevili u Calebovy lodi. Ze severu se začaly přibližovat mraky a foukal studený vítr. Libby usoudila, že proto je jí zima. Přitáhla si svetr blíž k tělu, ale chlad přicházel z jejího vlastního nitra.

„Stojím u tvé lodi, dívám se na ni, vím, že je skutečná, že to není přelud, ale stejně tomu nerozumím.“

Cal přikývl. Jeho spokojená uvolněná nálada byla ta tam a on dost dobře nevěděl proč. „Mám úplně stejný pocit, kdykoli se podívám na tvůj dům.“ Začínala ho bolet hlava. „Vím, že máš dost své vlastní práce, a nechtěl bych tě tady dlouho zdržovat, ale nevadilo by ti pár minut počkat, než zkontroluji své aerokolo?“

„Ne.“ Doufala, že ji požádá, aby s ním zůstala celý den. Snažila se zamaskovat své zklamání, a tak se na něho usmála. „Moc ráda bych se na něj podívala.“

„Hned se vrátím.“

Otevřel poklop a zmizel uvnitř lodi.

Takhle to brzy udělá znovu a naposled, napadlo Libby. Musí na to být připravená. Bylo to divné, ale připadalo jí, že jí ráno řekl, že ji miluje. Byla to krásná, uklidňující myšlenka, přestože věděla, že tomu tak ve skutečnosti nemůže být. Nemůže ji milovat. Má ji rád, víc než ji kdy měl rád kdo jiný, ale nezamiloval se do ní hluboce a úplně, tak jako ona do něho.

Protože ona ho miluje tak, že pro něho udělá všechno, aby mu pomohla, počínaje tím, že přistoupí na stanovené hranice. Je nádherný den po nejnádhernější noci jejího života. Usmívala se, doopravdy se usmívala a dívala se nahoru na zamračenou oblohu. Večer přijde déšť.

Podívala se znovu směrem k lodi a zaslechla tiché kovové bzučení.

Otevřely se jiné dveře, vzhledem k jejich rozměrům a umístění předpokládala jsou to dveře pro náklad. Překvapením otevřela pusu, 116

když se v nich objevil Cal, protože seděl na jakémsi aerodynamickém kole a vznášel se asi dvacet centimetrů nad zemí.

Hluk, který stroj vydával, jí skoro připomínal předení, ale ne jako když přede kočka nebo jede motorka, byl to spíš zvuk vyvolávající představu krájení vzduchu. Stroj byl tvarovaný tak trochu jako motorka, ale nebyl tak velký. Měl dvě kola pro případnou dopravu po zemi a úzké měkké sedadlo pro jezdce. Stroj měl tvar dlouhého prohnutého válce, který vyúsťoval do dvou štíhlých řidítek.

Cal dojel, nebo spíš doletěl k Libby, zůstal sedět a usmíval se jako desetiletý klučík, který se vytahuje a chlubí svým prvním kolem s dvanácti převody.

„Lítá skvěle.“ Rukou něco upravil na držadlech, odkud vycházelo to hluboké broukání. „Chceš svézt?“

Mračila se a prohlížela si malé ručičky nějakých ciferníků a tlačítka na řidítkách pod rukojetí. Vypadalo to všechno jako nějaká hračka. „Nejsem si tak docela jistá.“

„Ale no tak, Libby.“ Chtěl se s ní podělit o svou radost, a tak k ní natáhl ruku. „Bude se ti to líbit. Dám pozor, aby se ti nic špatného nepřihodilo.“

Podívala se na něho, potom na kolo, které se vznášelo těsně nad jehličím spadaným nad zemí. Na úzkém černém sedadle bylo dost místa pro dva. Hlavní část stroje měla kovově modrou barvu, v níž se v západu slunce třpytily i tmavší odstíny. Vypadá to neškodně, rozhodla se nakonec Libby, ačkoli se nemohla zbavit pocitu, že něco tak malého nemůže mít dost síly je unést. S pokrčením ramen usedla za Cala.

„Radši se mě chytni,“ řekl jí hlavně proto, že chtěl cítit její tělo na svém.

Síla vibrací pod ní ji překvapila, i když věděla, že se nemusí bát.

Jenomže Cal taky vypadal zpočátku neškodně, vzpomněla si.

„Hornblowere, neměli bychom mít nějaké helmy nebo –“ Její slova zanikla ve zvuku akcelerace.

Možná mohla křičet, ale místo toho jen přimhouřila oči a chytila se Cala tak pevně, že měl co dělat, aby se nesmál. Cítil, jak jí divoce tluče srdce, stejně rychle a hlasitě jako dnes v noci. S vrozenou šikovností zdokonalenou praxí ještě jednou zakroužil kolem své lodi a potom se vznesl nad strání.

117

Rychlost. Vždy ho fascinovala. Cítil, jak ho vzduch bičuje do obličeje a pohrává si s jeho vlasy. Ještě přidal rychlost. Obloha ho k sobě lákala, jako jeho první a nejstálejší milenka, ale odolal, protože si uvědomoval, že by Libby byla víc vyděšená než nadšená, kdyby ji příliš rychle vzal příliš vysoko. Místo toho proletěl lesem, kroužil kolem stromů, vznášel se nad skalami a vodou. Nějaký pták vzlétl z větve těsně nad jejich hlavami a s rozmrzelým pokřikem se vydal pryč, naštvaný na svou konkurenci. Libby už se ho nedržela tak křečovitě, cítil, že je mnohem uvolněnější než před chvílí. Neměla už ani obličej zapasovaný mezi jeho lopatkami.

„Tak co tomu říkáš?“

Skoro zase mohla dýchat. Ještě by potřebovala, aby se její žaludek konečně rozhodl, že zůstane na svém původním místě. Alespoň zatím.

Otevřela jedno oko a opatrně se podívala kolem. Ztěžka polkla.

„Myslím, že tě nejspíš zavraždím, hned jak přistaneme na pevné zemi.“

„Relaxuj.“ Vedl aerokolo mezi stromy, nakláněl je třicet stupňů vpravo i vlevo.

Jemu se to snadno řekne, pomyslela si. Podívala se dolů a zjistila, že jsou více než dva a půl metru vysoko. Zalapala po dechu, málem začala ječet, že chce, aby ji okamžitě dopravil na pevnou zem, ale potom jí to došlo. Letí. Letí a přitom není zavřená v nějakém ohromném letadle ve výšce tisíců kilometrů. Letí volně, lehce. Cítí vítr na obličeji, ve vlasech, cítí v něm příslib jara. Ten pocit není rušený žádným hlasitým rachotem motoru. Prohánějí se mezi stromy tak rozpustile jako ptáci.

Zastavil ve vzduchu nad mýtinou, kterou vytvořila jeho loď.

„Chceš, abych letěl dolů?“

„Ne, nahoru.“ Smála se a zakláněla hlavu. Připadalo jí, jako by ji nebe k sobě přitahovalo. Usmál se, naklonil se dozadu k ní a políbil ji.

„Jak vysoko?“

„Jak to jde nejvýš?“

„Nevím, ale myslím, že bychom to neměli zkoušet. Kdybychom vyletěli nad stromy, někdo by nás mohl zahlédnout.“

118

Měl samozřejmě pravdu. Libby si shrnula vlasy z obličeje.

Napadlo ji, že když je s ním, připadá si, jako kdyby docela ztrácela rozum. „Tak jen k vrcholkům stromů. Jednou.“

S potěšením v očích se od ní otočil. Cítil, jak se ho pevně chytila.

Potom znovu letěli.

Nikdy na to nezapomene. I kdyby letěl k obloze nebo prostorem ještě miliónkrát, nikdy nezapomene na tenhle nádherný let s Libby.

Smála se a zvuk jejího smíchu mu zněl v uších. Mile se k němu tiskla, volně se ho držela kolem pasu. Litoval, když stoupali stále výš a výš, že se jí nemůže dívat do obličeje. Když se spolu milovali, bylo to něco podobného jako teď, bylo to stejně čisté, jako když se teď vznášeli vzduchem. Stejně mystické a svůdné, jako když nyní překonávali zemskou přitažlivost.

Odolal pokušení vzlétnout vysoko nad stromy, ale potěšil sebe i ji tím, že zakroužili kolem hradby hustých větví ve výšce nějakých dvou set metrů. Pod sebou viděli tenkou vodní linku, která si vybojovala cestu skalami, a vodopád živený jarním deštěm a táním sněhu padající prostorem. Slunce se prodralo mezi mraky a umožnilo jim pozorovat vzory, vytvářené stíny pod nimi.

Oba na chvíli pohlédli k obloze a zadívali se na ni.

Zpomalil, začali sestupovat, směřovali dolů beze spěchu, bez hluku. Libby cítila, jak jí vlají vlasy ve větru. Než se snesli a přistáli vedle lodi, vzpomněla si na pohádku o Petru Panovi.

„Spokojená?“

Podíval se na ni přes rameno. Libby vnímala, že jemné hučení ustalo, přestalo jí být chladno.

„Bylo to nádherné. Vydržela bych být tam nahoře celý den.“

„Létání je návykové.“ Věděl to líp, než kdokoli jiný. Seskočil a potom ji chytil za ruku. „Jsem moc rád, že se ti to líbilo.“

Všechno skončilo, pomyslela si Libby, když ucítila pod nohama pevnou zemi. Ale bude to další vzpomínka, kterou si uchová. „Líbilo se mi to moc. Nebudu se tě vyptávat, jak to funguje. Stejně bych to nepochopila a možná by mi to zkazilo ten krásný pocit.“ Stále ji držel za ruku. Zadívala se na loď. Její pocity vůči lodi byly stejně zmatečné jako všechny ostatní. Loď jí ho přivezla, loď jí ho odveze. „Nechám tě, aby ses mohl pustit do práce.“

119

Cal sváděl stejně urputný souboj sám se sebou. „Vrátím se před setměním.“

„Tak dobře.“ Vytáhla ruku z jeho a potom ji nervózně vsunula do kapsy. „Nebudeš mít problém najít cestu?“

„Jsem dobrý navigátor.“

„No jistě.“ Ptáci, které vystrašili svým letem, se znovu dali do zpěvu. Čas plynul. „Tak já už radši půjdu.“

Bylo mu jasné, že se jí odejít příliš nechce, a byl na tom stejně. Je to pitomost, řekl si Cal. Za pár hodin se s ní zase uvidí.

„Můžeš jít se mnou dovnitř, ale asi bych toho příliš neudělal.“

Bylo to lákavé. Mohla by jít s ním, zdržet ho od práce na počítači alespoň ještě na pár hodin. Ale nebylo by to správné. Libby se na něho podívala a v jejím pohledu byla všechna láska a touha, kterou nosila v srdci.

„Já jsem za posledních pár dní taky moc práce neudělala.“

„Já vím.“ Naklonil se k ní a políbil ji. „Uvidíme se večer.“

Zůstal stát u otevřeného poklopu a díval se, jak odchází ke srázu.

Došla na okraj úbočí a ani potom se neotočila.

Libby strávila většinu dne popisováním sledu událostí, které se staly minulý týden. Používala Calova slova, jeho teorii, aby vysvětlila, jak se stalo, že se k ní dostal, a přibarvovala vše svými vlastními dojmy. Potom vyjmenovala způsobem, který tak dobře ovládala a který jí byl vlastní, všechno, co se stalo od okamžiku, kdy zahlédla na obloze podivné světlo, až do chvíle, kdy odvezla Cala k lodi.

To byla ta nejjednodušší část, sepsat fakta. Její paměť byla dokonalá. Věděla, že to pro ni bude požehnáním i prokletím, až bude opět sama. Zatím se soustředila na to, aby byla objektivní a aby v příběhu uplatnila všechny své schopnosti, aby ho napsala tak dokonale, jako svou disertační práci.

Když byl příběh hotový, přečetla si ho dvakrát a ještě ho na některých místech vylepšila. Jsem zvyklá psát zprávy, přemítala při pohledu na obrazovku počítače. Až bude Cal prezentovat své zážitky vědcům své doby, chtěla, aby měl k dispozici to nejlepší, co je pro něho schopna vytvořit.

120

Byl to fantastický příběh, fantastický v pravém slova smyslu.

Možná ale nebude v Calově době vypadat tak fantasticky. Jak na něho budou lidé v jeho době reagovat, až se vrátí, až jim bude vyprávět svůj příběh? Průzkumník shodou okolností, pomyslela si se smíchem.

Nevadí, Kolumbus také hledal Indii a místo ní objevil Ameriku.

Měla chuť představovat si, že s ním budou zacházet jako s nějakým hrdinou, že se jeho jméno objeví v učebnicích historie.

Jako hrdina vypadá, kroužilo jí hlavou, ponořila se do jakéhosi snění za bílého dne. Je vysoký a štíhlý. Obvaz na čele mu dodává trochu frajerský výraz, stejně jako ta týden neholená brada, než se oholil. Kvůli mně, uvědomila si a zalil ji příjemný pocit.

Ve své době je možná obyčejný muž. Člověk, který dělá svou práci, stejně jako ji dělají ostatní. Ráno rozmrzele vrčí, protože se mu nechce vstávat, občas si přihne nebo zapomíná včas platit účty. Není bohatý nebo superchytrý nebo superúspěšný. Je to prostě Caleb Hornblower, muž, který se odchýlil z cesty, a proto se stal výjimečným.

Pro ni ale nikdy nebude jen nějaký obyčejný muž. Vždycky to bude ten jeden jediný.

Bude schopna se znovu zamilovat? Ne, pomyslela si Libby, a byla naprosto klidná, protože si tím byla absolutně jistá. Bude jí muset stačit její práce a její rodina, její vzpomínky. Je nemožné, aby se znovu zamilovala. Už jako dítě vždycky věřila, že někde na ni čeká jen jediný muž. Možná proto pro ni bylo vždy tak nudné, aby se soustředila na studium nebo na práci, přestože její vrstevníci putovali od jednoho vztahu ke druhému, zamilovávali se a zase se odmilovávali.

Nerada dělala chyby. Libby se při té myšlence trochu pousmála.

Byla to jedna z věcí, na které byla hrdá, nikdy se nechtěla dopustit nějakého chybného kroku, ať v osobním nebo v profesním životě.

Proto studovala víc než ostatní, věnovala se výzkumu důkladněji, vše zvažovala mnohem pečlivěji.

Vyplatilo se to, usoudila. Stiskla několik tlačítek a na obrazovce se objevila její dizertační práce. Libby byla hodně mladá na to, jakého vědeckého titulu dosáhla. Měla v plánu dosáhnout toho ještě mnohem víc.

121

Možná byla stará na to, aby prožívala svou první lásku. Ale opatrnost a péče ji nezavedla na scestí. Láska ke Calovi nikdy nebude chybou.

Spokojeně si posunula brýle na nose, naklonila se k obrazovce a pustila se do práce.

O několik hodin později ji tam našel, dávno zapomněla na svět kolem sebe, pohltila ji kultura odlišná od její tak, jako byla její kultura odlišná od Calovy. Když se začalo stmívat, rozsvítila si lampičku a světlo jí dopadalo na ruce.

Pěkné, silné, šikovné ruce, pomyslel si Cal. Nejspíš je zdědila po matce umělkyni. Krátké nenalakované nehty, dlouhé štíhlé prsty.

Všiml si již dřív malé jizvy dole na palci. Napadlo ho, že se jí zeptá, jak k ní přišla.

Myslel, že bude unavený, až přijde, ne fyzicky, ale duševně, protože se zabýval různými čísly a výpočty a měl jich plnou hlavu.

Jakmile spatřil Libby, na svou únavu zapomněl.

Nějakým zázrakem se mu podařilo přestat na ni myslet, když pracoval. Stálo ho dost úsilí, aby se mu podařilo na ni přestat myslet, aby ji přestal chtít, aby po ní přestal prahnout. Takže to byl určitý pokrok. Nebyl si rozhodně jistý, jak se dostat domů. Znal šance i rizika. Díval se na Libby a věděl, jaká to bude oběť.

Zná ji jen krátce. Je nutné, velmi nutné, aby to sám sobě připomínal. Jeho život se nemůže odehrávat tady, s ní. Má jinde svůj domov, svou identitu. Má rodinu, na kterou vzpomíná a kterou miluje víc, než si kdy dřív uvědomoval.

Ale stojí tu a pozoruje ji a minuty ubíhají, odnášejí s sebou všechno, každé něžné gesto, každý nádech. To, jak jí vlasy leží na krku, jak si netrpělivě pohupuje nohou jen v ponožce, jestliže si netrpělivě nebubnuje prsty ruky. Čas od času si přihladí vlasy, nebo si opře bradu o dlaně a zírá jako výr na obrazovku. Každý takový jednotlivý okamžik mu připadal roztomilý. Když ji konečně oslovil, hlas mu málem vypověděl službu.

„Libby.“

122

Trhla sebou a obrátila se na židli směrem k němu. Podívala se na něho, ale protože za ním byla tmavá chodba, viděla jen siluetu, opřenou v rámu dveří. Zaplavila ji vlna lásky.

„Neslyšela jsem tě přijít.“

„Byla jsi zabraná do práce.“

„Nejspíš ano.“ Když vešel do místnosti, všimla si výrazu v jeho očích a svraštila čelo. „Co tvá práce? Daří se ti?“

„Ano.“

„Vypadáš ustaraně. Máš nějaké problémy?“

„Ne.“ Natáhl k ní ruku a dotkl se jejího obličeje. Jeho výraz se docela změnil. „Ne.“

„Co tvé výpočty?“

„Pracuje se na tom.“ Její kůže je jako hedvábí, pomyslel si a cítil, jak se pod jeho dotykem rozpaluje. „Dostal jsem se ve skutečnosti dál, než jsem čekal.“

„No prosím.“ Připadalo mu, že v jejích očích zahlédl stín, ale její hlas zněl vesele a povzbudivě.

„To je dobře. Přiletěl jsi na aerokole?“

„Ano, nechal jsem ho za přístřeškem.“

Byla to stupidní otázka, usoudila. Těžko by mohl ujít celou tu cestu pěšky. Měla chuť ho požádat, aby ji znovu vzal do vzduchu Za svitu měsíce. Bylo by to fantastické. Ale Cal vypadá unaveně a ustaraně.

„Asi musíš být po tom všem hladový.“ Rozhlédla se kolem, jako kdyby si právě všimla, že je tma. „Neuvědomila jsem si, že je tak pozdě. Pojďme dolů, připravím něco k jídlu.“

„Můžu počkat.“ Vzal ji za ruku a pomohl jí vstát. Počítač dal hučel, ale ani jeden z nich ho nevnímal. „Můžeme jít dolů za chvilku a připravit něco oba společně. Líbíš se mi v těch brýlích.“

Zasmála se a chtěla brýle sundat. Chytil ji i za druhou ruku, takže ji držel za obě.

„Ne, nesundávej si je.“ Naklonil hlavu na stranu a políbil ji, jako kdyby prováděl nějaký pokus. Chutnala mu stejně jako jindy Zaplaťpánbůh. Většina jeho napětí povolila. „Vypadáš v nich…

chytře a vážně.“

123

I když jí srdce už divoce bušilo, usmála se. „Já jsem chytrá a vážná.“

„Ano, řekl bych, že jsi.“ Přejel jí prstem po vnitřní straně zápěstí a cítil její divoký tep.

„Vypadáš tak, že mám nesmírnou chuť se přesvědčit, jestli jsem schopný tě přimět, abys reagovala zcela neintelektuálně.“ Dál ji držel za obě ruce, sklonil se k ní a políbil ji. Pomalu a soustředěně ochutnával její rty tak dlouho, až lapala po dechu.

„Libby?“

„Ano?“

„Co mi můžeš říct o lidech z Nové Guiney?“

„Nic.“ Přitiskla se k němu a trochu zasténala, když se jí svými rty stále dotýkal na jejích, lehounce a smyslně. „Vůbec nic. Líbej mě, Calebe.“

„Budu.“

Dotýkal se jí rty po celém obličeji, tady a hned zase tam. Byla jako sopka probuzená po mnoha letech nečinnosti, připravená vybuchnout, horká a překypující.

„Dotýkej se mě.“

„Budu.“

Nikdy to nebylo tak, jak čekala. Dokázal ji vybudit až na samý pokraj pouhými dotyky rukou. Když se znovu roztřesená vrátila na zemi, začal ji vysvlékat, vylupovat ji z její flanelové košile, vytahovat z džínů. Stáli vedle postele. Měla na sobě přiléhavé bílé triko z bavlny.

Zdálo se, že je jím fascinovaný, než jí ho stáhl přes hlavu, hrál si s ramínky, přejížděl prstem kolem výstřihu. Jeho rty byly neustále v pohybu, stejně jako jeho ruce, které se snažily objevit všechna tajemství, která měly už dávno objevená.

Byla štěstím bez sebe, jako v deliriu mu stahovala svetr přes hlavu.

Ohromovalo ji, že její touha se ještě vyostřila, ještě narostla, přerostla to, co k němu cítila poprvé. Věděla už, kam se ním dostane, už byla na některých z těch cest, na něž ji tak zkušeně navigoval.

Měl hebkou hladkou kůži. Těšilo ji, když mu mohla rukou přejíždět po zádech nahoru a dolů a cítit, jak se mu napínají svaly. Ten zvláštní mužný kontrast jí podlamoval kolena. Slyšela, jak se mu zrychluje dech, když mu rukama sjížděla od ramenou k pasu.

124

Když vás někdo chce… takhle moc. Věděla to, podle toho, jak se jí dotýkal, jak ji líbal znovu a znovu, stále déle, stále hladověji. Dotýkal se svým jazykem jejího, svůdně, eroticky, cítila se tak krásně, jako když vnímala, že tají dech, když se ho dotýkala a hladila ho.

Učí se rychle, pomyslel si Cal a zmocňovala se ho závrať.

Opravdu se učila rychle. Její ruce a to, jak se něžně tiskla k jeho tělu, ho zbavovalo rozumu. Chtěl ji poprosit, aby na chvíli přestala, aby mu dala čas na to, aby se mohl vzpamatovat a ovládnout. Ale bylo pozdě. Bylo příliš pozdě.

Strhl ji do postele. Překvapením vypískla, ale ten zvuk se vzápětí změnil na radostné sténání. Přitáhla si ho k sobě, ale hned na to se chytila za povlečení postele a svírala je a drtila v rukou, když ji vedl k prvnímu vrcholu.

Myslela si, že ví, co obnáší milování. Ale ani noc, která ho byla plná, ji nepřipravila na to, co nastalo. Byl jako šílený a ona na tom byla za okamžik docela stejně.

Nebyly to něžné dotyky, nebylo to jemné přesvědčování a naléhání. Bylo to horká, drsná potřeba a zoufalá snaha dosáhnout uspokojení. Jako dvě ztracené duše se zmítali mezi dekami a polštáři a vpíjeli se jeden do druhého.

Zoufale neuspokojitelná touha se setkávala s vášnivou odpovědí.

Šeptání a mluvení nepotřebovali, zbláznili se. Stačilo jim sténání beze slov a vzlyky. Kůži měla tak kluzkou tou horkou vášní, která s ní zmítala, že její tělo po jeho těle hladce klouzalo. Pokaždé, když našel její ústa svými, vnímal to nekonečné množství touhy, kterým voněla.

Teď už to nebylo jako sametová mračna, ale spíš jako zuřící bouře.

Bylo to vzrušující. Elektrizující. Skoro jako by cítila všechnu energii kolem ve vzduchu. Připadalo jí, že jí bijí bubny uvnitř hlavy i v srdci a že jejich rytmus se stále zrychluje. Lapala po dechu a šplhala po jeho těle, aby se mohla otevřenými ústy přisávat na jeho hrdlo, na jeho hruď, aby si vychutnala tu jeho temnou, bohatou a nádhernou chuť.

Nemohl se jí nabažit. Nezáleželo na tom, jak moc mu dává, stále chtěl víc a víc. Neuvědomoval si, jak se jí tvrdě a hluboko boří svými prsty do kůže, že se jí dělají modřiny. Stejně neústupně ji líbal. Viděl ji v matném světle lampičky, viděl, jak její kůže září, jak rozkoší zaklání hlavu pokaždé, když do ní vjede. Měla zlaté oči, tmavě zlaté, jako 125

barva nějaké pradávné mince. Připadala mu jako bohyně. Tyčila se nad ním, tělo se jí prohýbalo jako luk a kolem vlasů jí světlo vytvářelo svatozář.

Měl pocit, že by pro ni mohl zemřít, že bez ní zemře. Vtáhla si ho do sebe tak hluboko, jak to jen bylo možné. Mysl mu zakalil pocit, který ho opanoval, vztáhl k ní poslepu ruce a ona propletla své prsty s jeho.

Potom již nebyli schopni vůbec na nic myslet.

Tiskl si ji k sobě ještě dlouho po tom, co těla jich obou přestala vibrovat. Snažil se vzpomenout si, co se vlastně dělo, ale nacházel jen nejasný pocit a zmatek, že se jí zmocňoval dost neurvale. Měl strach, jestli jí neublížil. Bál se, aby se teď, až jí zchladne mysl i tělo, od něho neodtáhla, aby se neodvrátila kvůli tomu, co z jeho nitra vystoupilo na povrch.

„Libby?“

Odpověděla mu jen tím, že malinko posunula hlavu na jeho hrudi.

Jedním z největších potěšení pro ni bylo, když měla tvář položenou na jeho hrudi a slyšela tlukot jeho srdce z bezprostřední blízkosti.

„Je mi to moc líto.“ Pohladil ji po vlasech, ale nebyl si jistý, jestli na něžnost není příliš pozdě.

Otevřela oči. Přišlo jí to jako tak nesmírně namáhavá činnost, Je jí skoro nebyla schopna. V očích se jí objevil záblesk nejistoty. „ Je ti to líto?“

„Ano. Nevím, co to do mě vjelo. Nikdy jsem se tak k žádné ženě nechoval.“

„Opravdu?“ Viděl, jak se jí koutky úst zvedají do úsměvu.

„Ne.“ Opatrně jí zvedl hlavu, připravený hned ji pustit, kdyby naznačila, že se chce odtáhnout. „Chtěl bych se ti za to nějak umluvit, vynahradit ti to,“ začal. Potom si všiml, že se jí v očích netřpytí slzy, ale že se směje. „Ty se směješ?“

„A jakpak?“ zeptala se a políbila ho na obvaz na čele. „Jak bys mi to chtěl vynahradit?“

„Myslel jsem, že jsem ti ublížil.“ Převalil ji na záda a důkladně si ji prohlížel. Stále se usmívala oči měla temně tajemné, bylo to odvěké tajemství, které mohou plně pochopit jen ženy. „Snad ne.“

126

„Neodpověděl jsi na mou otázku.“ Protáhla se, ne proto, že by ho chtěla provokovat, ale proto, že se cítila tak spokojená, jako kočka vyhřívající se v paprscích slunce. „Jak mi to chceš vynahradit?“

„No třeba…“ Podíval se na zválenou postel, potom sklouzl pohledem na podlahu. Sehnul se a zvedl brýle, které jí tam spadly.

Otočil s nimi několikrát kolem dokola a potom se zašklebil. „Tak si je nasaď a já ti to předvedu, jestli chceš.“

127

DEVÁTÁ KAPITOLA

Libby přemýšlela nad hrnkem kávy, jestli je přímou příčinou jejích dnešních potíží, že se nedokáže soustředit na práci na počítači, její zamilovanost. Viděla stejné příznaky zamyšlenosti i u Cala. Seděl naproti ní a dojídal zbytek její snídaně. Svou porci už měl v sobě.

Libby usoudila, že jde o něco víc než jen o zamyšlenost. Cal vypadal, jako kdyby ho něco trápilo, byl stejně ustaraný jako po návratu předchozí večer. Libby si uvědomila, že takhle vypadal, už když šli spát. Několikrát za noc a i teď ráno měla pocit, že jí Cal chce něco říct. Něco, čeho se obávala, co nechtěla slyšet.

Toužila najít způsob, jak mu zlepšit náladu, jak mu usnadnit, aby ji mohl opustit. Láska ze mě udělala blázna, pomyslela si s povzdechem.

Začalo pršet a pršelo dlouho, tiše a vytrvale, skoro až do rána.

Potom slabě vysvitlo slunce, ale svítilo mdle, skoro étericky, při zemi se válela mlha v obrovských chuchvalcích.

Byl to den jako stvořený pro výmluvy, pro bezcílné toulání v lesích, pro líné milování pod dekou. Ale takové nápady, připomněla Libby sama sobě, by Calovi k cestě domů nepomohly.

„Asi by ses měl začít chystat.“ Byla to jemná pobídka, nabídka, která nemohla být vyslovena s přílišným nadšením.

„No jo.“ Nejraději by zůstal sedět tam, kde je, a zapomněl na realitu. Přece jen se zvedl, letmo ji políbil a došel k zadním dveřím.

Otevřel je a kuchyně se rázem naplnila zpěvem ptáků.

„Odpoledne bych si asi dal pauzu. Možná bych přišel na oběd.

Nějak tu stravu na lodi nemohu snést.“ Spíš šlo o to, že nemohl snést být bez Libby. Usmála se a vzala ho za slovo.

„Tak dobře.“ Den jí najednou připadal docela krásný. „Kdybys mě náhodou nenašel otročit u sporáku, budu nahoře pracovat.“

Zdá se to tak normální, napadlo Libby, když za sebou zavřel dveře, rozloučit se ráno polibkem a naplánovat si, že se v poledne sejdou u 128

oběda. Asi je to tak nejlepší, usoudila, když si nalila další hrnek kávy a nesla si ho s sebou nahoru. Na celém jejich vztahu toho asi nebylo o mnoho víc, co by se dalo považovat za normální.

Dopoledne pracovala, a i když jí to celkem šlo, cítila se podrážděná. Přičítala to přemíře kofeinu. Nechtěla se zabývat tím, že jí ráno Cal připadal příliš zamlklý a příliš zamyšlený. Oba dva měli hodně o čem přemýšlet. Za chvíli tu bude zpátky, uvědomila si.

Vzhledem k tomu, že něco takového se už brzy nebude moct stát, rozhodla se, že přeruší svou práci a půjde mu dolů připravit k obědu něco obzvlášť dobrého. Sešla po schodech dolů a tam zaslechla zvuk auta.

Návštěvníci se tu neobjevovali často, neobjevovali se tu vůbec nikdy. Byla částečně překvapená a částečně naštvaná, došla ke dveřím a otevřela.

„No tohle!“ Bylo to pro ni překvapení, k němuž se přidávala přiměřená dávka úzkosti. „Mami! Tati!“ Pocítila nával lásky, který ji zahlcoval, běžela své rodiče přivítat. Právě vystupovali z malého, celkem dost otlučeného auta.

„Liberty.“ Caroline Stoneová se vítala se svou dcerou, smála se hrdelním smíchem, teatrálně rozpřahovala ruce a objímala ji. Byla oblečená stejně jako Libby, v obnošených džínách a ohromném svetru v délce až na boky. Jediný rozdíl byl v tom, že Libbyin svetr byl z obyčejné červené vlny, Carolinin svetr byl symfonií odstínů a tónů a byl to její vlastní výtvor. Měla dvě dlouhé černé náušnice v jednom uchu a náhrdelník z turmalínů, které se třpytily ve světle.

Libby políbila Caroline na hladkou nenalíčenou tvář. „Mami! Co tu děláte?“

„Kdysi jsem tu bydlívala,“ připomněla jí matka a znovu ji políbila, William jen stál opodál a usmíval se. Pozoroval ty dvě ze tří žen, na kterých mu v životě nejvíc záleželo. Přestože je od sebe dělil věk jedné generace, s pýchou si uvědomoval, že jeho manželka nevypadá o mnoho starší než jejich dcera. Obě mají stejnou postavu i stejnou pleť, tak podobnou, že by je možná někdo mohl považovat i za sestry.

„A co já?“ zeptal se. „Já jsem tady snad jen jako křoví?“ Otočil si Libby k sobě a sevřel ji v jednom ze svých typicky pevných objetí.

„Holčičko moje,“ řekl jí a vlepil jí pusu, až to mlasklo „Vědkyně.“

129

„Tatínku,“ odpověděla mu ve stejném stylu, „výkonný řediteli.“

Trochu sebou škubl. „S tím přestaň. A ukaž, ať si tě prohlídnu, jak vypadáš.“

Libby se usmála a začala si ho taky prohlížet. Ještě stále nosí vlasy příliš dlouhé na to, aby mohl být považovaný za konzervativního pána v letech, ačkoli jeho tmavě blond vlnité vlasy tu a tam prokvétají stříbrem. O něco víc stříbrných nitek má ve vousech. Oboje má čerstvě zastřižené, je vidět, že byl nedávno u holiče. Jinak se na Williamu Stoneovi skoro nic nezměnilo. Vypadá stále tak, jak si ho pamatuje.

Jako toho, kdo ji, když byla dítě, nosil lesem v pruhu látky na zádech tak jako to dělají indiáni.

Stále je vysoký a dá se říct, že i urostlý. Má dlouhé nohy a ruce, které mu dodávají trochu gangsterský vzhled. Obličej má vyzáblý, s výraznými lícními kostmi. Oči má hluboké, šedé, jsou příslibem čestného jednání.

„Tak co?“ zeptala se Libby a otočila se kolem dokola. „Tak jak vypadám?“

„Docela to ujde.“ Položil Caroline ruku kolem ramen. Vypadali spolu přesně tak, jako vždycky. Nerozlučně. „Ty první dvě děti se nám opravdu povedly, Caro.“

„První dvě?“ Libby tím byla trochu zaskočená.

„Ty a Sunbeam, drahoušku.“ Caroline se jen usmívala a potom se otočila k autu. „Nevyndáme to jídlo?“

„Ale já, Jídlo.“ Libby se kousala do rtu a dívala se na rodiče, jak vykládají z auta tašky. Několik tašek. Musí jim říct… musí jim něco říct. „Jsem tak ráda, že vás oba zase vidím.“ Marně se snažila protestovat, když jí otec podal dvě plné tašky. „Musím vám… totiž chtěla bych… vám říct, že… nejsem tady sama.“

„To je jen dobře.“ William bezmyšlenkovitě vytáhl další tašku.

Nebyl si jistý, jestli si jeho manželka všimla tašky se smaženými brambory, která byla uložená vpředu v autě. Určitě si jí všimla. Nikdy jí nic neuniklo.

„Je nám vždycky potěšením seznámit se s tvými přáteli, holčičko.“

„Ano, já vím, ale tohle je –“

„Caro, vezmi prosím tu tašku zepředu z auta, není příliš těžká.“

130

„ Tati.“ Libby neviděla jinou možnost než otce přerušit. Znovu se začala rozčileně kousat do rtu, zaslechla, jak se otevřely dveře domu a pak se zase zavřely za její matkou. „Opravdu bych to měla vysvětlit.“

Co chceš vysvětlovat, divila se sama svým slovům. A hlavně jak?

„Poslouchám tě, Libby, ale ty tašky začínají být docela těžké.“

Přehodil si je v rukou. „To je určitě to tofu.“

„Chtěla bych ti říct o Calebovi.“

To ho upoutalo. „O jakém Calebovi?“

„Hornblowerovi. O Calebu Hornblowerovi. On je… tady,“ řekla nejistě, „se mnou.“

William decentně pozvedl obočí.

„Aha, opravdu?“

Muž, o němž byla řeč, zaparkoval své aerokolo za přístřeškem a vydal se k domu. Snažil se přesvědčit sám sebe, že není nic špatného na tom udělat si odpoledne volno. Navíc počítač pilně pracuje, i když on u něho není. Většina z nejnutnějších oprav lodi už je hotová a za den nebo dva maximálně bude vše připraveno k odletu.

Jestli má chuť strávit o pár hodin víc s krásnou, vzrušující ženou, má na to plné právo. Nebude to mít žádné následky. Není do ní zamilovaný.

Je to asi stejná pravda jako říct, že se Slunce otáčí kolem planet.

Tiše zaklel a prošel otevřenými zadními dveřmi do kuchyně. Už jen pohled na ni ho nutil k úsměvu. I přes to, že jí mohl zahlédnout jen docela malou část, jen její kulaťoučký zadeček, protože asi hledala něco na dně lednice.

Zvedlo mu to náladu natolik, že se k ní potichu přiblížil, aby ji pevně a důvěrně chytil za boky.

„Pořád se nemohu rozhodnout, z které strany tě mám raději.“

„Calebe!“

Ten výkřik se ozval odjinud, nevykřikla žena, kterou si právě otáčel čelem k sobě ve své náruči. Ten výkřik se ozval z druhé strany místnosti od dveří do kuchyně. Zatočila se mu hlava, protože zíral na Libby, která k němu kráčela přes místnost, lapala po dechu, oči měla doširoka otevřené a v náručí dvě tašky. Vedle ní stál vysoký štíhlý muž, který ho pozoroval s nelíčeným nepřátelstvím.

131

Caleb se pomalu podíval na ženu ve své náruči a zjistil, že objímá neméně atraktivní, ale o něco starší ženu, než je ta, o níž se domníval, že by to měla být.“Ahoj,“ řekla mu a docela pěkně se na něho usmála.

„Vy jste určitě Libbyin přítel.“

„Ano,“ odkašlal si. „To určitě jsem.“

„Možná byste mohl mou ženu pustit,“ řekl mu William. „Aby mohla zavřít dveře lednice.“

„Promiňte.“ Rychle od ní o krok poodstoupil. „Spletl jsem si vás s Libby.“

„Máte ve zvyku chytat mou dceru za –“

„Tati.“ Libby ho přerušila a vyklopila tašky na stůl. Je to opravdu vydařený a slibný začátek, napadlo ji. „To je Caleb Hornblower. Je…

tu na chvíli se mnou. Cale, to jsou mí rodiče William a Caroline Stoneovi.“

Výborně. Protože se nedomníval, že by se mu mohlo podařit, aby se dokázal zhmotnit na nějakém jiném místě, rozhodl se, že se raději postaví k celé situaci čelem.

„Je mi potěšením se s vámi seznámit.“ Připadalo mu, že nejvhodnější místo, kam dát ruce, budou kapsy.

„Libby je vám velmi podobná.“

„Tvrdí to hodně lidí.“ Caroline se na něho znovu usmála „I když to dávají najevo trochu jiným způsobem.“ Nechtěla ho dál trápit, a tak mu podala ruku a potom se obrátila ke svému manželovi. „Wille, polož ty tašky a pojď se seznámit s přítelem Libby.“

Will si dal na čas. Chtěl si toho chlapa nejdřív zhodnotit. Vypadá celkem dobře, usoudil nakonec. Má ostře řezané rysy a klidný pohled.

Uvidí se, co dál. „Jmenujete se Hornblower?“ Williema potěšilo, že když mu Cal podal ruku, byla chladná a stisk pevný.

„Ano.“ Připadalo mu, že si ho někdo takhle prohlížel a důkladně posuzoval poprvé od té doby, co ho přijímali do ISF.

„Měl bych se vám ještě znovu omlouvat?“

„Jednou to snad stačilo.“ Ohledně ostatního se William rozhodl zatím nedělat ukvapené závěry.

„Zrovna jsem se chystala připravovat oběd,“ prohlásila Libby, protože usoudila, že by měla něco dělat, aby všechny nějak zabavila alespoň do té doby, než vymyslí, jak situaci nejlépe řešit.

132

„Oběd je vynikající nápad.“ Caroline vytáhla z tašky čerstvý květák. Našla bramborové plátky a sklenici nakládaných pálivých párků, které tam Will potají přidal. „Ale budu ho připravovat já. Chceš mi pomáhat, Williame?“

„Já ale –“

„Dáš vařit vodu na čaj,“ navrhla.

„Dala bych si čaj,“ řekla Libby, protože věděla, že to je způsob, jak získat otcovy sympatie. Chytila Cala za ruku. „Hned se vrátíme.“

Když vešli do obývacího pokoje, otočila se k němu. „Co budeme dělat?“

„S čím?“

Libby naštvaně zavrčela a rázným krokem šla ke krbu. „Musím jim něco říct a těžko to může být to, že jsi sem spadl z třiadvacátého století.“

„Raději bych byl, kdybys jim to neříkala.“

„Já jsem jim nikdy nelhala.“ Libby se zatvářila nejistě a špičkou nohy začala dloubat do ohořelého kusu dřeva. „To nejde.“

Šel k ní a vzal ji za bradu. „Když se vynechá pár drobných detailů neznamená to, že člověk lže.“

„Pár drobných detailů? Jako třeba to, že jsi přiletěl kosmickou lodí?“

„Například.“

Zavřela oči. Mohla by to být legrace. Asi to tak bude za pět nebo deset let. „Hornblowere, tahle situace bude dost příšerná, I když k ní nebudeme dávat jako bonus odkud jsi, natož ze kdy.“

„Jaká situace?“

Snažila se neskřípat zuby. „Jsou to mí rodiče, tohle je jejich dům a já a ty jsme –“

„Milenci,“ doplnil její nedokončenou větu.

„Byl bys tak laskav a mluvil potichu?“

Trpělivě jí položil ruku kolem ramen a lehce jí je hnětl. „Libby, to jim asi stejně došlo, když jsem tvou matku málem políbil u lednice.“

„O tom –“

„Myslel jsem, že jsi to ty.“

„Já vím. Ale –“

133

„Libby, chápu, že to nebyl zcela tradiční způsob, jak se seznámit s tvými rodiči, ale myslím, že z nás čtyř zúčastněných jsem byl ze všeho nejvíc překvapený právě já.“

Nemohla se ubránit smíchu. „To asi ano.“

„Určitě. Takže si myslím, že bychom měli udělat další krok.“

„A to má být co?“

„Oběd.“

„Hornblowere.“ S povzdechem si položila čelo na jeho hrudník.

Naneštěstí tohleto byla jedna z věcí, pro které si ho zamilovala, jeho schopnost vyhodnocovat situace. „Chtěla bych, aby sis nechal projít hlavou, jak citlivá je to záležitost. Co s tím budeme dělat?“ Udělala malou pauzu. „Jestli se mě zeptáš s čím, zbiju tě.“

„Mluvíš dost zostra.“ Vzal její obličej do dlaní a otočil si ho k sobě. „Takže se musíme odhodlat k nějaké akci.“

Libby se ani nesnažila naznačit protest, když se k ní pomalu přibližovala jeho ústa. Stejně je to celé jako nějaký sen, omlouvala sama sebe. Samozřejmě že ve svém snu může dovolit, aby všechno vyšlo hned najevo.

Za zády se jí ozvalo hlasité rozhořčené zakašlání. Odtrhla se od Cala a podívala se na svého otce.

„Jé…“

„Matka má hotový oběd.“ Přestože se nerad choval naprosto předvídatelně, neubránil se, aby si Cala ještě jednou nezměřil pohledem, než se otočil a šel zpátky do kuchyně.

„Myslím, že už proti mně není tak zaujatý,“ přemítal.

V kuchyni se William zakabonil na svou ženu. „Ten chlapík má pořád ruce na jedné z mých ženských.“

„Na jedné z tvých ženských.“ Carolina vybuchla v srdečný a dlouhotrvající smích. „No opravdu, Wille.“ Zavrtěla hlavou tak, až jí obě náušnice začaly poskakovat. „Má opravdu moc pěkné ruce.“

„Chceš provokovat?“ Jednou rukou si ji přitáhl k sobě.

„Vždycky.“ Velmi provokativně ho políbila, než se otočila ke dveřím. „Pojďte dál a posaďte se,“ řekla a s Calem se na sebe šťastně usmívali. „Jen ještě promíchám salát.“

Už měla prostřené čtyři misky na podložkách, které sama utkala.

Uprostřed stolu byla připravená mísa se směsí různých zelenin a bylin 134

s překvapivou příměsí zelených banánů a posypaná celozrnnými krutonky. Scházelo jen je promíchat s jogurtovým dresinkem. Libby věnovala nostalgickou vzpomínku sendvičům se slaninou, listem salátu a rajčetem, které měla původně v plánu, a usedla ke stolu.

„Prosím, Cale…“ Caroline mu podala mísu. „Jste antropolog?“

„Ne, jsem pilot,“ řekl právě v okamžiku, kdy Libby prohlásila: „Cal je řidič dálkového náklaďáku.“

Libby v duchu nadávala a Cal si klidně nabíral salát. „Přepravuji náklady,“ vysvětloval pyšně, že respektuje Libbyino přáni, držet se co nejvíc pravdy.

„Létáte?“ William bubnoval na stole svými dlouhými kostnatými prsty.

„Ano. Je to to jediné, co jsem kdy opravdu toužil dělat.“

„Musí to být vzrušující.“ Caroline se naklonila vpřed, vždycky si přála být něčím fascinovaná. „Sunbeam, naše druhá dcera, chodila na hodiny létání. Možná byste s ní o tom mohl promluvit a trochu jí v tom pomoct.“

„Sunny se neustále něco učí.“ Libby to řekla pobaveně a zároveň s láskou. Podala mísu se salátem matce. „Je dobrá ve všem, do čeho se pustí. Zkoušela parašutismus a rozhodla se, že potom se naučí i řídit sama letadlo.“

„To je rozumné.“ Cal se podíval na Caroline. Caroline Stoneová, napadlo ho už poněkolikáté. Významná osobnost dvacátého století.

Nepřipadalo by mu víc neuvěřitelné, kdyby ho pozval ke stolu Vincent van Gogh nebo Voltaire. „Ten salát je vynikající, paní Stoneová.“

„Caroline. Děkuju za pochvalu.“ Sklouzla pohledem na svého manžela, protože věděla, že by si raději dal párky a smažené hranolky a studené pivo. Za více než dvacet let se jí nepodařilo ho přeškolit. Ale nepřestala se o to pokoušet.

„Jsem přesvědčená, že správná výživa napomáhá udržet jasnou mysl,“ začala. „Nedávno jsem četla studii, kde se psalo o tom, že vhodné potraviny a cvičení přímo ovlivňují delší život.

„Kdybychom o sebe lépe pečovali, mohli bychom žít více než sto let.“

135

Libby si všimla výrazu v Calově obličeji a kopla ho pod stolem do kotníku. Měla pocit, že se právě chystá informovat její matku, že lidé jsou schopni žít více než sto let a že je to běžná věc.

„Jakou cenu by mělo žít tak dlouho, když by člověk musel jíst listy a větvičky?“ podotkl William. Jeho žena se na něho podívala s přimhouřenýma očima, a tak hned dodal: „Ne že by tyhle nebyly vynikající.“

„Můžeš si dát něco sladkého jako zákusek.“ Naklonila se k němu a políbila ho na tvář. Potom znovu nabídla mísu Calovi a na rukou se jí zatřpytilo šest prstenů. „Dáš si ještě?“

„Rád, děkuju.“ Přidal si. Libby byla jeho apetitem opět nadšená.

„Obdivuju vaši práci, paní Stoneová.“

„Opravdu?“ Stále ji těšilo, když se někdo zmínil o jejím tkaní jako o její práci. „Máte nějakou věc?“

„Ne, je… to mimo můj dosah,“ řekl jí při vzpomínce na exponáty, které viděl za sklem vitrín v muzeu.

„Odkud jste, pane Hornblowere?“

Cal zaměřil svou pozornost na Libbyina otce. „Z Filadelfie.“

„Při vašem povolání musíte hodně cestovat.“Cal se neobtěžoval skrýt úsměv.

„Víc než si dovedete představit.“

„Máte rodiče a sourozence?“

„Mí rodiče a můj mladší bratr žijí… stále na východě.“

William proti své vůli trochu roztál. V Calových očích i v jeho hlase se objevilo něco dojemného, když se zmínil o své rodině.

Tak dost, usoudila Libby, tak honem dost. Odsunula svou misku stranou, oběma rukama zvedla hrnek s čajem, potom se naklonila vzad a podívala se na svého otce. „Jestli máš s sebou nějaký dotazník, Cal ti ten formulář určitě vyplní. Potom budeš mít k dispozici jeho datum narození i číslo pojištění.“

„Nemyslíš, že takový tón se příliš nehodí?“ komentoval to Will a nabral si na vidličku plno salátu.

„Chceš říct, že jsem nevychovaná?“

„Nemusíš se omlouvat,“ popleskal ji Will po ruce. „Každý je takový, jaký je. Řekněte mi Cale, jaká je vaše politická příslušnost?“

„Tati!“

136

„Dělám si legraci.“ Se zlomyslným úsměvem se natáhl po Libby a posadil si ji na klín. „Vyrostla tady, víte.“

„Řekla mi to.“ Cal se díval, jak Libby položila tátovi ruku kolem krku.

„Hrávala si tu venku nahá, tam před těmi dveřmi. Já jsem se tu věnoval zahradničení.“

Libby si nemohla pomoct, rozesmála se a trochu přitlačila ruku na otcově krku a přiškrtila ho. „Zvíře.“

„Smím se ho zeptat, jaký má názor na Dylana?“

Přinutila ho, aby zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Na Boba Dylana nebo na Dylana Thomase?“ zeptal se Cal a vysloužil si od Williama překvapený pohled stejně tak jako od Libby, která si teprve potom uvědomila, že se Cal zmiňoval o své náklonnosti k poezii.

„Na oba,“ rozhodl Will.

Dylan Thomas byl brilantní, ale depresivní. Raději si čtu Boba Dylana.“

„Texty písní, tati. Tak a teď, když už je to jasné, proč mi radši neřekneš, co děláš tady, místo abys řídil svou správní radu, šílenče?“

„Chtěl jsem vidět svou malou holčičku.“

Políbila ho, jen kousek nad vousy, protože věděla, že je to částečně pravda. „Viděli jsme se, když jsem se vrátila z Jižního Pacifiku. Zkus vymyslet ještě něco jiného.“

„Taky jsem chtěl vzít Caro na čerstvý vzduch.“ Zamrkal na svou ženu dceři přes rameno. „Oba si myslíme, že vzduch tady kolem se v prvních dvou případech osvědčil, tak jsme se rozhodli že to zkusíme znova.“

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o tom, že tohle místo je vhodné pro tvou matku v jejím stavu.“

„V jakém stavu? Jsi nemocná?“ Libby vyskočila a chytila matku za ruku. „Co ti je?“

„Myslím, že takhle bys na to nepřišla. Snaží se říct, že jsem těhotná.“

„Těhotná?“ Libby cítila, jak se jí podlamují kolena. „Jak to?“

137

„To tvrdíš, že jsi vědec,“ zamumlal Cal a vysloužil si Willův srdečný smích.

„Ale –“ Byla příliš omráčená na to, aby se na Cala za jeho poznámku hněvala, dívala se střídavě na matku a na otce. Jsou mladí, je jim stěží přes čtyřicet, jsou vitální. Libby věděla, že není nic neobvyklého, aby si páry kolem čtyřicítky pořizovaly děti. Ale oni jsou přece její rodiče.

„Budete mít dítě. Já nevím, co mám říct.“

„Zkusit nám pogratulovat,“ navrhl Will.

„Ne. Vlastně ano jsem chtěla říct. Musím si sednout.“ Posadila se na podlahu mezi jejich židle. Zjistila, že jen sedět nestačí a tak se třikrát zhluboka nadechla.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Caroline.

„Omráčená.“ Podívala se na matku a začala zkoumat její obličej.

„Jak se cítíš ty?“

„Na osmnáct… ale přece jen jsem Willa přemlouvala, aby mi nepomáhal s porodem sám tady v chatě, tak jako když jste přicházely na svět ty a Sunny.“

„Ona už zapomněla na hodnoty šedesátých let,“ bručel Will, ale přesto se mu nesmírně ulevilo, že Caroline trvala na tom, že bude rodit pod dohledem porodníků v nemocnici. „Tak co si o tom myslíš, Libby?“

Klekla si, aby je mohla oba obejmout. „Myslím, že bychom to měli oslavit.“

„Myslel jsem na to už o chvilku dřív, jsem o krok napřed před tebou.“ Will vstal a šel k lednici, vytáhl odtud láhev a podržel ji ve výšce. „Šumivý jablečný džus.“

Zátka bouchla tak slavnostně, jako by to bylo šampaňské. Připili si navzájem, na dítě, na nepřítomnou Sunny, na minulost a na budoucnost. Cal se k nim přidal, strhla ho jejich vzájemná náklonnost.

Tohle je další věc, kterou čas nezměnil, pomyslel si. Euforické štěstí lidí, kteří si přejí mít dítě, z toho, že se má narodit.

Ještě nikdy se vážně nezamýšlel nad tím, že by si založil rodinu.

Věděl, že až jednou přijde ta pravá doba a žena, všechno ostatní bude tak, jak má být. Najednou se přistihl, že přemýšlí o tom, jaké by to 138

bylo, kdyby si připíjel s Libby na narození jejich vlastního chtěného dítěte.

Nebezpečný nápad. Nereálný nápad. Zbývá mu s ní jen pár dní, spíš jen hodin, rodina je na celý život.

I když se zamýšlel nad svým životem, pohled na Libbyiny rodiče mu připomněl jeho vlastní rodiče. Dívají se na oblohu a dělají si starosti kde je a jak mu je? Kéž by jim mohl dát zprávu, že je v bezpečí.

„Cale?“

„Hmm. Co?“ Zamrkal a viděl, že se na něho Libby upřeně dívá.

„Říkala jsem, že bychom měli zapálit oheň.“

„Souhlasím.“

„Jedno z mých nejoblíbenějších míst tady je u ohniště.“ Carolina se zavěsila do Willova rámě. „Jsem tak ráda, že jsme se tu zastavili na noc.“

„Zastavili na noc?“ opakovala Libby.

„Jedeme do Carmelu,“ rozhodla se tvrdit Caroline a výhružně stiskla Williamovi ruku dřív, než mohl říct něco jiného. „Přála jsem si podívat se na pobřeží.“

„Přála si dát ke svým vojtěškovým výhonkům sýrový hamburger,“

prohlásil William. „Tak jsem zjistil, že je těhotná.“

„Jelikož jsem těhotná, tak mám nárok dát si po obědě šlofíka,“

usmála se Caroline na svého manžela. „Doprovodíš mě dovnitř?“

„Taky bych si rád zdříml.“ Vzal ji kolem ramen a vedl ji do budovy. „Carmel? Naposledy jsi chtěla být týden tady. Od kdy máme namířeno do Carmelu?“

„Od té chvíle, co jsme zjistili, že jsou tady jiní, můj hlupáčku,“

„No dejme tomu, ale nejsem si jistý, jestli se mi zamlouvá představa, že Libby je s ním.“

„Jí se to zamlouvá.“ Caroline vešla do ložnice a oddala se vzpomínkám, které jí zaplavily mysl. Na noci, které zde společně trávili a na rána. Milovali se v té posteli, hádali se v ní o politice, spřádali v ní plány, jak zachránit svět před ním samým. Smála se tu, plakala, rodila. Posadila se na okraj a přejela rukou po pokrývce.

Skoro jako kdyby slyšela šepot vzpomínek. Will, ruce strčené v zadních kapsách kalhot, došel k oknu. Dívala se na jeho záda a 139

usmívala se, když si představovala, jaký byl v osmnácti. Byl ještě hubenější, uvědomila si, měl mnohem víc ideálů a byl stejně báječný.

Vždycky měli rádi tohle místo, nejprve jako děti a potom, když tu měli děti. Ačkoli se věci změnily, nikdy nezapomněli na to, kdo a co před tím byli. Rozuměla mu, jako kdyby mohla slyšet jeho myšlenky ve své vlastní hlavě.

„Nákladní pilot,“ bručel si Will. „Co to je za divné jméno, Hornblower. Je na něm něco divného, Caro, nevím co, ale něco mi tu až tak docela nehraje.“

„Nedůvěřuješ naší Liberty?“

„Ale to ano.“ Ohlédl se na ni uraženě. „Nedůvěřuju jemu.“

„Ozvěna dávných časů.“ Přiložila si ruku k uchu, jako kdyby chtěla lépe slyšet. „Přesně tohle říkal můj otec o tobě.“

„On se v charakterech lidí příliš nevyznal,“ zabručel Will a znovu se otočil k oknu.

„To se nevyzná většina chlapů, pokud jde o toho, koho si vybrala jejich dcera. Vzpomínám si, že jsi říkal mému otci, že já musím vědět, co dělám. Bylo to, když tě od nás vyhodil poprvé nebo podruhé?“

„Poprvé i podruhé.“ Musel se smát. „Tvrdil, že za půl roku se vrátíš domů a já že skončím tak, že budu někde na rohu ulice prodávat sedmikrásky. To jsme mu to ukázali, co?“

„To bylo před nějakými pětadvaceti lety.“

„To s tím ale nesouvisí.“ Hladil si rukou vousy. „Neznepokojuje tě, že jsou tady, spolu?“

„Myslíš to, že jsou milenci?“

„Ano.“ Znovu strčil ruce do kapes. „Je to naše holčička.“

„Pamatuju si, že jsi mi jednou říkal, že milování se je ten nejpřirozenější výraz důvěry a lásky mezi dvěma lidmi. Že komplexy ze sexu se musí vymýtit, jinak že ve světě nikdy nemůže zavládnout mír a dobrá vůle.“

„Nic takového jsem netvrdil.“

„Určitě ano. Tiskli jsme se k sobě na zadním sedadle tvého volkswagenu a okna jsme tehdy měli celá zamlžená.“ Usmál se. „Asi to splnilo účel.“

140

Ano, protože už jsem se rozhodla, že jsi ten, koho chci. Byl jsi první chlap, do kterého jsem se zamilovala, Wille, takže jsem věděla, že je to správné.“ Natáhla k němu ruku a počkala, až jí podá svou.

„Ten muž tam dole je tím prvním, koho Libby kdy milovala. Ona ví, co je správné.“ Začal něco namítat, ale ona mu pevně stiskla ruku.

„Vychovali jsme je tak, aby se řídily svým srdcem. Udělali jsme chybu?“

„Ne.“ Položil jí ruku na oblinu břicha. „Pro tohle dítě uděláme totéž.“

„Má laskavé oči,“ řekla tiše. „Když se na ni dívá, je vidět, že ji má rád.“

„Ty jsi vždycky byla nadmíru romantická. Díky tomu jsem si tě získal.“

„A udržel sis mě,“ zašeptala.

„Přesně tak.“ Hrál si s lemem jejího svetru a věděl, jak by bylo snadné stáhnout jí ho přes hlavu. Přesně věděl, co by našel pod ním.

„Nechceš doopravdy spát, viď že ne?“

Zasmála se a svalila se na postel tak, že ho stáhla s sebou.

„Je to zvláštní.“ Libby si sedla do trávy u potoka. „Když pomyslím na to, že mí rodiče budou mít další dítě. Vypadají tak šťastní, že?“

„Moc.“ Cal se posadil vedle ní. „Až na to, že se tvůj otec na mě mračí.“

Zasmála se a opřela si hlavu o jeho rameno. „Odpusť mu to, Většinou se chová velmi přátelsky.“

„Budu ti to věřit.“ Natáhl se na záda do trávy. Vůbec na tom nezáleží, jestli má souhlas jejího otce nebo ne. Už brzy bude daleko od jeho života, daleko od Libbyina života.

Libby měla nesmírně ráda tohle místo, voda tu skákala po kamenech, byla průzračná a chladná. Tráva tu byla dlouhá a jemná a břehy lemovaly malé modré kvítky pomněnek. V létě tu pokvetou náprstníky, budou skoro tak vysoké jako člověk, budou se naklánět nad potok pod tíhou svých červených nebo bílých zvonovitých květů, budou tu kvést lilie a orlíčky. Za setmění se sem bude přicházet napojit zvěř a čas od času se sem přikolébá i medvěd a bude lovit ryby.

141

Nechtěla myslet na léto, chtěla myslet na současný okamžik, kdy vzduch je stejně svěží jako voda a má stejně čistou chuť. Čipmunkové podobní veverkám se proháněli v lese kousek od nich. Kdysi Sunny ty odvážnější krmila z ruky.

Mohla být na nejvzdálenějších ostrovech, v oázách v pouštních oblastech, ať se octla kdekoli, nikdy by nedokázala zapomenout na první roky svého života, strávené tady. Byla za ně vděčná.

„Bude to šťastné dítě,“ šeptala. Potom se rozesmála, něco ji napadlo. „Když si představím, že po těch všech letech budu třeba mít brášku.“

Začal myslet na svého bratra, Jacoba, s jeho živou povahou a věčným neklidem a pronikavě bystrou myslí. „Vždycky jsem chtěl mít sestru.“

„O sestře je třeba uvažovat taky. Ale ty jsou většinou hezčí než ty.“

Povalil ji do trávy. „Kéž bych se mohl seznámit s tvou sestrou Sunbeam. Au.“ Štípla ho do boku.

„Věnuj se mně.“

„Vždyť to vypadá, že nic jiného nedělám.“ Podložil jí paží hlavu a zadíval se jí do obličeje. „Budu se muset na chvíli vrátit na loď.“

Snažila se urputně, aby nezahlédl v jejích očích smutek. Bylo snadné předstírat, že žádná loď neexistuje, že neexistuje žádný zítřek.

„Ani jsem neměla příležitost zeptat se tě, jak pokračuješ.“

Rychle, napadlo ho. Příliš rychle. „Budu vědět víc, až se podívám na počítač. Dokážeš vymyslet, jak mě tvým rodičům omluvit, kdybych se nestihl vrátit dřív než vstanou?“

„Řeknu jim, že jsi šel meditovat. To se bude mému otci moc líbit.“

„Tak dobře. Uvidíme se večer…“ Sklonil hlavu a něžně ji políbil.

„Budu se ti věnovat.“

„Nic jiného neděláš.“ Dala mu ruce kolem krku. „Budeš spát na gauči.“

„Možná.“

„Určitě.“

„V tom případě…“ Sklonil se k ní.

Potom, v noci, když oheň mírně plápolal a v domě bylo ticho, Cal u něho seděl zcela oblečený a sám. Věděl, jak se asi dostat zpátky.

142

Přinejmenším věděl, jak a kdy se dostal tam, kde je, a jak ten proces obrátit.

Po několika dalších opravách, které v podstatě nejsou nutné, bude připraven k návratu. Po technické stránce bude připravený. Ale citově… Ještě nikdy nic ho takhle ohromně nerozpoltilo.

Kdyby ho požádala, aby zůstal… Proboha, vždyť má strach, že kdyby to udělala, rozhodilo by to jeho odhodlání, kdo ví, jak by dopadl urputný boj, který svádí sám se sebou. Ona ho ale nepožádá, aby zůstal. On by ji nemohl požádat, aby jela s ním.

Možná, jestli se mu podaří dostat se zpátky a nabídne údaje vědeckému světu, vybuduje se méně nebezpečná cesta, jak překonávat časovou hranici. Možná se bude moct vrátit.

Otočil hlavu a zadíval se do ohně. Další fantazie. Libby se dokázala vyrovnávat se skutečností, takže on to dokáže také.

Zdálo se mu, že ji zaslechl na schodech. Otočil hlavu tím směrem a zjistil, že je to William.

„Nemůžete spát?“ zeptal se Cala.

„Ne. A vy?“

„Já jsem to tady vždycky měl rád v noci.“ Protože má rád svou dceru, rozhodl se, že se bude snažit chovat se zdvořile, i když ne vyloženě kamarádsky.

„To ticho, tu tmu.“ Sehnul se a přiložil další polínko. Vyletěly jiskry a zase zmizely. „Nikdy jsem si nepředstavoval, že bych žil někde jinde.“

„Nikdy jsem si nepředstavoval, že bych žil v místě, jako je tohle, a nikdy mě nenapadlo, jak bude těžké to tady opustit.“

„Filadelfie je odsud dost daleko.“

„Strašně daleko.“

V té krátké větičce byl slyšet stesk. Když byl William mladý, pletl si nejprve stesk a zamilovanost. Trochu zjihnul a sáhl pro brandy a dvě skleničky. „Dáte si drink?“

„Dám. Děkuju.“

William se usadil do ušáku a natáhl si nohy.

„Tady jsem sedával po nocích a hloubal nad smyslem života.“

„Nalezl jste ho někdy?“

„Někdy ano, někdy ne.“

143

Bývalo to nějak jednodušší, když jeho hlavním zájmem byl světový mír a sociální reforma. Teď, bůh mu pomáhej, pomalu se mu blížil střední věk, ta zóna, která mu vždy připadala tak šedá a vzdálená. Připomínalo mu to, že kdysi začínal jako mladík, mnohem mladší než je ten muž, který tu teď sedí, s hlavou v oblacích a s myslí plnou jedné ženy. Časy se mění, pomyslel si s povzdechem a zakroužil skleničkou s brandy.

„Jste do Libby zamilovaný?“

„Zrovna jsem tuhle otázku pokládal sám sobě.“

William usrkl svého brandy. Raději slyšel stopy pochybnosti a nejistoty, než kdyby přišla zlehčující odpověď. On sám vždycky všechno bral na lehkou váhu. Nebylo divu, že jím otec Caroline pohrdal. „Dobral jste se nějaké odpovědi?“

„Ne takové, která by mě uklidnila.“

William přikývl a pozvedl svou sklenku. „Než jsem potkal Caro, měl jsem v plánu dát se k mírovým sborům nebo jít do kláštera do Tibetu. Ona zrovna dokončila střední školu. Její otec mě chtěl zastřelit.“ Cal se zasmál. Brandy mu začínalo chutnat. „Musím být rád, že jste dnes odpoledne neměl zbraň.“

„Jsem odjakživa pacifista, takže jsem o tom uvažoval jen malou chvíli,“ ujistil ho William. „Otec Caro se tou myšlenkou dost zabýval.

Nemůžu se dočkat, až mu budu moct říct, že jsem ji zase přivedl do jiného stavu.“ Naprosto relaxovaný si tu představu vychutnával.

„Libby doufá, že bude mít brášku.“

„To řekla?“ zeptal se William a usmál se, protože se začal zaobírat představou, že by měl syna. „Moje první dítě. Každé dítě je zázrak, ale to první… Z toho se člověk asi nikdy nevzpamatuje.“

„Ona je zázrak. Změnila můj život.“

William se na něho pozorně zadíval. Usoudil, že Hornblower si možná neuvědomuje, že je zamilovaný, ale zamilovaný rozhodně je.

„Caro se líbíte,“ přiznal. „Má dar vidět lidem do srdce. Já bych si přál jen to, aby Libby nebyla tak paličatá. Musíte s ní zacházet opatrně.“

Potom se zvedl, protože měl strach, že by mohl začít s poučováním.

144

„Jděte se trochu vyspat,“ poradil. „Caro má ve zvyku vstávat za rozednění a bude chystat celozrnné lívance nebo jogurt a kiwi s překvapením. Trochu se otřásl. Prostě byl ten typ, který by vždycky dával přednost slanině s vejci. „Získal jste si u ní dost bodů tím, jak jste se neostýchal nandat si pořádnou porci mandlového tofu.“

„Bylo to vynikající.“

„Není divu, že se jí líbíte.“ Pod schody se ještě zastavil. „Víte, že mám úplně stejný svetr jako vy?“

„Opravdu?“ Cal se musel smát. „Svět je malý.“

145

DESÁTÁ KAPITOLA

„Věděla jsem, že budeš vstávat brzy.“ Libby prošla zadními dveřmi a přidala se k matce.

„Není tak brzo.“ Caroline mrzelo, že propásla východ slunce. „V

posledních měsících jsem po ránu nějak pomalejší.“

„Ranní nevolnost?“

„Ne.“ Caroline se smíchem objala Libby kolem pasu. „Něčeho takového mě snad všechny tři mé děti chtějí ušetřit. Řekla jsem ti někdy, že jsem ti za to vděčná?“

„Ne.“

„Tak ti to říkám teď.“ Políbila Libby na tvář a všimla si, jaké má kruhy pod očima. Počkala si chvíli na vhodnou příležitost a zeptala se: „Nechceš se trochu projít?“

„Ano, ráda.“

Vydaly se po klikaté cestičce a zvonečky, které měla Caroline na zápěstí a v uších, vesele zvonily. Všechno je stejné jako dřív, pomyslela si Libby. Stromy, obloha, ticho v chatě, od které se pomalu vzdalovaly. A přitom se toho tolik změnilo. Opřela si hlavu o matčino rameno.

„Pamatuješ si, jak jsme chodívaly na procházky, ty, Sunny a já?“

„Pamatuju si, že jsme s tebou chodily na procházky.“ Caroline se zasmála. „Sunny vlastně ani nikdy nechodila. Jakmile byla schopná postavit se na nohy, začala běhat. Ty a já jsme se jen plahočily asi stejnou rychlostí jako teď.“

Jaké asi bude tohle dítě, napadlo Caroline a opět byla plna dychtivého očekávání.

„Většinou jsme trhaly nějaké květiny nebo lesní plody, aby si táta myslel, že jsme se zabývaly něčím produktivním.“

„Dneska asi oba naši chlapi ještě spí.“

146

Libby neodpověděla, a tak Caroline chvíli mlčela. Les už byl vzhůru a bylo v něm plno zvuků, bylo slyšet drobnou zvěř prodírající se houštím, zpěv ptáků v letu.

„Tvůj přítel je mi sympatický, Libby.“

„To jsem ráda. Přála jsem si, aby se ti líbil.“ Sehnula se a zvedla větvičku, potom z ní cestou malé kousíčky odlamovala. Byl to projev nervozity, který Caroline velmi dobře znala. Sunny by nechala volný průchod všem svým pocitům a citům hned, tichá a citlivá dcera Libby ale ne.

„Mnohem důležitější je, že se líbí tobě.“

„Líbí se mi moc.“ Libby si najednou uvědomila, co dělá a zbytek větvičky odhodila.

„Je hodný a je s ním legrace a je v něm síla. Doba, kterou jsem s ním tady strávila, byla pro mě nádherná. Nikdy jsem si nemyslela, že bych potkala někoho, kdo by dokázal, abych se cítila tak báječně?‘

„Ale neusmíváš se, když to říkáš.“ Caroline se dotkla tváře své dcery. „Proč?“

„Jsme spolu… jen na chvíli.“

„Tomu nerozumím. Proč na chvíli? Jestli jsi do něho zamilovaná –“ „To jsem,“ řekla tiše Libby. „Jsem do něho moc zamilovaná.“

„Tak proč?“

Libby se zhluboka nadechla. To se nedá vysvětlovat, usoudila nakonec.

„Musí se vrátit ke svým blízkým.“

„Do Filadelfie?“ napovídala jí v rozpacích Caroline.

„Ano…“ Libby se usmála, unaveně a nostalgicky.

„Nevím, proč by v tom měl být nějaký problém,“ začala Caroline, ale potom se zarazila a položila ruku Libby na paži. „Dítě, je snad ženatý?“

„Ne.“

Málem se rozesmála, ale všimla si vážného výrazu v matčiných očích.

„Ne, nic takového. Caleb by se nikdy nezachoval nečestně. Je těžké to vysvětlovat, ale stručně to můžu shrnout asi tak, že hned od 147

začátku jsme oba věděli, že se Cal bude muset vrátit tam, kam patří, a já… já že budu muset zůstat tady.“

„Pár tisíc mil by nemělo být na překážku, pokud chtějí být dva lidé opravdu spolu.“

„Někdy je vzdálenost větší, než se zdá. Nelam si s tím hlavu.“

Políbila matku na tvář. „Čas, který jsem prožila s Calem, bych za nic nevyměnila. Když jsme byla malá, mívali jsme v chatě takový plakát, pamatuješ? Bylo tam napsané něco jako… mášli něco, pusť to. Jestli se to k tobě nevrátí, nikdy to nebylo tvé.“

„Ten plakát se mi nikdy nelíbil,“ řekla tiše Caroline.

Tentokrát se Libby rozesmála.

„Pojď, natrháme kytici.“

Za pár hodin na to pozorovala Libby, jak rodiče odjíždějí, otec seděl za volantem auta a matka s poletujícími náušnicemi se vykláněla z okýnka a mávala, dokud nezmizeli z dohledu.

„Tví rodiče se mi moc líbí.“

Libby se otočila ke Calovi a objala ho kolem krku. „Ty ses jim taky líbil.“

Sklonil se k ní a políbil ji. „Tvé matce možná.“

„Otci taky.“

„Kdybych měl rok nebo dva čas na to, abych si ho získal, možná by mě začal mít i trochu rád.“

„Dneska se na tebe nemračil.“

„Ne.“ Otíral si tvář o její a uvažoval. „Co jim řekneš?“

„O čem?“

„O tom proč tu nejsem s tebou?“

„Řeknu jim, že ses vrátil domů.“ Hodně se snažila, a tak se jí podařilo, aby její odpověď zněla přirozeně a lhostejně. Tak lhostejně, že málem dal najevo, jak ho to zamrzelo.

„Jen tak?“

Hlas se jí trochu třásl, to věděla, ale přesto se její tón snad dal považovat za lhostejný. „Nebudou vyzvídat, když je nenechám.

Kdybych řekla pravdu, bylo by to pro všechny snadnější?“

Chce jí to snad schválně ztěžovat? Nedůtklivě pokrčila rameny.

„Nešlo to dohromady a ty ses vrátil ke svému životu. Já ke svému.“

148

„Asi máš pravdu, že to tak bude nejlepší. Žádné zmatky, žádná lítost.“

Podrážděně strčila ruce do kapes. „Nebo máš snad lepší nápad?“

„Ne, ten tvůj je skvělý.“ Stáhl se do sebe, naštvaný sám na sebe, naštvaný i na ni. „Musím se vrátit na loď.“

„Já vím. Chystám se jet do města koupit fotoaparát a pár dalších drobností. Jestli se vrátím brzo, stavím se za tebou na lodi a podívám se, jak jsi pokročil.“

Dobře.“ Jak to pro ni může být tak jednoduché, když jemu připadá, jako kdyby se mu mělo srdce roztrhnout na dva kusy? Než si uvědomil, co dělá, strhl ji k sobě a horečně přitiskl svá ústa na její. Byl to hrubý polibek, drsný, s příchutí vzteku a zklamání. Libby se na něho pověsila, přestala se snažit udržet fyzickou i citovou rovnováhu.

Jedním dlouhým majetnickým dotykem ji přejel rukama nahoru po těle, potom dolů. Mohla by protestovat. Bylo v tom něco, co jí nahánělo strach tolik, že byla jako omráčená, ale ne tak jako jindy, tentokrát měla chuť bojovat a postavit se co nejdřív nohama znovu na zem. Nebyla v tom něha, nebyla v tom neodkladná touha, se kterou se u něho již také jednou setkala. Ten polibek připomínal spíš trest.

„Calebe –“ začala protestovat a když ji pustil, jen lapala po dechu.

„Abys měla o čem přemýšlet,“ řekl a potom se rázně otočil a odcházel.

Udiveně se za ním dívala. Chvějící se rukou se dotkla rtů, na kterých ji ještě pálil jeho brutální polibek. Začala dýchat klidněji, pomalu se vzpamatovávat. Tak dobrá, bude o tom přemýšlet. V duchu zuřila, práskla dveřmi, za okamžik znovu vyrazila ven a skočila do auta.

Všechno se podařilo. Přesto se cítil vrcholně rozčilený. Z

technického hlediska mohl odletět během čtyřiadvaceti hodin.

Nejdůležitější opravy měl hotové, výpočty byly provedeny tak dokonale, že on a jeho počítač je v tuto chvíli už lépe dokázat nemohli.

Loď byla připravená. On ne. Proto se cítil tak hrozně.

Libby je na rozloučení se mnou určitě připravená, napadlo Cala. Je nejspíš ve městě a kupuje fotoaparát, aby mohla ještě udělat pár snímků. Jak může být tak pragmatická?

149

Protože je praktická, usoudil a sundal si svářečské brýle. To je jedna z věcí, kterou na ní obdivuju. Je praktická, vřelá, inteligentní, stydlivá. Stále ji viděl, jak se zatvářila, když jí poprvé řekl, že ji chce.

Její oči, jindy velké a zlatohnědé, byly najednou ještě větší. A zmatené.

Když se jí dotkl, rozpálila se a roztřásla. Byla tak jemná, tak neuvěřitelně jemná. Nedokázal si představit jiného muže na světě, který by dokázal odolat těm očím, té pleti, těm plným smyslným ústům.

Je to jen jedna část celého problému, připustil si. Muži to nedokážou. Možná tomu jen nikdy dřív nevěnovala pozornost. Možná byla tak ponořená do svých knih a do své práce, do svých teorií o tendencích společnosti jako lidského druhu. Jednoho dne si sundá ty brýle z nosu a rozhlédne se a uvidí kolem sebe muže, kteří se na ni dívají. Muže, kteří jsou schopni toho plno naslibovat, pomyslel si s odporem. Přestože nebudou mít v úmyslu své sliby splnit.

Možná si neuvědomovala, kolik vášně, kolik vřelosti, kolik síly v sobě má. On jí k tomu otevřel dveře. Otevřel? Spíš je vyrazil. Jakmile on zmizí z dohledu, jiní muži se budou hřát u toho ohně, který zažehl.

Ta myšlenka ho přiváděla k šílenství. To si musel připustit. Pročísl si rukou vlasy. Byl z té myšlenky naprosto nepříčetný. Nemohl snést pocit, že by se jí dotýkal někdo jiný, že by ji líbal někdo jiný. Že by ji svlékal.

Se zaúpěním dorazil do své kajuty a snažil se uklízet. Spíš ještě přidělával nepořádek.

Je asi sobecký a nespravedlivý. Ale bylo mu to jedno. Je jasné, že se bude muset smířit s tím, že Libby bude žít svůj život dál a že se v jejím životě objeví nějaký milenec, nebo milenci, napadlo ho a zaskřípal zuby. Manžel, možná děti. Bude se s tím muset smířit. Ale zamlouvat se mu to nebude.

Odkopl botu do rohu, vrazil ruce hluboko do kapes a zadíval se na obrázek své rodiny. Prohlížel si obličeje, jako kdyby je viděl poprvé.

Neviděl je už tři… ne, čtyři měsíce. Pokud se nebude brát v úvahu rozdíl ve stoletích.

Jsou to pohlední lidé, vypadají silní, ačkoli otec se tváří trochu vyplašeně. Calovi vždycky připadali spokojení, jistí si svým životem a 150

tím, co chtějí. Rád si je představoval, jak jsou doma, matka se sklání nad nějakou odbornou knihou a otec si pohvizduje a věnuje se svým květinám.

Zdědil po matce tvar nosu. Cal se naklonil blíž k obrázku. Je zvláštní, že si toho nikdy dřív nevšiml. I Jacob ho zdědil. Jacob po ní zdědil i chytrost. Chytrost není vždy jen dar, napadlo Caleba. Jacob k ní dostal do vínku i temperament, zvídavost a neposednost. Vzpomněl si, jak matka říkala, že J. T., protože tak Jacobovi celá rodina přezdívala, se víc a raději hádá než dýchá.

Cal usoudil, že on sám zdědil spíš otcovu klidnou povahu. Až na to, že právě teď se příliš klidný necítí. S povzdechem usedl na postel.

„Líbila by se vám,“ řekl potichu s pohledem upřeným na fotografii. „Kéž byste se s ní mohli setkat.“ Bylo by to poprvé, uvědomil si. Ještě nikdy necítil potřebu přivést domů svou přítelkyni a představit ji rodině.

Nejspíš je to důsledek toho, že strávil den s Libbyinými rodiči.

Schoval obličej do dlaní. Najednou mu připadalo, že marní čas nějakými zbytečnými představami a sebezpytujícími analýzami. Už by dávno měl být na cestě. Ale slíbil sám sobě ještě jeden den. Musí si od Libby vyzvednout schránku… pokud s ním ještě vůbec bude chtít mluvit.

Vypadala, že se na něho zlobí kvůli tomu, jak s ní zacházel dnes ráno, než odjel. Usoudil, že je to nakonec dobře. Je lepší, aby na něho měla vztek, než aby ho vyprovázela s úsměvem. Podíval se na hodinky. Za pár hodin by měla být zpátky.

Chvíli si zdřímne, aby si vynahradil nedostatek spánku z předchozí bezesné frustrující noci, kterou strávil na jejím gauči. Pustil si u postele nahrávku pro dobrý spánek, zavřel oči a přestal vnímat své okolí.

Idiot, říkala si v duchu Libby, pevně svírala volant a vedla auto točitými serpentinami směrem k domovu. Domýšlivý idiot, ujasnila si.

Měl by mít po ruce nějaké vysvětlení, až se uvidí. Mohla si namáhat mozek sebevíc, ale nedokázala si vysvětlit, proč ji políbil tak nepříjemně vztekle.

Aby měla o čem přemýšlet.

151

Přemýšlela jsem o tom, říkala si Libby při jízdě po zužující se polní cestě. Stále se kvůli tomu vztekala. Stále nemohla pochopit, proč to udělal. Její sousedka v Portlandu, která byla podruhé vdaná, tvrdila, že muži jsou nepochopitelní.

Pro mě pochopitelní jsou, ale jen jako živočišný druh, pomyslela si a ušklíbla se. Jen teoreticky. Teď se poprvé dostala do přímého kontaktu se zástupcem mužského pokolení z masa a kostí a je vedle.

Auto nadskakovalo na kamenité cestě a Libby se stále pokoušela vyřešit záhadu zvanou Caleb Hornblower.

Možná to nějak souviselo s návštěvou jejích rodičů. Náladový byl ale už to ráno, než přijeli. Uvědomila si, že měl špatnou náladu, ale nebyl naštvaný. To odpoledne potom se krásně pomalu a něžně milovali u potoka. U večeře byl celkem příjemný, možná jen trochu zaražený, ale to nebylo nic divného. Muselo pro něho být dost obtížné mít kolem sebe lidi, kvůli kterým si musel dávat pozor, aby neřekl nic nevhodného.

Pocítila k němu sympatie, ale umíněně se je snažila nebrat na vědomí.

Neměl žádný důvod, aby si na ní vyléval vztek. Nesnažila se mu snad pomáhat? Snažila se udělat vše, co bylo v jejích silách, aby mu pomohla dostat se zpět tam, kam chtěl, přestože jí to způsobovalo nesmírné utrpení.

I ona má svůj vlastní život. Ta představa ji uklidnila jen trochu.

Měla by pracovat na své disertaci a připravit si předběžný plán pro další studijní cestu. Dostala nabídku na přednáškové turné, na které by se měla plně soustředit. Místo toho se zabývá něčím jiným, kupuje fotoaparát a ovesné sušenky. Víckrát to neudělá, rozhodla se nakvašeně a pak jí došlo, že to je opravdu naposledy.

Zastavila auto v místě, kde se polní cesta zužovala a měnila jen na pěšinu. Neměla původně v úmyslu jet za Calebem. Celou zpáteční cestu si říkala, že pojede domů a pustí se do práce. Přesto je najednou zase tady. Ale může vlastně něco udělat i pro sebe.

Vytáhla z nákupní tašky nový polaroid. Vybalila ho a prolistovala návod, potom do přístroje vložila jeden z koupených filmů. Napadlo ji, že vezme s sebou i pytlík se sušenkami.

152

Došla na vrchol úbočí a zadívala se na loď. Připomínala jí ohromné, podivné, tiše spící zvíře, ležící na skále a polámaných stromech. Úmyslně nepřemýšlela o muži, který je tam uvnitř, a soustředila se pouze na loď.

Je to něco jako šestnáctikolový náklaďák budoucnosti, usoudila.

Něco jako dálkový autobus nebo silné nákladní auto. Nastupujte směr Mars, Merkur a Venuše. Expresní cesty na Pluto a Orion zajišťujeme také. Zahihňala se, ale znělo to spíš jako povzdech. Vyfotila dva snímky, posadila se na zem a dívala se na fotografie, které se jí pomalu ukazovaly před očima. Napadlo ji, že ještě před padesáti lety, by byla taková fotografie, hotová během chvilky, jen představou z vědeckofantastických příběhů. Stočila pohled znovu k lodi. Lidstvo jde kupředu mílovými kroky.

Ještě chvíli si tu posedí, aby se vzpamatovala, a tak si otevřela sáček se sušenkami a začala ujídat.

Samozřejmě že tu fotografii, která se jí právě líhla před očima nikdy nikomu nebude moct ukázat. Jednu fotografii uloží do schránky, ale tu druhou si založí do svých osobních věcí. Chtěla věřit tomu, že to dělá proto, že je ve své podstatě vědcem, který pořizuje fotografii, aby ji označil popiskem, zařadil k ostatním pořízeným snímkům spolu s originálem zprávy sepsaným o celém tom jedinečném zážitku.

Jenomže s vědou to nemělo nic společného, souviselo to jen s jejím srdcem. Muset se spoléhat jen na svou paměť nechtěla.

Vložila fotografie do kapsy, přehodila si fotoaparát přes rameno a začala sestupovat k lodi.

Došla k ní, zvedla ruku, sevřela ji v pěst a pak se rozesmála. Má člověk zaklepat na štít kosmické lodi, než vstoupí? Přestože jí to připadalo bláznivé, protože se nad ní tyčila ohromná loď, dvakrát zaťukala. Čipmunk pelášící po zemi vyskočil na kmen padlého stromu a zíral na Libby.

„Já vím, že je to nesmysl,“ řekla mu Libby. „Nikomu to neříkej.“

Hodila jeho směrem kus sušenky, potom se otočila a znovu zaklepala.

„No tak, Hornblowere, otevři, připadám si tu jako idiot.“

Zkusila zaklepat silněji, tloukla ze všech sil, křičela. Dokonce do trupu lodi pořádně kopla, jak byla naštvaná. Noha ji zabolela tak, že 153

ustoupila. Zuřila. Chtěla jít pryč, ale potom ji napadlo, že ji Cal nemůže slyšet.

Začala hledat, čím Cal poklop lodi zvenku otevíral. Trvalo jí to skoro deset minut. Když se jí poklop konečně otevřel, vtrhla dovnitř, přichystaná se poprat.

„Tak poslouchej, Hornblowere, já –“

Nebyl tam. Libby si otráveně přihladila vlasy z obličeje. Ona má chuť na něho křičet a on tu ani není! To si tedy dovoluje příliš, ne?

Čelní štíty byly vytažené nahoru. Z venku si toho nevšimla, až teď, když před sebou měla před nádherný panoramatický pohled.

Přitahoval ji tak, že došla až k ovládacímu panelu. Jaký je to asi pocit, řídit takovou ohromnou a silnou loď, napadlo ji. Posadila se do křesla pilota. Prohlížela si tlačítka a vypínače umístěné v dosahu před ní.

Není divu, že to má Cal tak rád. I ona, vždy pevně svázaná se zemí, si dokázala představit divokou, nespoutanou svobodu cestování vesmírným prostorem. Planety, útvary plné barev a světla. Záře vzdálených hvězd, světlo obíhajících měsíců.

Líbilo se jí představovat si, jak se Cal proplétá mezi hvězdami tak, jako se proplétal mezi stromy, když ji vezl na svém aerokole.

Libby se naposledy rozhlédla po ovládacích prvcích a potom věnovala svou pozornost počítači. Cítila trochu výčitky svědomí, a tak se nejprve ohlédla, zda je opravdu sama, teprve potom se k němu naklonila.

„Počítači?“

Jsem připraven.

Překvapením nadskočila, potom polkla a nervózně se zasmála Měla v úmyslu zeptat se na dvě věci, ale jen na jednu z nich opravdu toužila znát odpověď. Protože věřila na to, že je třeba smířit se s fakty, nadechla se, vydechla a potom to riskla.

„Počítači, jaký je stav výpočtů pro zpáteční cestu do třiadvacátého století?“

Výpočty dokončeny. Index pravděpodobnosti formulován. Rizikové faktory, dráha, tahová síla, oběžná dráha, rychlost a faktory úspěšnosti byly uzavřeny. Přejete si výpis zprávy?

„Ne.“

154

Takže je připravený k odletu. Tušila to, přestože se snažila sama sebe přesvědčit, že jí zbývá ještě pár dalších společných dní s ním.

Neřekl jí to, ale myslela si, že chápe, proč to neudělal. Nechtěl ji zraňovat a věděl, musel vědět, co cítí. Přestože se sebevíc snažila nazírat jejich přátelství jako na ohraničený časový úsek založený na vášni a náklonnosti a oboustranné potřebě, měl ji přečtenou. Snažil se být hodný.

Chtěla mu za to být vděčná. Musí mu za to být vděčná.

Chvíli jí trvalo, aby se odhodlala pokračovat dál. Potom položila otázku, na kterou se kdysi již jednou ptala.

„Počítači.“

Jsem připraven.

„Kdo je Caleb Hornblower?“

Hornblower, Caleb, kapitán ISF, mimo službu. Narozen 2. února, matka Katarina Hardesty Hornblowerová, otec Byram Edward Hornblower. Místo narození Filadelfie, Pensylvánie. Absolvent Akademie Wilsona Freemonta. Studoval na Univerzitě v Princetonu, po šestnácti měsících bez dosažení titulu studium ukončil. Vstoupil do ISF, kde pracoval šest let a sedm měsíců. Vojenské záznamy…

Libby se sevřenými rty poslouchala přehled Calovy vojenské kariéry. Jedna důtka za druhou. Pilotní záznamy byly bez poskvrnky.

Disciplinární záznamy byly něco docela jiného. Musela se tomu smát.

Myslela na svého otce a na jeho hluboce zakořeněnou nedůvěru ve vojenský systém. Ano, kdyby měli ještě chvíli času, určitě by si Cala zamiloval.

Hodnocení důvěryhodnosti 5,8 pokračoval počítač.

„Stop,“ Libby si vzdychla. Nezajímalo ji hodnocení Calovy důvěryhodnosti. Už tak nahlédla do jeho osobního života až dost.

Všechny ostatní odpovědi, které by chtěla znát, jí bude muset dát on sám. Pokud možno rychle.

Zvedla se a začala procházet po lodi a hledat ho.

Napověděla jí hudba. Nejprve zaslechla někde z dálky příjemnou hudbu, která v ní vzbudila zvědavost. Byla to nějaká klasická hudba, ale obsahovala jakousi vzrušující vášnivost. Šla za tou hudbou a snažila se uhodnout, kdo ji složil.

155

Našla Cala spícího v jeho kajutě. Hudba naplňovala prostor, každý jeho kout a přestože byla tlumená, bylo v ní něco svůdného. Libby měla najednou téměř neodolatelnou chuť vklouznout vedle Cala na postel, přitisknout se k němu tak, aby se probudil a potom se s ním pomalu a něžně milovat.

Zavrhla ten nápad. Usoudila, že na vině je ta hudba. Je uklidňující a zároveň povzbuzující. Přesně tak, jako mohly být jeho polibky.

Nedovolí, aby to na ni mělo vliv a aby zapomněla, že se na něho zlobí.

Přesto si ho vyfotografovala, jak spí, a tu fotku potom téměř s pocitem viny zastrčila do kapsy.

Opřela se o dveře a zvedla bojovně bradu. Úmyslně zvolila tenhle vyzývavý postoj a vychutnávala si ho.

„Tak takhle ty pracuješ!“

Přestože promluvila tak nahlas, aby přehlušila hudbu, spal dál.

Zvažovala, jestli k němu má dojít a zatřást s ním, ale potom ji napadlo něco ještě lepšího. Vstrčila do úst dva prsty, pořádně se nadechla a hlasitě a pronikavě zapískala tak, jak ji to Sunny naučila.

Vyletěl na posteli do sedu jako raketa. „Nejvyšší pohotovost!“

zařval okamžitě, dřív než ji zahlédl, jak se na něho hloupě šklebí ve dveřích. Opřel se o polštáře za zády a přejel si rukou přes oči.

Probudila ho ze snu. Letěl galaktickým prostorem, řídil ručně přístroje a různé světy byly stovky a tisíce mil pod ním. Ona byla s ním, hned vedle něho, držela mu ruku kolem pasu, byla tím vším fascinovaná a obličej jí zářil nadšením z jejich letu.

Ale pak se něco stalo. Loď se začala otřásat, kontrolky se rozblikaly, alarmy rozezněly. Slyšel, jak vykřikla, když se kamsi propadli. Věděl, co dělat. Ale najednou měl v hlavě prázdno. Nebyl schopný ji zachránit.

Teď tu byla a jeho srdce stále divoce bušilo z toho snu, vypadala naštvaná a připravená k boji.

„Co to mělo sakra znamenat?“

Vypadal, jako kdyby ho vyděsila. Alespoň v to doufala. „Zdálo se to jako nejúčinnější metoda, jak tě vzbudit. Řeknu ti, Hornblowere, jestli stále takhle pracuješ, určitě se úplně odděláš.“

156

„Dal jsem si pauzu.“ Škoda, že si nedal pořádný hlt likéru Antellis, který měl nádherně modrou barvu a byl silný. „V noci jsem toho příliš nenaspal.“

„To je špatné.“ Začala ho litovat, ale nechtěla si to připouštět.

Prohlížela si ho a zároveň dolovala z pytlíku sušenku.

„Ten gauč má plno boulí.“

„Poznamenám si to. Možná proto jsi z něho vstal špatnou nohou.“

Dávala si na čas a uždibovala malinkaté kousíčky jeden po druhém.

Byl to pokus, jak ho vyprovokovat, aby dostal hlad. Povedlo se jí to, přestože ne tím způsobem, jaký si představovala Cítil, jak se mu napínají všechny svaly. „Nevím, jak to myslíš.“ „To se tak říká.“

„Slyšel jsem, co jsi řekla.“ Uvědomoval si, že jí odsekl, ale nedokázal si pomoct. Pootevřela ústa a snažila se jazykem zachytit drobeček z koutku úst. Zasténal málem nahlas. „Nemám špatnou nohu.“

„No, možná, že jsi takový protiva vždycky a že se ti to jen v poslední době dařilo maskovat.“

„Nejsem protiva.“ Málem na ni řval.

„Ne? Tak když řeknu, že jsi arogantní, bude to lepší?“ Malinko se pousmála, protože ho tím chtěla naštvat, ale probudilo to v něm docela jiné pocity.

Snažil se ji ignorovat stejně tak jako pochody ve svém vzdorovitém těle. Podíval se na hodinky.

„Zdá se, že jsi ve městě strávila spoustu času.“

„Jde o můj čas, Hornblowere.“

Pozvedl obočí. Kdyby nebyla tak soustředěná na své vlastní chování, bývala by si mohla všimnout, jak mu potemněly oči. „Chceš se se mnou utkat?“

„Já?“ Znovu zvedla koutky úst do úsměvu. Byla zosobněným obrázkem nevinnosti. „Proč, Calebe, přece po setkání s mými rodiči musíš vědět, že jsem rozená pacifistka.“

Zamumlal dvojslabičné slovo, o němž si Libby vždycky myslela, že patří k vulgarizmům užívaným ve dvacátém století.

„Takže se stále používá tohle slovo, v případě že někdo nemá žádnou chytrou nebo inteligentní odpověď. Je opravdu příjemné vědět, že některé zvyklosti se nezmění.“

157

Položil nohu přes okraj postele, díval se jí stále do očí a pomalu sundával přikrývku. Ještě nevyrazil směrem k ní. Počkal si, až si mohl věřit, že se mu podaří umístit jí přesně zamířenou ránu polštářem na tu její vyzývavou bradičku. Zvláštní, že si nikdy před tím nevšiml, jak dokáže vypadat umíněně. Nebo jaký výraz se jí dokáže objevit v očích, něco jako, tak jen to zkus.

Nejhorší na tom bylo, že ho provokovala nejen k tomu, aby přemýšlel o aroganci. Cítil zároveň fyzické vzrušení a něhu.

„Nepřeháněj to, maličká. Myslím, že by bylo správné, abych tě upozornil, že nepocházím zrovna z příliš mírumilovné rodiny.“

„No dobře…“ Pozorně si vybírala další sušenku. „To mi opravdu nahání strach z božího hněvu.“ Zarolovala pytlík a hodila ho po něm, takže když ho v sebeobraně chytil, určitě polovinu obsahu rozlámal.

„Nevím, co máš za lubem, Hornblowere, ale já mám na práci něco lepšího, než si o tebe dělat starosti. Můžeš si tu zůstat a trápit se špatnou náladou, jestli chceš, ale já jedu domů pracovat.“

Ani se skoro nestačila otočit. Hrábl po ní, chytil ji za ruku, přimkl ji celou ke stěně a zabořil jí prsty do paže. S odstupem času nechápala, proč ji překvapilo, že mohl vyskočit tak rychle, nebo že se v jeho těle ukrývá tolik divokosti a výbušnosti.

„Chceš vědět, proč mám špatnou náladu?“ V jeho očích, které byly tak blízko jejích, doutnaly blesky. „Jen proto se mě snažíš vyprovokovat, Libby?“

„Je mi úplně jedno, proč máš špatnou náladu.“ Nechala bradu bojovně vystrčenou, ale v ústech jí vyschlo. Tušila, že by pro ni bylo mnohem snadnější, kdyby mu nabídla omluvu, než aby se s ním snažila bojovat. Někdy nešlo o mírumilovnost, ale o zbabělost.

Narovnala se v zádech a zhluboka se nadechla. Snažila se ho probodnout pohledem.

„Kašlu ti na to, proč máš špatnou náladu. Koukej mě pustit.“

„Mělo by tě to zajímat.“ Namotal si její vlasy kolem ruky, aby zatáhl za ně tak, že musela dát hlavu dozadu a odkrýt mu tak přístup ke svému hrdlu. „Myslíš si, že chlap musí vždycky chtít být k ženě jen něžný, laskavý, projevovat jí lásku?“

„Nejsem blázen.“ Začala se bránit a byla spíš vzteklá, než že by měla strach, když ji nechtěl pustit.

158

„Ne, ty nejsi.“ Dívala se mu do očí, byla vzteklá stejně jako on.

Cítil, jak v něm povoluje nějaký poslední šroub, který se snažil zadržet necivilizovanou složku tam uvnitř. „Možná, že je ta správná doba, abych tě seznámil i s tím ostatním.“

„Nepotřebuju, abys mě s něčím seznamoval.“

„Samozřejmě, budeš mít jiné, kdo tě to naučí, že?“ Žárlivost se mu zakousla hluboko pod kůži a zpěnila v něm krev. „Víš co? Kdykoli se tě někdo dotkne, ať to bude zítra, nebo za deset let, vždycky budeš toužit, abych to byl já. O to se postarám.“

Jeho slova ještě ani nedozněla, když ji odtáhl do své postele.

159

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Rvala se s ním. I kdyby ho milovala sebevíc, nechtěla, aby se jí zmocnil ve vzteku. Postel se pod součtem jejich hmotnosti prohýbala, zvedala se kolem nich a obklopovala je jako nějaká ulita. Hudba hrála dál, klidná a nádherná. Neurvale jí rozepínal knoflíčky košile.

Nemluvila na něho. Ani ji nenapadlo, že by ho mohla prosit, aby přestal, že by se mohla rozplakat, což by ho určitě přimělo aby se přestal chovat jako smyslů zbavený. Místo toho s ním bojovala, snažila se překulit a dostat z dosahu jeho rukou, které ji neustále pronásledovaly. Bojovala s ním zuřivě, vzpírala se, odstrkovala ho, musela zápolit i s reakcemi svého vlastního proradného těla, které se chystalo ji zradit, stejně jako ji zrazovalo její srdce.

Bude ho za to nenávidět. Zděsila se toho pomyšlení. Jestli se mu podaří uskutečnit to, co se rozhodl udělat, zastíní tím všechny ostatní vzpomínky, překryje je tahle jediná, deformovaná vzpomínka na hrubé násilí. Nebyla schopna to snést, a tak se vrhla do boje.

Znal ji až příliš dobře. Všechny křivky, prohloubeniny i obliny jejího těla. V záchvatu zuřivosti ji chytil za obě zápěstí jednou rukou a přidržoval jí ruce za hlavou. Přisál se jí ke krku a volnou rukou jí neomylně sjížděl dolů k místům, kde byla neobyčejně citlivá. Slyšel, jak zasténala, když se jí zmocnil nechtěný, nevyhnutelný pocit rozkoše. Tělo se jí napjalo jako struna v okamžiku těsně před tím, než praskne. Prohnula se do oblouku. Potom cítil, jak se rozechvěla a uslyšel, jak se dusí přidušovaným pláčem. Zahlédl, jak se jí třesou rty, a tvrdě se k nim přisál. Přepadly ho výčitky. Neměl právo, nikdo neměl právo brát si něco tak nádherného a využívat to jako zbraň.

Chtěl jí ublížit kvůli něčemu, za co nemohla. A dělá to. Jenomže stejně tak ubližuje sobě.

„Libby.“

160

Jen zavrtěla hlavou, oči ponechala zavřené. Cal by jí byl hrozně rád řekl, ale nemohl najít správná slova, a tak se jen skulil vedle ní a zíral na strop.

„Nevím, jak se ti omluvit… asi je neomluvitelné, jak jsem se k tobě zachoval.“

Podařilo se jí spolknout slzy. Ulevilo se jí, byla schopná začít pravidelně dýchat a otevřít oči.

„Asi je to neomluvitelné, ale vždycky existuje nějaký důvod.

Chtěla bych ho slyšet.“

Dlouho neodpovídal.

Leželi vedle sebe, blizoučko, ale nedotýkali se. Mohl jí začít vyjmenovávat dva tucty důvodů, nedostatek spánku, přepracovanost, strach z možného neúspěchu při letu. Všechny ty důvody by byly do určité míry opodstatněné a pravdivé. Ale nebyla by to celá pravda.

Libby, jak věděl, přikládala velkou důležitost upřímnosti.

„Záleží mi na tobě,“ řekl pomalu. „Není snadné smířit se s tím, že už tě nikdy neuvidím. Uvědomuju si, že máme oba svůj vlastni život,“

dodal dřív, než mohla promluvit ona. „Své vlastní místo. Možná oba děláme to, co je třeba udělat, ale nesnesu pomýšlení, že je to pro tebe tak lehké.“

„Není to pro mě lehké.“

Věděl, že je to sobecké, ale byl rád. Ulevilo se mu, když to řekla.

Natáhl se k ní, chytil ji za ruku a propletl své prsty s jejími.

Žárlím.“

„Na koho?“

„Na muže, které potkáš, na ty, které budeš milovat. Na ty, kteří budou milovat tebe.“

„Ale –“

„Ne, nic neříkej. Nech mě, abych to všechno řekl a oprostil se od toho. Není mi nic platné, že rozumem vím, jak je to nesprávné. Je to prostě reakce mého těla, Libby, a já jsem zvyklý mu naslouchat.

Kdykoli si představím, že by se tě nějaký jiný muž dotýkal způsobem, kterým jsem se tě dotýkal já, že by tě viděl tak, jak jsem tě viděl já, jsem z toho šílený.“

161

„Proto jsi na mě byl naštvaný?“ Otočila k němu hlavu a dívala se na něho. „Kvůli mým budoucím milostným vztahům, které si představuješ?“

„Myslím, že máš plné právo pohlížet na mě jako na totálního idiota.“

„O to se nesnažím.“

Malinko, skoro neznatelně pokrčil rameny. „Jako bych toho chlapa viděl. Měří skoro dva metry a tělo má jako řecký bůh.“

„Adonis,“ napověděla mu s úsměvem. „Hlasovala bych pro Adonise.“

„Buď zticha.“ Ale všimla si, že se mu trochu roztáhly rty do úsměvu. „Má světlé vlasy, skoro melír, trochu rozcuchané větrem, v obličeji tvrdé rysy a na bradě důlek.“

„Jako Kirk Douglas?“

Podíval se na ni podezíravě. „Znáš nějakého podobného chlápka?“

„Jen z dálky.“ Vycítila, že bouře už odezněla, a tak políbila Cala na rameno.

„Ale je taky chytrý, což je další důvod, proč ho nenávidím. Je doktor. Ne medicíny, ale filozofie. Dokáže hodiny a hodiny diskutovat o tradičních zvycích páření u obskurních kmenů. A hraje na piano.“

„No ne? Jsem okouzlena.“

„Je bohatý.“ Cal pokračoval dál s téměř zlomyslným zaujetím.

„Vezme tě do Paříže a bude se s tebou milovat v pokoji s výhledem na Seinu. Potom ti věnuje diamant velký jako pěst.“

„Dobře, dobře,“ zamyslela se. „Umí recitovat poezii?“

„Dokonce ji píše.“

„Ach můj bože.“ Položila si ruku na srdce. „Asi bys mi nemohl prozradit, kdy se s ním setkám? Chtěla bych na to být připravena.“

Překulil se tak, aby na ni viděl. Oči jí zářily, neplakala. „Chceš si to opravdu užít, viď?“

„Jistě.“ Pohladila ho po obličeji. „Předpokládám, že bych ti mohla pomoct, aby ses cítil líp, kdybych ti slíbila, že půjdu do kláštera.“

„Dobrá.“ Chytil ji za zápěstí a políbil ji do dlaně. „Mohl bych to dostat písemně?“

162

„Budu o tom přemýšlet.“ Oči měl opět jasné, hluboké a jasné. Byl to zase ten Cal, muž, kterého mohla milovat, kterému rozuměla. „Už jsme spolu přestali bojovat?“

„Zdá se, že ano. Omlouvám se, Libby. Choval jsem se jako cvok.“

„Nevím přesně, co to znamená, ale zřejmě máš pravdu.“

„Budeme kamarádi?“ Sklonil se k ní, aby se dotkl svými ústy jejích.

„Budeme kamarádi.“ Než se od ní mohl zdvihnout, přitáhla si rukou jeho hlavu tak, aby se s ním mohla ještě dál líbat, víc a docela jinak než kamarádsky.

„Cale?“

„Hmm?“ Přejížděl jazykem po jejích rtech, snažil se zapamatovat si jejich tvar.

„Jak se ten chlápek jmenuje? Au!“ Vyjekla napůl smíchy a napůl bolestí a ucukla. „Ty jsi mě kousl!“

„Zasloužila sis to.“

„Vymyslels to ty,“ připomněla mu škrobeně, „ne já.“

„Tak to nerozvíjej.“ Ale usmíval se a hladil její hladkou kůži v místě, kde se jí rozevřela košile. „Mohu ti nabídnout ještě nějaké další chlápky, kdyby sis chtěla vybírat.“

„Ano.“ Dotýkal se dlaní jejích prsů a bylo to fantastické. „Ano, prosím.“

„Kdybych tě vzal do Paříže, strávili bychom první tři dny v hotelovém pokoji a vůbec bychom nevylezli z postele.“ Dál ji pokoušel, dával jí štípané pusy po celém těle, hladil ji a přestával vždy těsně před tím, než mohla nastoupit posedlost.

„Pili bychom šampaňské, láhev za lahví a jedli bychom malé porce jídel s exotickými jmény a chutěmi. Já bych se seznamoval s každým centimetrem tvého těla, s každým pórem tvé kůže. Zůstali bychom ležet ve velké měkké posteli a putovali bychom místy, kde nikdo jiný ještě nebyl.“

„Cale.“ Chvěla se, když jí s pootevřenými ústy objížděl kolem bradavek v pomalém polibku.

„Potom bychom se oblékli, zdá se mi, že ty by sis oblékla něco tenoučkého a bílého, co by ti splývalo z ramen, a mělo vzadu na 163

zádech hluboký výstřih. Něco, co by v každém muži, který by tě spatřil, probouzelo touhu zavraždit mě.“

„Vůbec je nevidím.“ Vzdychla a přejížděla mu rukou po těle směrem dolů, vychutnávala si všechny roviny a úhly. „Vidím jen tebe.“

„Na nebi by zářily hvězdy. Miliony hvězd. Cítila bys vůni Paříže.

Je to krásná vůně… vůně vody a květin. Procházeli bychom se dlouho, takže by sis mohla prohlídnout ta neuvěřitelná světla a nádherné staré budovy. Zastavili bychom se v kavárně a pili bychom víno u stolku se slunečníkem. Potom bychom se vrátili a znovu se milovali, hodiny a hodiny.“

Přiložil opět svá ústa na její a pomalu ji líbal. „Paříž k tomu nepotřebujeme.“

„Ne.“ Zvedl se nad jejím tělem a vzal její hlavu do svých rukou.

Obličej jí zářil, oči měla přivřené a na rtech měla jemný úsměv.

Takhle si ji chtěl pamatovat, tenhle okamžik, kdy neexistovalo nic jiného a nikdo jiný, než jen ona.

„Bože, Libby, hrozně tě chci.“

Přesně tohle potřebovala slyšet, tohle si přála slyšet. Vzepjala se k němu a objala ho.

Vnímala tu naléhavou touhu. Cítila ji, když jí dobyvačně jazykem zkoumal hluboko v ústech. Když jí jeho neklidné ruce přejížděly po křivkách těla. Protože jeho pocity byly přesným zrcadlem jejích pocitů, její reakce připomínala explozi. Krev se jí vařila, tepala a proudila jí těsně pod kůží. To horko bylo nesnesitelné. Nádherné.

Všechno se ještě znásobilo, když ji začal svlékat.

Z hloubky hrdla se jí vydral neartikulovaný zvuk. Rychle a zběsile, že to s ním až otřáslo, z něho strhávala košili, stahovala mu džíny přes boky. Šílená touhou se na něho vyšplhala, aby si vyměnili pozice a rychle a horce se pohybovala po jeho těle. Cítila, jak se ztěžka nadechuje a ten zvuk ještě násobil její vzrušení tak, že dosahovalo nepoznaných výšek.

Moc je skutečně maximálním afrodiziakem. Dokázala ho přimět, aby se chvěl a sténal rozkoší a šeptal její jméno. Nikdy by ji nenapadlo, že ho tak snadno dokáže učinit bezmocným.

164

Byl nádherný. Cítila ho pod svýma rukama, cítila jeho chuť, která jí ulpívala na jazyku. Vnímala jeho sílu. Pletence svalů, pevné, tuhé.

Ale úplně se roztřásly pod jemným dotykem konečku jejích prstů.

Chtěl ji přinutit, aby na něho nikdy nezapomněla. Byl to on, kdo sténal při nádherných pocitech, které v něm vyvolávala. To on nikdy nezapomene a bude navždy vzpomínat. Hudba, kterou měl vždycky rád, její prostá výmluvnost mu plnila hlavu. Věděl, že mu už navždy bude připomínat Libby.

Cítil horkost, která z Libby vyzařovala, když se její tělo pohybovalo po jeho, když hledala a našla jeho ústa. Políbila ho pomalu, vášnivě, málem se z jejího polibku mohl zbláznit. Potom se rozesmála, vyhnula se jeho rukám, které se ji snažily zachytit a znovu se na něm pohybovala tak, že ho skoro nechala zešílet.

Nemohl to vydržet. Srdce mu bušilo tak, že naráželo o žebra, jeho tělem se nesla ozvěna desítek frenetických tepů. Jejich rytmus jako by volal její jméno, znovu a znovu, dokud ho celý nezaplavil.

„Libby.“ Jeho hlas zněl drsně, syrově. „Proboha.“

Potom ho v sobě sevřela, bylo to jako horký samet. Vydala přitom slabounký sten, spíš jen tichounké zavrnění, ale byl v něm jednoznačně slyšet triumf. Utápěla se ve své vlastní rozkoši, nařídila divoké tempo, cítila jak si ho její energie podrobuje, stále víc a víc, tak jak rostlo její vzrušení.

Volný pád prostorem, odrazový můstek a let časem. Zažil oboje, ale v porovnání s tím, co prožíval nyní, to nebylo nic. Tápal po jejím těle a přejížděl jí rukama po kluzké kůži. Dotkli se dlaněmi a v tom okamžiku se odpoutali od všeho a vyletěli společně do závratných výšek.

Dokonalost. S lenivostí uspokojení se Libby přitulila blíž a položila si tvář na Calovu hruď a poslouchala, jak mu tluče srdce. Cal ji hladil po vlasech.

Úleva. Celá se cítila uspokojená, všechny její jednotlivé části.

Tělo, duše, srdce. Uvažovala, jak dlouho mohou dva lidé vydržet ležet stulení vedle sebe v posteli bez jídla nebo vody. Navždy. Zasmála se sama sobě. Skoro by tomu věřila.

165

„Mí rodiče mají kočku,“ zašeptala. „Tlustého zrzavého kocoura, který se jmenuje Afrikán. Není vůbec ambiciózní.“

„Pojmenovali kocoura Afrikán?“

Stále se usmívala a hladila ho po paži.

„Setkal ses s mými rodiči.“

„Tak dobře.“

„Chtěla jsem říct, že kocour každé odpoledne leží na okenní římse.

Celé odpoledne. A já jsem právě pochopila, jak se při tom cítí.“

Natáhla se, jen docela malinko, protože i to vyžadovalo nesmírné úsilí.

„Líbí se mi ve tvé posteli, Hornblowere.“

„I mně se tu zalíbilo.“

Chvíli byli mlčky. „Ta hudba.“ Zněla jí v hlavě, sladká, skoro nesnesitelně romantická. „Pořád mám pocit, že bych ji měla znát.“

„Salvadore Simeon.“

„To je nějaký novodobý skladatel?“

„Záleží, jak to bereš. Konec jedenadvacátého století.“

„Aha.“ Její bublina splaskla. Navždy někdy znamená příliš krátkou dobu. Chtěla si ještě vychutnat poslední okamžiky, otočila hlavu a přitiskla rty na jeho hruď. Srdce mu v ní bušilo, pevně a rovnoměrně.

„Poezie, klasická hudba a aerokola. Zajímavá kombinace.“

„Připadá ti to tak?“

„Rozhodně ano. Vím taky to, že jsi posedlý mýdlovými seriály a televizními soutěžemi.“

„Jen z výzkumných důvodů.“ Usmál se a pomohl jí, aby se posadila vedle něho. „Abych se naučil mluvit inteligentně o populárních formách zábavy v jednadvacátém století.“

Udělal pauzu a zamyslel se.

„Myslíš si, že založili nějaký archiv? Opravdu by mě zajímalo, jestli se Blakeovi a Evě podařilo dotáhnout věci do konce navzdory Dorianově potměšilosti. Dále je tu problém, kdo se snaží namočit Justina do vraždy ďábelského a mrzkého Carlona Sladea. Já hlasuji pro Vanessu, která má sladký obličej, ale tvrdé srdce.“

„Posedlý,“ zopakovala znovu a přitáhla si kolena k hrudníku a usmála se na něho. „Vy nemáte takové seriály?“

166

„Určitě ano. Jen jsem nikdy neměl čas se na ně dívat. Vždycky jsem měl pocit, že jsou pro lidi, co pracují doma.“

„Lidi, co pracují doma.“ Zopakovala si to po něm, protože se jí to pojmenování líbilo. Nebylo z něho jasné, jestli jde o muže nebo o ženy.

„Ještě jsem se tě nezeptala na spoustu věcí.“ Libby si opřela bradu o kolena. „Až se vrátíme, měli bychom dokončit zápis o tom všem, co se ti přihodilo.“

Přejel jí ukazováčkem dolů po paži. „O tom všem?“

„O všem relevantním. Při tom a až budeme dávat dohromady věci do schránky mě budeš moct poinformovat o budoucnosti.“

„Platí.“ Slezl z postele. Možná bude dobře, když budou mít těch několik dalších hodin co na práci. Chtěl si natáhnout kalhoty a všiml si polaroidu, který spadl na podlahu. „Co je to?“

„Fotoaparát. Hned vyvolává obrázky. Můžeš mít fotku za deset sekund.“

„Opravdu?“ Nadšeně otáčel přístrojem v rukou. K desátým narozeninám dostal přístroj, který uměl totéž a vešel se do dlaně. Uměl taky zaznamenat čas, teplotu a hrál jeho oblíbenou hudbu.

„Už se zase povýšeně uculuješ, Hornblowere.“

„Promiň. Jak se s tím zachází? Stiskne se tohle tlačítko?“

„Ano, Ne!“ Ale bylo pozdě. Namířil na ni a stiskl.

„K vraždám došlo i kvůli méně závažným věcem!“

„Myslel jsem, že jsi chtěla fotku,“ řekl věcně a držel pozvolna se objevující obrázek v ruce.

„Nejsem oblečená.“

„Jo,“ usmál se. „Není to špatné,“ usoudil nahlas. „Obrázek je plochý, ale má šmrnc. Velmi atraktivní šmrnc.“

Zabalila se do přikrývky, vyskočila z postele a pokusila se mu fotku vzít.

„Chceš se podívat?“ Podržel fotku provokativně mimo její dosah, ale natočil ji tak, aby se Libby viděla, jak drží ruce kolem kolen přitažených k tělu, má rozcuchané vlasy a unavené oči. „Sakra, jak rád se dívám, jak se červenáš, Libby.“

„Nečervenám se.“

167

Oblékala se a namlouvala si, že se neusmívá. Cal odložil fotoaparát a začal jí oblečení znovu stahovat.

Vyšli z lodi a stíny už byly dlouhé. Po krátké diskuzi se rozhodli uvázat Calovo aerokolo dozadu na auto a jet společně.

„Je to dobrý nápad,“ připustila Libby, „kdybychom ovšem měli nějaký provaz.“

„Na co?“ Cal otočil knoflíkem pod sedlem svého kola a vytáhl odtud dva silné popruhy s háčky.

Libby pokrčila rameny. „Jestli chceš zkusit nejjednodušší způsob… Pomůžu ti kolo vyzvednout.“ Pevně ho uchopila a odfoukla si vlasy z očí. „Tak do toho.“

Cal se zatvářil podivně. „Dobře, ale nepřepínej se.“

„Máš představu, kolik věcí musíme vláčet při vykopávkách?“

Usmál se na ni. „Ne.“

„Spoustu. Tak na tři. Raz, dva, tři!“ Udiveně vydechla, když zvedli kolo do výše ramen. Nemohlo vážit víc než patnáct kilo. „Jsi mizera, Hornblowere.“

„Děkuji.“ Rychle kolo upevnil. „Necháš mě tentokrát řídit?“

Vydolovala klíče z kapsy a pohupovala s nimi. Začal ji přemlouvat: „No tak, Libby, nikdo tu kolem není.“

„To je sice možná pravda, ale nikdy jsi mi neukázal svůj řidičský průkaz.“

„Jestli jde o formality, myslím, že jsou irelevantní. Libby, já dokážu řídit –“ ukázal palcem směrem k lodi, „i takovouhle věc. Chci si vyzkoušet, jaké to je.“

Hodila mu klíče. „Hlavně nezapomeň, že tohle vozidlo může jezdit jen po zemi.“

„Chápu.“ Šťastný jako dítě, které má novou hračku, usedl za volant. „Má to převody, že?“

„Myslím, že ano.“

„To je roztomilé. Tenhle pedál je na co?“

„To je spojka,“ odpověděla a napadlo ji, jestli má ještě svůj život ve svých rukou.

„Spojka, jasně. To je něco, co vypojí systém, takže můžeš měnit převody. Vyšší převod pro vyšší rychlost. Tak je to myšlené, nemýlím se?“

168

„A ty další pedály? Ten pedál hned vedle? To je brzda. Brzdě věnuj pozornost, Hornblowere. Věnuj jí velkou pozornost.“

„Neboj.“ Podíval se na ni s domýšlivým úsměvem a otočil klíčkem v zapalování. „Sleduj!“ Nejprve závratnou rychlostí zacouvali asi půl metru, než se mu podařilo se škubnutím zastavit. „Okamžik. Myslím, že už to mám.“

„Musíš přepnout na offroad.“

„Off co?“

Přestože se jí potily ruce, rozhodla se, že mu to předvede. „Klídek, to zvládneš. Zkus jet dopředu.“

„Půjde to.“

Landrover několik metrů poskakoval tak, že se Libby zachytila palubní desky oběma rukama a začala se modlit. Cal se bavil jako nikdy v životě a trochu ho zklamalo, že cesta začala být rovná.

„To už není ono.“ Podíval se na Libby se samolibým úsměvem, „Prosím tě, dívej se, kam jedeš. Proboha!“ Zakryla si obličej rukama, aby neviděla strom, na který se řítili.

„Jsi vždycky tak nervózní spolujezdec?“ zeptal se jí jako by nic poté, co hladce vymanévroval kolem stromu.

„Asi bych se tě naučila nenávidět. Tím jsem si jistá.“

„Neboj, maličká. Co kdybychom to ještě vzali trochu oklikou?“

„Cale, měli bychom –“

„, se trochu projet jen tak pro zábavu,“ dokončil její větu. ,,To jsi chtěla říct?“

„Ani ne.“ Kousala se do rtu a zapínala si bezpečnostní pás „Ale klidně se projeď. I když já bych dávala přednost dlouhému, nudnému životu.“

Sjížděl dolů po skalnatém svahu a Cal řídil tak, jako kdyby se narodil za volantem.

„Tohle je nejlepší věc hned po létání.“ Úkosem se na ni podíval.

„No možná ne přímo hned po létání, ale určitě blízko.“

„Obávám se, že několik mých tělesných orgánů nezbytně nutných pro život se mi utrhlo a bloudí mi tělem. Cale, jestli chceš jet přes –“

Kolem auta to zašumělo a po obou stranách se zvedly mohutné clony třpytivé spršky. Než se přebrodili na protější břeh, Libby byla zmáčená.

169

„Říčka,“ mumlala si pro sebe a dávala si pryč z obličeje vlhké vlasy.

Byla promočená, ale když znovu projížděli vodou, jásala radostí, slyšela sama sebe, jak se nadšeně směje, když ji voda zmáčela podruhé.

„Jsi blázen.“ Nadskočili nad zemí a s žuchnutím dopadli zpátky.

„Ale nejsi hloupý.“

„Víš, kdyby se udělalo pár modifikací, tak by to u nás mělo fantastický úspěch. Nechápu, proč už se to nevyrábí. Kdybych si to vzal jako prototyp –“

„To si s sebou nevezmeš. Musím ještě zaplatit čtrnáct splátek.“

„Jen mě to napadlo.“ Bavilo by ho řídit ještě celé hodiny. Jenomže se ochladilo a Libby se roztřásla zimou. Cal otočil zpátky.

„Víš, kde jsme?“

„Jistě, asi dvacet stupňů severovýchodně od lodi.“

Pohladil ji po mokrých vlasech. „Říkal jsem ti, že bych mohl dělat navigátora. Víš co, až se vrátíme, dáme si horkou sprchu. Potom rozděláme oheň a dáme si trochu brandy. Potom bychom mohli –“

místo pokračování věty sešlápl brzdy až na podlahu. Pár metrů před nimi se objevila skupinka čtyř lidí oblečená jako turisti.

„Sakra,“ řekla potichu Libby. „Nikdy k nám nikdo takhle blízko nechodil, natož na začátku turistické sezony.“ Stačil letmý pohled, aby si všimla, že cenovky z batohů a bot si ti lidé sundali teprve nedávno.

„Jestli půjdou tímhle směrem ještě dál, za chvíli se dostanou až nad loď.“

Libby polkla, aby se zbavila strachu, který se jí vzpříčil v krku a usmála se na přibližující se turisty.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Asi čtyřicetiletý velký a urostlý muž se naklonil k autu „Jste první lidi, které jsme od rána viděli.“

„Moc turistů na téhle cestě nemíváme.“

„Právě proto jsme si ji vybrali. Je to pravda, Susie?“ poklepal po rameni hezkou, vyčerpaně se tvářící ženu. Jen unaveně přikývla.

„Rankin. Jmenuju se Jim Rankin.“ Podal Calovi ruku a zapumpoval mu s ní. „Moje žena Susie a naši kluci, Scott a Joe.“

170

„Je nám potěšením se s vámi seznámit. Cal Hornblower. Libby Stoneová.“

„Vyjeli jste si na projížďku, ne?“

Libby si všimla prázdného Calova pohledu a řekla: „Ano, chtěli jsme se trochu projet.“

„My si nejvíc užíváme při pěší turistice.“ Jim se usmál od ucha k uchu. Stačilo pouhých deset vteřin na to, aby bylo jasné, že nadšený pro pěší zdolávání kopců je pouze Jim. To by se možná dalo využít.

„Odkud jdete?“

„Vyšli jsme z Big Vista. Krásný malý kemp, ale je tam plno lidí.

Chtěl jsem ukázat manželce a klukům opravdovou drsnou přírodu.“

Libby kluky odhadovala tak na třináct a patnáct, oba dva vypadali, jako by se v nejbližší době chtěli rozfňukat. Spočítala si, jak je to sem daleko z kempu Big Vista a ani jim to nemohla zazlívat.

„To je pořádný kus cesty.“

„My něco vydržíme. Že, kluci?“ Oba dva se na něho zkroušeně podívali.

„Chtěli jste jít po téhle cestě nahoru?“ zeptala se Libby a ukázala rukou.

„Nejspíš ano. Myslel jsem, že se dostaneme na hřeben před setměním.“

Susie zasténala a sklonila se, aby si namasírovala bolavý lýtkový sval.

„Tudy se vám to nepodaří. Nahoře před vámi se těží dřevo a provádí se tam rekultivační zalesňování. Všimli jste si té světliny mezi stromy?“

„Jo, všiml jsem si.“ Pohrával si s krokoměrem, který měl zavěšený u pasu. „Nevěděl jsem, co to je.“

„Těží tam dřevo,“ řekla bez mrknutí oka. „Turistika a kempování tam není dovolené. Je to zakázané pod pokutou pět set dolarů,“

dodala, aby bylo opravdu jasno.

„Jsem vám moc vděčný, že jste nám to řekla.“

„Tati, tak nemohli bychom se ubytovat v hotelu?“ zeptal se jeden z chlapců.

„V nějakém s bazénem?“ přidal se druhý. „Kde mají hernu s videohrami.“

171

„A postel,“ vydechla manželka. „Opravdickou postel.“

Jim na Cala a Libby zamrkal.

„Rodina si touhle denní dobou už trochu vymýšlí. Počkejte, až bude zítra ráno vycházet slunce, bando. Uvidíte, že to stojí za to.“

„Je tady jedna nenáročná cesta na západ.“ Libby se zvedla ze sedadla a postavila se vedle auta, aby se trochu protáhla.

„Vidíte ji?“

Jo.“

Jim nerad měnil itinerář, ale pokuta pět set dolarů s ním pohnula.

Čím dál víc jí připadalo, že by jim nejradši nějakou pokutu přidělila. „Asi po třech nebo čtyřech mílích je tam mýtina, kde se dá dobře kempovat. Je tam nádherný výhled. Tam byste se měli bez problémů dostat ještě před západem slunce.“

„Mohli bychom vás svézt.“ Cal si všiml unaveného, rozmrzelého výrazu mladšího z chlapců. V okamžiku, kdy vyslovil svou nabídku, chlapcův obličej se nádherně rozjasnil.

„Ne, ne, děkujeme, to není třeba,“ se zářivým úsměvem prohlásil Jim. „To by bylo jako kdybychom podváděli, ne?“

„Možná.“ Susie si posunula batoh na bolavých zádech. „Ale mohlo by ti to zachránit život.“ Odstrčila manžela stranou a naklonila se ke Calovi. „Pane Hornblowere, jestli nás k tomu kempu zavezete, můžete si za to říct, kolik chcete.“

„Ale, Susie –“

„Buď zticha, Jime.“ Chytila Cala za mokrou košili. „Prosím vás.

Mám na zádech věci za čtyři sta padesát osm dolarů. Jsou vaše.“

Jim se srdečně zasmál a položil své manželce ruku na paži. „No tak, Susie, přece jsme se dohodli –“

„Ukončete výstup a nástup,“ řekla ostře. S viditelným úsilím o klid se zhluboka nadechla. „Já tady umřu, Jime. Mám pocit, že kluci si z toho odnesou trauma na celý život. Nechceš za to nést odpovědnost, nebo snad ano?“ Protože si byla naprosto jista jeho odpovědí, otočila se k chlapcům a oba vzala v podpaží. „Ty si to jdi pěšky,“ prohlásila.

„Ale my máme puchýře a já mám dojem, že má levá noha už se nikdy nevzpamatuje.“

„Susie, kdybych věděl, že je to takhle –“

172

„Dobrá.“ Nechtěla mu ani poskytnout čas, aby dokončil větu.

Dělej si, co chceš. Pojďte chlapci.“

Namačkali se do zadní části landroveru. Za chvíli se k nim přidal i Jim, mladšího z kluků si posadil na klín.

„Je tady moc krásná krajina,“ začala Libby a ukazovala Calovi, kudy jet. „Oceníte ji nejspíš mnohem víc, až budete odpočinutí a najedení.“ A byla si jistá, že Susie ještě víc ocení, až objeví, že jsou zase o pár mil blíž k Big Vista.

„Je tu spousta stromů.“ Susie vzdychla nad tím luxusem, že se přemísťuje bez vlastního úsilí. Protože věděla, že Jim má mizernou náladu, poplácala ho po koleni. „Jste odsud?“

„Původně.“ Libby si byla jistá, že Cal už teď nebude mít problémy s hledáním cesty, a tak se otočila dozadu k pasažérům „Cal je z Filadelfie.“

„Opravdu?“ Susie zvažovala, že by si zkusila natáhnout nohu ale potom si to raději rozmyslela. „My taky. Jste tady poprvé, pane Hornblowere?“

„Ano, asi by se to tak dalo říct.“

„My taky. Chtěli jsme našim synům ukázat část země, která je ještě nezkažená. A která nám patří.“ Znovu stiskla manželovi koleno.

Houževnatý Jim si položil ruku zezadu kolem sedadla. „Na tenhle výlet hned tak nezapomenou.“

Kluci se na sebe podívali a obrátili oči v sloup, ale moudře mlčeli.

Ještě pořád byla šance, že by jim mohl vyjít hotel.

„Takže vy jste z Filadelfie. Co si myslíte o šancích našich Phillies v letošním roce?“

Cal si dával pozor a snažil se odpovědět vyhýbavě. „Já vždycky doufám.“

„Tak to je to pravé.“ Jim poplácal Cala po rameni. „Jestli se jim podaří posílit pole a zlepšit nadhoz, mohli by to někam dotáhnout.“

Takže jde o baseball, usmál se Cal. Tak z toho už se dá vycházet.

„Těžko říct, jak to v letošní sezoně dopadne, ale myslím, že nějaké pocty si v nejbližších stoletích vysloužíme.“

Jim vyprskl smíchy.

„To je dlouhodobý výhled.“

173

Dorazili k mýtině a všichni jejich spolujezdci byli v mnohem lepší náladě. Kluci vyskočili z auta a pustili se do pronásledovaní divokého králíka. Susie vystoupila o něco pomaleji, stále si šetřila nohy.

„To je nádhera.“ Podívala se přes hradbu hor, nad níž nízko viselo slunce. „Nevím jak bych vám oběma poděkovala.“ Podívala se směrem, kde její manžel řval na kluky, aby se postarali o dřevo na oheň. „Zachránili jste mému manželovi život.“

„Vypadal ve velmi dobré kondici,“ komentoval to Cal.

„O to nejde. Já jsem se ho chystala zavraždit ve spánku“ Usmála se a sundala si batoh ze zad. „Teď to nebude nutné, minimálně pár dní.“

Jim se vrátil a žoviálně objal svou ženu.

Škubla sebou, když jí stiskl.

„Řeknu ti Susie, tady se člověk opravdu může volně nadechnout.“

„Zatím,“ zamumlala Susie.

„To není jako ve Filadelfii, sakra. Nechcete vy dva zůstat na večeři? Není nic lepšího, než najíst se pod širým nebem.“

„Jste srdečně zváni,“ dodala Susie. „Dnešní menu se skládá z neustále oblíbených fazolí s párky, pokud se ovšem nepokazila chladicí taška. Jako dezert budou nějaké vynikající sušené meruňky.“

„To zní lákavě.“ Cal měl skoro chuť sednout si a poslouchat.

Považoval rodinu Rankinových za stejně zábavnou jako nějaký televizní program. „Musíme se bohužel vrátit.“

Libby podala Susie ruku a poplácala ji po rameni na důkaz sympatií.

„Dejte se cestou, která vede odsud vpravo a dostanete se zpátky do Big Vista. Je to dlouhá túra, ale je moc pěkná.“ A taky vede na druhou strany od lodi.

„Nevím, jak vám poděkovat.“ Jim se hrabal ve svém batohu a nakonec vytáhl vizitku. Libby se dusila smíchy.

„Zavolejte mi, Hornblowere, až se vrátíte do Filadelfie. Jsem obchodní zástupce, prodávám auta u Bison Motors. Dám vám i vaší ženě velkou slevu, a je jedno, jestli si vyberete nové nebo z druhé ruky.“

„Budu si to pamatovat.“ Nastoupili do auta, zamávali a nechali Rankinovy za zády.

„Co nové nebo z druhé ruky?“ zeptal se Cal Libby.

174

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Cal o Rankinových dost přemýšlel. Zeptal se Libby, zda je může považovat za průměrnou americkou rodinu. Pobavilo ji to. Pokud existuje něco takového, jako průměrná rodina, řekla mu, pak by pravděpodobně splňovali kritéria.

Zajímali ho možná proto, že našel určité paralely mezi nimi a svou vlastní rodinou. Jeho otec, ačkoli by si ho nikdo nemohl splést s mohutným, neustále se usmívajícím Jimem Rankinem, měl vždycky rád přírodu, nedotčenou krajinu a rodinné výlety. Cal a Jacob se stejně jako tihle kluci, často tvářili naštvaně, remcali a obraceli oči v sloup.

Když to vypadalo nejhůř a schylovalo se k nějakému průšvihu, nastolila vždycky pořádek jejich matka.

Rodiny zřejmě stále fungují na stejných principech. Byla to docela povzbudivá představa.

Vrátili se do chaty, rozdělali oheň a dali si brandy. Potom se organizace programu jako obvykle ujala Libby, a tak usedli k jejímu počítači a dokončovali zprávu. Budou ji potřebovat vytisknout ve třech exemplářích. Jeden uloží do schránky, druhý dají do lodi pro Cala, třetí bude pro Libby.

Pročítal si, co napsala a obdivoval se jejímu stylu. Ani trochu nepochyboval o tom, že vědci v jeho době ocení Libbyinu zprávu jako velmi konzistentní a zajímavou. Byly tam i technické záležitosti, zapsala i výpočty, které jí nadiktoval, přestože je nemohla chápat.

Trávili přípravou zprávy dlouhé hodiny, snažili se ji zdokonalit, vylepšit. Hodně času věnovali i tomu, že se ho Libby vyptávala na sociální, politické a kulturní klima jeho doby. Přinutila ho přemýšlet o věcech, které považoval za samozřejmé, i o věcech, které bezstarostně přehlížel.

Ano, ještě existuje bída, ale podpůrné programy poskytují těm nejchudším střechu nad hlavou a jídlo. Stále ještě existují válečné 175

konflikty, ale k celosvětovým problémům již nedochází více než 120

let. Politici stále probírají kde co, děti se stále berou do náručí. Lidé si stěžují, že aerocesty jsou přeplněné. Pokud si Cal dobře vzpomínal, asi čtyři, možná pět žen, v průběhu let zastávalo prezidentskou funkci.

Čím více otázek jí zodpověděl, tím víc měli podnětů k přemýšlení.

Usnuli v posteli ve vzájemném objetí uprostřed jedné z jeho odpovědí.

Schránku s věcmi měli kompletně připravenou druhý den pozdě ráno. Do vzduchotěsné ocelové krabice, kterou Libby koupila ve městě, dali to, co jim připadalo nejvhodnější. Než vložili dovnitř zprávu, ještě ji zabalili do igelitu. Libby přidala malou dečku, kterou tkala její matka a jednu misku z jílu, kterou vyrobil její otec, když byla Libby malá. Potom přidali ještě noviny, populární týdeník a na Calovo naléhání i dřevěnou lžíci z příborníku v kuchyni. Libby se rozhodla i pro jednu ze dvou fotek jeho lodi, které udělala.

„Potřebovali bychom ještě něco,“ přemítala Libby polohlasně.

„Chtěl bych tohle.“ Vzal do ruky tubu zubní pasty. „Taky jsem doufal, že bys mi mohla věnovat nějaký kousek svého spodního prádla.“

„Ano na to první, ne na to druhé.“

„Je to pro vědecké účely,“ připomněl jí.

„V žádném případě. Potřebujeme nástroje. Vždycky máme ohromnou radost, když při vykopávkách najdeme nějaké nástroje.“

Přehrabovala se v zásuvce a vytáhla vývrtku a hasák. „Vyber si.“

Vybral si hasák. „Co nějakou knihu?“

„Skvělý nápad.“ Rozběhla se do obýváku a začala prohlížet police.

„Chtěla bych najít nějaký příběh ze současné doby. Ano… Stephen King.“

„To jsem četl. To je děsivé.“

„Horor je taky nadčasový.“ Vzala knihu do kuchyně a vložila ji do schránky. „Pokud budou provádět nějaké testy, budou moct určit dobu podle těchhle materiálů. Podepře to tvé vyprávění. Pojď, uděláme venku ještě pár fotek.“

Protože se dostal k fotoaparátu dřív než ona, nárokoval si právo vyfotit první snímky. Vyfotografoval dům, Libby a dům, Libby u auta, Libby v autě, Libby, jak se na něho usmívá a Libby, jak na něho řve.

176

„Víš kolik filmu jsi vyplácal?“ Vzdychla si a roztrhla obal dalšího filmu. „Tyhle snímky vyjdou přibližně na dolar jeden. Antropologie je nesmírně zajímavý obor, ale plat je mizerný.“

„Promiň.“ Přesunul se ke dveřím domu, když mu pokynula gestem ruky. „Nikdy mě nenapadlo se tě zeptat. Jaké máš hodnocení kreditu?“

„Nemám představu.“

Vyfotila ho, jak stojí s palci zaháknutými v kapsách vypůjčených džínů.

„Neposuzujeme teď lidi takhle. Hodnocení kreditu znamená asi něco jako na kolik si tě cení, čili kolik vyděláváš. Roční plat nebo tak něco.“ Byla natolik dítětem svých rodičů, že o tom příliš nepřemýšlela.

„Nechceš odvázat aerokolo a posadit se na ně před dům? Abychom měli kombinaci věcí z doby teď a potom.“

Poslechl. „Libby, nemám nic, čím bych ti mohl ve vašich penězích vynahradit to, co jsi pro mě udělala.“

„Nemusíš mi nic vynahrazovat.“ Přestala na něho mířit fotoaparátem a důkladně vážila slova. „Nemusíš mít pocit, že mi něco dlužíš. Prosím. A nedívej se na mě takhle. Nejsem připravena na to, tvářit se vážně.“

„Nezbývá nám mnoho času.“

„Já vím.“ Nerozuměla sice všemu, co jí předchozí večer diktoval, ale věděla, že odletí další den ještě před východem slunce. „Nekažme si tu chvíli, co nám zbývá.“ Podívala se jinam, aby se vzpamatovala.

„Je škoda, že tenhle typ nemá samospoušť. Bylo by pěkné, kdybychom se na pár fotkách mohli vyfotit spolu.“

„Počkej.“ Zašel za roh domu a potom se vrátil s motykou, ,,Posaď se na schody,“ řekl jí a potom přivázal fotoaparát na sedadlu svého kola. Naklonil se, zkontroloval, kam je nasměrovaný a posunul ho tak, aby byla Libby v záběru. „Mám to.“ Spokojený sám se sebou doběhl k Libby a posadil se vedle ní. Dal jí ruku kolem ramen. „Usmívej se.“

Usmívala se už před tím.

Pomocí motyky se pokusil stisknout spoušť, když uslyšel cvaknutí, usmál se. Vyjel obrázek.

„Jak vynalézavé, Hornblowere.“

„Nehýbej se.“

177

Sebral snímek a znovu se usadil vedle ní.

„Jeden pro tebe, jeden do krabice.“ Vzal druhý snímek a dal oba stranou. „A jeden pro mě.“ Zvedl jí špičkou prstu obličej a políbil ji.

„Zapomněl jsi nás vyfotit,“ zašeptala za chvíli.

„Jo, máš pravdu.“ Přiložil své rty k jejím a mávl motykou.

Zvedla první snímek. Vypadají šťastní, napadlo ji. Šťastní, obyčejní lidé. Znamenalo to pro ni hodně teď a bude to pro ni znamenat ještě mnohem víc později. Držela fotku a zvedala se. „Měli bychom jít zakopat schránku.“

Připevnili schránku dozadu na kolo, takže Libby seděla mezi ní a Calem a musela se přitisknout ke Calovým zádům. Když se dostali k potoku, seskočil a zamračil se na lopatu, kterou mu podávala.

„Tohle náčiní je strašně primitivní. Opravdu neexistuje nějaký snazší způsob?“

„V tomhle století ne, Hornblowere.“ Ukázala na zem. „Začni.“

„Můžeš začít ty.“

„Ne, děkuji, to není nutné.“ Posadila se na zem a přitáhla si nohy k tělu. „Nechtěla bych tě o to připravit.“

Dívala se, jak se do toho pustil. Ráda by věděla, jaký nástroj bude používat, až bude schránku vykopávat. Jaké bude mít potily, až ji bude otvírat. Vzpomene si na ni, to věděla. Bude se mu po ní stýskat.

Doufala, že se posadí na stejné místo a přečte si dopis, který do schránky vložila. Dala si záležet, aby ji při tom neviděl a nezjistil to.

Byla to jen jedna stránka, ale dala do ní celé své srdce. Podepřela si bradu rukou, zaposlouchala se do zvuků vody a v hlavě se jí vybavovalo každé slovo, které napsala.

Cale. Až budeš číst tyto řádky, budeš doma. Chtěla bych, abys věděl, jak jsem ráda, že se ti to podařilo. Nemohu tvrdit, že vím, jaké to pro tebe bylo, když ses octl tady, daleko od všeho známého, od svých blízkých a přátel. Chtěla bych, abys věděl, že jsem si z celého srdce přála, abys mohl být tam, kam patříš.

Nevím, zda můžeš pochopit, co pro mě znamenaly ty chvíle, které jsem s tebou strávila. Tolik tě miluji, Calebe. Jsem té lásky plná.

Nebude dne, kdy bych na tebe nemyslela. Ale nebudu nešťastná.

Nemysli na mě, prosím, nepřipomínej si mě. To, co jsi mi za těch několik dnů dal, je mnohem víc, než v co jsem kdy doufala, po čem 178

jsem toužila. Vždy, když se podívám na oblohu, budu si tě představovat.

Stále se ještě zabývám minulostí a pokouším se pochopit, proč je člověk na světě. Od té doby, co jsem tě poznala, už navždy budu doufat v to, co se z něho může stát.

Buď šťastný. Nezapomeň na mě. Chtěla jsem ti dát do schránky snítku rozmarýnu, ale bála jsem se, že by se změnila v prach. Nějakou si najdi a mysli na mě. Modlím se za tebe, miluji tě, vzpomínám na tebe.

Libby

„Libby?“ Cal se opřel o lopatu a pozoroval ji.

„Ano?“

„Kde jsi byla?“

„Nebyla jsem daleko.“ Podívala se na jámu. „Věděla jsem, že tak velký a silný člověk jako jsi ty, dokáže udělat díru do země.“

„Udělal jsem si puchýř.“

„Ó!“ Vstala a políbila mu jemnou kůži mezi palcem a ukazováčkem. „Uložíme schránku. Potom se můžeš dívat, jak ji budu zahazovat.“

„To je dobrý nápad.“ Dali schránku dolů a Cal hned podal lopatu Libby. Podívala se na ni, potom si pohledem změřila hromadu hlíny, kterou bylo třeba přemístit.

„Říkal jsi čtyři prezidentky?“

Narovnal si bolavá záda. „Možná pět.“

Libby přikývla a začala házet lopatou. „Cale?“

„Hmm?“ Zrovna se vážně zabýval myšlenkou, že by si chvíli zdřímnul.

„Otázky, na které jsem se tě ptala, byly takové ty základní obecné věci. Odpověděl bys mi i na něco osobnějšího?“

„Nejspíš ano.“

„Řekl bys mi něco o vaší rodině?“

„Co bys chtěla vědět?“

„Kdo jsou, jací jsou.“ Házela zeminu do díry v pravidelném rytmu.

„Ráda bych si představovala, že je trochu znám.“

„Můj otec je výzkumný a vývojový pracovník. Laboratorní práce provádí pouze pod střechou a v uzavřeném prostoru. Je velmi oddaný 179

a spolehlivý. Doma rád zahradničí, pěstuje květiny ze semen a všechno dělá ručně.“

Nasál vůni čerstvé země, s kterou Libby pracovala, a v duchu viděl otce, jak pracuje na zahradě.

„Někdy maluje. Krajiny a zátiší. Maluje opravdu velmi špatně.

Dokonce i on sám ví, že maluje špatně, ale prohlašuje, že umění není dobré nebo špatné. Vyhrožuje nám, že pověsí nějaký svůj obraz v domě. Je… Nevím, jak bych to vyjádřil. Je klidný. Za celý svůj život jsem ho slyšel zvednout hlas jen tolikrát, že bych to spočítal na prstech jedné ruky. Přitom má autoritu. Je jako tmel, který drží rodinu pohromadě.“

Natáhl se na trávu, pozoroval oblohu a pokračoval ve vyprávění.

„Moje matka je… jak bylo to slovo, cos jednou použila? Činorodá?

Překypuje energií a oslňujícím intelektem, až to nahání strach.

Spousta lidí se jí bojí. Jí to vyhovuje. Nejspíš proto, že je uvnitř měkká jako máslo. Hodně často zvyšuje hlas, ale potom se vždycky cítí provinile. Jacob a já jsme ji hrozně trápili.

Ve volném čase ráda čte, nóbl romány nebo nemožně odborné knihy. Je hlavní poradkyní pro Ministerstvo Spojených národů, takže se neustále probírá hromadami právních dokumentů.“

„Ministerstvo Spojených národů?“

„Asi bys to mohla považovat za rozšířené Spojené státy severoamerické, musely expandovat v… sakra, nepamatuji si kdy.

Bylo to myslím kvůli koloniím a kolonizaci.“

„Připadá mi to jako velmi prestižní zaměstnání.“ Libby zjistila, že už tohle jí nahání strach.

„Ano. Jde jí to k duhu. Práce a starosti. Umí se báječně smát, je ji vždycky slyšet po celé místnosti. Setkali se s otcem v Dublinu byla tam na právní praxi, on přijel na dovolenou. Dali se dohromady a skončili ve Filadelfii.“

Libby udusávala hlínu. Nedalo se přeslechnout, s jakou láskou o nich mluví.

„Co tvůj bratr?“

„Jacob. Je… Prudký by asi byl ten nejvýstižnější výraz. Je chytrý po mámě a ona tvrdí, že zdědil temperament po dědečkovi.

180

S J. T. si člověk nikdy nemůže být jistý, jestli se na tebe bude smát, nebo jestli ti jednu vrazí. Studoval práva a když se jich nabažil, přešel k astrofyzice. Nabaluje na sebe problémy tak, že si z nich může vybírat. Je to mizera.“ Cal to řekl s láskou. „Po otci má i ohromný smysl pro loajalitu.“

„Máš je rád?“ Cal se na ni překvapeně podíval, a tak to ještě rozvedla: „Samozřejmě, že lidé mají většinou rádi své příbuzné, ale to neznamená, že jsou s nimi za jedno jako kamarádi. Myslela jsem, jestli vůči nim cítíš i něco takového?“

„Ano, určitě. Měli by tě rádi.“ Díval se, jak připevňuje lopatu k aerokolu.

„Mohla bych se s nimi setkat, kdybys mě vzal s sebou.“ Kousla se do rtu v okamžiku, kdy jí ta slova vylétla z úst. Nedokázala se otočit a podívat se na něho. Jak se jen mohlo stát, že řekla nahlas něco, co ji právě napadlo?

„Libby –“ Vyskočil a postavil se zezadu k ní, ruce jí položil nu ramena.

„Zabývala jsem se studiem minulosti,“ řekla rychle, otočila se a chytila ho za předloktí. „Kdybys mě nechal letět s tebou, měla bych příležitost studovat budoucnost.“

Vzal její obličej do dlaní. Oči se mu leskly, jako kdyby v nich měl slzy. „A co tvoji blízcí?“

„Pochopili by to. Nechala bych jim dopis na vysvětlenou.“

„Nevěřili by ti,“ řekl tiše. „Roky by tě hledali, trápili by se, jestli jsi ještě naživu. Libby, copak nevidíš, jak se právě kvůli tomuhle trápím já? Mí rodiče nevědí, kde jsem, co se stalo. Vím, že se bojí, že jsem mrtvý.“

„Vysvětlím jim to tak, aby pochopili.“ Sama ve svém hlase slyšela zoufalství, přestože se úporně snažila, aby zněl klidně. „Pokud budou vědět, že jsem šťastná, že dělám to, co chci, vyrovnají se s tím,“

„Možná. Asi ano, kdyby si tím mohli být jistí. Nemohu tě s sebou vzít, Libby.“

Svěsila ruce a odstoupila od něho. „Já samozřejmě vím, že mě nemůžeš vzít. Nevím, co mě to napadlo. Asi jsem –“

„Prosím tě, přestaň.“ Chytil ji za paže a přitáhl si ji do náruče.

„Nemysli si, že tě nechci, protože tak to není. Nemůžeme si vybírat, 181

Libby, co je, nebo není správné. Kdybych si mohl být jistý, kdyby to nebylo takové riziko, mohl bych tě na tu zatracenou loď vylákat, ať bys chtěla nebo ne.“

„Riziko?“ Při tom slově ji zamrazilo. „Jaké riziko?“

„Nikdy není nic úplně bez rizika.“

„Nemluv se mnou jako s idiotem. Jaké riziko?“

Zhluboka vydechl. Jeden z výpočtů před ní včera večer zatajil „Faktor pravděpodobnosti pro úspěšnost je sedmdesát šest celých čtyři desetiny.“

„Sedmdesát šest celých čtyři desetiny,“ opakovala si. „To člověk nemusí být génius, aby si uvědomil, že tudíž zbývá dvacet tři celých šest pro neúspěch. Co se stane, když budeš mít neúspěch?“

„Já nevím.“ Dokázal to ale dost dobře odhadnout. Že se uškvaří, až si ho přitáhne gravitační síla slunce, to byla jedna z nejméně hrozných možností. „Přestože bych s tebou moc chtěl být, nebudu to zkoušet s tebou.“

Nehodlala propadnout panice, protože ta by nepomohla. Třikrát se zhluboka nadechla, aby se jí vrátila ztracená rovnováha. „Calebe, kdyby sis nechal o něco víc času na výpočty, myslíš, že bys mohl ten faktor vylepšit?“

„Možná. Pravděpodobně,“ připustil. „Libby, nemůžu se zdržovat.

Loď už je tu čtrnáct dní. Měli jsme včera štěstí, že se nám podařilo poslat Rankinovy jinam. Co myslíš, že by se stalo se mnou, s námi, kdyby ji našli?“

„Do opravdového začátku turistické sezony zbývá ještě několik týdnů. Za rok se tu neobjeví víc než tucet lidí.“

„Stačil by jeden jediný.“

Měl pravdu a ona to věděla. Od začátku žili s vědomím, že čas pracuje proti nim.

„Nikdy se to nedozvím, že?“ Dotkla se prstem jeho mizející jizvy u obočí. „Jestli se ti to podařilo.“

„Jsem dobrý pilot, důvěřuj mi.“ Políbil ji na prsty. „Bude pro mě snazší se soustředit, když si o tebe nebudu dělat starost.“

„Je těžké argumentovat proti zdravému rozumu.“ Podařilo se jí vykouzlit úsměv. „Říkals, že si chceš na lodi dokončit ještě pár drobností. Projdu se do zpátky do chaty.“

182

„Nebudu tu dlouho.“

„Nemusíš pospíchat.“ Potřebovala být chvíli sama. „Připravím večeři na rozloučenou.“ Chtěla odejít lehkým krokem, ale ještě se ohlédla: „Hornblowere, natrhej mi kytici.“

Přinesl jí plnou náruč květů. Nebylo snadné řídit aerokolo a držet kytici. Bílé, růžové a světle modré kvítky padaly na cestu pod ním.

Voněly mu stejně jako ona, svěží, zemitou, exotickou vůní. Po celou dobu, co pracoval na lodi, honila se mu hlavou stále tatáž myšlenka: chtěla letět s ním. Opustit svůj domov. Nejen svůj domov. Svůj život.

Možná ji to napadlo v tu chvíli, možná to bylo impulzivní rozhodnutí. Nezáleželo na důvodech. Chtěl se jen opájet tou sladkou myšlenkou, že chtěla letět s ním.

Z okna kuchyně vycházelo pouze slabé světlo. Trochu se zamračil, uložil kolo a posbíral pár květů, které mu upadly. Třeba se rozhodla, že si na chvíli zdřímne, nebo na něho čeká v přední části chaty u krbu.

Napadlo ho, že tam bude schoulená na gauči, pod nádhernou přikrývkou vyrobenou její matkou. Bude si číst a oči za brýlemi bude mít trochu ospalé. Potěšený tou představou otevřel dveře a nalezl docela jinou, ale ještě krásnější skutečnost.

Čekala na něho. V kuchyni svítily svíčky. Právě je zapalovala, bylo jich snad tucet, všechny čistě bílé. Na stole bylo prostřeno pro dva, v průhledné nádobce se v ledu chladilo šampaňské. Vonělo to tu svíčkami a kořením, které použila při přípravě jídla i vůní jí samotné.

Otočila se a usmála se na něho. Připadal si jako omráčený.

Vlasy měla vyčesané nahoru, odkrývaly její nádherný dlouhý štíhlý krk. Na sobě měla šaty barvy měsíčního svitu, při každém pohybu se třpytily. Odhalovaly jí ramena, objímaly její boky a stehna jako nějaký milenec.

„Ty jsi nezapomněl.“ Došla k němu a vztáhla ruce ke květinám.

Ani se nepohnul. „Jsou pro mě?“ zeptala se ho.

„Co? Ano.“ Podal jí je jako v transu. „Než jsem sedl na kolo, jich bylo víc.“

„Je jich víc než dost.“ Měla připravenou vázu a do té je vložila.

„Večeře je skoro hotová. Doufám, že ti bude chutnat.“

„Jsi okouzlující.“

183

Otočila se k němu a výraz jeho očí ji uchvátil. „Pro jednou jsem chtěla.“ Když si ji stále prohlížel dál, její stydlivost narostla a roztřásly se jí ruce. „Koupila jsem šampaňské a šaty včera ve městě. Chtěla jsem, aby dnešní večer byl mimořádný.“

„Mám strach se pohnout, aby ses mi nerozplynula před očima jako přelud.“

„Neboj.“ Podala mu ruku a pevně ho sevřela, když se jí chytil.

„Jsem živá. Otevřeš nám prosím šampaňské?“

„Nejdřív tě chci políbit.“

Vložila do svého úsměvu celé své srdce a dala mu ruce kolem krku. „Tak dobře. Ale jen jednou.“

Večeřeli. Práce, kterou si s jídlem dala, přišla vniveč, protože neměli ani ponětí, co vlastně jedí a jak to chutná. Šampaňské bylo zbytečné. Byli již dávno opilí sami sebou. Svíčky pomalu dohořívaly a oni tu ještě stále seděli.

Pár svíček si odnesli s sebou do ložnice. Milovali se při jejich jemném mihotavém světle, sladce, pomalu, vychutnávajíce tu nádheru, nenasytně, horečně, se stupňující se vášní. Cítili sílu a něhu, touhu a laskavost. Plynula hodina za hodinou a oni se stále nemohli nabažit jeden druhého. Oba se chvěli, vzdychali, srdce jim tloukla závratnou rychlostí. Svíčky dávno dohořely, ale oni zůstávali ležet v objetí.

Oba věděli, že je to naposled. Jeho ruce byly tentokrát ještě něžnější, její rty ještě jemnější.

Po té prožité nádheře zůstala ležet slabá a sentimentální. Chtěla si všechno uchovat, a tak se k němu schoulila a přála si usnout. Nesnesla by se dívat na jeho odchod.

Ležel klidně, ale nespal. Do pokoje se začalo vkrádat probouzející se světlo. Byl rád, že Libby spí. Nebyl by schopen se s ní loučit.

Zvedal se z postele a cítil ostrou a zároveň sladce mámivou bolest.

Snažil se na nic nemyslet a rychle se obléknout do kombinézy, kterou mu připravila. Na nic nemyslet a odejít, dokud se mu podaří udržet své myšlenky na uzdě.

Bál se, aby ji nevzbudil, a tak ji jen lehoučce pohladil po vlasech a potom tiše přešel pokojem. Libby otevřela oči, teprve když zaslechla zavírání dveří chaty. Schovala hlavu do polštáře a nebránila se pláči.

184

Loď byla přichystaná, výpočty byly připravené. Cal se usadil v kabině a díval se, jak noc pomalu odchází. Musí loď odstartovat před východem slunce. Měl vše spočítané na milisekundy. Snažil se neponechat prostor pro chybu. Závisel na tom jeho život.

V myšlenkách se ale vracel stále zpět k Libby. Proč si nechtěl připustit, že ho bude tak strašně bolet, že ji má opustit? Přesto ji musí opustit. Jeho život, jeho doba nejsou tady s ní. Nemá cenu stále na to myslet, tisíckrát o tom přemýšlet.

Přesto ale…

Příprava na standardní orbitální let.

„Ano,“ odpověděl počítači mechanicky. Přístroje začaly bzučet.

Připravoval se ke startu, automaticky, tak jak byl zvyklý, znovu se podíval na obrazovku.

Všechny systémy jsou připraveny. Zážeh bude proveden dle příkazu.

„Dobrá. Začni odpočítávat start.“

Začínám odpočítávat start. Deset, devět, osm, sedm…

Libby stojící ve dveřích kuchyně zaslechla burácení. Netrpělivě si otřela slzy z očí, aby se mohla dívat. Spatřila záblesk světla, zdálo se jí, že zahlédla odlesk kovu, ale ztratil se v záři blesku, který překryl na okamžik oblohu. Potom se to ztratilo všechno. Lesy byly opět tiché.

Roztřásla se. Marně se snažila přesvědčit sama sebe, že je to proto, že je vzduch chladný a ona má na sobě jen krátký župan.

„Dobře doleť,“ zašeptala. Potom kapitulovala a nebránila se dalším slzám.

Život půjde dál, napomínala sama sebe. Ptáci se pouštěli do zpěvu.

Slunce začalo vycházet.

Chtělo se jí umřít.

Nesmysl. Zavrtěla hlavou, dala do konvice vařit vodu. Udělá si čaj, umyje nádobí, kterým se předchozí večer samozřejmě nikdo nezabýval. Potom se znovu vrátí ke své práci.

Bude pracovat, dokud dokáže udržet oči otevřené. Potom půjde spát. Potom vstane a bude znovu pracovat, dokud nedokončí svou 185

disertaci. Musí to být ta nejlepší práce, kterou kdy kdo z jejích kolegů četl. Potom bude cestovat.

A bude se jí po něm do smrti stýskat.

Voda v konvici začala vřít, nalila ji na čaj a odnesla si šálek ke stolu. Po chvilce ho odsunula stranou, položila si hlavu na ruce a znovu se rozplakala.

„Libby.“

Vyskočila tak, že převrhla židli, na které seděla. Byl to on, stál ve dveřích, v obličeji měl znát únavu a v očích ještě něco, něco mnohem silnějšího. Promnula si oči. To přece není možné.

„Calebe?“

„Proč pláčeš?“

Slyšela ho. Omámeně si přiložila ruce k uším. „Calebe,“

Opakovala. „Jak je to možné, slyšela jsem, viděla jsem, že jsi odletěl.“

„Pláčeš od té doby, co jsem odešel?“ Popošel k ní a dotkl se prstem jejích vlhkých tváří.

Jeho dotyk byl skutečný. Jestli se zbláznila, nevadí. „Nechápu to.

Jak to, že jsi tady?“

„Nejdřív se tě na něco musím zeptat já.“ Svěsil ruce podél těla.

„Jen jednu jedinou otázku. Miluješ mě?“

„Jájá se musím posadit.“

„Ne.“ Chytil ji za paži a držel ji. „Chci znát odpověď hned. Miluješ mě?“

„Ano. Jen úplný blázen by to neviděl a ptal by se na to.“

Usmál se, ale dál ji pevně držel.

„Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

„Protože jsem nechtělavěděla jsem, že musíš pryč.“ Cítila se jako omráčená. Položila si ruku na čelo. „Musím si sednout.“

Pustil ji a díval se, jak vyčerpaně klesla na židli.

„Nemohla jsem spát,“ šeptala skoro jako sama pro sebe. „Možná mám halucinace.“

Zaklonil jí hlavu a políbil ji na ústa, tvrdě a nekompromisně.

Než si mohl uvědomit, co dělá, objal ji a přitiskl si ji k sobě tak, že ji napůl zvedl ze židle.

„Bude ti takhle jasné, že se ti to nezdá?“

186

„Ano,“ odpověděla slabě. „Ano. Ale nerozumím tomu. Jak to, že jsi tady?“

Pustil ji, aby se mohla posadit.

„Přiletěl jsem na aerokole.“

„Ne, myslím to jinak.“ Jak jinak to myslela? „Stála jsem ve dveřích. Slyšela jsem, že jsi odstartoval. Dokonce jsem zahlédla loď na obloze, ale jen na nepatrný okamžik.“

„Poslal jsem loď zpátky. Bude ji řídit počítač.“

„Poslal jsi ji zpátky,“ opakovala pomalu. „Proboha, Calebe, proč?“

„Jen blázen by se na něco takového musel ptát.“

Slzy jí zalily oči, potom přetekly a koulely se jí po tvářích.

„Neudělal jsi to kvůli mně. To bych nesnesla. Tvoji rodiče –“

„Namluvil jsem jim vzkaz. Všechno jsem jim řekl. Mnohem víc, než je ve zprávě, kterou jsem nechal na palubě. Kde jsem byl, proč tu musím zůstat. Pokud se loď dostane zpátky a šance je stejná, když tam nejsem, jako kdybych tam byl, pochopí to.“

„Nemůžu po tobě něco takového chtít.“

„Nechtěla jsi to po mně.“ Chytil ji za ruku. „Byla bys se mnou letěla, Libby?“

„Ano.“

„Byl bych tě mohl vzít s sebou, kdybych si byl jistý, že se nám to povede a přežijeme. Poslouchej mě.“ Vytáhl ji ze židle a postavil ji na nohy. „Začal jsem odpočítávat. Přesvědčoval jsem sám sebe, že můj život je tam, odkud jsem přišel. Našel jsem spoustu logických důvodů, proč bych se tam měl vrátit. A taky jeden, jeden jediný důvod pro to, abych zůstal. Miluju tě. Můj život patří sem.“ Chytil ji pevněji a přitiskl si ji k sobě. „Přišel jsem si pro tebe, Libby, i přes bránu času.

Nikdy, nikdy tě nesmí napadnout, že jsem udělal chybu.“

Zavrtěla hlavou. „Obávám se, že si to myslíš.“

„Čas je… čas byl… čas je minulost,“ šeptal. „Můj čas je v minulosti, Libby. S tebou.“

Oči se jí opět zalily slzami. „Tolik tě miluju, Calebe. Postarám se, abys byl se mnou šťastný.“

„Na to spoléhám.“ Zvedl jí hlavu a přitiskl svá ústa na její a dlouze ji políbil. „Potřebuješ si odpočinout,“ řekl jí. „Pořádně se vyspat.“

„Ne, to není nutné.“

187

Zasmál se a poslední stopy napětí zmizely. Je tam, kam patří.

„Uvidíme. Později si promluvíme, jak se s tím vším vyrovnáme dál.“

„S tím vším?“

„Sňatek a rodinu dokážu zvládnout.“

„Ještě jsi mě ani nepožádal o ruku.“

„Chystám se na to. Budu ovšem potřebovat nový průkaz totožnosti. Musím sehnat práci. Něco s dobrým, ročním, tak nějak se to říká, platem, že?“

„Něco, co by tě bavilo,“ opravila ho. „To je důležitější než plat a skupinová terapie.“

„Skupinová co?“

„S tím se zatím nezatěžuj.“ Políbila ho na krk. „Myslím, že táta by ti mohl nabídnout nějakou práci, než si rozmyslíš, co bys chtěl dělat.“

„ Nemyslím, že bych se chtěl zabývat čajem.“ Najednou ho něco napadlo, a tak zůstal stát vedle postele. „Řekni mi, jak se tady postupuje, když chce někdo získat pilotní licenci?“

188

189

PRVNÍ KAPITOLA

Znal rizika a byl ochoten je podstoupit. Jediný chybný krok nebo špatné rozhodnutí a vše může skončit ještě dřív, než to začne.

Vždycky bral život jako hazardní hru. Často, možná až příliš, se podvoloval náhlým popudům, nebránil se, aby se ujali vlády nad jeho životem, a potom se neodvolatelně řítil do potenciálně nebezpečných situací. V tomto případě ale zvážil rozmyslem veškeré případné následky.

Věnoval dva roky života výpočtům, provádění simulací a konstrukčních prací. Do nejmenších detailů vše spočítal, vzal v úvahu a zanalyzoval. Velmi pečlivě. Věděl, co by se mohlo stát. Nastala doba, kdy si ověří, co se stane doopravdy.

Mezi jeho blízkými spolupracovníky bylo nemálo lidí, kteří se domnívali, že překročil hranici mezi genialitou a šílenstvím. Ti, kdo byli nadšeni jeho teoriemi, se obávali, že zašel příliš daleko. Jacoba žádné názory nezajímaly. Zajímaly ho výsledky. Výsledkem celé práce měl být největší zážitek v jeho životě. Bude se dotýkat jen jeho osoby. Bude velmi osobní.

Seděl před ohromným ovládacím panelem. Za kormidlem kosmické lodi vypadal spíš jako dobrodruh, než jako vědec. Věda mu byla náplní života, proto se odhodlal, že bude opravdovým průzkumníkem, jakými byli kdysi dávno Kolumbus a Magalhaes.

Věřil v šanci v tom nejčistším smyslu slova, v nepředvídatelnou možnost.

On je zde proto, aby to dokázal. Vedle všech provedených výpočtů, vedle technologie, která mu bude sloužit, vedle vlastních znalostí a schopností bude pro úspěch akce potřebovat, stejně tak jako každý jiný průzkumník, ještě jednu velmi podivnou věc.

Štěstí.

190

Právě teď je v nekonečném tichém moři prostoru sám, dostal se až za obvyklé dopravní cesty, za poslední zmapovaný kvadrant. Jako by na něho působil nějaký vzájemný vztah mezi člověkem a jeho sny, něco, čeho v laboratorních podmínkách není nikdy možné dosáhnout.

Poprvé od zahájení cesty se usmál. V laboratoři byl zavřený příliš dlouho.

Samota je uklidňující, možná dokonce mámivá. Už skoro zapomněl, jaké je být docela sám, jen ve společnosti vlastních myšlenek.

Tam nahoře, na konci lidského panství, kde planeta, na níž žije, vypadá jen jako jasná koule, která se zmenšuje se zvětšující se vzdáleností, tam je čas, v němž žije. Čas je ten klíč.

Zaznamenal své souřadnice, rychlost, dráhu, vzdálenost.

Dlouhými mrštnými prsty se pohyboval po ovládacích prvcích. Řídicí panel svítil zeleně a vrhal mystický odraz na ostře řezané rysy jeho obličeje.

Přimhouřil oči a pevně sevřel rty, ne proto, že by měl strach, ale spíš proto, že se snažil maximálně soustředit. Řítil se ke slunci. Viděl přesně, jaké by byly následky, kdyby se jeho výpočty sebenepatrněji odchýlily. Polapila by ho přitažlivost jasně zářící hvězdy. Během okamžiku by se jeho loď i on sám vypařili.

Byla by to poslední chyba, pomyslel si a díval se upřeně na svítící hvězdu. Nebo poslední úspěch. Byl to nádherný pohled, to zářící, vířící světlo naplnilo kabinu a oslepovalo mu oči. I v téhle vzdálenosti mělo slunce moc nad životem i smrtí. Okouzlovalo ho jako žhnoucí, nenasytná žena.

Stáhl ochranné štíty na čelním průhledu. Přidal rychlost a sledoval ukazatele, přibližoval se maximální rychlosti, které je loď schopna.

Měřidla ukazovala dramatický nárůst venkovní teploty. Vyčkával, protože věděl, že bez ochranné clony by mu intenzita světla spálila oční rohovky. Člověk mířící ke slunci riskuje oslepnutí a sebezničení.

Vyčkával, zatímco zněl první varovný alarm. Loď jančila a tančila.

Klidný hlas počítače monotónně pokračoval v udávaní rychlosti, polohy a toho nejdůležitějšího, času.

191

Přestože slyšel, jak mu v žilách rychle koluje krev, jeho ruka na řídicí páce zůstávala klidná. Bylo třeba, aby těžce zatížené motory vyvinuly co největší rychlost.

Řítil se střemhlav ke slunci, rychleji než bylo známo, že by někdy nějaký člověk letěl. Jeho loď se otřásala, kymácela a potom se naklonila. Přetáčela se a propadala se, jednou, dvakrát, potřetí, než ji mohl srovnat. Zachytil se prsty přístrojů, když ho neuvěřitelná síla přimáčkla do křesla. V kabině byl příšerný hluk a oslnivé světlo.

Bojoval, aby se udržel a přežil.

Na chvíli se mu zamžil zrak, takže se fatalisticky oddal představě, že místo, aby ho sežehly sluneční paprsky, slunce ho rozdrtí svou přitažlivou silou. Potom se jeho loď najednou osvobodila, bylo to, jako když šíp vyletí z luku. S obtížemi se nadechl a pokračoval vstříc svému osudu.

Jacobovi se tady na severozápadě nejvíc líbil ten ohromný prostor.

Kterýmkoli směrem se podíval, viděl skály a lesy a oblohu, jak daleko dohlédl. Byl tu klid. Nebylo tu ticho, ale byl tu klid, bylo slyšet, jak se křovím prodírají nějaká malá zvířátka, ptáci mu létali nad hlavou a zpívali. Stopy ve sněhové přikrývce kolem lodi napovídaly, že se tu potulují i větší zvířata. Sníh mu ale prozrazoval, že se ve svých výpočtech zmýlil, přinejmenším pokud šlo o měsíce.

Prozatím se musel spokojit s tím, že je přibližně tam, kde chtěl být.

A že je naživu.

Jelikož byl vždy velmi pečlivý, vrátil se do lodi, aby zaznamenal údaje i své dojmy. Viděl z tohoto místa a z této doby obrázky a videozáznamy. V minulém roce prostudoval o dvacátém století všechny úlomky informací, které byl schopen nalézt. Oblečení, jazyk, sociopolitickou atmosféru. Jako vědec byl fascinován. Jako člověk byl konsternován a překvapen. Mátlo ho, že se jeho bratr rozhodl žít zde, v téhle primitivní době a na tomhle místě. Kvůli nějaké ženě.

Otevřel přihrádku a vyndal odtud fotografii. Příklad technologie dvacátého století, napadlo ho, když držel v ruce snímek polaroidu.

Nejprve se zadíval na svého bratra. Na Calebův mírný úsměv.

Vypadal spokojeně, seděl na schodech malé dřevěné chatky, byl oblečený do džínů a svetru. Kolem ramen držel ženu. Ženu, která se jmenuje Libby. Je bezesporu atraktivní, tak jak ženy bývají. Není to 192

přehnaně okázalý typ, jako si Cal obvykle vybíral, vypadá rozhodně bezelstně.

Co je na ní tak přitažlivé, že se Cal rozhodl vzdát se svého domova, svých blízkých, své svobody?

Za to tu ženu Jacob předem nenáviděl. Odložil fotografii zpátky do přihrádky. Podívá se na tu Libby na vlastní oči. Udělá si o ní úsudek sám. Potom Calovi vynadá a odveze ho domů.

Nejprve ale musí podniknout určitá bezpečnostní opatřeni Jacob se vydal z kabiny řízení letu do obytné části a svlékl si leteckou kombinézu. Džíny z denimu a bavlněný svetr, které stály tolik, že to raději honem zapomněl, měl stále ještě zabalené v původním obalu. Vynikající duplikát, pomyslel si a natáhl si džíny.

Musel přiznat, že jsou nesmírně pohodlné.

Když byl převlečený, podíval se na sebe do zrcadla. Pokud by se setkal s nějakými obyvateli během svého pobytu, a doufal to bude pobyt krátký, chtěl být nenápadný. Nemá ani čas ani touhu pokoušet se něco vysvětlovat lidem, kterým to nepochybně myslí o dost pomaleji. Taky naprosto netouží po tom, aby mu svou pozornost věnovaly nějaké noviny, což v téhle době bývalo velmi populární.

Ačkoli si to nechtěl přiznat, šedý svetr a modré džíny mu slušely.

Padly mu perfektně, materiál mu připadal velmi příjemný. A co bylo nejdůležitější, v tom oblečení vypadal jako člověk ze dvacátého století.

Jacob věnoval mnohem více pozornosti své práci než účesu takže husté černé vlasy dlouhé po ramena míval skoro stále rozcuchané.

Přesto báječně rámovaly jeho hranatý obličej s tmavě zelenýma očima. Často se mračil a jeho ústa bývala obvykle přísně sevřená, když byl ponořený do nějakých výpočtů. O to víc nečekaně a s mocným šarmem působilo, když se uvolnil natolik, že se zasmál. Teď se nesmál. Hodil si pytel s věcmi přes rameno a odcházel.

Spíš vzhledem k poloze slunce než podle hodinek Jacob usoudil, že bude krátce po poledni. Obloha byla zázračně prázdná. Bylo neuvěřitelné stát pod modrou klenbou nebes a vidět pouze slabou bílou stopu, o níž předpokládal, že je to pára, produkovaná nějakou formou zastaralého způsobu mezikontinentální dopravy. Díval se, jak se ta čára prodlužuje a vzpomněl si, že těm strojům říkali letadla.

193

Jak ohromně trpěliví musí ti lidé být, napadlo ho při představě, že musí sedět rameno vedle ramene mezi stovkami dalších lidí a po celé hodiny viset na obloze jen proto, aby se dostali z jednoho pobřeží na druhé, třeba z New Yorku do Paříže.

Prostě neznali nic lepšího.

Obrátil pohled od oblohy k zemi a vydal se dál.

Štěstí, že svítí slunce. Nebyl připravený na zimu. Sníh pod jeho botami byl měkký, ale foukal vítr, který mu byl nepříjemný, dokud mu chůze dostatečně nezahřála svaly.

Byl svým založením vědec, byl schopen trávit dlouhé hodiny, dokonce celé dny počítáním rovnic a prováděním experimentů. Ale nezanedbával ani své tělo, měl je vycvičené tak, že bylo stejně disciplinované jako jeho mysl.

Použil svou náramkovou jednotku k určení azimutu. V Calově zprávě bylo velmi přesně uvedeno, kde jeho loď havarovala i kde je umístěna chatka, ve které přebýval a seznámil se s tou svou Libby.

Jacob to místo navštívil v budoucnosti skoro o tři sta let později a vykopal schránku, kterou tam jeho bratr a ta žena uložili.

Jacob opustil domov v roce 2255, cestoval časem a prostorem, aby nalezl svého bratra. A aby ho přivezl domů.

Šel a nikde kolem sebe neviděl ani známky toho, že by tu žili lidé, nebo že tu jednou, za sto nebo dvě stě let, budou přepychová letoviska.

Byl tu jen volný prostor, spousty volného prostoru, nedotčená a panenská příroda. Slunce vrhalo na sníh namodralé stíny a nad nimi se tyčily stromy jako obři.

Přestože všechny přípravy a výpočty prováděl dlouhé měsíce, přestože musel důkladně zpracovat teorii, než ji mohl uvést ve skutečnost, přesto se cítil zaskočený. Ohromovalo ho, co se mu podařilo, kam až se dostal. Stál na zemi, pod modrou oblohou. Ta planeta mu připadala víc cizí než Měsíc. Zhluboka se nadechoval a vzduch mu plnil plíce. Mohl ho vydechovat tak, že mu od úst stoupala pára. Cítil chlad na obličeji a na rukou, rukavice neměl. Cítil vůni borovic a vychutnával si čistý mrazivý vzduch.

Narodí se až za dlouhou dobu.

Prožíval to jeho bratr stejně? Určitě ne, usoudil Jacob, protože bratr rozhodně nepociťoval v začátku radostnou náladu. Cal byl 194

ztracený, zraněný, zmatený. Nerozhodl se sem dostat, stal se hříčkou osudu a okolností. Osamoceného a zranitelného ho potom okouzlila nějaká žena. Jacob se ušklíbl a kráčel dál.

U potoka si odpočinul a přitom si na něco vzpomněl. Asi před dvěma dny, a stoletími v budoucnosti, tady stál. Bylo vrcholné léto a ačkoli potok v průběhu času pozměnil někde své koryto, tohle místo vypadalo skoro stejně.

Neměl tehdy pod nohama sníh, ale trávu. A zase tu bude růst tráva, každý rok, rok za rokem, každé léto. Mohl to dokázat. On sám je toho důkazem. Potok bude proudit rychleji než teď, kdy se musí prodírat nejen mezi skalami a kameny ale i mezi ostrůvky silného ledu. Sklonil se a nabral holou rukou plnou hrst sněhu.

Tehdy tu byl taky sám, ale nad hlavou mu zněl neustálý monotónní hukot dopravy a kus před ním, pár kilometrů na východ se tísnily horské hotely jeden vedle druhého. Když objevil schránku, kterou tu jeho bratr ukryl, sedl si do trávy a nemohl to pochopit.

Teď tu stál a zase to nemohl pochopit. Kdyby začal hledat, nalezl by tutéž krabici. Tu krabici, kterou před pár dny nechal u svých rodičů.

Ta krabice by existovala, tady pod jeho nohama stejně tak jako existuje v té době, ze které sem přiletěl. Tak jako existuje on sám.

Kdyby tu krabici teď vyhrabal a odnesl ji zpět do své lodi, nezůstala by tady na tom místě a nemohl by ji jednoho letního dne v třiadvacátém století objevit. Pokud je tohle pravda, jak je možné, že on sám je tady, v této době a může to všechno změnit?

Je to záhada, přemítal Jacob. Uložil ji do paměti, aby o ní mohl přemýšlet později a šel dál.

Uviděl chatu. Byl fascinovaný.

Přestože viděl mnoho fotografií a mnoho filmových simulaci tohle byla skutečnost. Na střeše roztával sníh. Dřevo bylo tmavé, mělo za sebou pouhé desítky let. Na sklech oken se třpytily sluneční paprsky, které sem pronikaly mezi větvemi vysokých stromů. Kouř, viděl ho i cítil, stoupal z komína nahoru k modré obloze.

To je krása, napadlo ho a po velmi dlouhé době se na jeho rtech opět objevil úsměv. Cítil se jako dítě, které objevilo pod vánočním stromečkem báječný dárek. V tuto chvíli mu vše bylo k dispozici, 195

může to zkoumat, analyzovat, skládat a rozebírat tak dlouho, dokud to nepochopí.

Posunul si pytel na zádech a kráčel dál zasněženou cestou. Sníh mu křupal pod nohama.

Neobtěžoval se klepat. Slušné chování zapomněl někde cestou mezi stoletími, nahradila je nedočkavost objevitele. Otevřel dveře a vešel do chaty.

„Neuvěřitelné. Naprosto neuvěřitelné,“ řekl potichu s údivem.

Dřevo, skutečné dřevo, všude kolem. Ohromný krb byl z kamene, takového, jaký se lámal a dobýval ze země. V krbu hořel oheň, praskal a syčel za zástěnou z pletiva. Nádherně voněl. Místnost nebyla velká, ale byla plná věcí, bylo tu plno nábytku ale přesto tu bylo útulno a příjemně.

Jacob by mohl jen tady v téhle místnosti trávit hodiny a hodiny prohlížením věcí jedné po druhé. Nejprve ale chtěl vidět i to ostatní.

Začal si své poznatky zaznamenávat polohlasem na mininahrávač a stoupal přitom nahoru po schodech.

Sunny prudce stočila volant landroveru a v duchu si nadávala. Jak přišla na ten nápad, že by chtěla strávit pár měsíců na chatě? V klidu a tichu? Proč a k čemu by to mělo být dobré? Landrover se ztěžka plazil vzhůru do kopce. Představa, že pár týdnů na samotě jí pomůže, aby se zorientovala ve svém životě a aby se konečně rozhodla, jak s ním dál naloží, byla dost absurdní.

Věděla, co chce se svým životem dělat. Něco velkého, něco působivého. Vůbec přece nevadí, že konkrétně neví, co by to mělo být.

Až na to narazí a uvidí to, pozná to.

Stejně tak, jako vždycky věděla, že to, s čím se setkává, ještě není to pravé, ani balet, ani cesty s rockovou skupinou.

Ani pilotování dopravních letadel nebo skákání s padákem. Ani nechtěla řídit velký náklaďák nebo psát básně v japonských verších haiku.

Ne každý by ve třiadvaceti letech věděl tak přesně, kterým směrem se jeho ambice ubírat nebudou, připomněla si Sunny, když zastavila auto před chatou. Svou cestu ke slávě a úspěchu pomocí vyřazovací metody najde hravě. Za nějakých deset nebo dvacet let.

196

Bubnovala prsty na volat a prohlížela si chatu. Tohle obydlí vypadalo tak domácky přívětivě, že se nedalo považovat za ošklivé.

Vedle dveří u vchodu stála stará houpací židle. V zimě v létě tam měla své místo celé roky, kam až sahala Sunny paměť. Jak právě objevila, v té kontinuitě bylo něco uklidňujícího.

Zároveň s uklidňujícím pocitem ale vnímala i neklid a potřebu nového, ještě nepoznaného a nedotčeného.

Vzdychla a vůbec nevnímala chlad. Co je to, co hledá a co tady nenachází? Co nenachází nikde, kde byla. Přesto, když usoudila, že je na čase, aby si tu otázku položila a aby o ní přemýšlela, přijela sem do chaty.

Narodila se tady a prvních několik let svého života strávila v chatě a pobíháním v okolních lesích. Možná proto přijela zpátky sem, když jí její život začal připadat tak bezúčelný. Přijela proto, aby si uvědomila a zrekapitulovala některé nejprostší základní věci.

Měla to tu ráda, i když ne tolik, jako její sestra Libby. Ne tolik, jako její rodiče, kteří k tomuhle místu měli hluboký vztah. Ona k tomu místu tady měla asi takový vztah jako mívají děti ke staré podivínské tetě. Sunny si nedokázala představit, že by tu měla opět žít, tak jako tu žila Libby se svým manželem. Den po dni, noc za nocí, aniž by zahlédli jinou živou duši. Libby měla možná své kořeny zde v lese, ale Sunnyino srdce patřilo městu, s jeho zářivými světly a možnostmi.

Jen na dovolenou, řekla si pro sebe, sundala si vlněný klobouk a rukou si přičísla vlasy. Zaslouží si dovolenou. Koneckonců začala studovat hned od šestnácti let. Jak nejednou říkal její otec, byla ke své smůle až příliš bystrá. Těsně před dvacátými narozeninami, po dokončení školy, začala zkoušet různé další věci jednu za druhou, ale nic ji plně neuspokojovalo.

Ve všem, do čeho se pustila, chtěla být dobrá. Možná proto se snažila věnovat všemu intenzivně, naučit se všechno, stepovat stejně jako malovat na smalt. Jenomže být v něčem dobrá neznamenalo, že je to pro ni to pravé. Zkoušela proniknout do stále dalších a dalších dovedností a přitom se neustále cítila provinile, že předchozí věci opouští.

197

Nastal čas, aby se konečně usadila. Proto přijela sem, aby mohla přemýšlet, zvažovat, rozhodovat se. Nic jiného v tom nebylo. Nebylo to proto, že by se chtěla skrývat, protože ztratila práci, kterou naposledy dělala. Vyhodili tě ze dvou posledních zaměstnání, řekla si v duchu jedovatě.

Má dost peněz na to, aby tu vydržela po zbytek zimy, zejména proto, že tady ani není možnost někde utrácet. Kdyby se řídila jen svými instinktivními nápady a sedla do příštího letadla do Portlandu nebo Seattlu, nebo kamkoli jinam, kde se něco děje, byla by bez peněz během týdne. A musela by se stydět, kdyby se měla potom se sklopenýma ušima vrátit zpátky ke svým shovívavým, ale rozzlobeným rodičům.

„Řekla jsi, že tu zůstaneš,“ zašeptala sama sobě a otevřela dveře auta. „A zůstaneš tady, dokud si nebudeš jistá, kam vlastně Sunny Stoneová patří.“

Vytáhla dvě tašky potravin, které nakoupila ve městě a probrodila se sněhem k chatě. Usoudila, že pár měsíců tady jí ukáže, jestli dokáže být soběstačná. Pokud dřív nezemře nudou.

V chatě nejprve zkontrolovala oheň. Byla ráda, že stále hoří.

Nechodila do skautského dívčího oddílu zbytečně. Odložila obě tašky na kuchyňskou linku. Tušila, že Libby by šla hned všechno uklidit tam, kam to patří. Sunny to ale považovala za ztrátu času, protože to stejně bude všechno dřív nebo později potřebovat a vyndávat.

Se stejnou lhostejností odložila svůj kabát přes židli a odkopla boty do rohu. Vydolovala z tašky sladkou tyčinku, rozbalila ji a šla do obýváku. Potřebovala věnovat odpoledne zkoumání sama sebe. V

poslední době si pohrávala i s myšlenkou, že se vrátí do školy a bude studovat práva. Představa, že by se živila tím, že se bude hádat, jí připadala docela lákavá. Vzala si sem kromě oblečení, fotoaparátu, skicáku, magnetofonu a stepařských bot i dvě krabice knih o výběru povolání.

Během prvního týdne pobytu v chatě se zabývala myšlenkou, že by se mohla věnovat psaní scénářů, posléze jí to ale připadalo jako dost nejisté živobytí. Medicína se jí zdála příliš děsivá a obchod s retrooblečením příliš krátkodobá módní záležitost.

198

Studium práva viděla perspektivně. Dokázala si sama sebe představit jako chladnou a nekompromisní státní žalobkyni, nebo naopak jako oddanou a přepracovanou veřejnou obhájkyni.

Nakonec se rozhodla, že stojí za to se nad tím zamyslet. Čím dřív si udělá jasno, tím dřív se bude moct vydat někam, kde se dá podnikat něco zajímavějšího, než jen pozorovat, jak skapává tající sníh.

S půlkou tyčinky v puse vešla do dveří ložnice a spatřila ho. Stál vedle postele, vedle její postele, nepokrytě zabraný do listování módním časopisem, který předchozí večer pohodila na podlahu.

Dotýkal se lesklého křídového papíru, jako kdyby to byla nějaká vzácnost. Stál k ní zády, viděla jen to, že je vysoký. Byl ještě asi o deset centimetrů vyšší než jejích skoro sto osmdesát. Měl tak dlouhé vlasy, že mu padaly přes límec. Byly rozcuchané, jak po rychlé jízdě v otevřeném autě. Prohlížela si ho a téměř ani nedýchala.

Nemůže to být tulák, tomu neodpovídá jeho čisté oblečení. Džíny má jako nové, vůbec nevypadají nošené. Boty jsou bez poskvrnky, určitě byly hodně drahé a možná by se nespletla, kdyby tvrdila, že byly šité na míru. Tulák to není. Není to ani nějaký bláznivý turista, který by se rozhodl vydat do hor v zimě.

Nemohla tušit, jestli pod tím ohromným svetrem má nějaké svaly, ale vypadal dobře rostlý. Kdyby byl zloděj, neztrácel by čas prohlížením časopisu, ale rozhlížel by se, co je tu v chatě za cennosti.

Sklouzla pohledem k šatníku a ke své krabici na šperky. Mnoho jich neměla, ale každý kousek vybírala s péčí a láskou bez ohledu na cenu. A jsou její, stejně jako chata je její a ten pokoj kam se navezl, je její. Vztekle vytáhla tyčinku z úst a popadla nejbližší věc, která mohla posloužit jako zbraň, prázdnou láhev od minerálky a začala s ní postupovat vpřed.

Jacob zaregistroval nějaký pohyb. Koutkem oka zahlédl rudou šmouhu. Instinktivně se otočil, a tím se trochu pohnul z místa právě v okamžiku, kdy mu láhev prosvištěla kolem hlavy a rozplácla se o noční stolek. Zvuk tříštícího se skla se podobal zvuku výstřelu.

„Co to sakra –“

Než mohl říct něco dál, někdo mu podkopl nohy a on se čistě složil na zem. Zůstal ležet na zádech a nad sebou uviděl vysokou štíhlou ženu s bohatou zářící záplavou světlých vlasů a rozzuřenýma šedýma 199

očima. Nakláněla se k němu s rukama v bok, v pozici, která kdysi dávno naznačovala bojový postoj.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varovala ho nabroušeným hlasem a propichovala ho očima. „Nechtěj, abych ti musela znova ubližovat, takže vstávej pěkně pomalu. Potom si to namiř po schodech dolů a ven z baráku. Máš na to třicet sekund.“

Díval se jí stále do očí a pomalu se zvedal. Při setkání s příslušníkem primitivní kultury je moudré postupovat pomalu.

„Co prosím?“

„Slyšel jsi mě dobře, frajere. Jsem přebornice v karate. Jestli mě budeš otravovat, rozloupnu ti lebku jako vlašský ořech.“

Smála se, když to říkala. Jinak by se jí možná začal omlouvat a všechno jí hned na místě vysvětlovat. Ale smála se, a tak to pro něho byla výzva. Beze slova vyskočil a postavil se měkce na bříška prstů nohou v postoji, který byl zrcadlovým obrazem jejího. Viděl v jejích očích překvapení, ne paniku nebo strach, ale překvapení. Blokoval její první úder, ale cítil, jak mu bolest projela z předloktí až do ramene.

Podařilo se mu změnit polohu tak, že dostatečně vykryl její útok nohou, kterým mu mířila na bradu, takže se nedostali do kontaktu.

Je rychlá, uvědomil si, rychlá a mrštná. Odvracel její útočné pohyby a zůstával v defenzívě, zatímco ji odhadoval. Nebojí se, pomyslel si s obdivem. Jestli měl Jacob nějakou slabost, o které věděl a kterou byl ochoten si přiznat, byla to láska k dobrému souboji.

Nehrál si s ní. Kdyby to zkusil, věděl, že by se octl na zemi a měl její nohou na svém krku. Kop, který těsně minul jeho vykrytí a nabral ho do žeber, byl jasným důkazem. Je to skoro rovnocenné utkání, usoudil po pěti minutách, v kterých se pěkně zapotil. Měl výhodu a převahu ve výšce a váze.

Rozhodl se, že obojího využije, manévroval, blokoval a potom ji dostal tím, že s ní smýkl tak, že ztratila rovnováhu a složila se na postel. Než se mohla vzpamatovat, zalehl ji a chytil jí zápěstí a sevřel jí je nad hlavou.

Byla zadýchaná, ale nebyla ochotná se vzdát. Propalovala ho pohledem a potom vložila všechnu sílu do posledního pokusu. Právě včas přenesl váhu a posunul se, aby se vyhnul kolenu, kterým zaútočila do jeho slabin.

200

„Některé věci se nemění,“ mručel si a prohlížel si ji, zatímco se snažil popadnout dech.

Byla nádherná, nebo možná, že mu tak jen připadala díky tomu, jak se pěkně porvali. Pleť jí teď zrůžověla a zdůrazňovala nádherně sluneční barvu jejích vlasů. Krátký, téměř klukovský, sestřih podtrhoval elegantní rysy jejího obličeje. Má výrazné lícní kosti, jako nějaký bojovník, napadlo ho. Jako Viking nebo Kelt. Šedé oči lemované dlouhými hustými řasami rozpaloval vztek, nevzdávala se.

Malý ostrý nos, plná ústa s trochu našpuleným dolním rtem. Voněla jako les, chladně, exoticky, cize.

„Jsi dost dobrá,“ řekl jí a chvíli si vychutnával, jak se její tělo pevně a neústupně napíná pod jeho vahou.

„Díky.“ Vyštěkla to na něho, ale dál nebojovala. Věděla, kdy může bojovat a kdy musí zvolit jiný postup. Přemohl ji a vybojoval nad ní vítězství, ale nebyla ochotna vyjednávat o podmínkách. „Ocenila bych, kdybys ze mě slezl.“

„Hned to bude. Máš ve zvyku vítat lidi tak, že je složíš na zem?“

Zvedla v údivu obočí. „A ty máš ve zvyku nacpat se k lidem domů a přehrabovat se jim v ložnicích?“

„Dveře nebyly zamčené,“ hájil se. Potom se zarazil. Byl si jistý, že je na správném místě, ale tohle nebyla ta žena, která se jmenuje Libby.

„To je tvůj dům?“

„Správně. Říká se tomu soukromý majetek.“ Snažila se příliš nevrtět, zkoumal ji, jako kdyby byla nějaký obzvlášť zajímavý vzorek v Petriho misce.

„Už jsem zavolala policii,“ upozornila ho, přestože k nejbližšímu telefonu to bylo nějakých patnáct kilometrů. „Na tvém místě bych utíkala až by se za mnou prášilo.“

„Kdybych se chtěl vyhnout policii, byla by blbost, aby se za mnou prášilo a abych tak nechával stopu.“ Naklonil hlavu na stranu a uvažoval. „Kromě toho jsi policii nezavolala.“

„Možná že ano, možná, že ne.“ Špulila pusu čím dál víc. „Co chceš? Tady není nic, co by stálo za krádež.“

„Nepřišel jsem krást.“

Leknutím ji píchlo u srdce, ale čistě ženský strach okamžitě překryl divoký vztek. „Nebudeš to mít tak snadné.“

201

„Tak dobře.“ Neobtěžoval se jí ptát, co vlastně. „Kdo jsi?“

„Myslím, že právo pokládat otázky bych měla mít spíš já.‘

kontrovala. „Jenže nemám zájem.“ Srdce jí začalo hlasitě bušit a jen doufala, že on to neslyší. Leželi na neustlané posteli, jako by byli milenci. Díval se na ni svýma zelenýma očima tak upřeně, až opět začala lapat po dechu.

Viděl, že se jí v očích mihla panika, byl to jen kratičký záblesk, ale přesto uvolnil sevření jejích zápěstí. Vnímal, jak jí divoce buší srdce i nečekanou reakci, kterou to v něm probouzelo. Sjel pohledem na její ústa.

Jaké by to asi bylo, napadlo ho. Jen se jí dotknout, jen na zkoušku.

Tak plná a jemná ústa, jako stvořená k tomu, aby muže sváděla.

Bojovala by nebo by ječela? Oboje by bylo zajímavé.

Rozhořčený těmi nápady se znovu zahleděl do jejích očí. Měl svůj cíl a nehodlá se od něho nechat odvádět.

„Omlouvám se, jestli jsem tě vyděsil, nebo jestli jsem narušil tvé soukromí. Někoho hledám.“

„Tady nikdo není, jen –“ Chytila se sama a málem si vynadala nahlas. „Koho? No, koho hledáš?“

Nejlepší bude hrát na jistotu, rozhodl se Jacob. Jestli se nějak spletl ve výpočtech času, nebo jestli Calova zpráva nebyla přesná, nebylo by moudré odhalovat toho příliš.

„Jednoho muže. Myslel jsem, že tu bydlí, ale možná nemám správné informace.“

Odfoukla vlasy z očí. „Koho? Jak se jmenuje?“

„Hornblower,“ odpověděl Jacob a poprvé použil svůj úsměv.

„Jmenuje se Caleb Hornblower.“ Překvapení, které se zračilo v Sunnyiných očích, mu stačilo. „Znáš ho?“

Hned jí vytanuly na mysli nejrůznější záhadné představy o manželovi její sestry. Je to špion, nebo zběh, nebo excentrický milionář na útěku. Loajalitu k rodině měla hluboko zakořeněnou. Než aby zradila svou milovanou rodinu, nechala by si raději zapíchat bambusové štěpinky pod nehty.

„Proč bych ho měla znát?“

„Ty ho znáš,“ trval si Jacob na svém. Když bojovně vystrčila hradu, nešťastně si vzdychl. „Abych se s ním setkal, musel jsem 202

absolvovat hrozně dlouhou cestu.“ Rty se mu nad tím umírněným hodnocením samy od sebe zkřivily. „Hrozně dlouhou cestu. Mohla bys mi prosím říct, kde je?“

Cítila, že ztrácí tvrdost, ke které se odhodlala, a tak znovu bojovně vystrčila bradu. „Jak sám vidíš, tak tady není.“

„Je v pořádku?“ Jacob pustil její zápěstí a chytil ji za ramena.

„Nestalo se mu nic?“

„Ne.“ Slyšela v jeho hlase tak upřímnou a nefalšovanou starost, že položila svou ruku na jeho. „Ne, samozřejmě, že ne. Jen jsem nechtěla –“ Znovu se sama chytila. Jestli je to léčka, spadla do ní jako hruška.

„Jestli chceš, abych ti cokoli řekla, budeš mi muset prozradit, kdo jsi a proč to chceš vědět.“

„Jsem jeho bratr Jacob.“

Sunny se rozšířily oči údivem a dlouze vydechla. Calův bratr? To je možné, uvažovala. Má stejnou pleť i tvar obličeje. Je jejímu švagrovi rozhodně podobný víc, než si je podobná ona s Libby.

„Dobrá,“ řekla po krátkém uvažování, „svět je opravdu malý, že?“

„Menší než si dokážeš představit. Znáš Cala?“

„Ano. Oženil se s mou sestrou, takže ty a já jsme… Nejsem si vlastně tak docela jistá, čím si jsme, ale myslím, že rozhovor by nám šel líp, kdybychom se bavili ve vertikální poloze.“

Přikývl, ale ani se nepohnul. „Kdo jsi ty?“

„Já?“ Usmála se na něho okouzlujícím úsměvem. „Ale, já jsem Sunbeam.“ Stále se usmívala a ovinula mu prsty kolem palce. „A teď, jestli nechceš, abych ti ho vyvrátila, tak vypadni z mé postýlky.“

203

DRUHÁ KAPITOLA

Oddělili se od sebe v bojovné náladě, jako dva boxeři, kteří se při zvuku gongu stahují do koutů ringu. Jacob si nebyl zcela jistý, jak s ní nakládat, natož jak naložit s bombou, že se jeho bratr oženil. Jeho bratr je ženatý.

Když proti sobě stáli v bezpečné vzdálenosti asi jednoho metru, zastrčil ruce do kapes svých pohodlných džínů. Všiml si, že ačkoli je uvolněná, je stále ve střehu, připravená zareagovat na každý jeho pohyb, kdyby se o nějaký pokusil. Bylo by zajímavé, nějaký zkusit, jen aby se vidělo, co by bylo dál, co by dělala a jak. Ale jsou tu jiné priority.

„Kde je Cal?“

„Na Borneu. Jestli si to nepletu. Na Borneu nebo možná na Bora Bora. Libby tam má práci.“ Neměla teď čas si ho důkladně prohlížet.

Něčím jí Cala rozhodně připomínal, svým postojem, rytmem řeči. Ale i když to připouštěla, ještě stále nebyla ochotná mu důvěřovat. „Cal se ti asi zmínil, že je antropoložka.“

Chvíli váhal, potom se znovu rozhodl nasadit úsměv. Najednou mu připadalo mnohem důležitější než to, co mu Cal napsal nebo nenapsal, co asi jeho bratr řekl téhle ženě, Sunbeam. Sunbeam opakoval si roztržitě její jméno. Copak se někdo opravdu může jmenovat Sunbeam, když to znamená sluneční paprsek?

„Samozřejmě.“ Lhal bez problémů a bez výčitek svědomí „Ale nezmínil se, že bude pryč. Jak dlouho ještě?“

„Ještě pár týdnů.“ Přetáhla si červený svetr níž přes boky Začínala cítit, že bude mít modřiny. Netrápilo ji to. Ubránila se mu, no dobře, tak skoro se mu ubránila. „Je divné, že se nikdy nezmínil, že přijedeš.“

„Nevěděl to.“ Zachmuřil se a podíval z okna na sníh a na stromy.

Podařilo se mu dostat se tak blízko, tak zatraceně blízko, a teď bude muset čekat. „Nebyl jsem si jistý, že se mi to podaří.“

204

„Jasně.“ Pomalu pokrčila rameny a zhoupla se na podpatcích.

„Nepodařilo se ti stihnout svatbu. Všichni jsme si říkali, že je zvláštní, že se na ten velký den nedostavil nikdo z Calovy rodiny.“

Obrátil k ní obličej. Z jejího hlasu zněla přísná kritika. O kritiku se nestaral, málokdy ho zajímala, ale tentokrát ho skoro pobavila.

„Věř mi, že kdyby to šlo, tak bychom přijeli.“

„Hmm. Tak když už jsme přestali zápasit, mohli bychom jít dolů a dát si třeba čaj.“ Vydala se ke dveřím a cestou o něho zavadila pohledem. „Jaký výkonnostní stupeň máš?“

„Sedmý.“ Zvedl obočí. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Dobře.“ Pořádně namíchnutá scházela dolů po schodech.

Nenapadlo by mě, že lidi jako ty se budou zajímat o bojová umění.“

„Lidi jako já?“

Zopakoval po ní roztržitě a přejel dlaní po hladkém dřevěném zábradlí.

„Jsi fyzik nebo něco takového, ne?“

„Něco takového.“ Všiml si tkaného přehozu s výraznými neoplývajícími barvami, položeného přes opěradlo židle. Přestože ho přehoz zaujal, odolal pokušení podrobit ho bližšímu zkoumání. „A ty?

Jakou máš profesi ty?“

„Žádnou. Teprve se rozhoduju.“

Šla v kuchyni rovnou ke sporáku. Překvapeného výrazu v Jacobově tváři si nevšimla.

Přesně jako v nějaké staré videonahrávce nebo příručce, napadlo ho, když se rozhlížel po místnosti. Až na to, že tohle bylo mnohem lepší než jakákoli reprodukce. Nádherné, pomyslel si a jeho nadšení se změnilo v radost. Absolutně nádherné. Ruce ho úplně svrběly, jak měl chuť všechno si osahat.

„Jacobe?“

„Co?“

Sunny se už zase mračila, když se na něho dívala. Je to podivín, usoudila. Báječný, to určitě, ale podivín. Prozatím ho měla dost.

„Troufám si tvrdit, že jsme tady na čaje machři. Máš nějaký oblíbený?“

205

„Ne.“ Nemohl tomu pokušení odolat. Prostě to nešlo. Když se otočila, aby postavila konvici na kamna, natáhl se ke smaltovanému dřezu a otočil mohutným chromovým kohoutkem. Z širokého uzávěru se vyvalila voda. Vložil do proudu prst a zjistil, že voda je ledová.

Když olízl mokrý prst, aby vodu ochutnal, ucítil slabě kovovou příchuť.

Je to zcela neupravovaná voda, došlo mu. To je věc. Pili vodu přímo tak, jak vytékala ze země. Úplně zapomněl na Sunny a znovu vložil prst pod tekoucí vodu. Zjistil, že už se natolik ohřála, že musel ucuknout. To ho prozatím uspokojilo, a tak zase zavřel kohoutek.

Když se otočil, viděl, že Sunny ještě stále stojí u kamen. Pozorovala ho. Rozhodl se, že nemá cenu si něco vyčítat. Prostě je jen třeba držet svou zvědavost na uzdě až do chvíle, kdy bude sám.

„Je to moc pěkné,“ prohlásil.

„Díky.“ Odkašlala si a dál ho sledovala, přestože se při tom natahovala dozadu pro hrnečky. „Říkáme tomu dřez. Ve Filadelfii máte dřezy taky, nebo ne?“

„Ano.“ Rozhodl se využít příležitosti. „Nikdy jsem ale nepoužíval podobný.“

Trochu se jí ulevilo.

„Jistě, je to tu trochu staromódní.“

„Přesně to jsem si myslel.“

V konvici začala vřít voda. Sunny se otočila a připravovala čaj.

Vytáhla si přitom ledabyle rukávy svetru až nad lokty. Dlouhé, pružné paže, všiml si. Na vzhled vypadají ošidně křehké. Sáhla na své bolavé předloktí. S ukázkou jejich síly už měl tu čest se seznámit.

„Cal ti možná neřekl, že mí rodiče postavili tenhle domek v šedesátých letech.“ Nalila vařící vodu do hrnečků.

„Postavili?“ zopakoval po ní. „Sami?“

„Každý kámen a každá kláda jim prošla rukama,“ řekla mu. „Byli hippies. Opravdoví původní členové hnutí.“

„Šedesátá léta dvacátého století, ano. Četl jsem o té době. Bylo to hnutí proti konzumní společnosti. Mladí proti konzumní společnosti, politická a sociální revolta vyjadřující nedůvěru vůči bohatým, vládě a armádě.“

206

„Řečeno z pohledu opravdového vědce.“ Podivína, přidala v duchu a odnesla hrnečky na stůl.

„Je legrační, když se někdo vyjadřuje o době, kdy se narodil jako kdyby mluvil o něčem tak dávno minulém, jako je třeba dynastie Ming.“

Vybídla ho, aby se posadil. „Časy se mění.“

„Ano.“ Sledovala, jak se prstem dotýká povrchu stolu, jako by ho zkoumal. „Tomu se říká stůl,“ informovala ho úslužně. Přestal a vzal do ruky hrneček. „Obdivoval jsem to dřevo.“

„Jsem přesvědčená, že je to dub. Stůl vyráběl můj otec, proto musí být jedna noha podložená krabičkou od sirek.“ Zatvářil se tak nechápavě, že se rozesmála. „Měl období, kdy se věnoval tesařině a truhlařině, ale skoro všechno, co vytvořil, se nějak viklá.“

Stěží si to dokázal představit. Dřevo z opravdového stromu, a je z něho vyrobený kus nábytku. Takový přepych by si v jeho době mohli dovolit jen lidé s nejvyšším kreditem. I tak by se na ně ze zákona vztahovalo omezení, že smějí vlastnit jen jeden jediný kus. On si tady sedí v domku, který je postavený celý ze dřeva. Chtěl by si vzít vzorky. Což by mohlo být obtížné, kdyby ho pozorovala a nedůvěřovala mu, ale nemuselo by to být nemožné. Přemýšlel o tom a popíjel čaj. „To je Herbal Delight.“

Sunny pozvedla svůj hrnek jako na přípitek. „Uhodls na první pokus. Těžko bychom si mohli dovolit pít něco jiného, aniž bychom tím riskovali klid v rodině.“ Dívala se na něho přes okraj svého hrnečku, potom zavrtěla hlavou. „Herbal Delight je firma patřící mému otci. Ani to ti Cal neřekl?“

„Ne.“ Jacob se zmateně zadíval na tmavě zlatavý obsah svého hrnku. Herbal Delight. Tuhle společnost, jednu z nejbohatších a nejexpanzivnějších založil William Stone. Legendy o jeho začátcích byly ještě romantičtější než ty o jednom z prezidentů v devatenáctém století, který se narodil v nějakém srubu.

Ne, to nebyly výmysly, napadlo Jacoba, když cítil vůni stoupající z hrnku. Je to pravda. „Co ti vlastně Cal řekl?“

Jacob se napil a snažil se zachovat klid. Měl v úmyslu co nejdřív si zaznamenat vše, co prožíval. „Jen to, že… letěl a havaroval. Tvoje 207

sestra se o něho starala a zamilovali se do sebe.“ Znovu ho opanovala původní zášť. Postavil hrnek na stůl. „A rozhodl se, že s ní zůstane.“

„Něco ti na tom vadí?“ Stejně jako on odložila Sunny hrnek na stůl. Když se na sebe podívali, v jejich pohledu bylo stejné množství averze a nedůvěry. „Tak proto ses neobtěžoval přijet na svatbu?

Protože se rozhodl, že se ožení, aniž by to s tebou konzultoval a nechal si to od tebe schválit?“

Oči mu ztmavly vztekem.

„Bez ohledu na to, jaký je můj názor na jeho rozhodnutí, bych se byl dostavil, kdyby to bylo možné.“

„To je od tebe opravdu moc krásné.“ Vstala a vylovila z hromady potravin sušenky. „Dovol, abych ti něco řekla, Hornblowere. Tvůj bratr má ohromné štěstí, že žije s mou sestrou.“

„To nemůžu vědět.“

„Já ano.“ Sunny roztrhla obal a začala dolovat sušenky. „Je krásná a báječná, laskavá a nesobecká.“ Gestikulovala s půlkou sušenky v ruce. „A jestli ti do toho něco je, a to není, jsou spolu šťastní.“

„To taky nemůžu vědět.“

„A čí je to chyba? Kdybys chtěl, měl jsi spoustu času se setkat s nimi oběma, kdyby ti na tom záleželo.“

V očích se mu objevila prudká zuřivost. „Právě čas byl ten problém.“

Vstal.

„Vím jen jedno, a to že můj bratr udělal neuvážené rozhodnutí, takové, které mění celý život. Mám v úmyslu se přesvědčit, že neudělal chybu.“

„V úmyslu?“ Sunny měla v ústech sušenku, takže nejprve musela sáhnout po hrnku, aby se mohla napít a spláchnout ji, teprve potom byla schopná mluvit.

„Nevím, jak to chodí ve vaší rodině, ale u nás nerozhoduje za ostatní žádný výbor. My jeden druhému neupíráme právo rozhodovat o svých záležitostech.“

Její rodina mu byla ukradená. Staral se jen o svou vlastní.

„Rozhodnutí mého bratra má vliv na velký počet lidí.“

208

„Jasně. To, že se oženil s Libby nejspíš změní celý chod dějin.“

Otráveně hodila balíček sušenek zpátky na linku. „Jestli ti to dělá takové starosti, tak proč ti trvalo víc než rok, než ses objevil?“

„To je moje věc.“

„Aha, to ano. To je tvoje věc. Ale život mé sestry je taky tvoje věc.

Jsi fakt kretén, Hornblowere.“

„Prosím?“

„Řekla jsem, že jsi kretén.“ Přihladila si rukou vlasy. „Až se vrátí, tak si s ním promluvíš. Zapomněl jsi na jednu věc, a to, že Cal a Libby jeden druhého milují, jeden druhému patří. A teď mě omluv, mám něco na práci. Můžeš odejít.“

Vyrazila pryč. Za okamžik na to zaslechl Jacob zvuk, o kterém usoudil, že to bylo prásknutí primitivními dřevěnými dveřmi.

Rozčilující ženská, řekl si. Zajímavá, to ano, ale rozčilující. Musí najít nějaký způsob, jak s ní jednat, protože bylo jasné, že si bude muset prodloužit pobyt až do Calova návratu.

Jako vědec to považoval za báječnou příležitost. Má šanci studovat primitivní kultury z první ruky, mluvit z očí do očí se svými předky, nebo tak nějak. Podíval se vzhůru ke stropu. Pochyboval, že by prchlivá Sunbeam ocenila, kdyby ji považoval za předka.

Přesto to ale byla fantastická příležitost, z vědeckého hlediska. Z

osobního hlediska považoval svůj vztah k téhle primitivní ženě za trápení. Je nezdvořilá, hádavá a agresivní. Možná že on sám má stejné vlastnosti, ale jí je on přece jen nadřazený, protože je napřed o několik století.

První věc, kterou udělá, až se vrátí na loď bude, že si otevře počítačovou banku a podívá se, co znamenalo slovo kretén, když se někom řeklo ve dvacátém století.

Sunny by bylo nesmírně potěšilo, kdyby mu mohla podat stručné vysvětlení. Přecházela po svém pokoji a napadalo ji minimálně půl tuctu mnohem výstižnějších výrazů pro popis jeho charakteru.

Ten chlap tedy má drzost. V pohodě se tu objeví víc než rok po tom, co měli jeho bratr a její sestra svatbu. Ale ne proto, aby jim pogratuloval, pomyslela si vztekle. Ne proto, že chce, aby se rodina 209

pěkně sešla. Chce prezentovat svůj čertví na čem založeny názor na to, jestli je Libby hodna jeho bratra nebo ne.

Blbec. Idiot. Imbecil.

Přiblížila se k oknu a zahlédla ho dole. Už měla ruku na klice okna a chtěla ho otevřít, aby za ním ty nadávky mohla zařvat. Vztek ji najednou přešel tak rychle, jak v ní vzkypěl.

Proč má proboha namířeno do lesa? Bez kabátu? Přimhouřila oči a pozorovala ho, jak se brodí sněhem směrem k lesu. Kam to sakra jde?

Tím směrem není vůbec nic, jen stromy a další stromy.

Hlavou se jí začala honit otázka, která ji nenapadla dřív, protože byla příliš zaujatá jinými věcmi. Jak se sem dostal? Z města je to k chatě několik kilometrů a z nejbližšího letiště to sem autem trvá minimálně dvě hodiny. Jak se mu uprostřed zimy podařilo dostat se do její ložnice, bez kabátu, bez čepice, bez rukavic?

Nikde venku u chaty nestálo žádné auto ani náklaďák nebo dokonce sněžný skútr. Představa, že by šel pěšky z dálnice byla opravdu absurdní. Člověk se prostě nepustí v lednu takhle do hor.

Pokud není blázen.

Pokrčila rameny a odešla od okna. V tom to možná je. Jacob Hornblower není jen kretén. Je šílenec.

To je ovšem dost velký myšlenkový skok, pokárala sama sebe. Že se jí nelíbí, to opravdu není dostatečný důvod, aby ho považovala za šílence. Koneckonců je to přece Calův bratr a Sunny si za uplynulý rok Cala hodně oblíbila. Bratr Jacob může být nepříjemný jak osina, ale to neznamená, že má o kolečko míň nebo víc.

Jenomže…

Nepřipadalo jí snad, že je divný? Že se divně chová? Znovu vyhlédla z okna, ale byl pryč a zůstaly po něm jen čerstvé stopy ve sněhu.

Cal se zdá být docela normální, přemítala. Jenomže co vlastně vědí o jeho rodině nebo o tom odkud pochází? Skoro nic. Sunny vždycky připadalo, že její švagr je podivně mlčenlivý, když se řeč stočí na jeho rodinu. Znovu sklouzla pohledem k oknu. Možná pro to má důvody.

Tenhle člověk se choval podivně hned od začátku, usoudila Sunny.

To, jak vnikl do domu, aniž by se předem ohlásil, stál v její ložnici a listoval si v časopisu Vogue, jako kdyby to byly vzácné dokumenty.

210

A potom to jeho chování v kuchyni. Hrál si s vodovodním kohoutkem. Zíral na všechno kolem. Jako kdyby před tím nikdy neviděl kamna nebo ledničku. Nebo alespoň hodně dlouho, protože byl někde zavřený, napadlo ji. Někde v ústraní, kde nemohl být pro společnost nebezpečný.

Žmoulala si ret mezi zuby a nervózně přecházela po pokoji. Na něco šlápla. Uskočila a potom zjistila, že to je jeho pytel. Zapomněl ho tady. To znamená, že se pro něj vrátí.

No, to dokáže zvládnout. Dokáže se ovládnout. Otřela si dlaně o stehna a zadívala se na pytel na zemi. Nebude na škodu trochu se na to připravit.

Z náhlého impulzu si klekla na zem. Přestože je to porušení soukromí, podívá se, co v tom pytli je. Podivný je už sám ten pytel.

Nemá žádný zip nebo tkanici. Objevila suchý zip, který se otevřel tak tiše, že to vůbec nebylo slyšet. Provinile se podívala přes rameno a potom se začala probírat obsahem pytle.

Oblečení na převlečení. Další svetr, tentokrát černý. Bez značky.

Džíny. Jemné a nepochybně drahé, ale přesto na zadní kapse nebyla žádná značka výrobce. Nikde neměly žádnou značku. A byly nové.

Vypadaly, jako by je ještě nikdo nikdy neměl na době. Položila je stranou a zalovila hlouběji. Našla ampulku označenou fluoratyne, která obsahovala čirou tekutinu a pár vysokých bot z jemné kůže.

Žádné holení, žádné zrcátko. Ani kartáček na zuby. Jen to očividně nové oblečení a lahvička, která mohla obsahovat asi nějaký lék.

Poslední, co nalezla, jí připadalo jako největší záhada. Nějaké elektronické zařízení, ne větší než dlaň ruky, kruhového tvaru a vzadu opatřené závěsem. Otevřela kryt a uviděla spoustu malých tlačítek.

Jedno z nich stiskla a nadskočila, protože uslyšela Jacobův hlas. Byl jasný jako zvon a vycházel z toho kruhového přístroje, který držela v ruce. Odříkával nějaké rovnice, alespoň jí to tak připadalo. Čísla ani to ostatní, co říkal, vůbec nechápala Ale skutečnost, že je reprodukovala ta malá věc, Sunny přivedlo ještě na další možné vysvětlení.

Je to špion. Pravděpodobně ze znepřátelené druhé strany. Ať je tou druhou stranou kdokoli. Z jeho chování bylo nutně třeba usuzovat, že je velmi duševně nevyrovnaný špion. Představivost Sunny nikdy 211

nescházela, měla jí nadbytek. Dokázala si živě představit, jak to mohlo být. Zajali ho. Použili nějakou děsivou techniku, aby z něho vytáhli informace, a tím mu poškodili mozek, takže se z toho zbláznil. Cal o tom nechtěl mluvit, a tak vymyslel historku, že bratr je astrofyzik a je natolik zaneprázdněný výzkumem, že nemůže přijet na západní pobřeží, jenže ve skutečnosti byl zavřený někde nějakém ústavu.

Odtud právě utekl.

Sunny mačkala tlačítka, jak ji napadlo, dokud Jacobův hlas nepřestal. Bude s ním muset zacházet laskavě. I kdyby byly její osobní pocity jakékoli, přece jen je to rodina. Musela by být naprosto přesvědčená o tom, že je nebezpečný šílenec, teprve potom by s tím něco dělala.

Stupidní, často se rozčilující osoba. Jacob se zamračil na obláček dýmu, který zahlédl za posledními stromy. Definice kreténa ho nezajímala. Bylo mu úplně jedno, když o něm někdo tvrdil, že je otravný. Tvrzení, že je idiot, by mu vadilo. Nenechal by si líbit, aby mu nějaká vychrtlá ženská, která považuje spalovací motor za vrcholnou technologii, říkala, že je idiot. Přes noc se mu podařilo udělat dost práce. Zamaskoval loď a doplnil své zprávy až k současnosti. Včetně toho hrozného setkání se Sunbeam Stoneovou. Na svůj cestovní pytel si vzpomněl až ráno.

Kdyby ho nerozčílila na maximum, nikdy by ho tam nemohl zapomenout. Ne že by v tom pytli bylo něco cenného. Byly tam jen základní věci. Normálně nebýval takhle roztržitý, zapomínal na drobnosti, pouze pokud se jeho paměť zabývala něčím mnohem závažnějším.

Čas od času si v noci, když pracoval, na Sunny vzpomněl. Nechtěl na ni myslet. Bylo to, jako kdyby vás svědila lopatka v místě, kam si nedosáhnete a nemůžete se toho pocitu zbavit. Jak se přikrčila, když se připravovala na souboj. Jak zvedla bradu a napínala tělo. Jak cítil její tělo pod svým, napjaté, vyzývavé. Jak jí září vlasy jako to její jméno.

Vztekle zavrtěl hlavou, jako kdyby ji chtěl vytřepat z hlavy. Nemá čas myslet na nějakou ženu. Ne že by je nedokázal ocenit, ale nejdřív 212

práce a potom zábava. O to jde. Kdyby hledal zábavu, nehledal by ji u Sunbeam Stoneové.

Čím více přemýšlel o tom, kde je a proč, tím více byl přesvědčený, že je potřeba přivést Cala k rozumu a vzít ho domů.

Je to něco jako časoprostorová horečka, usoudil Jacob. Jeho bratr utrpěl šok a ta žena, tak jak už se to v průběhu věků stávalo, toho využila. Když to Calovi logicky vysvětlí, půjde s ním k lodi a poletí domů.

Prozatím využije příležitost a bude zkoumat alespoň tenhle malý kousek světa a psát záznamy.

Na kraji lesa se zastavil.

Dnes bylo chladněji, takže upřímně litoval, že nemá teplejší oblečení. Přihnaly se šedé mraky obtěžkané sněhem a zakryly slunce.

V ponurém světle pozoroval, jak Sunny nabírá polena z hromady za zadní částí chaty. Zpívala si nesmírně erotickým hlasem písničku o muži, který někoho opustil. Neslyšela Jacoba přicházet, dál si zpívala a nakládala dřevo do náručí.

„Promiň.“

Vyjekla a uskočila, upustila přitom dřevo a to se rozletělo kolem.

Jedno poleno jí přistálo na noze, a i když měla vysoké boly, bolestí dvakrát nadskočila a několikrát řekla sakra. „Co je?“

Svírala si jednou rukou pošramocenou nohu a druhou se opírala o stěnu chaty.

„Nic.“ Musel se smát. „Spíš co je s tebou? Bolí to?“

„Ne, je to báječný pocit. Je to radost, jak pěkně to bolí.“ Skřípala zuby, když nohu opatrně stavěla znovu na zem. „Odkud jsi přišel?“

„Z Filadelfie.“ Přimhouřila oči. „Nebo jsi myslela teď?“ Ukázal rukou a dodal: „Támhle odtud.“ Zadíval se na polena rozházená po sněhu. „Můžu ti pomoct?“

„Ne.“ Dřepla si a sbírala dřevo. Po celou dobu ho přitom pozorně sledovala, připravená na jakýkoli jeho pohyb. „Víš, proč jsem tady, Hornblowere? Kvůli klidu a samotě.“ Odfoukla si vlasy z očí a podívala se na něho. „Chápeš, co tím myslím?“

„Ano.“

„Tak dobře.“ Otočila se a odkulhala k chatě. Vešla a práskla za sebou dveřmi. Naházela polena do bedny na dřevo a vrátila se do 213

kuchyně. Uviděla ho tam. Pronesla neidentifikovatelné slovo a potom se zeptala. „Co zase chceš?“

„Zapomněl jsem si tu pytel.“ Nasál vzduch. „Něco se pálí?“

Znechuceně zavrčela a zamířila k opékači topinek. Bušila do něho, dokud z něho nevyskočil čoudící zčernalý chleba. „Ten idiotskej krám.“

Aby si mohl lépe prohlídnout ten fascinující malý přístroj, naklonil se jí přes rameno. „Chleba nevypadá příliš chutně.“

„Ujde to.“ Na důkaz svých slov se do černého chleba zakousla.

I přes pach spáleniny ve vzduchu se k němu donesla Sunnyina vůně. Okamžitě v něm vyvolala reakci, která ho rozzlobila, ale byl natolik pyšný, že se nehodlal dát okamžitě na ústup, jak ho v první chvíli napadlo. „Jsi vždycky tak umíněná?“

„Ano.“

„A tak nepřátelská?“

„Ne.“

Otočila se a hned zjistila, že ho špatně odhadla. Nepoodstoupil od ní, jak čekala, ale namísto toho se naklonil dopředu a opřel se dlaněmi o kuchyňskou linku, a jako by náhodou ji uvěznil mezi svými pažemi.

Neexistovalo nic, co by ji mohlo rozčílit víc, než když na ni někdo takhle vyzrál.

„Uhni, Hornblowere.“

„Ne.“ Pohnul se, ale ještě blíž k ní. Stejně jako při jejich prvním setkání, opět se dotýkali stehny, ale rozhodně ne jako milenci.

„Zajímáš mě Sunbeam.“

„Sunny,“ opravila ho automaticky. „Neříkej mi Sunbeam.“

„Zajímáš mě,“ zopakoval jí. „Považuješ sama sebe za průměrnou ženu své doby?“

Zmateně zavrtěla hlavou.

„Na co se to ptáš?“

Ve vlasech měla spousty odstínů, od skoro bílé až po medově hnědou. Mrzelo ho, že si toho všiml a že se mu to líbilo.

„Na něco na co stačí jednoduchá odpověď ano nebo ne.“

„Ne. Nikdo nechce být považovaný za průměr. A teď laskavě –“

„Jsi krásná.“ Klouzal pohledem po jejím obličeji, úmyslně, zkoušel sám sebe a svou výdrž.

214

„To je jen fyzická záležitost. Co myslíš, že tě vyděluje proti průměru?“

„Proč se tím zabýváš, to je součást nějakého výzkumu? Zvedla ruku, aby ho odstrčila a narazila na pevný sval jeho hrudníku. Vnímala tlukot jeho srdce, pomalý a pravidelný.

„Více méně.“ Usmál se. Zneklidňoval ji na té nejzákladnější úrovni a nesmírně ho to uspokojovalo.

To ty jeho oči, usoudila Sunny. Ten člověk je blázen, ale má neuvěřitelně hypnotické oči.

„Myslela jsem, že se zabýváš planetami a hvězdami, ne lidmi.“

„Na planetách žijí lidé.“

„Minimálně na téhle ano.“

Znovu se usmál. „Minimálně. Můžeš to brát jako osobní zájem.“

Chtěla se pohnout, ale uvědomila si, že tím by se jejich dotek stal jen ještě víc intimním. V duchu ho proklínala, ale dala si záležet, aby mluvila a dívala se na něho stejně jako před tím.

„Nestojím o tvůj osobní zájem, Jacobe.“

„J. T.“ Cítil, jak se její tělo malinko zachvělo. „V rodině se mi většinou říká J. T.“

„Tak dobře.“ Říkala to pomalu, protože si uvědomovala, jak se jí mozek roztápí na kaši. Potřebovala by, aby mezi nimi byla větší vzdálenosti. „Co kdybys mi ustoupil z cesty J. T. a já bych udělala něco k snídani?“

Jestli se nepřestane kousat do rtu, tak jí k tomu bude muset přimět tím nejúčinnějším způsobem, který ho napadá. Nikdy si neuvědomil, že takový drobný projev nervozity může působil tak neodolatelně svůdně.

„To je pozvání?“

Malinko vystrčila jazyk a olízla si ret. „Jistě.“

Naklonil se k ní ještě blíž a užíval si, když pozoroval, jak se jí rozšiřují oči a jak tmavnou. Nebylo snadné odolat. Byl proslulý svým brilantním rozumem, houževnatostí, ale i vznětlivostí. Sebeovládáním nikoli. Měl chuť ji políbit, ale ne kvůli nějakému vědeckému experimentu. Měl chuť ji políbit bezohledně hrubě.

„Spálený chleba,“ zašeptal.

215

Rychle vydechla a navrhla: „Obilné kroužky s ovocnou příchutí.

Jsou vynikající. Mám je nejradši.“

Trochu se od ní odklonil, ale spíš kvůli sobě, než kvůli ní. Jestli tu má strávit někde kolem ještě pár dalších týdnů, bude muset trochu zapracovat na svém sebeovládání. Protože má určitý plán.

„Docela bych si dal nějakou snídani.“

„Výborně.“ Rozhodla se předstírat sama sobě, že nejde o ústup, ale o změnu strategie, a šla z příborníku vyndat dvě misky. Vrátila se s nimi a s barevnou krabicí ke stolu. „Jako děti jsme je nikdy nesměly.

Moje matka byla, je, zastáncem zdravé výživy. Její představa o snídani není nic jiného než kusy kořínků a kůry ze stromů.“

„Proč by si k jídlu volila zrovna stromovou kůru?“

„Mě se neptej.“ Sunny vyndala z ledničky mléko a potom ho nalila na hromádky barevných kroužků. „Od té doby, co jsem se odstěhovala, se živím jen nezdravou bufetovou stravou. Usoudila jsem, že vzhledem k tomu, že jsem prvních dvacet let jedla naprosto zdravě, mohu si dalších dvacet let dovolit otravovat svůj organismus těmi nejhoršími jedy.“

„Jedy,“ opakoval a pochybovačně se zadíval na obsah misky.

„Pro propagátory zdravé stravy je jedem i cukr. Promíchej si to,“

poradila mu a podala mu lžíci. „Spálené toasty a studené obilniny jsou mé speciality.“ Kouzelně se usmívala. I ona měla svůj plán.

Protože si nebyl úplně jistý, jestli ho náhodou opravdu nechce otrávit, počkal, až začala jíst a teprve potom ty obilniny ochutnal. Jsou to namočená cukrátka, zhodnotil to. Ale celkem to ujde. Považoval neformální jídlo za dobrý úvod, aby se s ní mohl sblížit natolik, že by od ní mohl získat informace.

Bylo jasné, že Cal kromě Libby nikomu neřekl o tom odkud, a ze kdy, se sem dostal. Jacob mu za to v duchu udělil nejvyšší ohodnocení. Bylo určitě nejlepší o tom pomlčet. Dopady by byly… no to ještě bude muset vyhodnotit.

Sunny rozhodně nebyla příliš daleko od pravdy, když se vyjádřila, že Calův sňatek s její sestrou by mohl změnit chod dějin.

Bude tedy v téhle hře opatrně pokračovat a využije situace ve svůj prospěch. Použije ji ve svůj prospěch, pomyslel si a měl pouze minimální pocit viny.

216

Rozhodl se, že od ní vyzví vše o její rodině, hlavně o její sestře, o jejích názorech a dojmech pokud jde o Cala. Taky si od ní z první ruky nechá podat zprávu o životě ve dvacátém století. Při troše štěstí by mohl být schopný ji přesvědčit, aby ho vzala do nejbližšího města a aby si tak rozšířil svou sbírku dat.

Nemá význam se od něho nechat vytáčet, usoudila Sunny. Jestli chce přesně zjistit, kdo a co vlastně je, bude muset mnohem víc používat takt. Nebyla to zrovna její nejsilnější stránka, ale mohla by se to naučit. Je s ním tak naprosto sama, jak je to jen možné. Vzhledem k tomu, že nemá v úmyslu se sbalit a vyklidit pole, bude muset postupovat mnohem opatrněji a používal trochu diplomacii. Zejména jestli je opravdu takový cvok, jak ho odhadovala.

Jak hrozná škoda, že jsi úplný blázen, myslela si a usmívala se na něho. Někdo tak atraktivní, tak nehorázně sexuálně přitažlivý, by si zasloužil poctivě pracující mozek. Možná, že jde jen o nějaký dočasný výpadek duševních funkcí.

„Tak.“ Odložila lžíci vedle misky. „Co si vlastně myslíš o našem Oregonu?“

„Je hrozně velký, a velmi málo zalidněný.“

„To se nám právě líbí.“ Nechala chvíli pauzu.

„Přiletěl jsi do Portlandu?“

Váhal, zda má lhát nebo říct pravdu.

„Ne, dopravil jsem se trochu blíž. Ty tu bydlíš s Calem a svojí sestrou?“

„Ne. Mám byt v Portlandu, ale chci se odtud vystěhovat.“

„Kam?“

„Zatím jen vystěhovat.“ Podívala se na něho pobaveně, potom pokrčila rameny. „No, po pravdě řečeno, pohrávám si s myšlenkou jet na nějakou dobu na jih. Do New Yorku.“

„Co tam budeš dělat?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

Odložil lžíci stranou. „Nemáš žádné zaměstnání?“

Okamžitě se naježila. „Teď zrovna přecházím z jednoho zaměstnání do dalšího. Nedávno jsem rezignovala na manažerské místo v maloobchodním prodeji.“ Propustili ji z místa asistentky 217

manažera v oddělení spodního prádla v obchodním domě střední velikosti. „Zvažuju, že se vrátím do školy a budu studovat práva“

„Práva?“ V očích se mu objevila něha. V jeho pohledu bylo něco tak dojemného, že se na něho málem usmála doopravdy. „Moje matka v té oblasti pracuje.“

„Opravdu? Nemyslím, že by se Cal o něčem takovém zmínil, jaký druh práva dělá?“

Protože usoudil, že by možná měl trochu potíže s vysvětlováním pozice své matky, zeptal se na něho jiného: „Jaké právo bys měla v úmyslu dělat ty?“

„Přikláním se k trestnímu právu.“ Chystala se o tom začít mluvit dál, ale potom se zarazila. Nechtěla mluvit o sobě, ale o něm. „Není to legrační, že moje sestra by měla být vědec stejně jako Calův bratr? Co vlastně dělá astrofyzik?“

„Teoretizuje. Dělá pokusy.“

„Zabývá se takovými tématy, jako jsou meziplanetární cesty?“

Pokoušela se hloupě neuculovat, ale moc se jí to nepodařilo.

„Nevěříš na takové ty věci, že lidé budou létat na Venuši asi tak jako létají do Clevelandu?“

Bylo štěstí, že měl praxi z hraní pokeru a dokázal zachovávat ledovou tvář. V obličeji se mu nepohnul ani sval a dál klidně jedl.

„Věřím.“

Shovívavě se pousmála.

„Asi musíš, jenže není to hrozné, zabývat se takovými představami, když víš, že i kdyby se něco takového stalo možným, nedalo by se to stihnout za dobu lidského života?“

„Čas je relativní. Kdysi se za nepravděpodobný považoval let na Měsíc. Potom se to podařilo.“ Dost těžkopádně, pomyslel si, ale podařilo. „V příštím století poletí člověk na Mars a ještě dál.“

„Možná.“ Vstala a vyndala z lednice dvě láhve sodovky. „Pro mě by bylo těžké zasvětit svůj život něčemu, co by se neuskučnilo tak, abych to mohla vidět.“ Jacob fascinovaně pozoroval, jak vyndala ze zásuvky příborníku malý kovový předmět, přiložila ho jako páku nahoru k jedné a pak k druhé lahvi a uvolnila uzávěry.

„Potřebuji okamžité uspokojení. Což je důvod, proč je mi třiadvacet a jsem na cestě od jednoho zaměstnání k druhému.“

218

Ta láhev je ze skla, uvažoval Jacob. Je to tentýž typ, jaký po něm včera odpoledne hodila. Vzal láhev do ruky a lokl si. Byl příjemně překvapený známou chutí. Stejný nealkoholický nápoj obvykle pil doma, i když neměl ve zvyku pít ho k snídani.

„Proč ses rozhodl studovat vesmír?“

Podíval se na ni. Poznal, když se ho někdo snažil zpovídat, a tak se rozhodl, že by se mohl pobavit a trochu ji pozlobit.

„Mám rád možnost výběru.“

„Určitě jsi musel hodně dlouho studovat.“

„Dost dlouho.“ Znovu si lokl.

„Kde?“

„Co kde?“

Podařilo se jí udržet příjemný úsměv dál na rtech. „Kde jsi studoval.“

Vybavil se mu institut na Marsu, Univerzita v Houstonu a krátký ale intenzivní rok ve vesmírné laboratoři ve Fordon Quadrant. „Všude možně. V současné době spadám pod malý privátní podnik blízko Filadelfie.“

Zajímalo ji, jestli zaměstnanci privátního podniku nosí bílé pláště.

„Asi ti to musí připadat fascinující.“

„V poslední době stále víc a víc. Jsi nervózní?“

„Proč?“

„Protože si pohupuješ nohou.“

Dala si ruku na koleno a přestala s ní pohybovat. „Jsem neklidná.

Jsem neklidná, když jsem příliš dlouho na jednom místě.“ Bylo jí jasné, že takhle by se bohužel vůbec nikam nedostala. „Poslyš, já se opravdu musím pustit do práce…“ Zmlkla, když se podívala ven z okna. Netušila, kdy začalo sněžit, ale teď padala dolů bílá deka.

„Hrůza.“

Podíval se stejným směrem jako ona a viděl tu bílou záplavu ohromných vloček. „To je nadělení.“

„Jo,“ dlouze vydechla. Možná je z něho nervózní, ale taková mrcha není. „To není příliš vhodné počasí pro kempování v lese.“

Bojovala se svým svědomím, přecházela sem a tam ode dveří zpátky ke stolu a potom zase k oknu. „Poslyš, vím, že nemáš kde být. Včera jsem tě viděla jít směrem do lesa.“

219

„Mám… všechno, co potřebuju.“

„Jistě, ale nemůžu tě nechat plahočit se v takhle prudké sněhové bouři někam do lesa, kde spíš ve stanu nebo v něčem takovém. Libby by mi nikdy neodpustila, kdybys zemřel na podchlazení.“ Strčila ruce do kapes a zamračila se na něho. „Můžeš tu zůstat.“

Zvážil tu možnost a usmál se.

„Moc rád tu zůstanu.“

220

TŘETÍ KAPITOLA

Nepřekážel jí. Zdálo se, že prozatím to tak bude za dané situace nejlepší. Usídlila se na pohovce u ohně, vedle sebe měla hromadu knih a pilně si psala nějaké poznámky. Na stole trůnilo přenosné rádio, praskala v něm statická elektřina a šuměla hudba občas přerušovaná předpovědí počasí. Sunny byla zcela ponořená do své práce a vůbec ho nevnímala.

Jacob využil příležitost a začal zkoumat své okolí. Ubytovala ho v pokoji, který byl vedle jejího, o pár metrů většího s dvojicí zasklených oken vedoucích na jihovýchod. Postel byla velká hranatá dřevěná věc s matrací a s pružinami, které skřípaly, když usedl na okraj postele.

Vedle byla polička plná knih, byly to romány a poezie z devatenáctého a dvacátého století. Byly to většinou brožované knihy, s výraznými, do očí bijícími obálkami. Jedno nebo dvě jména mu byla povědomá. Prolistoval knihy spíš pro informalitu, než že by měl zájem o literaturu. To Cal si čte pro potěšení, napadlo ho, má talent pamatovat si úryvky prózy a poezii. Pro Jacoba byla spíš vzácná výjimka, že by krátil dlouhou chvíli a věnoval třeba hodinu svého času čtení nějakého smyšleného příběhu.

Ještě používali stromy na výrobu stránek knih, uvědomil si překvapeně. Jedni je káceli, aby získali prostor a měli kde bydlet a používali je na výrobu nábytku a papíru a jako palivo, zatímco druzí se snažili znovu stromy vysazovat. Nikdy se jim nepodařilo ty první dostihnout.

Byl to nerovný souboj, jeden z mnoha, které vyústily v neuvěřitelně komplikované problémy s životním prostředím.

Zamořili i ovzduší kysličníkem uhličitým, vytvořili ozonové díry.

Potom, když bylo potřeba čelit následkům, nebylo to snadné. Co to mohlo být za lidi, co si zamořovali vzduch, který potřebovali, a vodu.

221

Jen zavrtěl hlavou. Další oblíbenou činností bylo vyhazovat cokoli, co už bylo k nepotřebě, do oceánů, jako kdyby moře byla nějaká bezedná skládka. Bylo ohromné štěstí, že si uvědomili, jak je to krátkozraké jednání, ještě než došlo k naprosto nenapravitelnému poškození.

Otočil se od okna a přešel pokojem. Dotýkal se stěn prstem, přejížděl jím po posteli, po sloupcích postele. Ty materiály byly rozhodně zajímavé, ale…

Zarazil se, když si všiml obrázku v rámečku, který vypadal jako stříbrný. Jeho pozornost by upoutal rám, kdyby ho nejprve ještě více nezaujala fotografie, na které byl jeho bratr. Usmíval se, měl na sobě smoking a vypadal velmi spokojeně. Ruku měl položenou kolem ramen ženy, které říkali Libby. Měla ve vlasech květiny a na sobě bílé šaty s dlouhými rukávy a s krajkou sahající vysoko k hrdlu.

Svatební šaty, uvažoval Jacob. V jeho době začal svatební obřad v podobném stylu zase přicházet do módy, ačkoli předtím na konci předchozího století pozbyl obliby. Páry hledaly a nacházely radost v návratu ke starým tradicím. Nemělo to samozřejmě nic společného s logikou. Pro vstup do manželství stačila smlouva, stejně jako pro jeho ukončení. Obě, ta první i ta druhá smlouva, se daly získat stejně snadno. Ale nákladné parádní svatby zase přišly do módy.

Oblíbeným prostředím pro prstýnky a přísahy se opět staly kostely.

Návrháři horečně kopírovali obleky z muzeí a starých videozáznamů.

Šaty, které měla Libby na sobě, by vyvolávaly výkřiky závisti a rozrušení u obdivovatelek a těch, kdo by se chtěli obtěžovat složitými svatebními rituály.

Nedokázal si to představit. Všechny ty akce kolem svateb mu připadaly nesmyslné a nezabýval by se tím, kdyby se to netýkalo jeho bratra. To přece není Cal, vždycky měl rád ženy tak nějak obecně, ale nikdy žádnou zvlášť. Představa, že si Cal našel svůj protipól, se zdála nelogická. Přesto tady byl jasný důkaz.

Jacoba to rozzuřilo.

Cal opustil svou rodinu, svůj domov, svůj svět. Kvůli nějaké ženě.

Jacob pohodil obrázek na prádelník a otočil se zády. Cal zešílel. Jiné vysvětlení nebylo. Jedna ženská přece nemůže takhle drasticky změnit někomu život. Co jiného by tu mohlo Cala přimět zůstat? Je to tady jistě zajímavé místo, fascinující. I on by tu rád strávil pár týdnů 222

průzkumem. Nepochybně sepíše několik referátů o svých zážitcích, až se vrátí do své doby. Ale… jak bylo to staré rčení? Pěkné místo na to, aby si tam člověk udělal výlet, ale žít natrvalo bych tam nechtěl.

Postará se o to, aby se Caleb zase vzpamatoval. Ať s ním ta ženská udělala cokoli, nějak to půjde změnit. Nikdo nemůže znát Caleba Hornblowera líp než jeho vlastní bratr.

Byli spolu a není to ani tak dávno. Čas je relativní, napadlo ho znovu, ale tentokrát to myslel naprosto vážně. Poslední večer, který spolu strávili, prožili u Jacoba na koleji, když byl na univerzitě. Hráli poker a pili rum z Venuše, velmi silný nápoj vyráběný na sousední planetě. Cal si přivlastnil celou jednu basu, když se vracel ze svého posledního letu.

Jacob si vzpomínal, že Cal tak jako obvykle v kartách prohrál, s humorem a s náladou.

Oba dva se přiopili.

„Až se vrátím z další cesty,“ řekl Cal a opřel se zády o křeslo a zívl z plných plic, „strávím nejspíš tři týdny na pláži na jihu Francie, budu koukat po holkách a budu se snažit nevystřízlivět.“

„Tři dny,“ řekl mu Jacob. Krouživým pohybem sklenky míchal tekutinou černou jako uhel. „A potom znova poletíš. Za posledních deset let jsi byl víc ve vzduchu než na zemi.“

„Nikdy se nemůžu nabažit létání.“ Cal se usmál, vzal Jacobovi sklenku z ruky a obrátil do sebe její obsah. „Jen si buď zalezlý ve své laboratoři, bráško. Můžu ti ale říct, že je mnohem větší zábava prohánět se mezi planetami, než je studovat.“

„Jak se to vezme. Kdybych je já nestudoval, ty by ses kolem nich nemohl prohánět.“ Byl zabořený ve svém křesle a byl příliš líný na to, aby si nalil další sklenku. „Taky jsi lepší pilot než já. To je jediná věc, kterou děláš líp než já.“

Cal se znovu usmál.

„Jak se to vezme,“ provokoval zopakováním stejné věty. „Zeptej se Linsy McCellanové.“

Jacob se rozhýbal natolik, že povytáhl obočí. Tahle tanečnice se štědře dělila o své poklady s nimi oběma, ovšemže zvlášť s jedním nebo s druhým při různých příležitostech. „Ta se dá snadno zabavit.“

223

Zasmál se zlomyslně. „Já jsem s ní tady na zemi taky mnohem víc než ty.“

„Dokonce ani Linsy –“ pozvedl Cal sklenku, „, a to je co říct, se nemůže srovnávat s létáním.“

„S létáním a přepravou nákladů, Cale? Kdybys zůstal u ISF, už bys byl majorem.“

Cal jen pokrčil rameny.

„Tituly a pocty přenechám tobě, doktore Hornblowere.“ Potom se posadil zpříma, stálo ho to trochu námahy, protože byl přiopilý, ale přesto byl čilý. „J. T. proč se na tu práci na chvíli nevybodneš a nestrávíš pár týdnů se mnou. Na Marsu v kolonii Brigston je prima klub, který bys měl vidět, protože kdybych se ti ho snažil vylíčit, neuvěřil bys. Je tam mutant, který hraje na xofon, prostě, to musíš někdy vidět na vlastní oči.“

„Mám tu práci.“

„Pořád máš práci,“ upozornil ho Cal. „Jen na pár týdnů, J. T. Poleť se mnou. Dovezu náklad, ukážu ti pár smutnějších tváří kolonie a potom zavolám na základnu, než si pojedeme prohlížet ty ženské na pláži. Vyber si, kterou pláž chceš vidět.“

Bylo to lákavé, tak lákavé, že Jacob málem souhlasil. Jako obvykle by stačilo impulzivní rozhodnutí. Ale měl i povinnosti a odpovědnost.

„Nejde to.“ Vzdychl a natáhl se po lahvi. „Do začátku měsíce musím dokončit ty výpočty, na kterých pracuju.“

Mohl jsem letět, litoval teď Jacob. Mohl jsem říct, že se na ty rovnice vykašlu, mohl jsem skočit do lodi s Calem. Kdybych byl s ním, možná by se nic nestalo. Nebo i kdyby se stalo, aspoň bych byl s bráchou.

Videonahrávka na Calově pošramocené lodi přesně zachycovala, co Cal prožíval. Černá díra, panika, bezmoc, když byl tažen do prázdna a bombardovaný gravitačním polem. Že to všechno přežil, to byl zázrak a pocta jeho pilotním schopnostem. Kdyby byl měl na palubě vědeckého pracovníka, možná se mohl vyhnout tomu ostatnímu. A byl by teď doma. Oba by byli doma. Tam, kam patří.

Snažil se sám sebe uklidnit. Odvrátil se od okna. Za pár týdnů tam budou. Teď mu nezbývá než čekat.

224

Aby si ukrátil čas, začal si hrát s obrovitým počítačem, který trůnil na stole v rohu místnosti. Bavil se tím skoro hodinu, rozebral klávesnici a znovu ji sestavil, prozkoumal vypínače, okruhy, čipy. Na zkoušku si dal dovnitř jednu z Libbyiných disket.

Byla to dlouhá a podrobná zpráva o jakémsi vzdáleném kmeni v jižním Pacifiku. Ke svému údivu Jacob zjistil, že ho Libbyiny popisy a teorie zaujaly. Dokázala uvádět suchá fakta tak, že byla zajímavá i pro čtenáře, který se setkal s její prací jen náhodou. Byla to ironie osudu, že se zaměřovala na dopady moderních nástrojů a technologií na kultury, které pro ni byly primitivními společnostmi. Jacob loni strávil hodně času přemítáním, jaký dopad by měly technologie, které on má k dispozici, na její dobu a zemi.

Je zřejmě inteligentní, připustil neochotně. Je očividně velmi důkladná a přesná, pokud jde o práci. To byly kvality, které dokázal obdivovat. Neznamená to ovšem, že si tu může držet jeho bratra.

Vypnul počítač a sešel po schodech dolů.

Sunny se neobtěžovala ani zvednout hlavu, přestože musela slyšet, že jde po schodech. Přála si předstírat sama sobě, že zapomněla, že tu vůbec je a že ona je ponořená do svých knih o právu. Ale nezapomněla. Nemohla si stěžovat, že by dělal hluk nebo ji nějak obtěžoval. Až na to, že ji obtěžoval už jen tím, že tu je.

Protože chtěla být sama, říkala si, když zvedla hlavu a viděla, že se prochází směrem ke kuchyni. Nebyla to pravda. Nenáviděla být sama delší dobu. Měla ráda lidi a konverzaci, debaty a společnost. Ale on jí vadil. Ťukala perem o podložku a dívala se do ohně. Proč jí vadí? To byla otázka, na kterou neznala odpověď.

Možná je vyšinutý, napsala na podložku. Potom se sama sobě zasmála. Je vlastně velmi pravděpodobné, že nahoře na patře v duchu vyhodnotil, jaký by byl přínos z prodeje všech věcí. Přišel odnikud, žije v lese, hraje si s kohoutky.

Možná je nebezpečný. Smích ji přešel a začala se mračit. Lidí, kteří se dokázali dostat za její obranný štít tak jako on, nebylo mnoho.

Neublížil jí, přestože musela přiznat, že k tomu měl příležitost. Je ale rozdíl mezi nebezpečný a agresivní.

Energická osobnost. Byla v něm nepřehlédnutelná síla. I když byl zticha, byl pozorný tím svým podivným způsobem a vypadal nabitý 225

silou. Jako drát pod napětím, od kterého můžeš dostat ránu. Potom byl schopný se najednou rozesmát, tak nečekaně, že člověka odzbrojil natolik, že by riskoval a důvěřoval mu.

Neodolatelně atraktivní. Sunny podobné fráze neměla ráda, ale na něho se tohle hodilo tak přesně, že nehledala jiné vyjádření. V jeho pohledech bylo něco jako tvrdost a nezkrotnost, jeho hubený obličej, skoro připomínal dravce, s tou hřívou tmavých vlasů. Jeho oči, hluboké, tmavě zelené, jako by ti viděly až pod kůži. Husté řasy jim nedodávaly ospalý výraz, naopak. Působily skličujícím dojmem na toho, na koho se dívaly.

Musela se smát sama sobě. To Libby je přece romantička, Libby vždycky nahlížela lidem do srdce. Sunny se vždy zaměřovala na rozebírání a pitvání mozku.

Bezmyšlenkovitě si načrtla jeho obličej v rohu papíru. Je v něm něco odlišného, přemítala, když mu tužkou zvýrazňovala obočí a husté řasy. Vadilo jí, že nemohla přesně určit, co to je. Mluvil vyhýbavě, tajnůstkářsky, podivínsky. To všechno by dokázala skousnout, jakmile se jí podaří zjistit, čemu se snaží vyhnout. Má nějaké problémy? Provedl něco, kvůli čemu se musel rychle sbalit a najít si nějaké tiché, od civilizace vzdálené místo, kde by se mohl ukrývat?

Nebo to bylo opravdu jen tak prosté, jak sám tvrdil? Přijel sem za svým bratrem a chce na vlastní oči vidět jeho manželku.

Ne. Zírala na jeho improvizovaný portrét a vrtěla hlavou. Mohla by to být pravda, ale pak by to byla jen jedna její část. J. T Hornblower má něco za lubem. A ona přijde na to, co to je, dříve nebo později.

Pokrčila rameny a odsunula svůj poznámkový blok stranou. Byl to dostatečný důvod pro to, aby se o Jacoba Hornblowera zajímala víc.

Chtěla zjistit, co toho chlapa sem přivedlo. S tím vstala a šla do kuchyně.

„Co to sakra děláš?“

Jacob k ní vzhlédl. Na stole před ním byly rozložené všechny součástky topinkovače a celá vrstva drobků. Našel si v zásuvce příborníku šroubovák a bavil se jako nikdy v životě.

„Potřebovalo to opravit.“

„To ano, ale –“

226

„Máš ráda spálené toasty?“

Přimhouřila oči. Dlouhými, štíhlými prsty si hbitě dokázal poradit se šroubky. „Opravdu víš, co děláš?“

„Snad.“ Usmál se a napadlo ho, jak by reagovala, kdyby jí sdělil, že je schopen rozebrat základní jednotku X25 za méně než hodinu.

„Nedůvěřuješ mi?“

„Ne.“ Otočila se a dala konvici na kamna. „Ale nepředpokládám, že bys to mohl uvést do horšího stavu, než v jakém to bylo.“ Chovej se přátelsky, připomněla sama sobě v duchu. Budeš se chovat přátelsky a nenuceně a teprve potom mu zasadíš poslední ránu. „Dáš si trochu čaje?“

„Rád.“ Se šroubovákem v ruce ji pozoroval, jak jde od kamen k příborníku a zpět ke kamnům. Graciézně, usoudil. Spolu s její sílou to byla vyzývavá kombinace. Chodila a přemísťovala se tak, že to vypadalo jako by se na tom plavném pohybu bezděky podílelo celé její tělo. Přesto se ovládala, z jejích pohybů čišela disciplína, jakou v sobě mají tanečníci nebo sportovci. Nesouviselo to s tím, zda je žena nebo muž, ale u ní to bylo vrozené a naprosto jednoznačně ženské.

Cítila v zádech jeho pohled, pálil ji vzadu na šíji, a tak se otočila přes rameno.

„Nějaký problém?“

„Ne. Jen se na tebe rád dívám.“

Protože na to neměla připravenou žádnou rozumnou odpověď, nalila čaj. „Chceš k tomu košíček z cukrárny?“

„Ano, prosím.“

Hodila před něho malý čokoládový dortík zabalený v průhledném obalu.

„Jestli chceš k obědu něco propracovanějšího, je to na tobě.“

Přinesla hrnečky a postavila je na stůl, potom usedla naproti němu.

„Jak ovládáš instalatérské práce?“

„Co máš na mysli?“

„Kape kohoutek.“ Sunny sundala obal ze svého košíčku. „Já jsem to vyřešila tak, že jsem dala na kohoutek hadr na mytí nádobí, aby v noci nebylo kapání slyšet, ale jestli jsi šikovný, určitě se tu někde najde hasák.“ Ukousla první sousto a zavřela oči, aby se mohla lépe 227

soustředit na chuť. „Mohl bys to považovat za výměnný obchod za jídlo.“

„Můžu se na to podívat.“ Stále ještě držel v ruce šroubovák, ale mnohem víc ho zaujalo, jak něžně olizovala polevu z dortíku. Nikdy před tím ho nenapadlo, že dívat se na někoho, jak jí, by mohlo být tak sexuálně vzrušivou záležitostí.

„Žiješ sama?“

Zvedla obočí, potom si znovu uždíbla z dortíku. „Evidentně.“

„Myslím, když nejsi tady.“

„Většinou.“ Olízla si čokoládu z prstu a on se z toho málem zbláznil. „Vyhovuje mi bydlet sama, nemuset se nikomu přizpůsobovat, když mám chuť jíst večer v deset nebo si o půlnoci zatancovat. A ty?“

„Co?“

„Žiješ sám?“

„Ano. Většinu času mi zabírá moje práce.“

„Fyzika, nemýlím se? To je bída.“ Vzala hrneček a opřela si záda o opěradlo židle. Představa, že by byl špion, jí začínala připadat absurdní. Aby k němu byla spravedlivá, musela si přiznat, že není ani tak vyšinutý, jak se původně domnívala. Je jen výstřední, usoudila.

Jestli Sunny byla ochotna něco tolerovat, pak to byla právě výstřednost. Žila tak celý svůj život. „Tak tě opravdu těší rozbíjet atomy, nebo co to vlastně vy kluci fyzici děláte?“

„Něco takového.“

„Jaký je tvůj postoj vůči nukleárním reaktorům?“

Málem vyprskl smíchy, ale potom si uvědomil, kde je. „Štěpení jádra je asi něco takového jako pokoušet se zbavit myši pomocí raketometu. Nebezpečné a předimenzované.“

„Moje matka by si tě zamilovala, ale nezní to příliš jako od fyzika.“

„Ne všichni vědci jsou ve všem zajedno.“ Uvědomoval si, že se octl na nebezpečně vratké půdě, a proto se honem vrátil k rozebírání topinkovače. „Řekni mi něco o své sestře.“

„O Libby? Proč?“

„Zajímá mě, protože si vzala mého bratra.“

228

„Ona si ho nevzala proto, aby ho držela v zajetí třeba jako výkupné,“ řekla Sunny nakvašeně. „Vedl si ji uličkou takovým fofrem, že málem ani nestačila říct, že se za něho chce provdat.“

„Jakou uličkou?“

„To se tak říká, J. T., je to takový slovní obrat.“ Povzdechla si a začala na něho mluvit pomalu. „Když se lidi berou a mají svatbu, víš, jdou uličkou k oddávajícímu.“

„Tak dobře.“ Přemýšlel o tom a hrál si s topinkovačem. „Takže tvrdíš, že ta svatba byla Calův nápad.“

„Nevím, čí to byl nápad, ani jestli na tom záleží, ale rozhodně jím byl nadšený.“ Bubnovala prsty na stůl, protože začínala být naštvaná.

Čím dál víc. „Nabývám dojmu, že si myslíš, že Libby k něčemu Cala dostrkala, nebo že využila nějaké ženské triky a kouzla, aby ho ulovila.“

„Bylo to tak?“

Když se přestala dávit čajem, zhluboka se nadechla.

„Možná, že to pro tebe bude obtížné pochopit, Hornblowere, ale Cal a Libby milují jeden druhého. Už jsi slyšel, že existuje něco jako láska, ne? Nebo ne, když se na to nedá aplikovat rovnice?“

„Nějaký takový pojem jsem zaslechl,“ řekl co nejmírněji. Bylo zábavné sledovat, jak se při sebemenší zámince a provokaci rozčiluje.

Oči jí potemněly, obličej zrudl, bradička se vysunula. Byla atraktivní, a když se naježila, byla neodolatelná. Každého chlapa by muselo napadnout, jak zajímavé by asi bylo vyprovokovat ji jinak, mnohem zajímavějším způsobem, tak aby z toho měl víc.

„Neprožil jsem nic takového, ale jsem člověk bez předsudků.“

„To je od tebe ovšem oběť,“ zamumlala. Zvedla se ze židle, dala si ruce do zadních kapes džínů a majestátně vzpřímená došla k oknu.

Bože, ten chlap je ale dárek. Jestli se jí podaří ho nezavraždit dřív než se Cal a Libby vrátí, bude to zázrak.

„Ty ano?“

„Já co?“

„Byla jsi zamilovaná?“ zeptal se a točil v ruce šroubovákem.

Podívala se na něho krutě jedovatým pohledem. „O mé soukromí se nestarej.“

229

„Omlouvám se.“ Bylo vidět, že se rozhodl, že ji dožene k tomu, že bude vypadat jako blázen. Ona byla stejně pevně rozhodnutá, že ho přinutí, aby mluvil jako blázen. „Já jen žes o tom tématu mluvila tak, jako bys s tím měla nějaké zkušenosti. Jenomže ty jsi ještě nebyla ani zamilovaná ani provdaná, nebo snad ano?“

Ať už se ji snažil odrovnat úmyslně, nebo jestli jen vystřelil od boku, rozhodně se strefil. Nebyla ještě nikdy zamilovaná, i když se o to několikrát pokoušela. Pochybnosti o sobě samé v ní jen rozdmýchaly plameny vzteku.

„To, že někdo nebyl zamilovaný, ještě neznamená, že není schopen ocenit hodnoty něčeho, čím neprošel.“ Odvrátila se od něho a byla naštvaná, že ji zahnal do defenzívy. Byla rozhodnutá odvést rozhovor jinam. „To, že ještě nejsem vdaná, je záležitost čistě mé osobní volby.“

„Aha.“

Řekl to způsobem, který ji vytočil. „Navíc se nebavíme o mně, ale o Libby a Calovi.“

„Myslel jsem, že se bavíme o lásce jako takové.“

„Bavit se o lásce s bezcitným hňupem je škoda času a já si svého času vážím.“ Dala si ruku v bok. „Ale protože se oba zajímáme o Libby a Cala, tak si to vyjasníme.“

„Tak dobře.“ Klepal šroubovákem o okraj stolu. Nepotřeboval svůj počítač, aby se ujistil, co znamená výraz hňup. Bude to jen další věc, kterou jí nezapomene spočítat, než odsud vypadne. „Vyjasňuj.“

„Automaticky předpokládáš, že moje sestra, jen proto že je žena, vlákala tvého bratra, protože je jen muž, do manželství. To je pěkně zastaralá teorie.“

Zarazil se a přestal s vkládáním spirály na její původní místo.

„Vážně?“

„Neuvěřitelně zastaralá, šovinistická a stupidní. Představa, že všechny ženy touží jen po sňatku, po vedení domácnosti a obsluze plotny dávno vyšla z módy.“

Nestačil přemýšlet o tom, co mu říká, protože ho zarazilo slovo stupidní. „Stupidní?“ zopakoval po ní.

„Idiotská.“ Stála široce rozkročená v pevném postoji a dobírala si ho. „Pouze naprostý idiot by dnes mohl žít s tak neandrtálským 230

přístupem. Možná, že pár posledních desetiletí kolem tebe prošlo, aniž bys něco postřehl, kámo, ale věci se změnily.“ Teď se rozjela jako malý parní válec, který má pravdu na své straně. „Dnes už ženy mají na výběr, mají šance, možnosti. Pár osvícenců z toho už vychází, protože muži profitují z týchž rozšiřujících se obzorů. S výjimkou, ovšem, mužů jako jsi ty, kteří se topí jen ve své vlastní důležitosti.“

Při těch slovech pomalu vstával a dával si na tom tak záležet, že by si toho musela všimnout, kdyby nebyla tak rozzuřená.

„V ničem se netopím.“

„Topíš se v tom až po uši, Hornblowere. Od chvíle, kdy ses tady objevil, se snažíš najít něco, co by podpořilo tvou teorii, že manželství tvého bratra zosnovala má sestra.“ Udělala jeden dlouhý krok směrem k němu. „Dovol, abych tě upozornila, že jen blázen by se nechal vehnat do manželství proti své vůli, a Cal mi jako blázen nepřipadá.

To je něco, v čem se asi lišíte.“

Takže nejprve hňup, potom idiot a teď blázen. No dobře, pomyslel si, to ti nedaruju. „Tak proč se oženil tak rychle, aniž by se aspoň pokusil nejdřív dostat domů a říct to rodině?“

„Na to se musíš zeptat jeho,“ odsekla mu. „Možná proto, že se chtěl vyhnout otázkám nebo výslechu. V naší rodině bychom někoho, kdo je zamilovaný, takhle nepronásledovali. V reálném světě mohou ženy žít jako plnoprávní lidé, bez toho, aby musely chystat léčky na nerozvážné muže. My se bez vás, Hornblowere, prostě dokážeme obejít.“

Tentokrát to byl on, kdo vyrazil směrem k ní. „Opravdu?“

„Ano. Nepotřebujeme tě, abys nám obstarával chleba nebo štípal dřevo nebo vynášel smetí. Nebo, nebo spravoval opékač topinek,“

dodala a máchla divoce rukou k nepořádku na stole. „Dokážeme si poradit se vším, co potřebujeme, stejně dobře samy.“

„Na něco jsi zapomněla.“

Vysunula bradu ještě o něco bojovněji.

„Na copak?“

Rychlým pohybem ji chytil vzadu za krk. Sunny stihla jen zasyčet překvapením, než jí vtiskl polibek. Když žena čeká, že dostane levým hákem do zubů, je proti vroucímu objetí bezbranná.

231

Něco mumlala. Cítil, jak se její rty pohnuly. Asi moje jméno, usoudil, když mu zvuk toho šepotu a jejího nepatrného pohybu projel tělem. Byl naštvaný, víc než naštvaný, ale jeho vznětlivá povaha ho ještě nikdy před tím nepřivedla do takových potíží.

Teď měl opravdu pořádné potíže. Věděl to od prvního okamžiku.

Zapomněl uvažovat logicky, nedbal na důsledky a přitiskl si ji k sobě ještě víc. Vytáhla rychle ruce z kapes a teď jimi pevně svírala jeho ramena, byla napjatá jako struna, nevzpírala se, ale ani se nevzdávala. Chtěl, potřeboval, aby udělala jedno nebo druhé. Sveřepě přitiskl svá ústa na její plný svůdný dolní ret a výkřik rozkoše naplnil vzduch kolem.

Uvědomovala si, jak jím projíždí vysoké napětí. Její tělesná schránka byla šokovaná tím, jak si ji přitahoval stále pevněji blíž a blíž a stále pevněji si ji k sobě tiskl. Nebránila se, nebojovala s ním.

Zatímco se její tělo nabíjelo tím žárem, který z něho sálal, její mysl se vyprazdňovala, myšlenky se jí rozbíhaly, jako by to byly jen barevné křídy rozmývané deštěm.

Cítila, jak se mu napínají svaly, jak se mu zrychluje dech, když ji k sobě stále víc tiskl. Vnímala tu vášeň, divočejší a nespoutanější než jakou poznala kdy před tím, ale nemohla si být jistá, jestli je to jeho nebo její vina.

Jako by se v jeho náručí probírala k životu. Cítil, jak se ze ztuhlosti překvapení během zlomků vteřiny dostává do agresivní nažhavenosti.

Žádná z žen, které kdy chtěl získat, nebo které chtěly získat jeho, se k němu nikdy tak dokonale nehodila. Jeho vášeň se stupňovala její touhou a její touha rostla s jeho vášní.

Projel rukama jejími krátce střiženými vlasy. Byly nádherné jako hedvábí. Sjel po jemných křivkách jejího hrdla. Bylo žhavé a jemné.

Zkoumal jazykem báječnou chuť jejích úst a úpěl rozkoší, když zareagovala a oplatila mu to.

Ještě nikdy se nepřestal ovládat tak závratně rychle, nikdy se tolik nevzdálil za hranici přijatelného sebeovládání.

Bolelo to. Jako nikdy před tím. Nikdy tolik netrpěl rozkoší.

Vrávoral, tak jako kdyby s ním lomcoval nedostatek jídla nebo spánku. Najednou poznal strach, náhle se ho zmocnila šílená panika, že se jeho vlastní osud octl nenávratně v rukou někoho jiného.

232

Proto ji odstrčil, pevně zaklesl prsty do jejích paží a držel ji daleko od sebe. Dýchal rychle a mělce, jako kdyby právě vyběhl na nějaký vysoký útes. Díval se na ni a zdálo se mu, jako by opravdu viděl tu hlubinu, která se pod ním nebezpečně rozprostírala s rozeklanými skalami a rozbouřeným mořem.

Neřekla ani slovo, jen se na něho dívala ohromnýma tmavýma očima. V mléčném zimním světle vypadala její pleť bledá a hladká.

Byla jako socha, stála naprosto nehybně, naprosto tiše. Potom se začala chvět.

Jacob od ní odtáhl ruce, jako kdyby se spálil.

„Myslím, že…“ Její hlas byl tak slabý, že se musela zhluboka nadechnout. „Myslím, že sis tímhle způsobem chtěl něco dokazovat.“

Zasunul ruce do kapes a cítil se přesně tak, jak ho před tím nazvala.

Jako blázen.

„Byla to jen volba mezi tímhle a ranou pěstí.“

Ať tak či onak, podařilo se mu ji knokautovat. Už trochu vyrovnaněji přikývla. „Jestli tady chceš zatím zůstat, budeme si muset stanovit nějaká pravidla.“

Napadlo ho, že se vzpamatovala hodně rychle, a překvapilo ho, jak ho to zamrzelo.

„Předpokládám, že je chceš stanovovat ty.“

„Ano.“ Chtěla se posadit, strašně moc se chtěla posadit, ale přinutila se zůstat stát a dívat se mu do očí ze stejné výšky. „Můžeme se hádat, jak si jen budeš přát. Přiznávám, že mě docela baví, když si mohu s někým vyměňovat názory.“

„Jsi neodolatelná, když se hádáš.“

Otevřela ústa, ale zase je zavřela, aniž by cokoli řekla. Z tohohle ji ještě nikdy nikdo neobviňoval. „Budeš se ale muset naučit ovládat.“

„Není to moje nejsilnější stránka.“

„Jinak se budeš muset vydat na túru sněhem a je ho venku přes třicet centimetrů.“

Podíval se směrem k oknu.

„Budu na sobě pracovat.“

„Tak dobrá.“ Znova se zhluboka nadechla. „I když je zřejmé, že se nemáme navzájem příliš v lásce, měli bychom se pokusit chovat civilizovaně, když už tu spolu musíme trčet.“

233

„To jsi vyjádřila moc pěkně.“

Měl chuť dotknout se jejího hrdla a přejíždět jí po něm konečkem prstu, ale zmobilizoval rozum a odolal té touze.

„Mohu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Reaguješ obvykle na muže, kteří se ti nezamlouvají, tak radikálně?“

„Do toho ti nic není.“ Trochu jí vztekem zrůžověly tváře.

„Myslel jsem, že se ptám velmi civilizovaně.“ Usmál se a změnil taktiku. „Ale beru svou otázku zpět, protože kdybychom se zase hned začali hádat, skončili bychom brzy v posteli.“

„Ze všeho –“

„Chceš se o tom přesvědčit?“ zeptal se jí klidně. Pomalu spokojeně přikývl, když přestala odmlouvat. „Já myslím, že ne. Jestli ti to pomůže, aby ses cítila líp, řeknu ti, že ani já ne.“ Když to řekl, posadil se a vzal zase do ruky šroubovák. „Co kdybychom to prostě celé přešli, jako experiment, který se nepodařil.“

„Ty sis začal –“

„Ano.“ Podíval se na ni a dal si záležet, aby nasadil neutrální výraz. „Ano, začal jsem si.“

Pýcha a hrdost jí nedovolily, aby se stáhla, a foukala si rány, tak jak by se jí chtělo.

Namísto toho se opřela o stůl. „Asi bych chtěla příliš, kdybych čekala nějakou omluvu.“

„Nepotřebuju omluvu,“ prohlásil spokojeně.

Chytila první, co jí přišlo do ruky a mrštila s tím o zem. „Ty ses začal chovat takhle, Hornblowere.“

Dalo mu dost práce, aby se ovládl. Kdyby se jí měl teď znova dotknout, oba by toho později litovali. „Dobrá, omlouvám se a lituji, že jsem tě políbil, Sunny.“ V jeho slovech znělo ještě něco víc, když na ni pohlédl. „Nejsem schopen ti vylíčit, jak moc toho lituji.“

Proběhla kolem něho a vyrazila pryč z místnosti. Jeho omluva ji neuklidnila. Po pravdě řečeno ji jen víc rozrušila. Popadla nejtěžší knihu, kterou byla schopna najít, a mrštila s ní proti stěně. Kopla vší silou do pohovky, zařvala několik sprostých slov a rozběhla se po schodech nahoru.

234

Nepomohlo to. Nic nepomáhalo. Uvnitř v ní stále vřel vztek. A co bylo mnohem horší, byla touha, neskutečná touha, která se mísila s tím vztekem a lomcovala s ní. Práskla dveřmi. Udělal to úmyslně. Tím si byla jistá.

Podařilo se mu mě natolik rozzuřit, natolik mě vytočit, že když mě políbil, reagovala jsem iracionálně.

Už se to víckrát nestane, slíbila sama sobě. To, že ji pokořil jí připadalo skoro tak hrozné, jako když ji přemohl silou. Oboje se mu navíc podařilo jen během několika hodin. To mu nedaruje Vrhla se na postel a rozhodla se, že zbytek odpoledne stráví spřádáním plánů, jak Jacobovi Hornblowerovi udělá ze života peklo.

235

ČTVRTÁ KAPITOLA

Neměl se jí nikdy dotknout. Jacob si to sám sobě vyčítal. Potom ho napadlo, že bude pohodlnější a mnohem uspokojivější, když to bude vyčítat jí. Začala si koneckonců ona. Už od začátku věděl, že mu způsobí potíže.

Na tomhle světě prostě existují lidé, nebo spíš v kterémkoli světě, pomyslel si hořce, existují lidé, kteří jsou jako stvoření k tomu, aby jiným komplikovali život. Sunbeam Stoneová je příkladem takového člověka. Tím svým pohledem, hlasem, gestikulací, celou svou osobností splňuje všechny předpoklady pro to, aby jako žena muže rozptylovala od jiných věcí. Aby mu ztěžovala život až na maximum.

Ještě víc.

Byla pro něho hrozbou při každém setkání. Ten její chladný úsměv a vznětlivá povaha. Takové kombinaci on nedokáže odolat.

Nepochyboval, že ona to ví.

Když ji políbil, a je přece jasné, že nic takového udělat nechtěl, bylo to, jako by ho někdo vystřelil do hyperkosmu bez kosmické lodi.

Jak ho mohlo napadnout, že její sladká ústa mají tak závratnou moc?

Nikdy ho nepřitahovaly mírné a pasivní ženy. Jenže co na tom záleží? Nepřeje si, aby ho Sunny přitahovala. To přece nejde.

Nedopustí to, i kdyby na něho vytahovala jakékoli triky toho svého kouzelnického klobouku dvacátého století.

To, co se stalo, byla naprosto a pouze její vina, usoudil nakonec.

Ona ho pokoušela a vyprovokovala. Chtěla ho zmást. Se skřípěním zubů musel uznat, že se jí to dokonale povedlo. Poté, co odvedla perfektní práci, a on zareagoval jako kterýkoli normální chlap, zadívala se na něho těma svýma ohromnýma, nádhernýma očima, plnýma strachu a vášně. Ona je prostě případ, s tím se nic nenadělá.

Když se zabýval studiem dvacátého století, měl si uvědomit, že ženy tehdy dokázaly muže mást mnohem víc. A šikovněji.

236

S rukama v kapsách došel k oknu a zadíval se na poletující sníh. Je dokonalá, uvědomil si. Je nabroušená jako ostré krystaly z Venuše a dvojnásob smrtelně nebezpečná. Tuší, že v jeho příběhu něco přesně nesedí, a chce zjistit, co se jí snaží zatajit. Jenomže on je stejně pevně rozhodnutý jí to neprozradit a nechat ji tápat.

V tomhle souboji mozků si věří, že ten jeho bude mít navrch. Kolik úsilí ho může stát, aby dokázal být chytřejší než nějaká ženská z dvacátého století? Z hlediska evolučního vývoje by měl být o dvě stě let před ní. Je jen škoda, že je Sunny tak fascinující. Tak primitivně přitažlivá. On si ovšem jako vědec dokáže spočítat, že jakýkoli vztah k ní by způsobil, že veškeré jeho rovnice by šly stranou.

V jedné věci měla pravdu, to připouštěl. Musí tady spolu nějak vycházet. Celé ty zatracené hory jsou liduprázdné, až na ně dva. Když se sníh takhle sype z oblohy, je nesporné, že si tady budou překážet ještě celé dny. Ať je to sebevíc rozčilující, prozatím ji bude potřebovat.

Musí to s ní nějak vydržet, aby se dostal ke svému bratrovi. I kdyby ho to mělo stát cokoli, musí se dostat ke Calovi.

Otočil se a pomalu a důkladně si prohlížel kuchyň. Na první pohled je jasné, že je chata příliš malá na to, aby se mohli jeden druhému vyhýbat. Mohl by se vrátit do lodi, ale raději by zůstal tady a prováděl přímé pozorování. Bude snadnější bojovat s tím co Cala k téhle době a místu přitahuje, když to tady Jacob pochopí. Navíc má zvědavost tak vrozenou, že by na lodi nedokázal být spokojený, a ani by tam nedokázal vydržet.

Takže tu zůstane. Jestli z toho bude hezoučká Sunbeam otrávená, tím líp.

Se svým vlastním nepohodlím, ten polibek mu jen přitížil, si bude muset poradit sám. Je přece jen na vyšší úrovni.

Cítil se klidnější, a tak se vrátil ke stolu a opět se pustil do montování opékače.

Zaslechl, jak mu nad hlavou praská strop. Usmál se, když mu došlo, že praská pod jejími kroky, protože tam nervózně přechází a vzteká se. Asi ji štve. To je jen dobře. Třeba si od něho bude udržovat odstup, nebo si aspoň bude dávat pozor, aby ho neponoukala k něčemu, čeho by oba dva litovali.

237

Je nelogické, aby toužil po někom, koho ani nemá rád. Snít o někom, koho nemůže snést. Prahnout po někom, kdo ho neustále rozčiluje.

Když mu sklouzl šroubovák a dloubl ho do palce, zase se neudržel a vykřikl sprosté slovo.

Nepřestane s tím. Přecházela místností ode zdi ke zdi, od okna ke dveřím, snažila se zbavit vzteku. Ten chlap má ale drzost, dovolí si ji chytnout, jako kdyby byla nějaká hloupá nána, a pak ji klidně zase stejně bezohledně odstrčí. To si myslí, to si opravdu myslí, že si takhle může… ventilovat svou sexuální neuspokojenost? Na ní? Bez sebemenších výčitek svědomí?

Bude pro něho mít novinu.

Nikdo, absolutně nikdo, se k ní nechoval takhle, natož aby se třeba dožil toho, že by něco takového mohl někomu vyprávět.

Ona se ovládá už příliš dlouho. Muži by si mohli zkusit na ni vyvíjet nějaký nátlak. Odstrčila by je. Mohli by si zkusit ji svádět.

Odolala by bez velké námahy. Mohli by prosit. Ona by, Na ústech jí vykvetl nádherný úsměv, když si představila Jacoba Hornblowera, jak prosí. To by bylo triumfální vítězství, usoudila.

Záhadný doktor Hornblower na kolenou u jejích nohou.

S povzdechem začala znovu přecházet místností. Je smůla a hrozná škoda, že jí její úroveň nedovoluje, aby ho týrala, nebo aby se uchylovala k osvědčeným ženským manévrům. I kdyby byl sebevětší hňup, ona kvůli tomu ze svých mravních zásad neustoupí.

Je moderní žena, která stojí na vlastních nohou, s mužem nebo bez něho. Má vlastní názory a dokáže si vybojovat své vlastní postavení.

Není žádná Dalila, aby musela používat sex jako zbraň. Ale toužila, ach jak jen toužila, aby pro jednou, jen pro jednou mohla zapomenout na tyhle hluboce zakořeněné principy a mohla ho svést tak, aby se z něho stala politováníhodná hromádka úpěnlivých proseb.

On by sex určitě ve svůj prospěch využil, přemýšlela a odkopla botu, která se jí připletla do cesty. Cožpak to tak chlapi nedělají? Jak rádi tvrdí, že jsou to ženy, kdo láká a vábí, pokouší a vysmívá se.

Podruhé vztekle nakopla svou botu.

238

Chlapi, to plnokrevné lidské plemeno, dává přednost hraní role nevinných objektů léček, vytvářených osudovými ženami. Ha ha ha!

Kdyby se někdo odvážil nazvat Sunny Stoneovou osudovou ženou, praštila by ho přímo do obličeje.

To on se na ni vrhl. No, dobrá, její upjatá čest jí zavelela přiznat, že nepotřeboval vynakládat mnoho úsilí, snad jen zpočátku po zlomek sekundy, jestli vůbec. Než ji políbil a připravil ji tak o zdravý rozum.

Měla kvůli tomu na sebe vztek. To, že roztála jako nějaká romantická hrdinka, které se hned podlamují kolena. Dokonce mu opětovala jeho polibek. Jak že se to říká? Rozverně. Dokázal ji pěkně rozehřát. Jedním mizerným polibkem ji změnil v poddajnou plastelínu. Tak to mu taky nedaruje.

Nejlepší způsob, jak se mu za to pomstít, uvědomovala si, by bylo zaměřit se přímo na jeho ego. Podle toho, co zatím vypozorovala, to byl nejsnáze dosažitelný cíl, na který se žena obvykle může u chlapa zaměřit. Kdyby se dál schovávala ve svém pokoji, jen by ho to posílilo v jeho přesvědčení, že jí na něm a na tom, k čemu mezi nimi došlo, záleží. Takže nejlepší bude, aby se tvářila, jako by se nic nestalo, a šla se dál věnovat svým věcem.

Když se Sunny vrátila dolů, byl stále ještě v kuchyni. Pustila si stereo a dala ho hodně nahlas. Nastavila hlasitost tak, aby rozhovor při ní byl nesnadný, nebo spíš skoro vyloučený. Přiložila do krbu a potom se usadila na pohovku ke svým knihám. Uplynula skoro hodina, než se zvedl a odešel nahoru. Svědomitě ho ignorovala.

Spíš z nudy, než že by měla chuť na něco k jídlu, se vydala do kuchyně a udělala si velikánský sendvič. Za jiných okolností by se nabídla, že udělá jeden i pro hosta. Ale představa, jak zůstane hladový, jen zvýšila její chuť k jídlu.

Spokojeně se zahalila do kabátu, natáhla si boty a šla nasypat ptáčkům do krmítka. Ten krátký výlet jí připomněl, že její nevítaný host tu setrvá ještě několik dní. Sníh byl oslepující, snášel se dolů jako těžká duchna a skoro okamžitě zakrýval její stopy. Foukal silný vítr, ošklivě se proháněl mezi stromy a skučel ve větvích borovic.

Sníh jí sahal málem až nad vysoké boty. Všude kolem ní zuřila bouře tak, že se skoro ani nemohla nadechnout. Vůbec nic neviděla, ale sílu a divokost té bouře cítila. Byl to velkolepý zážitek.

239

Vztek ji přešel. Všechny temné myšlenky vyvanuly. Stála tam, vítr ji bičoval, sníh jí vlhce pleskal o tváře. Cítila v duši rozrušení a zároveň mír, který jen málokdy a málokde před tím zažila.

Přestože se v horách nikdy nezdržela dlouho, přestože ji vždycky přemohl neklid a vydávala se hledat hluk a davy, takovéhle bouře měla nejraději. Zimní sněhové bouře nebo v létě bouře provázené hromy a blesky. Jen tady, bylo možné obdivovat tu sílu, energii, záhadnost.

Město zavalené sněhem se sněhu brzy zbaví. Ale hory jsou trpělivé. Počkají si na slunce a na tu pravou chvíli. Jak tam stála a vítr ji obklopoval a objímal jako divoký, neúnavný milenec, přála si, aby si mohla vzít alespoň část toho pocitu s sebou všude, kamkoli půjde.

Díval se na ni z okna.

Stála tam jako nějaká zimní královna ve vířícím sněhu. S

nepokrytou hlavou a rozepnutým kabátem, který jí poletoval kolem těla, tam nehnutě stála a sníh jí sedal na vlasy. Usmívala se. Mráz jí barvil tváře do růžova. Moc jí to slušelo a vypadala nedotknutelná. A nepřemožitelná.

Když se na ni teď z okna díval, nevěděl, proč ji chce víc, než když ji držel v náručí rozehřátou a vášnivou.

Podívala se nahoru jeho směrem, jako kdyby věděla, že ji pozoruje. Přes sněhovou záplavu se jejich oči setkaly. Sevřel ruce v pěst. Cítil napětí ve svalech. Už se neusmívala. Přestože od sebe byli hodně vzdáleni, cítil sílu její reakce a podlomila se mu kolena.

Kdyby se pro ni mohl natáhnout, udělal by to, nedbal by na následky. V onom pohledu se minulost, přítomnost a budoucnost mísily do jediného pocitu. Viděl svůj osud.

Potom se pohnula, setřásla sníh z vlasů a ten okamžik pominul.

Řekl si, že je to jen žena, bláznivka, která se promenuje venku v bouři.

Nebude to na něho mít trvalejší vliv.

Slyšel ji, jak se vrací, ale dal si hodně načas, než znovu sešel dolů.

Spala na pohovce, knihy byly na hromadě na podlaze. Měla přes sebe jeden z těch nádherných přehozů. Ačkoli stereo hrálo hodně nahlas, tvrdě spala. Kousek od ní plápolal oheň.

Teď už nevypadá nepřemožitelná, napadlo Jacoba. Zdála se mu rušivě vážná. Usoudil, že je bláznivé, aby se zabýval tím, jak dlouhé 240

jsou její řasy, které jí spočívaly na tváři. Jak měkká jsou její ústa, povolená spánkem. Jak jí v odlescích mihotání z krbu září vlasy, rozcuchané větrem.

Jsou to jen fyzické atributy, které v jeho době je možné snadno a bezpečně měnit. Dívat se na krásné ženy činilo život rozhodně mnohem příjemnější. Ale bylo to povrchní. Naprosto povrchní. Přesto se na ni dlouho díval.

Hudba přestala hrát a Sunny se probudila. Náhlé ticho ji vytrhlo ze spánku, otevřela oči a nespokojeně zamručela. Dezorientovaná a rozmrzelá, jako vždycky po probuzení, začala bloumat pohledem po ztemnělém pokoji. Oheň pomalu dohasínal, spíš jen skomíral a vydával slabounké světlo. Nemyslela si, že spala dlouho, ale už byla noc.

Vzdychla, zvedla se z pohovky a tápavě prošla pokojem, protože hledala sirky. Se svíčkou a zápalkami v ruce procházela pokojem a narazila do Jacoba.

Když vyjekla, chytil ji za paže, aby ji uklidnil. „To jsem jen já.“

„Já vím, kdo to je,“ odsekla, vzteklá, že do něho narazila. „Cos tu dělal?“

„Myslíš, než vypadla světla, nebo až potom?“

„Jak to?“ Svaly její paže byly napjaté. Musel hodně bojovat sám se sebou, aby odolal naléhavé touze přejet jí rukou až nad rukáv svetru a hladit ji a uklidňovat a dotýkat se její kůže.

„Bouřka vyhodila proud.“

Nepustil ji. Říkal si, že by to měl udělat, ale ruce ho neposlouchaly.

„Chceš, abych to spravil?“

Zasmála se trochu nerozhodně. Nejraději by svedla svou nervozitu na výpadek proudu, ale nikdy se tmy nebála. Až dosud. „Je to trochu složitější než opékač topinek. Energetici to dají do pořádku hned, jak to bude možné.“

Byl přesvědčený, že by mohl najít nějaké provizorní řešení, ale tma mu nevadila. „Tak dobře.“

Tak dobře, řekla si a vydechla. Zatím s ním bude potmě. Kromě toho, že si nebyla jistá jeho duševní rovnováhou, byl tu ještě ten 241

problém, že ji přitahoval. Musí jednat postupně, rozhodla se a opatrně o krok ustoupila.

„Máme plno svíček.“ Aby to dokázala, zapálila tu, kterou držela v ruce. Získala větší sebedůvěru, když viděla klidný plamínek. „A spoustu dřeva. Když zatím přiložíš pár polen do krbu, postarám se, abychom tu měli víc světla.“

Pozoroval, jak se jí malý plamínek odráží v očích. Uvědomoval si, jak je nervózní a připadala mu ještě svůdnější, i když si to nepřál. „Jo, jasně.“

Sunny posbírala všechny svíčky, které našla. Příliš pozdě si uvědomila, že mohly stačit jedna nebo dvě, vypadaly by rustikálně.

Tucet svíček, které rozmístila v pokoji, navozovalo romantickou atmosféru. Strčila sirky do kapsy a napomenula se, že takové věci jako atmosféra nějakého místa na ni přece nebudou působit.

„Asi netušíš, kolik je hodin, že?“ zeptala se ho.

„Nevím přesně, ale bude kolem šesté.“

Posadila se na opěradlo pohovky na straně u ohně. „Spala jsem dýl, než jsem si myslela.“ Chystala se využít co možná nejlépe i tuhle nepříznivou situaci. „Tak jak jsi strávil odpoledne?“

„Opravil jsem kohoutek.“ Trvalo mu to déle, než předpokládal a potrápilo ho to víc, než čekal, ale nakonec se mu to podařilo.

„Jsi opravdový domácí kutil, radost pohledět, že?“ Znělo to tak sarkasticky, že se na něho usmála. Opravdu teď spolu budou muset vydržet, takže by nebylo rozumné, zbytečně ho štvát. „Mohla bych připravit něco k jídlu.“ Vstala a byla ráda, že se bude mít čím zaměstnat. „Dáš si pivo?“

„Jo, rád. Díky.“

Sunny si vzala dvě svíčky do kuchyně a málem se začala cítit uvolněně, než zpozorovala, že sem přišel za ní. „Zvládnu to sama.“

Otevřela lednici a uvědomila si, že nejde proud, takže v ní nic neuvidí.

Jacob jí mlčky podal svíčku. Strčila mu do rukou dvě lahve piva.

Vzpomněl si, jak dnes ráno zacházela s lahvemi a byl nadšený, když se mu podařilo najít stejný nástroj a zbavit pivo zátek.

„Zapneš prosím rádio?“

„Cože?“

242

„Rádio,“ zopakovala. „Na okenním parapetu. Mohli bychom si poslechnout předpověď počasí.“

Objevil malou plastovou krabici. Usmál se, když zjistil, že je na ní otočný knoflík, a tak ho zapnul.

„Chyť tam něco,“ poradila mu.

Napadlo ho, že by bylo skvělé, kdyby si to zařízení mohl půjčit a odvézt s sebou domů.

„Mám něco chytit?“

„No… zkus si s ním pohrát. Chytit nějakou stanici.“

Díval se na malé přenosné zařízení a přemýšlel, co s ním vlastně má udělat. Jak si s ním má hrát. Přesvědčil se, že Sunny je k němu zády, a potom vzal rádio z parapetu a trochu s ním zahýbal. Připadalo mu to stupidní, tak s ním zatřásl, potom začal hýbat knoflíky. Rádio se vypnulo a zase zapnulo.

„Dáš si hořčici nebo tatarku?“

„Cože?“

„Na sendvič,“ vybuchla, přestože se snažila být trpělivá. „Chceš na sendvič tatarku nebo ochucenou majonézu?“

„To je jedno. To co ty.“ Nalezl nějakou hudbu, která hrála tak tiše, že ji sotva bylo slyšet. Jak mohli lidi vydržet s tak nespolehlivými přístroji? Nechápal to. Doma měl přenosnou jednotku, kde si mohl poslechnout, jaké je počasí třeba v Paříži, sportovní výsledky, dopravní předpověď z Marsu a ještě si na ní uvařil celkem slušnou kávu. To všechno zároveň. Tahle muzejní stará dětská hračka nebyla schopná ničeho jiného, než vydávat zvuk podobající se hře na bendžo, na které ovšem někdo hraje v nějakém tunelu pro zkoušení aerodynamiky.

„Ukaž, já to zkusím.“ Položila sendviče a vzala od něho rádio. V

okamžiku se ozvala hlasitá hudba. „Je trochu náladové,“ vysvětlila.

„Vždyť je to jen přístroj,“ namíchnutě jí připomněl.

„Náladový.“ Spokojeně položila rádio na parapet a potom si odnesla svůj sendvič a pivo ke stolu. „Předpověď počasí by nám stejně příliš nepomohla.“ Pustila se do sendviče. „Že sněží, to už víme.“

Jacob si vzal jeden smažený brambůrek z hromádky nasypané vedle obloženého chleba.

„Důležitější by bylo vědět, kdy přestane.“

243

„Odhady.“ Pokrčila při své odpovědi rameny. „I když využívají různé satelity, stejně se mohou jen dohadovat.“

Otevřel pusu, protože jí to chtěl vyvracet, ale potom se nad tím zamyslel a raději se zakousl do sendviče. „Vadí ti to?“

„Co?“

„Že jsi…“ Jak to vlastně řekla? „Bez proudu.“

„Ani ne, tedy na den nebo na dva. Potom bych začala šílet.“ Trhla s sebou, protože si nebyla jistá, jestli použila vhodný výraz. „Co ty?“

„Nesnáším být nějak omezovaný,“ řekl prostě. Musel se smát, když zaslechl, že si lehce podupává nohou o podlahu. Je z něho už zase nervózní. Na zkoušku si lokl piva. „To je dobré.“ Rozhlédl se kolem sebe, když přes hudbu zaslechl hlas informující o počasí.

Veselý, žoviálně svěží hlas mluvil a mluvil, než se konečně dostal k horským oblastem.

„Lidé ve výše položených místech Klamathu se mohou jen přitulit jeden k druhému. Doufejte, že všechno důležité máte s sebou, protože to vypadá, že to nejhorší teprve přijde. Bílé nadělení se nepřestane sypat ani po celou zítřejší noc. Čekejte, že ho napadne skoro metr, vy mrazuvzdorní vytrvalci, vítr bude v poryvech dosahovat rychlosti až pětačtyřiceti kilometrů v hodině. Brrr! Teploty dnes v noci klesnou na patnáct stupňů pod nulou. Pořádně se nabalte, kamarádi, a nezapomeňte, že nejvíc life je láska.“

„To nebylo příliš vědecké,“ mručel Jacob.

Sunny zavrčela a mračila se na rádio. „Není důležité, jak to prezentují, podstata informace se tím nemění. Radši půjdu a přinesu ještě nějaké dřevo.“

„Přinesu ho.“

„Nepotřebuju –“

„Ty jsi udělala sendviče,“ připomněl jí a lokl si piva. „Dojdu pro dřevo, až dojíme.“

„Tak dobře.“ Nechtěla, aby jí prokazoval nějaké laskavosti, chvíli jedla mlčky a pozorovala ho. „Měl jsi raději počkat až na jaro.“

„Jak to myslíš?“

„Přijet se podívat na Cala na jaře.“

Znovu se zakousl do sendviče. Nevěděl přesně, z čeho všeho ho udělala, ale chutnalo to znamenitě.

244

„Určitě. Po pravdě řečeno, plánoval jsem přijet… dřív.“ Skoro o rok dřív. „Ale nevyšlo to.“

„Škoda, že tví rodiče nemohli přijet s tebou… na návštěvu.“

Zahlédla v jeho očích něco zvláštního. Lítost, frustraci, vztek?

Nebyla si tím jistá.

„To nebylo možné.“

Zapřísahala se, že ho nebude litovat. „Mí rodiče by nesnesli nevidět Libby nebo mě tak dlouhou dobu.“

Nesouhlas v jejím hlase jen rozdíral jeho ještě čerstvou bolest.

Nemáš ani ponětí, jaký mělo Calovo odloučení dopad na naši rodinu.“

„Promiň.“ Ale pokrčila rameny, což byl důkaz toho, že opravdu nemá ponětí. „Jen si myslím, že kdyby ho opravdu chtěli vidět, snažili by se přijet.“

„On si to tak vybral.“ Zvedl se od stolu. „Dojdu pro dřevo.“

Nedůtklivec nedůtklivý, pomyslela si, když zamířil ke dveřím.

„Hej!“

Otočil se k ní nakvašeně. „Co?“

„Nemůžeš jít ven bez kabátu. Mrzne.“

„Nemám s sebou kabát.“

„Jsou všichni vědci tak přihlouplí?“ zamumlala sama pro sebe.

Zvedla se a došla k dlouhé skříni. „Nedokážu si představit nic stupidnějšího než vydat se do hor v lednu bez kabátu.“

Jacob se zhluboka nadechl a potom řekl klidně. „Jestli mi ještě jednou řekneš, že jsem stupidní, budu tě muset uhodit.“

Podívala se na něho bez známek vzrušení. „Už se třesu strachy.

Na.“ Podávala mu obnošený hráškově zelený kabát. „Vezmi si tohle.

Opravdu nemám chuť ošetřovat ti omrzliny.“ Potom mu podala ještě rukavice a tmavou pletenou čapku. „Míváte ve Filadelfii i takové roční období jako je zima, nebo ne?“

Jacob skřípal zuby a oblíkal si kabát. „Když jsem odjížděl z domova, nebylo chladno.“ Natáhl si čepici až přes uši.

„No, tím se to opravdu vysvětluje.“ Vyprskla smíchy, když za sebou práskl dveřmi. Není doopravdy blázen, napadlo ji. Je možná jen praštěný. Kdyby ho trochu popíchla, možná by z něho mohla vylákat nějaké informace.

245

Slyšela, jak se venku rozčiluje, ale neobtěžovala se tlumit smích.

Nejspíš se nesplete, když bude hádat, že si právě upustil na nohu minimálně jedno poleno. Možná mu měla nabídnout, aby si vzal svítilnu, ale… zaslouží si to.

Přestala se smát a šla mu otevřít dveře. Byl celý zasněžený. Měl sníh i na obočí, což mu dodávalo divoký a překvapený výraz. Kousla se do jazyka a ustoupila, aby mohl projít do kuchyně. Při zvuku polen padajících do bedny si odkašlala, potom potichu vzala své i jeho pivo a odnesla je do obývacího pokoje.

„Další várku přinesu já,“ řekla mu starostlivě.

„Rozmlouvat ti to nebudu.“ Noha ho bolela, prsty měl prokřehlé a náladu rovněž pod bodem mrazu. „Jak můžou lidi takhle žít?“

„Jak takhle?“ zeptala se ho nevinně.

„Tady.“ Byl s rozumem v koncích. Rozhodil pažemi v gestu, které zahrnovalo nejen tuhle chatu, ale celý širý svět. „Nemáš tu proud, žádné pohodlí, žádné rozumné dopravní spojení, absolutně nic. Když chceš mít teplo, musíš pálit dřevo. Dřevo, proboha! Když chceš mít elektřinu, třeba světlo, musíš spoléhat, že budeš mít proud. Pokud jde o dopravní spojení, tak to je snad vtip. Špatný vtip.“

Sunny byla svým založením městský člověk, ale nikdo nemá právo mít výhrady k domu její rodiny. Zvedla bojovně bradu „Poslouchej, kámo, kdybych tě tu nenechala, tak by se z tebe někde v lesích stala zmrzlina, byl bys na kost a nikdo by tě nenašel až do jara. Tak si dávej bacha na jazyk.“

Je poněkud přecitlivělá, usoudil a zvedl obočí. „Nebudeš mi ale tvrdit, že se ti tady opravdu líbí.“

Sevřela ruce v pěst, ale držela je u těla. „Líbí se mi tady docela dost. Jestli tobě se tady nelíbí, jsou tady dvoje dveře, takže si z nich můžeš vybrat.“

Jeho malý výlet pro dřevo ho přesvědčil, že by se neměl pokoušet plést živlům do cesty. Nebyl ale ani ochotný spolknout svou pýchu.

Chvíli jen stál a zvažoval své možnosti. Beze slova si nakonec vzal pivo, posadil se a popíjel.

Jelikož to Sunny považovala za vítězství, usedla taky. Ale nechystala se nechat ho v klidu.

246

„Jsi hrozně rozmazlený na to, že se k někomu vetřeš do dveří, a přitom nemáš ani kartáček na zuby.“

„Cože?“

„Řekla jsem, že jsi hrozně –“

„Jak víš, že nemám kartáček na zuby?“ Četl o nich. Otočil se k ní a v očích mu jiskřily plameny.

„To se tak říká,“ řekla Sunny, aby se vyhnula odpovědi na jeho otázku. „Prostě jsem tím myslela, že člověk, který cestuje jen s tím, co má na sobě, by si neměl stěžovat na ubytování.“

„Jak můžeš vědět, co mám a nemám, pokud ses neprobírala mými věcmi?“

„Žádné věci nemáš,“ mumlala Sunny a bylo jí jasné, že zase řekla něco, co si pořádně nerozmyslela. Začala se zvedat, ale položil jí ruku na rameno. „Jen jsem nahlédla do tvého pytle, abych zjistila, prostě abych se podívala. Otočila se k němu, protože ji napadlo, že nejlepší obrana bude dívat se mu zpříma do očí. „Jak jsem si mohla byt jistá, že jsi ten, za koho se vydáváš a ne nějaký maniak?“

Držel ji za rameno tak pevně, až to bolelo.

„A teď si seš jistá?“ Zaznamenal, jak rychle zamrkala, a rozhodl se, že si ji ještě trochu podá. „Tam nebylo nic, na základě čeho bys to mohla zjistit. Nebo snad ano?“

„Nejspíš ne.“ Snažila se setřást jeho ruku. Když ji nepustil, sbalila jednu ruku v pěst a čekala.

„Takže podle toho, co víš, jsem maniak.“ Naklonil se k ní tak blízko, že byl jen pár centimetrů od jejího obličeje a ona viděla jen jeho oči a cítila jeho dech, který se mísil s jejím. „Existuje spousta druhů maniaků, že Sunny?“

„Ano.“ Těžko se jí to vyslovovalo. Ale ne ze strachu. Byla by si přála, aby to bylo ze strachu. Příčina byla mnohem komplikovanější, mnohem nebezpečnější než strach. V tu chvíli, kdy vedle nich plál v krbu oheň, kolem se mihotalo světlo svíček a vítr se opíral do oken, jí vůbec nezáleželo na tom, kdo je. Záleželo jen na tom, že se ji chystá políbit. A že se chytá dělat s ní mnohem víc.

Měl to napsané v očích. Vytanula jí na mysli představa, jak se s ním bude divoce převalovat na podlaze. Divoká změť těl, nespoutaně volný, šílený výbuch vášně. Bude to s ním tak. Poprvé a pokaždé.

247

Rozbouřené řeky, otřásající se země, explodující planety. Takové s ním bude milování.

A potom, jakmile jednou nastane poprvé, už nebude cesty zpět.

Byla si tím tak jistá, víc než kdykoli čímkoli jiným, že když jednou nastane poprvé, bude ho chtít, bude po něm toužit tak dlouho, jak dlouho bude žít.

Dotkl se jí rty. Stěží by se to dalo nazvat polibkem, i když ten dotyk měl takovou moc, že jí tělem projela nečekaná vlna vášně.

Varovné zvonky se jí rozezněly v hlavě. Udělala to jediné, co by rozumná žena mohla za daných okolností udělat. Zaťatou pěstí ho udeřila do břicha.

Vydechl překvapením i bolestí. Zlomil se v pase tak, že jí málem spadl do klína, uhnula stranou a zaujala vyčkávací postoj. Byla připravená na jakýkoli jeho další pohyb.

„Ty jsi maniak,“ podařilo se mu zasípat, když nabral trochu vzduchu do plic. „V životě jsem nepotkal nikoho, jako jsi ty.“

„Děkuji.“ Znovu se kousala do rtu, ale dala napjaté ruce podél těla.

„Zasloužil sis to, J. T.“ Pomalu zvedl hlavu a dlouze se na ni zadíval smrtícím pohledem. „Snažil ses mě zastrašit.“

Začalo to tak, to musel chtě nechtě uznat. Ale potom, když se k ní naklonil, ucítil vůni jejích vlasů, to jemné hedvábí jejích rtů, nemělo to nic společného se zastrašováním, ale jen a jen se sváděním. Z jeho strany. „Nebude obtížné,“ řekl po chvíli, „naučit se nenávidět tě.“

„Ne, nejspíš ne.“ Protože to snášel líp, než čekala, usmála se na něho. „Víš co, jelikož jsme rodina, abych to tak řekla… Já ti věřím, mimochodem. Že jsi Calův bratr, myslím.“

„Díky.“ Konečně se mu podařilo narovnat se. „Moc děkuju.“

„To nestojí za řeč. Tak jak už jsem říkala, vzhledem k tomu, že jsme vlastně rodina, proč nevyhlásíme příměří? Je to tak, že pokud se nezmění počasí, budeme tady několik dní jako v pasti.“

„Takže kdo se teď snaží zastrašovat koho?“

Zasmála se a potom si řekla, že musí být přátelská. „Jen vykládám karty na stůl. Jestli si dál budeme házet klacky pod nohy, jen si naděláme modřiny. Mám dojem, že to za to nestojí.“

„Musím se nad tím pořádně zamyslet.“

248

„S tebou se těžko dohaduje, J. T. Ale bych byla pro příměří, alespoň do té doby, než se zbavíme sněhu. Já už tě víckrát neudeřím a ty už se nebudeš pokoušet mě políbit. Platí?“

Zamlouvala se mu ta část, že už ho neudeří. A už byl stejně rozhodnutý, že se příště nebude pokoušet ji znovu políbit. Kdyby se rozhodl, že to udělá, určitě by to udělal. Přikývl. „Platí.“

„Výborně. Oslavíme uzavření příměří dalším pivem a popcornem.

Máme v kuchyni starý vynález, na kterém si můžeme kukuřici upražit na ohni v krbu.

„Sunny.“ Zastavila se ve dveřích, v ruce držela svíčku. Nemohl si pomoct, musel mít vztek na to mihotavé světlo, které jí tolik lichotilo.

„Pořád si nejsem jistý, jestli tě mám rád.“

„To je v pořádku.“ Usmála se. „Taky si nejsem jistá, jestli tě mám ráda.“

249

PÁTÁ KAPITOLA

Říkala, že je to tady rustikální. On by to spíš nazval primitivní. V

tom, jak praskala kukuřice na otevřeném ohni, bylo něco uklidňujícího.

Napadlo ho, že má v pražení kukuřice praxi, protože zručně potřásala krabicí s dlouhým držadlem. Vonělo to tak, že se mu sbíhaly sliny. Zrna praskala a bombardovala kovové víko. Přestože by byl schopen vysvětlit, jak je možné, že se tvrdá zrna mění v nadýchané bílé nic, připadalo mu mnohem zajímavější jen se dívat.

„Vždycky jsme si popcorn tady připravovali tímhle způsobem,“

řekla a hleděla do plamenů. „Dokonce i třeba v parném létě, máma s tátou rozdělali oheň a my jsme se sestrou bojovaly, která z nás bude kukuřicí třást.“ Usmála se při té vzpomínce.

„Byla jsi tu šťastná.“

„No jistě. Asi bych tu byla šťastná dál, ale objevila jsem svět. Co ty si myslíš o světě, J. T.?“

„O kterém?“

Zasmála se tak, že zatřásla kukuřicí, aniž by chtěla. „Co mě to napadlo, ptát se nějakého astrovědce. Ty jsi nejspíš polovinu času myšlenkami stále někde bůhvíkde.“

„Nejmíň polovinu.“

Seděla na zemi se zkříženýma nohama, světlo z krbu se jí rozlévalo po obličeji a po vlasech. Po tom obličeji, který mu připadal tak nádherný a tak naprosto uvolněný. Očividně brala jejich příměří vážně, chovala se k němu tak přátelsky, jako kdyby byli nějací dlouholetí přátelé, kteří se spolu mohou nenuceně bavit o docela všem, co jim přijde na mysl.

Pil pivo a poslouchal, ačkoli o filmech a hudbě, o nichž mluvila, nevěděl skoro nic. Nebo o knihách. Některé z těch titulů mu byly vzdáleně povědomé, ale nikdy se četbě beletrie příliš nevěnoval.

250

Když se zabýval dvacátým stoletím, narazil i na nějaké informace o kultuře té doby, ale rozhodně se tím nestal odborníkem v oblastech, kde se zdálo, že se Sunny tak dobře vyzná.

„Tebe filmy nezajímají?“ zeptala se nakonec.

„To jsem neřekl.“

„Neviděl jsi žádný z filmů z poslední doby.“

Napadlo ho, jak by se asi tvářila, kdyby jí řekl, že video, které viděl naposled, bylo natočené v roce 2250. „Měl jsem teď v poslední době spoustu práce v laboratoři.“

Cítil, že ho lituje. Sunny nevadilo tvrdě pracovat, ale člověk musí mít i čas na zábavu. „To ti nikdy nedají volno?“

„Kdo?“

„Lidé, pro které pracuješ.“ Vzala držadlo do druhé ruky.

Musel se zasmát, protože v posledních pěti letech to byl on, kdo propouštěl a najímal své vlastní zaměstnance. „Spíš jsem byl natolik posedlý tím projektem, na kterém pracuji.“

„Na jakém projektu pracuješ?“

Chvilinku si to rozmýšlel, ale rozhodl se, že pravda nemůže nikomu ublížit. Taky byl zvědavý na její reakci. „Cestování časem.“

Rozesmála se, ale když viděla jeho vážný obličej, odkašlala si.

„Neděláš si legraci.“

„Ne.“ Podíval se do ohně. „Asi se ti pálí popcorn.“

Vytáhla ho z ohně a postavila na zem ke krbu. „Myslíš opravdu cestování časem jako u H. G. Wellse?“

„Ne tak docela.“ Natáhl si nohy tak, aby ho oheň hřál do podrážek.

„Čas a prostor jsou relativní, když to zjednoduším. Jde jen o to nalézat ty správné rovnice a správně je aplikovat.“

„Jasně. E se rovná mc na druhou, ale vážně, J. T., ty by ses toulal časem?“ Zavrtěla hlavou a bylo vidět, že se baví.

Pomalu a záhadně se na ni usmál. „Věříš jen tomu, co můžeš vidět na vlastní oči?“

„Ne.“ Zamračila se a sundala z kukuřice víko. „Myslím, že ne.“

Potom se rozesmála a ochutnala popcorn. „Možná ale, že ano. Jsem realistka. To v naší rodině chybělo. Kam by ses vypravil, nebo bych měla spíš říct do jaké doby? Kdybys měl opravdu tu možnost?“

251

Podíval se na ni, seděla u ohně, v očích smích. „Ty možnosti jsou nekonečné. Co bys zvolila ty?“

„Přemýšlím.“ Držela v ruce pivo a zvažovala odpověď. „Dokážu si představit, že Libby by měla spoustu míst, na které by se v minulosti chtěla podívat. Na Aztéky, Inky, Maye. Táta by nejspíš chtěl vidět Tombstone nebo Dodge City. A máma… asi by cestovala tam, kam můj táta, aby na něho mohla dohlížet.“

Nabral si popcorn.

„Ptal jsem se, co by sis vybrala ty.“

„Budoucnost. Chtěla bych vidět, co bude.“

Nemluvil, jen se díval do ohně.

„Budoucnost za sto, možná za dvě stě let. O historii si člověk může číst knížky a může si celkem dobře představit, jaké to dřív bylo. Ale budoucnost… Připadá mi, že by bylo mnohem zajímavější vidět, co dokážeme udělat.“ Zasmála se svým představám nahlas a podívala se na něho. „To ti opravdu platí za něco takového? Myslím tím, jestli by nebylo rozumnější třeba vymyslet, jak urychlit cestování ve městech v dopravních špičkách.“

„Můžu si sám vybírat projekty, na kterých budu pracovat.“

„To musí být krásné.“ Byla příjemná, relaxovaná a jeho přítomnost jí vůbec nevadila. „Připadá mi, že jsem strávila většinu svého života tím, že jsem se snažila zjistit, co bych vlastně chtěla dělat. Jako zaměstnanec jsem hrozná,“ připustila s povzdechem. „Asi mám problém s pravidly a autoritami. Hádám se.“

„Vážně?“

Nevšimla si, že to říká s úsměvem. „Ano. Ale mám často pravdu, víš, takže je hrozně těžké připustit, když ji někdy nemám. Někdy bych moc ráda byla mnohem… flexibilnější.“

„Kdy? Na světě je plno lidí, kteří stále jen ustupují.“

„Možná jsou šťastnější,“ zašeptala. „Škoda, že slovo kompromis je tak nestravitelné. Ty by ses taky nerad mýlil.“

„Vždycky se snažím postarat o to, abych měl pravdu.“

Zasmála se a natáhla se na podložku. „Možná tě mám docela ráda.

Bude třeba udržovat oheň v krbu celou noc, abychom tu nezmrzli.

Budeme se střídat.“ Zívla a položila si hlavu na ruce. „Za pár hodin mě vzbuď, převezmu od tebe službu.“

252

Když si byl jistý, že usnula, přikryl ji barevnou pokrývkou a šel nahoru. Ani ne za deset minut upravil stolní počítač tak, že k němu mohl připojit svou minijednotku. Neměla takovou paměťovou banku jako počítač na lodi, ale na sestavení zprávy i zodpovězení několika otázek stačila.

„Zapni se, počítači.“

Tichý, neutrální hlas mu odpověděl. Zapnuto.

„Zpráva. Hornblower, Jacob. Datum dvacátého ledna. Sněhová bouře mě přinutila zůstat v chatě. Obydlí je bez elektrické energie, je nespolehlivá, protože se přenáší nadzemním vedením, a to je při bouřích velmi ohrožené. Přibližně v osmnáct hodin došlo k přerušení dodávky. Odhadovaná doba opravy?“

Pracuji… Údaje nejsou kompletní.

„Toho jsem se obával.“ Chvíli přemýšlel. „Sunbeam Stoneová je zdroj pro získávání informací. Svíčky, voskové svíčky, se používají pro osvětlení. Dřevo se spaluje pro získání tepla. Což je samozřejmě nepostačující, působí to jen ve velmi malém prostoru. Je to však…“

snažil se najít správné slovo, „… příjemné. Vytváří to uklidňující atmosféru.“ Přestal. Nechtěl myslet na to, jak Sunny vypadala v mihotavém světle. „Jak jsem již uvedl dříve, Stoneová je složitá žena, se sklony k náladovosti a agresivitě. Dokáže být rovněž odzbrojujícím způsobem laskavá, sporadicky přátelská a –“ slovo žádoucí se mu dralo na jazyk, ale spolkl ho. „Zajímavá,“ zvolil nakonec. „Je třeba další průzkum. Ačkoli se nedomnívám, že je průměrnou ženou této doby.“ Znova se zarazil a začal bubnovat prsty na stůl. „Počítači, uveď typické postoje žen vůči sexu v této době.“

Pracuji.

Hned jak to řekl, měl chuť to vzít zpátky. Ale počítač byl rychlejší.

Nejtypičtěji je požadována fyzická přitažlivost, někdy je na ni nahlíženo jako na chemickou záležitost. Citové vazby, od náklonnosti až po lásku preferuje 97,6 procenta žen. Vztahy na jednu noc v této části dvacátého století již nejsou v módě. Objekty dávají u sexuálních partnerů přednost závaznému vztahu. Romantika je široce akceptovaná a žádaná.

„Definuj slovo romantika.“

253

Pracuji… Ovlivňování věnováním osobní pozornosti, lichocením nebo dárky. Synonyma jsou rovněž láska, milostný vztah, pouto mezi mužem a ženou. Typická průvodní atmosféra je tlumené světlo, tichá hudba, květiny. Akceptovaná romantická gesta zahrnují, „Dost, stačí.“ Jacob si přejel rukou přes obličej a přemýšlel, jestli se náhodou nezbláznil. Neměl vůbec důvod ztrácet čas tím, že bude počítači klást takovéhle nevědecké otázky. Ještě menší důvod měl pro to, aby se zabýval zcela nevědeckým vztahem se Sunny Stoneovou.

K tomu, aby byl tam, kde je, měl jen dva důvody. Prvním a nejdůležitějším důvodem je nalézt svého bratra. Druhým důvodem je shromáždit co nejvíc údajů o této době. Sunny Stoneová je jen údaj a nemůže být ničím jiným.

Chce ji. Je to nevědecké, ale velmi skutečné. Je to ale taky velmi nelogické. Jak je možné, že chce ženu, která ho rozčiluje stejně tolik, jako ho baví? Proč by se měl zajímat o ženu, se kterou toho má tak málo společného? Dělí je celá staletí. Její svět je sice z objektivního hlediska zajímavý, ale nesmírně ho otravuje. Ona ho nesmírně otravuje.

Nejlepší by bylo, kdyby se sebral a vrátil se na loď, naprogramoval svůj počítač a letěl domů. Kdyby nešlo o Cala, udělal by to.

Namlouval si, že tu zůstává jen kvůli Calovi.

Pečlivě odpojil počítač, uložil svůj mini do kapsy. Když se vrátil dolů, stále ještě spala. Potichu přiložil poleno do ohně a posadil se na podlahu vedle ní.

Uplynulo několik hodin, ale nebudil ji. Minulý rok obvykle v průměru pracoval osmnáct hodin. Čím více se blížil k závěrečným rovnicím pro cestování časem, tím více se nořil do práce. Podařilo se mu dosáhnout cíle. Je tady. Samozřejmě, že se snažil počítat co nejpečlivěji, ale přesto je tady o pár měsíců později. Cal je ženatý, to především. Pokud se dá věřit tomu, co tvrdí Sunny, je šťastný a usazený. Pro Jacoba tedy bude mnohem těžší ho přesvědčit. Ale přesvědčí ho.

Musím ho přesvědčit, řekl sám sobě Jacob. Je to nad slunce jasnější. Člověk patří do doby, v níž se narodil. Existují pro to důvody, má to příčiny. I když věda dokáže ledacos, existuji určitá schémata.

254

Jestliže se člověk rozhodne porušit taková schémata, řetězová reakce a její vliv na zbytek vesmíru není možné předpovědět.

Takže vezme svého bratra zpět tam, kam oba patří. A Cal na ženu zvanou Libby brzy zapomene. Jacob je rozhodnutý zapomenout na Sunbeam Stoneovou.

V tu chvíli se zavrtěla, potichu vzdychla, až ho zamrazilo. Proti svému nejlepšímu svědomí se na ni podíval a pak ji pozoroval, jak se probouzí. Řasy se jí zachvěly a v přítmí vypadaly jako křídla nějakých exotických motýlů. Její oči, ještě oslepené spánkem byly ohromné a tmavé. Nevšimla si ho, jen slepě zírala do mihotajících se plamenů a pomalu si protahovala štíhlé dlouhé tělo jeden sval po druhém.

Velikánský svetr purpurové barvy se posouval po křivkách jejího těla.

Vyschlo mu v ústech. Zrychlil se mu tep. V tom okamžiku byla tak nevýslovně krásná, že mohl jen sedět a modlit se, aby neztratil zdravý rozum.

Trochu zavrněla. Trhl s sebou. Překulila se na záda, natáhla ruce za hlavu a potom ke stropu. Poprvé ve svém životě pocítil opravdovou chuť na panáka nějakého alkoholu.

Nakonec otočila hlavu a spatřila ho.

„Proč jsi mě neprobudil?“ Její hlas byl tichý a zastřený spánkem.

Jacob měl pocit, jako kdyby mu přestávala kolovat krev v těle.

„Já –“ bylo to zvláštní, ale nemohl skoro ani mluvit. „Nebyl jsem unavený.“

„O to nejde.“ Posadila se a řekla mrzutě: „V tomhle jedem oba dva spolu, takže –“

Nepřemýšlel. Později, když se nad tím zamýšlel, usoudil, že to musel být reflex, nějaký nedobrovolný reflex, který nutí člověka polknout, když mu lijí vodu do úst. Nebylo to úmyslné. Nebylo to plánované. Nebylo to vůbec moudré.

Přitáhl si ji k sobě, jednou rukou se dotkl jejích vlasů a vzápětí jí přidržel hlavu a políbil ji. Vzepřela se a snažila se osvobodit, překvapení a vztek jí dodávaly sílu. Ale on ji jen sevřel pevněji. Byl to pocit připomínající zoufalství, nemohl si uvědomit, že by něco podobného vůči nějaké ženě někdy cítil. Bylo to něco jako: musím ji mít, nebo zemřít.

255

Bojovala tak, jak jí nakazoval její vztek a půl tuctu dalších pocitů, které jí bránily, aby se ovládala. Pocit rozkoše, touhy, deliria. Chtěla mu vynadat, ale podařilo se jí jen zavrnět rozkoší. Projela mu rukama vlasy a pevně ho za ně chytila, srdce jí bilo jako na poplach. Jedním rychlým pohybem si ji přitáhl ještě blíž.

Dech měl zrychlený, stejně jako ona. Jeho ústa ji pálila, jeho ruce ji svíraly. Neměla na výběr, mohla jen odpovídat, stejně naléhavě, stejně nenasytně jako on. Jedno z polen v krbu se rozlomilo a jiskry vyletěly ven až na kameny. Prudký poryv větru vehnal trochu kouře zpátky do místnosti. Slyšela však jen Jacobův toužebný vzdech.

Tak tohle hledala? To vzrušení, tu výzvu, tu nádheru? Bezhlavě se tomu odevzdala, protože ji zavalila ta síla.

Její chuť jako by v něm explodovala, znovu a znovu. Horká, palčivá, silná. Nemohl se jí nasytit. Čím víc si bral, tím víc ještě chtěl.

Zvrátil jí hlavu dozadu a přisál se k jejímu hrdlu, dlouhému, štíhlému, které ho lákalo, bylo teplé, a jeho svůdná chuť jako by ho očarovala.

Posunoval své rty po té svůdné křivce, nechal svůj jazyk a zuby hrát si s její kůží. Stále nemohl přestat.

Světlo z hořícího krbu jí dopadalo na tvář a Jacob vsunul ruce pod její velikánský svetr, aby si našel její tělo. Její kůže v něm vyvolávala představu růžových lístků, nahřátého jemného saténu Cítil chvění, když se dotýkal jejích ňader. Chvěl se on, chvěla se ona.

Upíral své oči do jejích a stíny tančily mezi nimi. Znovu k ní sklonil ústa. Bylo to jako ponořit se do snu. Nebyl to mlhavý, neurčitý sen, byl plný zvuků a barev. Propadal se do něho stále hlouběji a ona se kolem něho stále více ovíjela. I ona ho rukama hledala, dotýkala se ho stejně jako on jí pod svetrem, přejížděla po jeho napjatých svalech.

Jeho rty začaly bloudit po jejím obličeji, ona zavřela oči. Její srdce, které vždy dokázalo být tak silné a statečné, bylo ztracené.

Naplnila ho láska. Nemohla popadnout dech, nemohla se od něho odtrhnout. Její rty žhnuly při dotyku s jeho, její tělo se roztékalo. Její ruce, vždy tak zdatné, teď bezmocně sjížděly po jeho pažích.

Bezmocně. Proto se zarazila, ztuhla, odtáhla se, vzepjala se, aby mu vzdorovala. Tohle nemůže být láska. Je absurdní a nebezpečné, myslet si, že by to mohla být láska.

„Jacobe, přestaň.“

256

„Mám přestat?“ Stiskl nepříliš jemně zuby na její bradě.

„Ano. Přestaň.“

Cítil tu změnu, jak se najednou od něho odtahovala, přestože se to jejímu tělu nezamlouvalo.

„Proč?“

„Protože já…“

Přejel jí prsty po páteři a úmyslně si pohrával s oblastí, kde měla citlivé nervy. Viděl, jak se jí zamžily oči a jak pomalu zvrátila hlavu a začala nad sebou ztrácet vládu. „Chci tě, Sunny. A ty chceš mě.“

„Ano.“

Co to s ní dělá? Zvedla ruku a chtěla protestovat, ale potom ji omámeně položila na jeho hruď.

„Ne. Nedělej to.“

„Co nemám dělat?“

„To co děláš, ať je to cokoli.“

Chvěla se, třásla se. Byla úplně bezmocná. Proklínal sám sebe. Byl to šok, když si uvědomil, že když byla bezmocná, zbrzdila ho etika.

„Tak dobře.“ Chytil ji za boky a posadil ji zpátky na zem.

Ohromilo ji to. Přitáhla si kolena k hrudníku. Cítila se, jako by ji vytáhli z pece a hodili do ledu. „Tohle se nemělo stát. A rozhodně se to nemělo stát tak rychle.“

Dívala se na něho, jak vstává, aby přiložil. Polena ještě žhnula.

Svíčky už skomíraly. Za oknem se zvedala tma, kdyby nezuřila bouře, začínalo by se už rozednívat. Vítr stále fičel a řinčel v oknech.

Na to všechno zapomněla. Na to i na jiné věci. Když byla v jeho náručí, nevnímala žádnou jinou bouři než tu, která zmítala s ní samotnou. Nevnímala jiný žár, než ten, který měla v sobě. Jediný slib, který si dala, že nikdy neztratí sebevládu, porušila.

„Pro tebe je to snadné, že?“ řekla s hořkostí, která ji překvapila.

Otočil se k ní a prohlížel si ji. Ne, nebylo to pro něho jednoduché.

Mělo by to být, ale nebylo. Byl z toho bezradný. „Proč by to nemělo být snadné?“ Ptal se spíš sám sebe než jí.

„Nemiluju se s neznámými lidmi na potkání.“ Rychle se zvedla a měla ohromnou chuť dát si kávu a být sama. Opustila ho a vydala se do kuchyně, tam si vytáhla z lednice minerálku.

257

Chvíli počkal a promítal si v paměti, o čem ho informoval počítač.

Fyzická přitažlivost mezi nimi určitě funguje. Ačkoli se mu ta myšlenka nelíbila, jeho city v tom sehrály určitou roli. Mít vztek by nebylo k ničemu dobré. Zřetelně reaguje normálně, vzhledem k situaci. Byl to on, kdo byl mimo. To ho nutilo k zamyšlení, bylo třeba se k tomu postavit čelem.

Přesto ji chce. A teď se ji chystá získat. Logicky by se jeho faktor úspěšnosti zvýšil, kdyby se ji snažil získat způsobem, který by čekala od typického muže z dvacátého století.

Jacob zhluboka vydechl. Nevěděl, co přesně by to mělo znamenat, ale myslel si, že první krok chápe. Těžko by se během pár století mohlo změnit tak mnoho.

Když došel do kuchyně, našel ji, jak se dívá z okna na monotónně padající sníh. „Sunny.“ Moc se mu do toho nechtělo. „Omlouvám se.“

„Nechci, aby ses omlouval.“

Jacob zvedl oči ke stropu a doufal, že se mu podaří zůstat trpělivý.

„Co chceš?“

„Nic.“ Překvapilo ji, že se jí chce brečet. Nikdy nebrečela.

Nenáviděla slzy, považovala je za zahanbující a slabošské. Před slzami dávala přednost zuřivému řevu. Teď cítila, jak ji slzy pálí pod víčky a úporně se je snažila zahnat.

„Zapomeň na to.“

„Mám zapomenout na to, co se stalo, nebo mám zapomenout na to, že mě přitahuješ?“

„To i to nebo oboje.“ Otočila se. Oči měla suché, ale strašně veliké a přiváděla ho do rozpaků. „Nezáleží na tom.“

„Očividně na tom záleží.“ Nemělo by, ale zdálo se, že s tím nedokáže nic udělat. Jestli se na něho ještě chvíli bude takhle dívat, začne se jí dotýkat znova. Aby tomu zabránil, zastrčil ruce do kapes.

Sunny se cítila hrozně unavená, přihladila si vlasy rukou.

„Bylo to dejme tomu jen chvilkové poblouznění.“

„A co s tím budeme dělat?“

Kéž by to věděla. „Podívej, J. T., jsme oba dospělí. Měli bychom se podle toho chovat.“

„Já jsem myslel, že budeme.“ Pokusil se o úsměv. „Omlouvám se, jestli jsem tě naštval.“

258

„Nebyla to jen tvoje vina.“ Podařilo se jí také se na něho usmát.

„Okolnosti. Jsme tu sami, venku řádí živly. Světlo svíček a planoucí krb.“ Pokrčila rameny a cítila se hrozně. „To by mohlo mít vliv na každého.“

„Když myslíš.“ O krok ustoupil. Ona také ustoupila.

Pronásledování bude vyžadovat nějakou strategii, usoudil Jacob.

„Přitahuješ mě i bez světla svíček.“

Chtěla něco říct, ale zjistila, že neví, co chtěla říct a znovu si přihladila vlasy. „Měl by ses trochu vyspat. Já dojdu ještě pro další dřevo.“

„Tak dobře. Sunbeam?“

Otočila se a podívala se na něho zvědavě a s očekáváním, protože ji oslovil nezkrácenou formou jejího jména.

„Moc se mi líbí tě líbat,“ řekl jí. „Strašně moc.“

Něco si brumlala, natáhla si kabát a zmizela ven.

Den plynul pomalu. Sunny by si zřejmě přála, aby spal ještě dál, ale bylo jedno, jestli je vzhůru nebo spí, stejně je tady. Pokud tady je, překáží. Občas, i když se snažila ponořit se do svých knih byla si tak neuvěřitelně vědomá jeho přítomnosti, že měla málem chuť křičet.

Četl, Sunny připadalo, že spíš hltá jeden román za druhým. Jejich zbývající činnost byla skoro výhradně soustředěna na udržení tepla v obývacím pokoji, střídali se v přikládání do krbu.

V době oběda si dali studené sendviče a čaj, protože vodu na čaj byla schopna uvařit jen na ohni. Mluvili spolu pouze tehdy, když to bylo nevyhnutelné.

Do večera se u obou vystupňoval neklid, byli nervózní a podráždění, protože se neustále drželi na uzdě a oba přitom přemýšleli, jaké by to bylo, kdyby večer strávili pod přikrývkou spolu a ne na opačných koncích pokoje.

Přešel k jednomu z oken. Ona šla k druhému oknu. Prohrábla oheň.

Prolistoval ještě další knihu. Došla si pro krabici sušenek. On došel pro další svíčky.

„Četla jsi někdy tohle?“ Sunny se podívala na knihu. Byla to první slova, která spolu za celou hodinu promluvili. „Co?“

„Janu Eyrovou.“

259

„Jistě.“ Byla to úleva, zase promluvit. Nabídla mu z krabice sušenku, jako by to byla nabídka míru.

„Co sis o tom myslela?“

„Vždycky mě bavilo číst si o zvycích a charakterech lidí v dřívějších stoletích. Byli tehdy tak přísní a puritánští a přitom pod tím pozlátkem civilizovanosti vřely divoké city.“

Musel se smát. „To si myslíš?“

„Jistě. A je to taky krásně napsané a je to nádherně romantické.“

Seděla s nohama položenýma přes opěradlo židle, oči měla trochu ospalé a její vůně, sakra, se vznášela všude kolem. „Ta prostá, chudá dívka si získala srdce odvážného hrdiny.“

Podíval se na ni překvapeně. „To je romantické?“

„Samozřejmě. Taky jsou tam vřesoviště bičovaná větrem a šílená tragédie, obětování. Před několika lety dávali v televizi nádherně zfilmovanou verzi. Viděl jsi ji?“

„Ne.“ Dal knihu stranou, ale stále pro něho zůstávala záhadou.

„Moje matka má doma jeden výtisk téhle knihy. Čte ráda romány.“

„Asi si potřebuje odpočinout, když je celý den u soudu.“

„Nejspíš.“

„Co dělá tvůj otec?“

„Tak různě.“ Jeho rodina mu najednou připadala strašně daleko.

„Rád zahradničí.“

„Můj otec taky. Samozřejmě bylinky,“ udělala gesto směrem k prázdnému hrnečku od čaje. „Ale zabývá se i květinami. Když jsme byly malé, pěstoval zeleninu hned venku vedle kuchyní. Nejedli jsme skoro nic jiného, tak proto se jí teď vyhýbám.“

Snažil se představit si to, ale nedařilo se mu to. „Jaké to bylo, když jste tu měli zahradu?“

„Vypadalo to přirozeně.“ Vstala, aby jen tak šťouchla do ohně, potom se posadila na gauč vedle něho a na chvíli zapomněla, jak ji znervózňuje.

„Myslela jsem si, že všichni žijí tak, jako jsme žili my, až do té doby, než jsem se dostala do města a viděla jsem jeho světla, davy, budovy. Pro mě to bylo, jako kdyby někdo otevřel kaleidoskop a všechny ty barevné střípky mi podal. Vždycky jsme se ale vraceli sem, a to bylo prima.“ Malinko zívla a opřela se o polštáře. „Ale já jsem 260

zase vždycky toužila vracet se do toho všeho hluku. Tady se nic moc nemění a je to pěkné, protože na to se můžeš kdykoli spolehnout. Ve městě je stále něco nového. Asi mám ráda pokrok.“

„Jenomže teď jsi tady.“

„To je v podstatě takový trest, který jsem sama sobě uložila.“

„Za co?“

Pokrčila rameny. „To by byl dlouhatánský příběh. A jak jsi na tom ty? Jsi městské dítě toužící po klidu venkova?“

Přemýšlel o tom a díval se ven z okna. „Ne.“

Zasmála se a pohladila ho po ruce. „Takže je to tak, že my městští blázni jsme zůstali trčet tady v divočině severozápadu. Nechceš si zahrát karty?“

Okamžitě se mu zlepšila nálada. „Poker?“

„Nechť je po tvém.“

Oba dva vstali zároveň, vyrazili tak, že o sebe zavadili. Chytil ji automaticky za paži a nepustil ji, držel ji dál. Strnul stejně tak jako ona. Nemohl se přinutit, aby ji pustil. Měl hodně práce s tím, aby se ovládal a nedotkl se druhou rukou jejího obličeje. Dnes neudělala nic, čím by ho pobídla. Neměla na sobě ani stopu kosmetiky. Její plná, nabroušená, vzrušující ústa byla nenalíčená. S námahou od nich odtrhl pohled a podíval se jí do očí.

„Jsi moc hezká, Sunbeam.“

Bála se dýchat. Bála se pohnout. „Už jsem tě upozorňovala, abys mi tak neříkal.“

„Někdy je to na místě. Vždycky jsem se domníval, že krása je jen náhodná záležitost genetické výbavy, nebo něco, čeho lze dosáhnout dovedností. Ty mě ale nutíš, abych si lámal hlavu.“

„Jsi strašně zvláštní člověk, Hornblowere.“ Trochu se usmál.

„A to nevíš ani polovinu.“ Poodstoupil od ní. „Raději si zahrajeme karty.“

„To je dobrý nápad.“ Tiše a s ulehčením vydechla a vyndala ze zásuvky balíček karet. Kdyby měla možnost být chvíli o samotě a zamyslet se, přišla by na to, čím na ni působí tak, že se jí z něho třese celé tělo.

„Poker ve světle krbu.“ Usedla na podlahu. „To je romantika.“

Posadil se naproti ní. „Ano?“

261

„Připrav se, že prohraješ.“

Vyhrával. Stále, trvale, nepřetržitě, až se na něho začala dívat přimhouřenýma očima. Hráli o sušenky, protože neměli nic jiného.

Jeho hromádka stále rostla.

„Jestli všechny ty sušenky sníš, ztloustneš.“

Jen se usmál. „Neztloustnu. Mám vynikající metabolismus.“

„Jo, klidně bych se vsadila, že je to tak.“ S jeho figurou to nemohlo být jinak. „Dva páry, královny a čtyřky.“

„Hmm.“ Položil karty. „Plný dům, desítky nad pětkami.“

„Ty syčáku –“ zamračila se na něho. „Hele, nechci si stěžovat, že jsem prohrála, ale ze dvanácti rozdání jsi vyhrál desetkrát.“

„Asi mám dnes večer štěstí.“ Posbíral karty a zamíchal je.

„Nebo je v tom něco jiného.“

Jen zvedl obočí, protože to řekla zvláštním tónem. „Poker je věda stejně jako fyzika.“

Sáhla po sušence.

„Tak jen rozdávej, Hornblowere.“

„Chystáš se sníst svou sázku dřív, než rozdám?“

Vztekle vhodila sušenku do banku. „Když nejím několikrát denně, je mi špatně a jsem mrzutá.“

„Tak proto jsi mrzutá.“

„Jsem v podstatě velmi příjemný člověk.“

„Ne, to nejsi.“ Šklebil se a rozdával karty. „Ale stejně tě mám rád.“

„Jsem příjemná,“ trvala na svém a dávala si záležet, aby na sobě nedala znát, že zahlédla, že jí rozdal dvě esa. „Můžeš se zeptat koho chceš, kromě dvou mých posledních nadřízených. Vsaď dvě.“

Jacob ji poslechl a přidal dvě své sušenky do banku. Takhle se mu líbila, když byla bojovně přátelská, soutěživá, uvolněná, ale připravená bránit se jakémukoli ohrožení.

Světlo z krbu jí dopadalo na obličej a kreslilo jí zajímavé stíny na jejích dokonalých lícních kostech. Nenápadně provedl kontrolu svého těla, ruce se mu netřásly. Byla to celkem stejně jako kdykoli jindy příležitost, aby se o ní dozvěděl něco víc.

„Co jsi dělala před tím, než ses vypravila sem, abys uvažovala o tom, jestli se chceš věnovat právu?“

262

Zakřenila se a potom vytáhla tři karty. „Prodávala jsem spodní prádlo. Přesněji luxusní dámské prádélko.“ Podívala se na něho a čekala jeho opovržlivý pohled, ale uklidnila se, když se s ním nesetkala.

„Mám prádelník plný báječných kousků, které jsem získala se slevou.“

„Fakt?“ Chvíli o tom přemýšlel, protože nevěděl, jaká může být její představa báječných kousků.

„Jo.“ Byla potěšená, protože si vytáhla další eso, ale podařilo se jí mluvit stejně vyrovnaným hlasem jako před tím. „Problém byl v tom, že můj nadřízený chtěl, abych vyinkasovala peníze, zabalila věc do krabice a odeslala ji, a hlavně, abych držela zobák, a to i když se zákazník dopouštěl očividné chyby.“

Snažil se představit si ji, jak drží zobák. Nešlo mu to. „Jako například?“

„Například když se roztomile boubelatá dáma chtěla mučit jako veselá vdova ve velikosti osm. Vsaď tři.“

„Zvyš o dvě. Co bylo pak?“

„No, když člověk otevřel ústa a přišel s decentním návrhem než bys řekl švec, dostal kopačky.“

„Proč zrovna kopačky?“

Zasmála se a vsadila ještě dvě.

„Nemyslím kopačky… ale že tě pustili k vodě, rozloučili se s tebou.“ Když stále vypadal nechápavě, přidala: „Řekli ti: vaše služby již nadále nebudeme potřebovat.“

„Aha. Propustili tě.“

„Přesně tak.“ Připadalo jí, že jeho výraz perfektně popisuje tu ohromnou nespravedlnost. „Měla jsem něco takového zapotřebí?“

„Ty ne.“

Usmála se na něho. „Děkuju. Tři esa, kámo. Podívej se na ně a zaplač.“

„Postupka pěti,“ kontroval a nechal ji zírat, jak si dává na hromádku další sušenky. „Ty nemáš povahu na to, aby ses někomu v práci podřizovala.“

„To mi tvrdili,“ uvažovala potichu. „Několikrát.“ Zbývalo jí posledních pět sušenek. Uvažovala, že smůlu už měla dost dlouho.

263

„Ale jestli jde o to, abych se naučila přizpůsobit, anebo abych se naučila nejíst, vyberu si první možnost. Nechci být chudá.“

„Myslím, že můžeš dělat to, co budeš chtít, když to opravdu budeš chtít.“

„Možná.“ To byl právě vždycky ten problém. Neměla ponětí, co by chtěla dělat. Rozdala karty, a protože se rozhodla, že se bude chovat lhostejně, pustila se do hry. Měla mizerné karty. Blufovat je vždycky lepší než složit hru, usoudila a přisunula svou ubohou hromádku sušenek do banku.

Převálcoval ji shodnými páry.

„Na.“ Protože vítězství mu vždy dodalo dobrou náladu, nabídl jí sušenku. „Dej si jednu na mě.“

„Děkuju pěkně.“ Zahryzla se do ní. „Zdá se, že dnes v noci máš štěstí na své straně.“

„Vypadá to tak.“ Cítil se trochu rozverně. Připadala mu mnohem přitažlivější než sušenky. „Mohli bychom si zahrát ještě jednu hru.“

„O co?“

„Když vyhraju, pomiluješ se se mnou.“

Překvapilo ji to, ale rozhodla se zachovat nehybnou tvář hráče pokeru. Spolkla ten kousek sušenky, který měla v ústech a zeptala se: „A když vyhraju já?“

„Pomiluju se já s tebou.“

Nacpala si zbytek sušenky do úst, žvýkala ho a pozorně si Jacoba prohlížela. Skoro by stálo za to vidět, napadlo ji, jak by se tvářil, kdyby ho vzala za slovo. Skoro by to stálo za to, připomněla sama sobě. V obou případech by vyhrála. A zároveň prohrála.

„Asi odmítnu,“ řekla bezstarostně. Zvedla se, došla k pohovce, natáhla se na ni a uložila se ke spánku.

264

ŠESTÁ KAPITOLA

Řev hudby vytrhl Sunny z hlubokého spánku a donutil ji, aby se zvedla. Oslepila ji světla. Něco zabrblala a přikryla si oči rukou v obranném gestu.

„Kdo si objednal ten večírek?“ zeptala se, když Tina Turnerová začala zpívat na plné pecky.

Jacob, který podřimoval u ohně si jen přetáhl přikrývku přes hlavu.

Když spal, spal nejradši jako zabitý.

Zanadávala a zvedla se z pohovky. Dopotácela se až do poloviny cesty směrem ke stereu a tam jí to došlo.

„Proud!“ zařvala a hned se hrnula k Jacobovi. Posadila se na něho.

Zaslechla zpod přikrývky nějaké přitlumené zavrčení a tak škodolibě nadskočila ještě jednou a ještě jednou.

„Máme proud, J. T. Světla, hudba, teplá strava!“ Když znova jen něco zabručel, píchla do něho. „Probuď se, ty pecivále lenošná. Nevíš, že za to, že spíš, by tě na hlídce mohli i zastřelit.“

„Nespal jsem. Jen jsem se tak hrozně nudil, že jsem dospěl k útlumu psychických i psychomotorických oblastí.“

„Tak na to zapomeň a hezky vyskoč. Jsme opět připojeni.“ Stáhla mu přikrývku z obličeje a zachechtala se, když na ni zamračil.

„Potřebuješ se oholit,“ konstatovala. Potom mu s gustem lípla hlasitou mlaskavou pusu mezi oči. „Co takhle dát si hamburger?“

Díval se kalným pohledem na její usmívající se obličej orámovaný rozcuchanými vlasy. Rozmrzele si uvědomoval, že jeho tělo na ni reaguje. „Nemůže být víc hodin než šest ráno.“

„No a co? Já umírám hlady.“

„Já bych prosil přiměřeně propečený, ne moc a ne málo.“ Znovu si přetáhl přikrývku přes obličej.

„No toto! Musíš mi jít pomoct.“ Nemilosrdně mu znovu stáhla pokrývku z obličeje. „Vztyk a hurá na ně, vojáčku!“

265

Tentokrát otevřel jen jedno oko. „Vztyk a co?“

„To se tak říká, Hornblowere.“ Zavrtěla hlavou. „Jak dlouho jsi to byl zavřený v té své laboratoři?“

„Ne dost dlouho.“ Nebo až příliš dlouho, když na to, aby se mu ztopořil, mu stačilo, aby si mu sedla hubená holka na hrudník.

„Nemůžu vstát, když na mně sedíš. Navíc mám pocit, že jsi mi zlomila žebra.“

„Blbost. Vážím o pět kilo míň, než bych měla.“

„Tady zdola to tak nevypadá.“

Měla tak dobrou náladu, že se nezlobila, rychle se zvedla, ale už před tím ho chytila za předloktí, táhla ho a škubala s ním tak, až se zvedl. „Můžeš udělat hranolky.“

„Můžu?“

„Jistě.“ Aby ukázala, jak mu věří, vzala ho za ruku a dotáhla ho do kuchyně. „Všechno je v mrazáku. Bože, tady je ale zima.“ Třela si chodidlo jedné nohy v ponožce o druhou. „Tady.“ Podala mu pytlík mražených hranolků přes rameno. „Pár jich vysyp na plech na pečení cukroví a strč ho do trouby.“

„Provedu.“ Usoudil, že na to, jak zacházet s troubou, přijde.

Netušil ale, jak může vypadat plech na pečení cukroví.

„Pánve jsou… tady dole.“

Neurčitě ukázala směrem k příborníku a věnovala se krabici s hamburgery.

„To maso je zmrzlé,“ podotkl.

„Jo. Budeme mít mleté hovězí maso vařené s hustou kořeněnou omáčkou.“

„To je co?“

„Vynikající pochoutka,“ ujistila ho. Hvízdala si melodii, která byla slyšet od vedle a začala rachotit s nádobím. Vaření bylo dost na chvostě seznamu jejích oblíbených činností, ale když už došlo na nejhorší a musela se mu věnovat, snažila se tak činit s plným soustředěním. „Vezmi si tohle.“ Podala mu dlouhý tenký kus plechu zčernalý žárem.

Plech na pečení cukroví, dohadoval se Jacob. Pustil se do práce.

„Nepředpokládám, že by byla šance na kávu.“

266

„Ale ano. Mám ji ve své skrýši.“ Stále si pohvizdovala a plácla velikánskou porci zmrzlého masa do hrnce a nastavila pod ním mírný oheň. Za chvilinku se jí vařila voda a hrnečky byly připravené. „Teplo, teplá voda, opravdické jídlo.“ Nejprve provedla několik stepařských kroků a potom ponořila ruku do pytle s bramborovými lupínky.

„Člověk nedokáže ocenit drobné radosti, dokud o ně na chvíli nepřijde,“ řekla s plnou pusou. „Nechápu, jak mohli lidé žít před tím, než začali používat elektřinu Představ si třeba ohřívání vody na otevřeném ohni. Muselo to trvat hroznou dobu.“

Jacob pozoroval pod konvicí elektrickou spirálu, která se pomalu rozžhavovala do ruda. „Muselo to být hrozné,“ souhlasil a představoval si, jak by se jedla kávová zrna jen sušená.

„Ty hranolky se neudělají, když je nedáš do trouby.“

„Jo.“ Přál si, aby se na něho nedívala, až se bude snažit pochopit ty knoflíky. Poloha, u které bylo napsáno pečení, mu připadala celkem bezpečná, pokud ovšem neměly být grilovány. Rok života by byl vyměnil za to, aby tu teď měl k dispozici nutriční centrum jako ve své laboratoři.

„V kuchyni už jsi někdy byl?“ zeptala se Sunny za jeho zády „Ano.“

„Vážně?“ Mlaskla jazykem v hraném údivu, zapnula troubu a vsunula do ní tác. „Budou hotové tak za deset, možná za patnáct.“

„Sekund?“

„Miluju optimistu. Minut.“ Protože dobře znala, jaké to je, když se člověk vzbudí a má takový hlad, že by chřoupal i sklo, pohladila ho po tváři. „Nechceš si zatím dát sprchu? Cítil by ses líp. Až budeš hotový, bude povětšinou hotové všechno i tady.“

„Díky.“

Šel nahoru po schodech a napadlo ho, že to byla ta nejkrásnější věc, kterou pro něho kdy udělala.

Hodně času strávil zkoumáním směšně zastaralého principu ovládání její sprchy. Ale měla pravdu. Když byl osprchovaný, cítil se opravdu líp. Svým ultrazvukovým holicím strojkem se zbavil rašících vousů. Vzal si denní dávku fluoratynu na zuby a zvědavě otevřel zrcadla koupelnové skříňky nad umyvadlem.

267

Z vědeckého hlediska tam objevil naprostý poklad. Různé vodičky, elixíry, krémy, pudry. Pohled na holicí strojek způsobil, že se otřásl. Pohled na zubní kartáček ho rozesmál. Malé bílé chomáčky byla asi vata, potom tam byly tenké štětečky a malé mističky s různobarevnými pudry.

Byl tam krém s nějakým exotickým jménem. Když ho otevřel, vonělo to, jako kdyby se v té malé místnosti plné páry objevila Sunny.

Rychle vrátil krém zpátky na poličku.

Byly tam také různé pilulky. Zběžně se podíval, že je má na bolesti hlavy a těla, proti nachlazení. Potom uviděl malou umělohmotnou krabičku bez jakéhokoli označení, kde byly pilulky umístěné do kruhu. Protože polovina jich chyběla, připadalo mu, že to musí být něco, co bere pravidelně. Trochu to v něm vyvolalo obavy, nechtěl, aby byla nemocná. Položil krabičku zpět na místo a přemýšlel, jak by se jí mohl vhodně zeptat, co užívá za léky.

Sešel dolů a potom zamířil tam, odkud přicházela báječná vůně.

Netušil, co mohla dělat s tím zmrzlým masem, ale vonělo to božsky.

Taky tu voněla káva. Žádný parfém nemohl být sladší. Když vešel do dveří, podala mu šálek.

„Děkuju.“

„Není zač. Znám ten pocit.“

Napil se a pozorně ji studoval.

Oči měla jasné a barvu zdravou. Vypadala naprosto zdravě.

Napadlo ho, že nikdy nevypadala zdravěji. Ani přitažlivěji.

„Když se na mě takhle díváš, připadám si jako nějaký mikroorganismus pod mikroskopem.“

„Promiň. Zrovna jsem se tě chtěl zeptat, jak se cítíš.“

„Trochu ztuhle, úplně hladová, ale celkově dobře.“ Dala hlavu na stranu. „A co ty?“

„Dobře. Bolela mě hlava,“ řekl, protože ho najednou něco napadlo.

„Vzal jsem si nějaký tvůj prášek. Nevadí?“

„Naprosto ne.“

„Takový ten v malé modré krabičce bez označení.“

Zamrkala a rozesmála se. „Nemyslím, že bys ho potřeboval.“

„A ty ho potřebuješ?“

Zavřela oči a zavrtěla hlavou.

268

„A to si říká vědec. Jasně, můžeš to brát tak, že ho potřebuju. Říká se: raději před než po, nemyslíš?“

Byl z toho zmatený, ale přikývl a prohlásil: „Jasně.“

„Tak se pojď najíst.“

Měla vše připravené. Nandala mu štědrou porci šťavnatého masa, vedle nasypala hromadu hranolků a bylo to.

Dokud do sebe nenasoukala skoro polovinu obsahu svého talíře, nepromluvila.

Díval se, jak si nejprve na hranolky nasypala bílé krystalky z keramického válečku. Na zkoušku si jich na své taky trochu nasypal.

Zjistil, že je to sůl. Opravdická sůl. Chutnala báječně, ale přesto odolal a nenasypal si znovu. Přemýšlel, jestli Sunny, když tolik solí, může mít v pořádku krevní tlak. Mohl by jí ho změřit, kdyby našel způsob, jak ji dostat do medilabu na lodi.

„Myslím, že přežijeme.“

Nebyl si jistý, co jedí, ale zase měla pravdu.

Jídlo bylo vynikající.

„Přestalo sněžit.“

„Všimla jsem si. Poslyš, musím se přiznat, ač nerada, že bylo fajn, že jsi tu byl. Těch pár posledních dní bych tu příliš nechtěla prožívat sama.“

„Jsi naprosto soběstačná.“

„Ale je lepší, když máš někoho, s kým můžeš bojovat. Ještě jsem se tě ani nezeptala… máš v plánu potloukat se tady kolem, dokud se Cal a Libby nevrátí? Může to trvat i několik týdnů.“

„Přijel jsem, abych se setkal s Calem. Počkám na něho.“

Přikývla. Po jeho odpovědi se jí ulevilo, což ji naštvalo. Začínala si na jeho společnost zvykat.

„Zřejmě jsi v takové pozici, že si můžeš vzít volno tak dlouho, jak chceš.“

„Dá se říct, že čas je něco, čím oplývám. Jak dlouho tu zůstaneš ty?“

„Ještě nevím. Je pozdě na to, abych šla do školy tenhle semestr.

Myslím, že bych zatím mohla nějaké školy jen kontaktovat a vybrat si.

Možná to zkusím na východním pobřeží. Pro změnu.“ Malinko váhavě se na něho usmála. „Jak by se mi asi líbilo ve Filadelfii?“

269

„Myslím, že by se ti tam líbilo.“ Nevěděl, jak jí to popsat, aby si to představila. „Je to tam krásné. Historická část je velice zachovaná.“

„Zvon svobody, Ben Franklin a tyhle záležitosti.“

„Ano. Některé věci přetrvávají nehledě na to ostatní, co se mění.“ I když nikdy před tím to pro něho příliš neznamenalo.

„Parky jsou zelené a stinné. V létě bývají plné dětí a studentů.

Doprava je tam mizerná, ale s tím se nedá nic dělat. Z horních pater některých budov můžeš vidět celé město pod sebou, to mraveniště, staré i nové části.“

„Stýská se ti.“

„Ano. Víc, než jsem tušil.“ Díval se ale na ni a viděl jen ji. „Rád bych ti tam všechno ukázal.“

„To bych taky ráda. Možná přemluvíme Cala a Libby, abychom si tam udělali výlet. Mohlo by se ti podařit zorganizovat opravdové setkání celé rodiny.“ Všimla si, jak se jeho výraz hned změnil, a instinktivně položila ruku na jeho. „Řekla jsem něco nevhodného?“

„Ne.“

„Ty se na něho zlobíš,“ zašeptala Sunny.

„To je má osobní věc.“

Nehodlala se spokojit s tím, že ji takhle odbude. Není takový šílený idiot, za kterého ho zprvu pokládala. Jen se mýlí.

Pokud měla nějaký povahový rys naprosto shodný se svou sestrou, pak to, že ji nic nedokázalo odvrátit od něčeho, pro co se rozhodla.

„J. T., musíš si uvědomit, jak je nesmyslné a nefér vyčítat Calovi, že se zamiloval a oženil a rozhodl se žít tady.“

„To není tak jednoduché.“

„Ale samozřejmě že je.“ Slibovala sama sobě, že tentokrát neztratí trpělivost. „Jsou oba dospělí a oba určitě schopní rozumně uvažovat.

Navíc jim to spolu báječně sluší.“

Podíval se na ni mlčky a tak cynicky, že se rozzuřila.

„Je to tak. Já jsem je spolu viděla. Ty ne.“

„Ne.“ Přikývl. „Já ne.“

„Nikdo nemůže za to, že –“ uvědomila si, že zvyšuje hlas, a tak se snažila pokračovat klidněji. „Snažím se ti vysvětlit, že jsem sice neznala Cala před tím, než se stal součástí i naší rodiny, ale že poznám, když je někdo šťastný. On šťastný je. A pokud jde o Libby, 270

dokázal pro ni udělat něco, co pro ni dřív ještě neudělal nikdo. Byla vždycky tak stydlivá, tak snadno se vždycky nechala odstrčit. S Calem jen září. Možná není tak úplně jednoduché akceptovat, že pro toho, koho máš rád, se stal tím nejdůležitějším člověkem někdo jiný, ale když to tak je, musíš se s tím smířit.“

„Nic proti tvé sestře nemám.“ Jestli proti ní přece jen něco měl, rozhodl se, že si to zatím nechá pro sebe. „Stejně chci s Calem mluvit o změně, kterou ve svém životě udělal.“

„Jsi opravdu umíněný.“

Chvíli o jejím hodnocení přemýšlel a pak usoudil, že je dost vystižné. „Ano.“ Usmál se na ni, líbila se mu její výhružně sevřená ústa, její bojovně vystrčená bradička. „Řekl bych, že to jsme oba.“

„Jenomže já se nevměšuju do cizích záležitostí.“

„Ani když jde o roztomilé baculky, které se chtějí narvat do… jak se to jmenovalo, Veselá vdova?“

„To bylo něco docela jiného,“ zavrčela nesouhlasně a odsunula svůj talíř stranou. „Možná jsem cynická, ale věřím na lásku.“

„Netvrdím, že já na ni nevěřím.“

„Ach opravdu?“ Posměšně zkřivila rty, protože si byla jistá, že ho zahnala do kouta. „Takže se do toho nebudeš míchat, když uvidíš, jak jsou Cal a Libby do sebe zamilovaní.“

„Jestli jsou, tak bych s tím těžko něco udělal, nebo snad myslíš, že ano? Ale jestli ne –“ obrátil ruku dlaní vzhůru, „, uvidíme.“

Sepnula ruce a sveřepě si ho měřila. „Ještě pořád tě můžu vyhnat zpátky do lesa a nechat tě tam zmrznout ve spacáku.“

„To neuděláš.“ Pozvedl šálek s kávou jako na přípitek. „Protože pod tou svou nadutou pýchou skrýváš laskavé srdce.“

„Mohla bych se změnit.“

„Ne nemohla. Lidi se většinou nemění.“

Pocítil silnou potřebu naklonit se k ní a vzít ji za ruku. Nedělal takové gesto často, ale teď si ho nemohl odpustit.

„Sunny, nechci tvé sestře ublížit. Ani tobě.“

„Ale udělal bys to. Kdybychom se ti postavily do cesty.“

„Ano.“ Zamyšleně jí otočil ruku dlaní vzhůru. Na to, jakou mu při prvním setkání uštědřila ránu, byla její ruka úzká a překvapivě měkká a jemná. „Máš velmi silně vyvinutý cit pro rodinnou soudržnost. Já 271

taky. Moji rodiče… se snažili pochopit Calovo rozhodnutí, ale je to pro ně těžké. Velmi těžké.“

„Stačilo by, kdyby ho viděli a museli by to pochopit.“

„Nemůžu ti to vysvětlovat.“ Sklouzl pohledem z její ruky a podíval se jí do očí. „Rád bych. Víc, než si dovedeš představit.“

„Lítáš v nějakém maléru?“ vyhrkla.

„Cože?“

„Lítáš v nějakém maléru?“ zopakovala mu a sevřela jeho ruku pevněji. „Se zákonem nebo tak něco.“

Ponechal svou ruku v jejím sevření. V jejích ohromných očích se zračilo plno porozumění. Pro něho. Nevzpomínal si, že by ho někdy něco dojalo víc. „Jak tě něco takového napadlo?“

„To, jak jsi sem přišel… Možná proto, že ses tu neobjevil dřív. A chováš se tak… neumím to vysvětlit. Prostě jako kdybys byl mimo.“

„Možná jsem.“ Měla to být legrace, ale nesmál se. Kdyby si nebyl tak jistý, že by toho později litoval, byl by ji objal a jen ji držel v náručí. „Nejsem v maléru, Sunny. Není to tak, jak sis myslela.“

„A nebyl jsi –“ snažila se najít nejjemnější způsob, jak se zmínit o tak citlivém tématu, „nemocný?“

„Nemocný?“ Zaraženě si ji prohlížel. Venku se začínalo smrákat.

„Ty myslíš, jestli jsem –“ Teď se rozesmál a překvapil ji i sebe tím, že si dal její ruku k ústům. „Ne, nebyl jsem a nejsem nemocný, psychicky ani jinak. Jen jsem měl v poslední době spoustu práce.“ Snažila se vyprostit ruku, ale on ji nepustil. „Bojíš se mě?“

Hrdost ji nikdy neopouštěla.

„Proč bych měla?“

„To je dobrá otázka. Ptala ses, jestli jsem –“ vypomohl si gestem ruky, „psychicky nevyrovnaný. Ale nechalas mě tady a dokonce ses starala, abych neměl hlad.“

Říkal to pro něho s tak neobvyklou vděčností, až ji to přivádělo do rozpaků.

„Asi bych se postarala stejně i o zatoulaného psa. Za to mi nemusíš být vděčný.“

„Myslím, že ano.“ Vstala od stolu a on se zvedl s ní. „Sunbeam.“

„Řekla jsem ti, abys mě neoslovoval –“

„Někdy nemohu odolat. Děkuju ti mnohokrát.“

272

Bylo jí to opravdu nepříjemné. Byla z něho unavená. „To je v pořádku. S tím si nedělej starosti.“

„Není to v pořádku.“ Jemně jí hladil palcem ruku. „Prozraď mi, kdybych tvrdil, že jsem v maléru, pomohla bys mi?“

Zamyšleně dala hlavu na stranu. „Nevím. Asi by záleželo na situaci.“

„Já myslím, že bys mi pomohla.“ Vzal obě její ruce do svých; a držel je, dokud nenabyla klidu. „Taková laskavost vůči někomu, kdo je daleko od domova, je vzácná a krásná. Budu ti za ni vždycky vděčný.“

Nechtěla mu být tak blízko. Cítit se k němu tak přitahovaná. Když se na ni takhle zadíval, s takovou klidnou něhou, cítila se hrozně slabá.

Taková slabost ji naháněla hrůzu víc, než cokoli jiného.

„Dobře.“ Bojovala se svou panikou, vytrhla mu své ruce. „Tak mi můžeš projevit svou vděčnost tím, že umyješ nádobí. Já půjdu na procházku.“

„Půjdu s tebou.“

„Nechci –“

„Tvrdilas, že se mě nebojíš.“

„Nebojím,“ zhluboka si vzdychla. „Tak dobře, tak pojď se mnou.“

Otevřela dveře. Venku byla taková zima, že se ani nemohla nadechnout. Vítr ustal a slunce se snažilo prodrat přes vrstvy mraků, ale vzduch byl ostrý jako břitva.

Pročistí mi to hlavu, usoudila Sunny. Před chvílí, když se jí tak upřeně díval do očí, se v kuchyni cítila jako… Vlastně ani neví jak se cítila. Nechce to vědět.

Nejlepší bude, když se půjde projít, i když je sněhu po kolena Kdyby s ním zůstala ještě chvíli, zbláznila by se. Možná tohle bylo to, co s ním cítila. Okamžiky šílenství.

„Je to tu pěkně divoké, nepřipadá ti?“

Stála tam, kde dřív býval dvorek a dívala se na nekonečnou bílou záplavu. Poslední záchvěvy větru mezi stromy vířily sněhový prach.

„Vždycky jsem to tady měla ráda nejvíc v zimě. Protože, když chceš být sám, můžeš být docela sám. Zapomněla jsem vzít krmení pro ptáky. Vydrž.“

273

Otočila se a brodila se sněhem zpátky. Připadalo mu, že se vznáší skoro jako baletka. Ladně, přestože chůze byla dost obtížná a namáhavá. Dělalo mu starosti, že ho baví pozorovat ji celé hodiny. Za chvíli se znovu objevila a vlekla velikánský pytel „Co s tím chceš?“

„Krmit ptáky.“ Nemohla popadnout dech, ale stále šla. „V tomhle ročním období potřebují pomoct, jak se dá.“

Zavrtěl hlavou. „Ukaž, vezmu to.“

„Jsem silná.“

„Já vím, ale dovol, abych to vzal já.“

Vzal pytel, zaťal zuby a táhl ho sněhem. Každým krokem se na pytel nabaloval další sníh a činil ho těžším.

„Myslel jsem, že nejsi zrovna fanatická obdivovatelka přírody.“

„To neznamená, že je nechám strádat hlady.“ Kromě toho to taky slíbila Libby.

Odtáhl pytel ještě o krok dál. „Nemohli bychom to tady vysypat?“

„Když se něco dělá –“

„Tak se to má dělat pořádně. Jasně, to jsem už někdy slyšel.“

Zastavila, vylezla na pařez a začala semena z pytle dávat do velkého krmítka vyrobeného ze dřeva. „Tak a máme to.“ Oklepala si semena z rukavic. „Chceš, abych vzala pytel zpátky já?“

„Vezmu ho já. Nechápu, proč by se nějaký pták, měl potulovat zrovna tady, kde nic není.“

„My jsme tady taky,“ zavolala na něho.

„To taky nechápu.“

Usmála se, a protože byla typ člověka, který si nenechá ujít žádnou příležitost, začala si chystat sněhové koule. Když se k ní znovu otočil, měla jich už několik v zásobě a první z nich po něm hodila. Koule se mu rozplácla o čelo.

„Zásah.“

Vytřel si sníh z očí. „Už jsi v jedné hře prohrála.“

„V pokeru.“ Zvedla druhou kouli a pohazovala si s ní v ruce. „V

téhle bitvě ale záleží na šikovnosti, nejen na štěstí.“

Další ráně se vyhnul, ale málem ztratil rovnováhu, a tak ho další koule zasáhla do prsou.

274

„Možná jsem ti měla prozradit, že jsem ve škole byla nejlepší softbalovou nadhazovačkou, dodnes mě nikdo nepřekonal.“

Další kouli mu rozmázla na rameni, ale to už byl připravený.

Pohybem, který si vysloužil její obdiv, hodil svou kouli tak, že jen zasvištěla. Usoudil, že se zatím nebude zmiňovat o tom, že byl tři roky kapitánem mezigalaktického týmu.

„To nebylo špatné, Hornblowere.“ Hodila po něm dvě koule, když se vyhýbal první, zasáhla ho druhou. Potěšilo ji, že se trefila a že se mu koule rozprskla po kabátě. Jedním obzvlášť vydařeným zásahem mu málem srazila klobouk.

Než jí její hromádka koulí začala docházet, byl stav osm dva v její prospěch a ona začala být tak namyšlená, že nepostřehla, že se k ní pomalu přibližuje. Vzdálenost mezi nimi byla teď asi o polovinu kratší než na začátku.

Trefila ho do obličeje a zlomila se smíchy. Potom zaječela, když ji chytil v podpaží a zvedl ji do vzduchu.

„Dobrý zásah, špatná strategie,“ prohlásil a hodil ji obličejem do sněhu.

Překulila se a plivala sníh.

„Stejně jsem vyhrála já.“

„Z mého pohledu, tady kde stojím já, nikoli.“

S přátelským pokrčením ramen mu podala ruku. Zaváhal. Ona se usmála. Ve chvíli, kdy jí podal ruku, přenesla váhu vzad a strhla ho tak, že sebou plácl do sněhu vedle ní.

„A teď náš souboj vypadá jak?“

„Na boj zblízka.“

Chytil ji za ramena. Zabořili se do sněhu. Sníh, studený a mokrý se mu zalézal pod vypůjčený kabát. Zjistil to a zároveň cítil, jak se její tělo otáčí proti jeho a jak nesmírně ho to stimuluje. Smála se a kopala kolem sebe sníh, jak se ho snažila povalit na pomyslnou sněhovou žíněnku. Lapala po dechu a pokoušela se o polovičního nelzona, čili podramenní páku, a málem vykřikla, když zjistila, že letí vzduchem přes jeho rameno.

Přistála a se žuchnutím zapadla do sněhu. Chvíli zůstala ležet a oddychovala.

275

„Pěkné provedení,“ zasupěla. Potom se na něho znova vrhla.

Nakonec se jí díky urputnosti a rychlým pohybům podařilo napůl si sednout a napůl lehnout na jeho záda. Využila svou váhu a přitlačila mu obličej do sněhu.

„Řekni, že se vzdáváš.“

Řekl něco docela jiného, řekl neslušné slovo, což ji rozesmálo natolik, že ho málem pustila.

„No tak, J. T., opravdový chlap dokáže přiznat svou porážku.“

Mohl jsem ji klidně porazit, myslel si naštvaně a s namíchnutým výrazem obličeje. Ale když se ji snažil přemoct, dvakrát se dotkl nesmírně zajímavých křivek jejího těla. Rozptýlilo to jeho pozornost.

„Ještě se uvidí,“ zahuhňal.

„Nemůžeme čekat, že se uvidí, to bychom tu zmrzli.“ Zabručel něco, co si vyložila jako souhlas, a tak ho pustila a podala mu ruku, aby se mohl otočit a vstát. „Na to, že jsi vědecký pracovník, to nebylo tak špatné.“

„Kdybychom si to rozdali uvnitř v domě, neměla bys šanci,“

zafuněl.“

„Vtip je v tom, že jsem byla lepší.“

Zvedl obočí. „Jak se to vezme.“

Jen se usmála. „Přála bych ti vidět tvůj obličej. Máš sněhově bílé i řasy.“

„Ty taky.“ Zvedl ruku v rukavici, která byla celá od sněhu a přejel jí po obličeji.

„Podvádíš.“

„Jen pokud je to skutečně účinné.“ Vyčerpaně svěsil ruce. Ani si nevzpomínal, kdy ho naposledy někdo porazil, nebo že by ho někdy tolik bavilo prohrát.

„Měli bychom dojít ještě pro nějaké dřevo.“ Odhodlala se podat mu ruku, aby jí pomohl vstát, a skončila až na jeho hrudi „Promiň.“

„To je v pořádku. Ještě mi nějaká žebra zbyla.“

Objal ji. Jeho obličej byl blizoučko jejího. Věděla, že je chyba zůstat takhle blízko něho, i jen na pouhý okamžik. Ale nepohnula se.

A přestala být schopná i přemýšlet. Připadalo jí to prosto přirozené, dotknout se svými rty jeho. Jeho rty byly chladné a pevné, přesně takové, po jakých toužila. Když ho líbala, bylo to, jako by po hlavě 276

skákala do chladného horského jezera. Bylo to vzrušující a nádherné.

Riziko. Cítila svou vlastní radostnou reakci, slyšela své zaúpění, kratičké a tiché, než odhodila zbytek obezřetnosti a oddala se tomu polibku.

Přinutila ho lapat po dechu. Oslabila ho. Sebekontrola bylo to, čeho bylo potřeba se vzdát v zájmu vášně. Ale tohle… tohle bylo něco jiného. Když se jeho rty rozehřívaly na jejích, cítil, že jak jeho odhodlání, tak jeho síla odplouvají kamsi daleko. V mozku měl mlhu tak silnou a bílou jako sníh, který ležel všude kolem. Nemohl myslet na nic jiného, než na ni.

Ženy, s nimiž se dosud setkal, nebyly v porovnání s ní nic. Jen stíny. Přeludy. Když se její ústa hbitě posouvala po jeho, uvědomil si, že už nikdy nebude chtít žádnou jinou ženu. V jednom jediném opojném okamžiku se zmocnila celého jeho života. Obklíčila ho, zmocnila se ho. Pohltila ho.

Dočista otřesený tou představou jí položil ruce na ramena, připravený odmrštit ji stranou. Pevně ji svíral a jeho dychtivost jen vzrůstala.

Bylo to jako uragán. Cítil to. Stejně tak to narůstalo v ní. Zběsilost.

Urputný hlad. A jeho ústa, pouhými ústy ji dostával přes hranici nebe, peklo, ráj. Cítila, jak jí plameny horkosti olizují kůži, lákají ji, aby se bezvládně zřítila do toho ohně. Protože s ním, to bude divoké peklo a žár. Obávala se, velmi se obávala, že se už nikdy nespokojí s ničím jiným.

Pozvedla hlavu o centimetr, o dva. Byl to zvláštní pocit uvědomovat si, že myšlenky jí v hlavě krouží a rozplývají se a že i dýchat je obtížné. Byl to jen polibek, připomínala sama sobě. Polibek, ať je sebevíc vášnivý, přece nemění životy. Potřebovala si ještě udržet určitý odstup, a to rychle, aby mohla přesvědčit sama sebe, že je stále tím, kým byla dřív.

„Opravdu musíme dojít pro dřevo,“ řekla tiše. Najednou měla hrůzu, že nebude schopna to vydržet. Pro její ego nebude vůbec snadné muset se probojovávat zpět do domu. Opatrně se od něho odtáhla. Potom zmobilizovala všechny poslední zbytečky sily a vstala.

Strašně dlouho si oprašovala kabát od sněhu a přála si, aby něco řekl.

Cokoli.

277

„Koukej.“

S obavou se otočila. Ukazoval ke krmítku, kde se několik opeřenců pouštělo do snídaně. Podařilo se jí částečně se uvolnit.

„Ano. Splnila jsem vůči nim svou povinnost.“ Protože ji najednou roztřásla hrozná zima, prohlásila: „Jdu dovnitř.“

Brodila se sněhem. Nepromluvili, ani když brali dřevo, ani když si oklepávali sníh z bot, ani když skládali dřevo do bedny. Sunny dostala chuť na šálek horkého čaje, ale rozmyslela si to. Chtěla být sama.

Potřebovala přemýšlet.

„Půjdu si dát sprchu.“ Cítila se hrozně. Dívala se, jak přikládá do krbu.

„Prima.“

Zašklebila se mu za zády.

„Prima.“

Narovnal se, až když slyšel, že jde po schodech nahoru. Usoudil, že ho ta žena nejspíš poblouznila. Je nanejvýš pravděpodobné, že je ještě dezorientovaný z cesty. Proto na něho ta žena může mít tak velký vliv. Potřeboval by o malinko víc času, aby se vzpamatoval. Sbírání údajů je vedlejší, nejlepší bude, když si ten potřebný čas dopřeje a vrátí se zpátky na loď.

Rozhlížel se kolem sebe po chatě, dlouho a zamyšleně si ji prohlížel. Slíbil přece před tím, než šli ven, že umyje nádobí. Zkusit umývat nádobí bude zajímavý zážitek.

Sunny se nahoře v koupelně svlékala a nedbale nechala jednotlivé kusy svého navrstveného oblečení padat na podlahu. Když byla nahá, pustila si sprchu a nechala ji odtékat tak dlouho, než tekla úplně vařící voda. Když pod ni vlezla, málem ucukla, potom vydechla, pomaloučku a lenivě.

Je to lepší, řekla si. Je to rozhodně lepší způsob, jak si rozproudit krev v žilách, než líbat Jacoba. No, není to lepší.

Opřela si čelo o stěnu ve sprše. Zavřela oči a nechala si vodu stékat po těle. Možná, že se zbláznila, když ho políbila, ale bylo to tak krásné. Nebyla to jeho vina, tentokrát ji na něho opravdu nemohla svalovat. Vyprovokovala ho ona. Zadívala se mu do očí a věděla, že on je ten jediný a pravý.

278

Ale jak je to možné? Vždyť ho ani nezná, nemá ani pocit, že mu důvěřuje. Hodně dlouho jí připadalo, že ho nenávidí. Ale v tom je právě ten háček, nenáviděla ho proto, protože se bála, že se do něho zamiluje.

Bylo to naprosto iracionální, nepopiratelně bláznivé a naprosto ryzí. Jediné, co musí udělat, je vymyslet, co s tím dál.

Nalila si do dlaně šampon a snažila se přemýšlet. Prakticky.

Vždycky, až kam jí paměť sahala, byla schopná se o sebe postarat.

Problémy, dokonce i ty citové, existují přece proto, aby je člověk vyřešil. Jestli začíná být zamilovaná, vyrovná se s tím. Nejdůležitější je neukvapovat se.

Dávat si pozor, používat zdravý rozum a ovládat se, rozhodla se Sunny. Rozkošnicky si nanášela pěnu na kůži. Bude si od Jacoba udržovat bezpečnou vzdálenost, dokud ho nepozná líp, dokud si nebude svými city jistější. To je naprosto rozumné rozhodnutí. Proto se teď cítí mnohem líp. Otočila se ve sprše a nechala si vodu stékat po těle. Jakmile byla schopna rozebrat se ve svých vlastních citech, začala přemýšlet o něm. Je to rozhodně zvláštní sorta chlapa. Je zajímavý, to určitě, ale je v tolika věcech jiný, že ho ještě bude muset bedlivě sledovat, aby byla schopna ho plně pochopit.

Dokáže ho zvládnout. Zavřela vodu a projela si vlasy rukou.

Vždycky byla schopná muže zvládat úspěšně. V tomhle případě je jen potřeba, aby nejprve zvládla sama sebe.

Spokojeně odsunula nohou své oblečení z cesty. Osušila se, omotala si ručník kolem těla a vyšla z koupelny.

Umývat nádobí ho bavilo. Byla to přesně ta rutinní činnost, na kterou vůbec není potřeba myslet, což mu vyhovovalo, aby si mohl zrelaxovat mozek. I tělo. Lahvička z umělé hmoty označená jako roztok na mytí nádobí obsahovala opravdovou citronovou šťávu.

Přičichl si k rukám a citronová vůně na nich byla docela příjemná.

Jakmile se vrátí na loď, bude psát zprávu a na tohle by v ní neměl zapomenout.

Při mytí nádobí přemýšlel o svých reakcích na Sunny. Je normální, že ho přitahuje, protože jde o určité základní pudy. On je dostatečně 279

inteligentní, takže je schopen se ovládat. Zejména když ví, že kdyby podlehl, mohl by způsobit neuvěřitelné komplikace.

Je moc hezká a žádoucí, ale je taky nesnesitelná. To, že o ni bude usilovat, nebyl nejlepší nápad. Byl si teď dobře vědom, že další fyzický kontakt s ní nebude snadný. Bude problematický. Vyřeší ten problém pro ně pro oba tím, že si sbalí věci a bude trávit podstatnou část času na lodi. Až se bratr vrátí, přesvědčí ho, že udělal chybu. Vrátí se domů, tam kam patří. A tím to všechno skončí.

Mohlo to tak dopadnout. Asi by to tak i dopadlo. Jenomže vyšel po schodech nahoru právě v okamžiku, kdy Sunny vyšla z koupelny.

Přidržovala si oběma rukama ručník na prsou. Chytil se zábradlí tak pevně, že byl div, že se v pevném sevření jeho prstů nerozpadlo.

Tak tohle nebylo vhodně načasované. Ta myšlenka jim prolétla hlavou oběma. I když možná, že to naopak bylo načasované zcela perfektně.

280

SEDMÁ KAPITOLA

Pomalu mlčky došel až k ní. V jeho očích viděla zrcadlit se svou vlastní touhu. Bylo to tak. Viděla v nich nefalšovanou a nezvladatelnou touhu, kterou si odmítala přiznat. Ačkoli o tom teď nebylo pochyb, snažila se popírat, že tomu tak je. S takovou silou. S

takovou vášní.

Mohla ho zadržet pohybem ruky nebo říct jedno prosté slovo: Ne.

Možná, že by ho to bylo zastavilo. Možná, že ne. Ruce ponechala tam, kde byly, kde svíraly osušku. Neřekla nic. Vůbec nic.

Připadalo mu, jako by z ní stále ještě sálala horkost, že si ji odnáší ze sprchy. Nebo to bylo očekávání, co jí rozehřívalo kůži? Prsty měla pevně sevřené a ukryté v té malé úžlabině mezi prsy. Dívala se mu upřeně do očí. Tep měla tak zrychlený a nepravidelný, jako kdyby právě doběhla do cíle po nějakém dlouhém vyčerpávajícím závodě.

Nedotkl se jí. Věděl, že kdyby se jí dotkl, ani jeden z nich už by nebyl schopen se otočit a jít pryč. Jedna jeho část zoufale toužila, aby se dokázal prostě otočit a odejít, zmizet a pokračovat dál v tom, co si právě před chvílí naplánoval. Ona byla něco jako odbočka, nebezpečná kombinace zatáček, které by ho jen svedly z pravé cesty na scestí.

Ale když se na ni zadíval, jeho oči potemněly a bylo mu jasné, že už za ním stoupá dým, jak hoří a pálí se všechny mosty.

Dotkl se jejího obličeje… vzal ho do rukou. Přejížděl jí po něm prsty všemi směry, jako kdyby si ho přesně snažil vrýt do paměti.

Zapamatovat si ji tak, jak vypadá teď v tomhle okamžiku, po celá staletí, která je budou dělit. Slyšel její přerývaný dech, potom se začala uvolňovat, povolovat, lehoučce ji roztřásala vášeň, kterou se ještě stále snažila udržet na uzdě. Díval se na ni, díval se jí do očí. Byl v nich napůl strach a napůl výzva. Odolávat jí bylo tak nemožné jako zastavit tlukot svého vlastního srdce silou vůle.

281

Pomaloučku roztáhl prsty a dotkl se dlaněmi jejích tváří, jejích spánků a pak jí zajel prsty do vlasů, ještě vlhkých ze sprchy. Chytil ji za ně nejprve jednou a potom i druhou rukou. Pootevřela rty a bylo to pozvání a vybídnutí. Nakláněl se k ní stále blíž, až mezi nimi nezůstalo víc než jen rozjitřená tenoulinká mlžná vrstva páry po koupeli.

Jeho ústa byla na dosah jejích, když se zastavil a čekal. Nemělo to nic společného s váháním. V jeho očích byla stejná výzva jako v jejích.

Rozhodla se ji přijmout, naklonila se k němu a zrušila tu nepatrnou vzdálenost, která mezi nimi ještě zbývala.

„Ano,“ zašeptala a dotkla se svými ústy jeho rtů.

Žádné jiné slovo nemohlo rozdmýchat oheň rychleji. Žádné svádění nemohlo rychleji rozlomit poslední řetězy, kterými sám sebe spoutával. Přidržel si její hlavu pevně rukama, které měl v jejích vlasech a vtiskl svá ústa do jejích.

Cítil její stejně zoufale nenasytnou odpověď. Její ústa byla jako oáza, nabízející poslední životodárné kapky umírajícímu poutníkovi, který se bude muset vzápětí navrátit do nemilosrdné sluneční výhně.

Zklidňovala ho a zároveň ho burcovala, dávala a brala si. Bylo to medově nádherné a přitom nebezpečně palčivé. Čím větší nebezpečí, tím sladší odměna.

Nikdy nepoznal něco takového, aby ho nějaká žena takhle nechávala trpět, aby ho takhle sladce trápila. Aby k tomu využívala jen vzájemný dotyk rtů.

Ruce měla uvězněné mezi jejich těly. Snažila se je vytáhnout, ne proto, aby se ho snad snažila odstrkovat, ale proto, aby si mohla brát tolik, jako si bral on. Položila mu je hřbetem na prsa a snažila se je vytáhnout. Chtěla zaprotestovat, že to nejde, ale vrhl se na její ústa tak, že to nestačila a už sténala požitkem.

Jemně bral do zubů její rty, zkoumal je jazykem, zkoumal jím její ústa, stále hlouběji a hladověji. Nenasytně. Nevnímala nic jiného, poddávala se v jeho útoku na svá ústa, byla stejně nenasytná jako on.

Na okamžik jí uvolnil ruce. Než ho mohla obejmout a přitáhnout si ho k sobě, zatočil se s ní celý svět, protože ji chytil do náručí. Chytil ji tak, že ji zvedl do výše. Zmocnila se jí závrať. Před tím se žádný muž o nic podobného ani nepokusil. Žádnému jinému chlapovi by se něco 282

takového nemohlo podařit. Ruka s ocelovými svaly si ji přitáhla a pak po několika ohromných krocích se octli v ložnici. Držela se ho za svetr, když se zřítili do postele.

Jedním horečným pohybem z ní strhl osušku, potom ji chytil za ruce, propletl své prsty s jejími a držel ji tak, aby se na ni mohl dosyta nerušeně vynadívat. Oknem sem pronikalo mdlé zimní světlo a rozlévalo se jí na kůži.

Přestala s ním bojovat, už se nesnažila uvolnit si ruce. Na chvíli měla dojem, že přestala i dýchat.

On dýchat přestal, dech se mu zatajil. Cítil jen touhu tak obrovskou a pronikavě naléhavou, že to s ním cloumalo.

Vypadala tak bledá jako měsíční světlo a měla dlouhé končetiny s jemně modelovanými svaly baletky nebo sportovkyně. Byla v nich síla i ženskost. Díval se na ni, stále se díval a díval a ona se roztřásla.

Světlé vlasy měla vlhké a hladce sčesané dozadu. Oči, kdysi tmavě jiskřící zlostí, byly hluboké jako noc. Dívala se na něho.

Dál ji držel za ruce a pomalu se skláněl k jejím ústům. Prohnula se a stejně jako on se nemohla dočkat, až se jejich rty spojí. Když se tak stalo a ten polibek se jako droga šířil celým jejím tělem, začala se opět snažit uvolnit ruce z jeho sevření. Držel jí je dál, jako kdyby věděl, že kdyby to dovolil, vzala by si i všechnu jeho sílu. Nepotřeboval si svou sílu dokazovat, držel ji v zajetí, protože to bylo příjemné.

Lehce vykřikla, když se jemná bavlna jeho svetru dotkla její kůže.

Chtěla na svém těle vnímat jeho tělo. Chtěla se ho dotýkat rukama a chtěla, aby se dotýkal rukama on jí. On se jí ale zatím dotýkal jen ústy a i to ji málem zbavilo rozumu.

Rychle, skoro prudce posouval své rty po jejích, potom dál po jejím obličeji, hrdle, ramenou. Volala jeho jméno, divoce se svíjela pod jeho tělem, ale on jen pokračoval dál. Pootevřenými rty jí kroužil po prsou a vzrušoval tak sebe, stejně jako ji. Vzal její bradavku do úst a laskal ji jazykem.

Znal chuť a reakce žen, ale ona pro něho byla něčím novým, byla tak výhradně svá, že věděl, že i kdyby si dopřával tisíce jiných, nikdy by ho nemohly uspokojit. Nikdy se nesetkal s nikým, kdo by mu tolik vyhovoval, s kým by byl schopen tak dokonalé souhry. Až ho zabolelo, jak neuvěřitelně toužil, aby ji měl celou.

283

„Jacobe.“ Jeho jméno znělo z jejích úst nejprve jako modlitba a teprve v závěru přešlo do zoufale toužebného vzlyku „Počkej –“

Ale nedokončila, co chtěla říct, protože přidušeně vykřikla ohromením a rozkoší, když ji dostal někam do takových výšin že nemohla ani dýchat. Vznášela se tak, že její myšlenky a pocity se najednou propletly a zamotaly tak, že se rozpadly v nicotu. Stále ji držel za ruce a nepouštěl. Lapala po dechu, v euforii zavřela oči a její napjaté svaly povolily a uvolnily se.

Jestli tohle byla rozkoš, nikdy před tím se k ní ani nepřiblížila.

Jestli tohle byla vášeň, pochopila, proč by pro ni žena mohla i zemřít.

V té závrati otevřela oči. Jeho divoký pocit vítězství jí opět rozbušil srdce tak, že jí připadalo, že jí prorazí žebra. „Já nemůžu, já nebudu –“

„Ale můžeš a budeš. Ještě.“ Vyhladověle ji pozoroval, když ji znovu dostával na vrchol.

Chvěla se. Každý pohyb jejího těla pod jeho tělem ji dostával blíž a blíž k hranici ztráty vědomí. Pustil její ruce a ty bezvládně sklouzly do zválených pokrývek. Před očima měla mlhu. Když se k ústům dobývajícím její tělo ještě přidaly jeho ruce, napadlo ji, že už se nedokáže ubránit.

Dotýkej se mě.

Nebyla si jistá, jestli to řekl, nebo jestli se jeho touha jen rozezněla v její hlavě. Vrstvami nesmírné rozkoše, v nichž se vznášela, zvedla ruce k němu a přitáhla si ho blíž. Svými ústy nalezla jeho ústa.

Znovu se jí vrátila síla, jako by posílená tou předchozí slabostí. V

nové vlně zoufalé touhy mu přetáhla svetr přes hlavu. Dvojí výkřik rozkoše probodl ticho, když se dotkla rukama jeho nahého těla.

Bylo teplé, pevné. Její. Dotýkala se jeho těla a zkoumala ho tak důkladně, pomalu a bez soucitu, jako to on dělal s jejím tělem.

Rozdmýchalo to její vnitřní touhu tak, že už nebylo možno otálet.

Převalila se s ním na posteli, aniž by se jejich ústa oddálila a začala z něho horečně trhat džíny, aby se mohla dotýkat jeho horkého těla i pod nimi.

Myslel si, že věděl, jaké potěšení dokáže žena muži dát, když se ho dotýká. To se ho ale ještě nikdy dřív nedotýkala ona. Všechno, co 284

dosud znal, všechno, co dosud zažil, vybledlo ve srovnání s tím, co nastalo. Z toho, co bylo před tím, nezbylo nic.

Připadalo mu, že její tělo mu naplňuje mysl i duši. Byla pro něho ztělesněním toho, o čem vždy snil, ačkoli nevěděl, o čem vlastně snil, byla vším, po čem toužil, ačkoli nikdy nevěděl, po čem vlastně touží.

Když se ho dotýkala ústy a z jejího hrdla vycházelo hladové vrnění, bylo to jako rozkoš šitá na míru.

Převalovali se po sobě na posteli, proplétali si nohy a přiváděli se navzájem na pokraj šílenství. Jejich souboj byl okořeněný prudkými polibky, drsnými doteky. Vzrušený až k nepříčetnosti ji chytil za boky. Ale to už se sama na něho zvedala, připravená vzít ho do sebe.

Když se v ní pomalu pohyboval, cítil její i své stahy, které s nimi zmítaly. Držela se ho nohama. Prsty měl pevně zabořené do přikrývek.

Rozum už dávno ztratil. Vnímal jen společný rytmus jejich pohybujících se těl.

Jako by se vznášel prostorem, časem, všechno bylo nepodstatné, kromě toho, že byla s ním.

Ležela napříč, jedna ruka jí padala z postele a druhou ještě stále držela Jacobovy vlasy. Jeho tělo bylo stejně bezvládné jako její, ležel s hlavou mezi jejími prsy. Když byl zase schopný myslet, jako první ho napadlo, že jí srdce buší stejně jako jemu. Natáhl se přes zválená prostěradla a chytil ji za ruku. Věděl, že nedokáže popsat ten pocit, který měl, když se její prsty sevřely kolem jeho.

Jeho tělo ji tížilo. Nevadilo to. Připadalo jí naprosto logické strávit zbytek života tak, že zůstane takhle ležet, bude poslouchat jeho dech a zvuk vody kapající ze střechy. Sníh, který slunce pomalu rozpouštělo, tál. Tak takhle vypadá láska, přemítala. Celý svůj předchozí život na takovýhle zážitek čekala a nevěděla to. Vždycky si myslela, že by mohla žít svůj život sama, být nezávislá, spokojená jen se svobodou, s tím, že si může dělat to, co si zamane, být šťastná, když si usmyslí být šťastná.

Představa, že žena bude sdílet postel s mužem, na kterém jí záleží, kterého si váží, kterému rozumí, jí připadala praktická a rozhodně naprosto lidská. Ale představa sdílení společného života, nebo 285

potřeby takového sdílení, protože nedokáže bez nějaké jedné jiné osoby žít, jí vždycky připadala jen jako hodně romantický nesmysl.

Nic víc.

Je to tak nádherný chlap. Silný a chytrý. Paličatý a neústupný.

Uvědomovala si, že on je přesně ten typ, jaký ona potřebuje.

Kdyby neměl takové vlastnosti, její povaha by ji okamžitě přiměla, aby si na něho začala dovolovat, a nakonec by z toho oba byli nešťastní. S těmihle jeho vlastnostmi, když si na něho něco zkusí, a k tomu docházet bude a často, odnesou to nanejvýš modřinami. A ona bude šíleně šťastná.

Usmívala se a přistihla se, že ho hladí po vlasech. Potom si pomalu vydechla, aby se mohla přinutit s tím hlazením přestat. Proč by se žena, jako je ona, měla pouštět do takových něžností? Vášeň jí připadala přirozená. Teď už ji chápala. Ale co mají znamenat tyhle něžné pocity oddanosti, tahle závislost, tahle potřeba laskat a opatrovat a jednoduše řečeno milovat? Jak bude muž, jako je Jacob Hornblower, reagovat na takovéhle náhlé citové výlevy?

Bude se jí pošklebovat. Zavřela oči a připustila si, že ještě před hodinou by se sama sobě pošklebovala i ona.

Ale všechno se změnilo. Pro tebe, napomenula se Sunny. Kdyby chtěla poctivě přiznat pravdu, musela by říct, že do něho začínala být zamilovaná hned od počátku, kdy se s ním setkala a připravovali se na souboj právě tady v tomhle pokoji.

Ale Jacob… Považovala ho za těžký oříšek a bude složité ho rozlousknout a zjistit, jestli je v něm nějaké měkké jadérko schopné něžných citů. Usoudila, že to bude vyžadovat námahu. To není problém. Bude to vyžadovat i trpělivost. To problém bude.

Nemohl tušit, kudy se ubírají její myšlenky. Pootočil hlavu a letmo ji políbil na prsa.

„To jak chutnáš,“ rozkošnicky mručel.

„Hmm?“

„Udržuje mě při chuti.“ Přejel jí zuby po kůži a usmál se, když postřehl, jak jí srdce začalo tepat rychleji. „Takhle tě mám nejraději.“

Nadzvedl se líně a podíval se jí do obličeje. „Nahou a v posteli.“

286

„Typicky mužský přístup.“ Úmyslně mu přejela prsty dolů po hýždi a sledovala, jak mu tmavnou oči. „I když i já tě asi mám nejradši na takový způsob.“

„Je vynikající, že jsme se konečně v něčem shodli.“ Posunul se tak, aby jí mohl konečkem jazyka přejíždět po obrysu úst. „Líbí se mi tvá ústa, Sunbeam. Jsou umíněná a vzrušující.“

„Totéž by se dalo říct o tvých ústech.“

„Opět shoda.“

„Další bod.“ Chytila mezi zuby jeho dolní ret. „Mohli bychom tomu štěstí trochu napomoct. Co ještě se ti líbí?“

„Tvoje…“ Pomalu se usmíval víc a víc. „… energie.“

„Další senzační úspěch.“

Usmál se a políbil ji soustředěněji. Jeho polibek se najednou stal stejně sladký a stejně mocný jako poprvé. „Tvoje tělo,“ prohlásil.

„Nesmírně se mi líbí tvoje tělo.“

Vzdechla blizoučko jeho úst. „Jsme v záběru, J. T. Pokračuj.“

Přenesl svou pozornost na její ušní lalůček. „Tohle je moc hezké místečko,“ zašeptal a začal ji laskat tak, že z toho byli oba dva jako omámení. „Ovšem předpokládám, že za daných okolností se mohu přiznat, že tvůj způsob přemýšlení mi připadá poněkud… neobvyklý.“

„Neobvyklý,“ opakovala a tělem jí probíhaly záchvěvy jeden za druhým. „To je zajímavě zvolené slovo.“

„Připadalo mi zrovna teď mnohem vhodnější než třeba výraz rozčilující. A já…“ Zarazil se, když zahlédl na jejím rameni několik malých modřinek. Zkusmo na ně přiložil koneček prstů. „Trochu jsem tě tadyhle kousl a je to vidět,“ řekl trochu překvapeně a trochu zaraženě. Kdyby jí udělal modřiny, když se spolu rvali, vůbec by se tím nezabýval. Ale v posteli, při milování… to bylo něco jiného. „Je mi to moc líto.“

Otočila hlavu a podívala se na něho. Rozhodně nic necítila.

„Vážně je ti to moc líto?“

Zahlédl, jak se jí rty roztáhly do úsměvu, který považoval za typicky ženský. „No, vlastně ani ne.“

„Za daných okolností,“ doplnila ho.

„Samozřejmě.“ Začal jí zase něco říkat, nějaké legrácky, ale najednou mu připadalo, že vůbec nenachází ta pravá slova. Něco v 287

jejím úsměvu, v tom jak přivírala oči, jak měla bojovně vysunutou bradičku, jako kdyby mu chtěla naznačit, že mu ještě ukáže, mu naprosto mátlo myšlenky.

Je to zvláštní, pomyslel si, když se na ni zadíval. Je to zcela a docela zvláštní. To co k ní cítí, přece nemůže být láska, ne taková ta láska, která způsobuje, že se muž úplně zblázní a udělá rozhodnutí měnící celý jeho život. Je to něco jako náklonnost, namlouval sám sobě. Přitažlivost, touha a vášeň, ovlivněná možná do určité míry jakousi láskyplnou starostlivostí. Ale není to láska. Na lásku on přece nemá prostor. Ani čas.

Čas. Tvrdé setkání s realitou. Čas byl ta největší překážka ze všech.

Trochu se posunul, aby mezi nimi zvětšil vzdálenost, aby mohl uvažovat o trochu jasněji. Stále se usmívala a položila mu ruce a nohy přes tělo. „Někam se chystáš?“

„Ne, ale jsem určitě těžký.“

„To jsi.“ Usmívala se dál, potom si olízla rty. Malinko rozvlnila boky tak, že narážely na jeho. Rozechvěle sledovala, jak se mu mění výraz očí, když se v ní zvětšoval. „Myslela jsem, že bychom mohli zkusit malý experiment.“

Zavrtěl hlavou, ale nepodařilo se mu aktivizovat myšlení. „Jaký experiment?“

„Fyzikální.“ Jedním jediným konečkem prstů mu přejížděla dolů po páteři. „Víš, že existuje fyzika, že, J. T.?“

Kdysi ano. „Mluví k tobě doktor Hornblower,“ zamumlal a zabořil jí svůj obličej do krku.

„Tak pane doktore… existuje nějaký zákon o zachování hmoty nebo pohybu, tedy že předmět v pohybu zůstává v pohybu?“

Slyšela jeho nepravidelný dech u svého ucha. „Ukážu ti to,“

zašeptal.

Bolelo ji celé tělo. Ale nikdy v životě se necítila líp. Oslepenýma očima zamžourala do slunečních paprsků, které pronikaly do pokoje a vzbudily ji. Ráno. Už zase je ráno, napadlo ji.

288

Byla by nevěřila, že lze strávit velkou část dne a celou noc v posteli a přitom spát jen po chvilkách. S povzdechem se pokusila překulit a narazila na pevnou hradbu Jacobova těla.

Připadalo jí, že se nejspíš hned od svítání neustále musel věnovat tomu, aby ji vystrnadil na kraj postele. Protože teď se rozvaloval na devadesáti procentech matrace a měl všechny přikrývky. Jediné, co jí bránilo v tom, aby sklouzla přes pelest a spadla z postele, byla jeho noha položená přes její boky. A taky ruka, která jí nedbale a rozhodně ne láskyplně tiskla svou vahou hrdlo.

Znovu se posunula a narazila na nehybnou linii odporu a přimhouřila oči. „No dobrá, kámo,“ řekla potichoučku, „je třeba vybojovat si svou pozici hned na začátku, protože nemam v úmyslu po zbytek života padat každou noc na podlahu.“

Šťouchla ho loktem do břicha naprosto nešetrně. Zavrčel a pohnul se tak, že ji vyšoupl ještě o pár centimetrů blíž k okraji postele.

Je třeba jít na to takticky, rozhodla se Sunny. Změnila teď taktiku a pohladila ho vyzývavě na bocích a stehnech.

„J. T.,“ zašeptala a líbala ho na tvář. „Miláčku.“

„Hmm?“

Jemňounce ho kousala do ucha.

„Jacobe. Zlatíčko.“

Znovu se zavrtěl, vydal nerozluštitelný zvuk a položil jí ruku na prsa. Sunny pozvedla obočí. Jeho pohyb ji připravil o další vzácné kousíčky místa.

„Chlapečku,“ dodala a uvažovala, že jí za chvíli dojde trpělivost.

„Probuď se, kocourku. Chtěla bych tě o něco poprosit.“ Jemně a svůdně mu přejížděla rty po rameni. „Moc to potřebuju.“

Malinko se usmál a v tu chvíli ho kousla. Pořádně.

„Au.“ Ucukl, otevřel hned oči, byl popuzený a vyvedený z míry.

„Proč to sakra děláš?“

„Abych se mohla vrátit na svou část postele.“ Spokojeně se zabořila do polštáře, který právě uvolnil. Pootevřela jedno oko a s potěšením sledovala, jak se na ni mračí. „Už ti někdy někdo řekl, že si bezohledně zabíráš pro sebe skoro celou postel? A že kradeš přikrývky.“ Chňapla po volné přikrývce a zabalila se do ní.

„Ty jsi první, kdo si stěžoval.“

289

Jen se usmála. Doufala totiž, že bude poslední. Mračil se a přejížděl si rukou místo na rameni, kam ho kousla. Všiml si jejich kruhů pod očima. Vypadala tak křehce. Jemná bolest, kterou mu svými zoubky způsobila, mu připomněla, co je zač.

V tom sportovně vypadajícím těle byla spousta energie. Jeden druhého podrobili maratónu. Dokázala v něm vyvolávat takové pocity, o jejichž existenci před tím neměl ani tušení. Pocity, o nichž už teď věděl, že je chce zažívat znovu. V hloubi noci byla nenasytná a neuvěřitelně štědrá. Stačilo, aby se jí jen dotkl a okamžitě reagovala.

Stačilo, aby se jen dotkla ona jeho a tělo mu vzrušeně reagovalo.

V plném ranním světle tu ležela zamotaná do přikrývky, viděl z ní jen rozcuchané vlasy a část obličeje. A přesto po ní toužil.

Co s tím udělá? S ní? Pro ni? Neměl ponětí.

Netušil, jak by reagovala, kdyby jí o sobě všechno řekl. Nejspíš by si zase pomyslela, že je blázen. Nemůže jí nic dokazovat. Kdyby se mu to podařilo, oba by se museli vyrovnávat se skutečností, že to, co se mezi nimi stalo, když se země naposledy otáčela kolem osy, je jen přechodná pomíjivá záležitost. On na to byl připravený.

Pro jednou ve svém životě měl snahu klamat sám sebe. Předstírat něco sám sobě. Přitom v nejlepším případě je spolu čeká jen pár týdnů.

V porovnání s ostatními lidmi věděl přímo z první ruky, jak nestálý dokáže být čas. Teď si ho tedy využije do posledního okamžiku, který mu zbývá.

Ale smí? Seděl tam a přejížděl si rukama po obličeji. Nebylo by to vůči ní fér. Bylo by to hrubě nefér, zejména pokud ho jeho instinkty opravdu neklamou a ona ho má ráda. Kdyby jí to neřekl, ublížil by jí, až přijde konec. Když jí to řekne, bude ji to trápit ještě dřív, než nastane konec. Možná to tak bude nejlepší.

„Někam se chystáš?“ zeptala se ho.

Uvědomil si, že stejnou větu použila před chvílí, a jak to skončilo.

Přemýšlel, jak by jí mohl říct, jak daleko se chystá. Je inteligentní.

Stačilo by, kdyby jí řekl fakta.

„Sunny.“

„Ano?“ Položila mu ruku na rameno. Potom se kajícně zvedla natolik, aby ho mohla políbit na to místo na rameni, kam ho předtím kousla.

290

„Asi se to nemělo stát.“ Když viděl, jak jí uvadl úsměv na rtech, uvědomil si, že začal špatně.

„Aha. Chápu.“

„Nechápeš nic.“

Měl na sebe zlost. Hrábl po ní a chytil ji dřív, než mohla sklouznout z postele.

„Nedělej si starosti,“ řekla prkenně. „Kdybys byl tak jako já zvyklý, že tě neustále vyhazují z práce, zvykl by sis na to, že tě někdo odvrhne. Jestli je ti líto, co se stalo –“

„Ne, není.“ Přerušil ji a strhl ji k sobě tak, že se uražený výraz v jejích očích změnil opět na ono nádherné prázdno.

„, už to nikdy nedělej.“

„Nelituju toho,“ řekl jí a snažil se být klidný. „Měl bych, měl bych zatraceně litovat, ale nelituju. Nemůžu toho litovat, když ani nemůžu myslet na nic jiného než na to, jak se spolu zase budeme milovat znovu a znovu.“

Odfoukla si vlasy z očí a v duchu se modlila, aby dokázala zachovat klid.

„Nevím, co tím chceš říct.“

„Ani já ne.“ Přestal ji držet, aby ji mohl pohladit po vlasech „Moc na tom záleží,“ řekl, aniž by chtěl. Tohle říct nechtěl, ale taky to byla pravda. „Moc mi záleží na tom být s tebou. Netušil jsem, že to tak bude.“

Ledová hradba, kterou si úmyslně vybudovala kolem svého srdce trochu povolila. „Jsi nešťastný z toho, že to bylo něco víc než jen sex?“

„Jsem nešťastný, protože to bylo rozhodně víc než jen sex.“ Věděl, že jí nedokáže říct, že to, co teď prožívají, skončí dřív, než na to budou jeden jako druhý připraveni, a připadal si zbabělý. „Nevím si s tím rady.“

Byla zticha. Vypadal tak naštvaně, sám na sebe. Byl stejně zmatený jako byla zmatená ona, z toho, co se mezi nimi událo, nebo spíš přesněji vybuchlo.

„Co kdybychom si to tedy zjednodušili tím, že si to rozložíme budeme se zabývat vždycky jen tím jedním dnem?“

291

Podíval se jí do očí. Toužil věřit, že by to mohlo být takhle jednoduché. Potřeboval tomu věřit. „A co bude, až odjedu?“

Led kolem jejího srdce definitivně roztál, protože poprvé ucítila, jak silně její srdce zaprotestovalo. „Potom se s tím budeme muset vyrovnat.“ Opatrně vážila a volila slova. „Jacobe, myslím, že ani jeden z nás si nepředstavoval, že tohle nastane. Ale stalo se. Já bych to nechtěla vzít zpátky nebo na tom něco měnit.“

„Určitě.“

Pohladila ho po tváři.

„Jsem si tím jistá.“ Protože se polekala, že by mohla říct příliš mnoho příliš brzy, schoulila se znovu pod přikrývky. „Tak a teď, když to máme vyřešené, jsi na řadě ty, abys připravil snídani. Až bude hotová, můžeš na mě jen zespoda zakřičet.“

Nic neřekl. Byl nervózní jen z myšlenky, že by se z jeho srdce mohlo něco provalit a dostat se mu až na jazyk. Znaveně si vydechla a úmyslně se tvářila, že chce odpočívat. Lhala. Odmítnutí ji vždycky hluboce zraňovala, byla z nich nešťastná a rozbolavělá a plná sebelítosti. Odmítnutí od něho ji bolelo mnohem víc, než ztráta zaměstnání.

Opírala si tvář o polštář a pozorovala sluneční paprsky. Co by dělala, kdyby se rozhodl to ukončit? Vzpamatovala by se z toho.

Potřebovala věřit, že by to tak bylo. Jenomže věděla, že kdyby se k ní otočil zády, že by jí hodně dlouho trvalo, než by se z toho vzpamatovala.

Takže ho nesmí nechat, aby se k ní otočil zády.

Je důležité, aby na něho moc netlačila. Sunny si dobře uvědomovala, že na lidi kolem sebe je příliš náročná. Vyžaduje od nich příliš mnoho lásky, pozornosti, trpělivosti, důvěry. Tentokrát to bude jinak. Trpělivá bude ona. Ona bude důvěřovat.

Bude to snazší, to věděla, protože on je stejně nevyrovnaný jako ona. Kdo by nebyl, při té rychlosti a síle, s kterou se dali dohromady?

Když byli schopni dostat se tak daleko za tak krátkou dobu, jak daleko se dostanou za pár dalších týdnů?

Potřebují jen trochu času, aby se navzájem lépe poznali, aby se ohladily ty ostré hrany. Zapomeň na nějaké ostré hrany, pomyslela si a 292

zadívala se na strop. Něco takového by mohlo trvat i několik lidských životů a jí se vlastně koneckonců docela líbí.

Ale čas… byla si jistá, že v tom má pravdu. Čas potřebují, aby si zvykli na to, co se stalo, aby se smířili s tím, že se to bude stávat dál.

Usmála se, protože tohle jí pomohlo získat znovu sebedůvěru.

Kdyby to tak nemělo být, vynutila by si to od něho. Přesně věděla, co chce. To je to nejdůležitější. Věděla, že chce Jacoba Hornblowera. Až se setká a promluví si s Calem, jestli si sbalí ten svůj skromný pytel a zamíří si to pryč někam směrem k východu půjde prostě za ním.

Co znamená pár tisíc mil dělících přátele?

Nebo milence.

Ne, ne, přece by ji nemohl setřást takhle snadno bez boje. Bojovat ona umí dobře. Jestli ho chce, a je si jistá, že ano, pak on nemá žádnou šanci. Ona má stejné právo jako on, aby se s ním mohla rozloučit, ale není na to připravená. Možná, že když mu bude hodně přát štěstí, tak se ho za padesát šedesát let nabaží a pustí ho z háčku na té své udici. Ale do té doby s ním prostě bude muset žít. A on s ní.

„Sunny! Už mám ty věci v miskách, ale za boha nemůžu najít kafe.“

Usmála se. Ach, jak je sladký hlas jejího milence, nesoucí se po ránu vzduchem. Je jako nebeská hudba, ptačí zpěv, „Slyšíš, nemůžu najít to zatracený kafe.“

Jako hýkání uraženého mezka.

Šíleně zamilovaná odkopla hromadu pokrývek stranou.

„Je ve skřínce nad kamny. Hned budu dole.“

293

OSMÁ KAPITOLA

Z dalšího týdne v tichu, poklidu a nedotčené přírodě by se Sunny zbláznila. Už se s tím smířila. Ani láska nebyla dostatečnou ochranou proti hodinám a hodinám tiché samoty, kterou jen občas narušoval křik ptáků a monotónní kapání sněhu tajícího ze střechy.

Mohla ještě pro změnu naslouchat větru prohánějícímu se mezi stromy. Dospěla k pokořujícímu zjištění, že by byla ochotna vyměnit všechny své světské statky za pořádný a děsný hluk dopravní špičky v kterémkoli větším městě.

Narodila se tady v lesním tichu, ale to neznamená, že ji tady může někdo držet.

Jacob samozřejmě byl rozptýlením, a to velmi vzrušujícím. Ale jak dny plynuly, bylo stále jasnější, že zůstat zapadlý sněhem v chatce uprostřed ničeho ani jemu nesplňovalo představu o báječně stráveném čase o nic víc než Sunny. Bylo to pro ni úlevné poznání, ale jejich nudu nezmírnilo.

Nějak se jim podařilo trávit čas. Hádali se v posteli nebo mimo ni.

Dva neposední lidé zavření na malém prostoru samozřejmě jen jiskřili.

Jejich mysl byla stejně neklidná jako jejich tělesné schránky. Oba potřebovali stimulaci.

Sunny si nedostatek stimulace vynahrazovala tím, že zpomalovala životní pochody, hibernovala. Zdůvodňovala to tím, že když spí, tak se nemůže nudit. Vypěstovala si návyk ukládat se k delšímu zdřímnutí v nejrůznější a neobvyklé denní hodiny. Když si byl Jacob jistý, že usnula, využíval toho, že v přístěnku našel Calovo aerokolo. Mohl se tak rychle dostat do své lodi a vkládat nové údaje do hlavního počítače.

Tvrdil sám sobě, že tím Sunny nezrazuje nebo nepodvádí, prostě takhle jen plní část úkolu, který tady má. A pokud by to mělo být chápané jako podvádění, tak se prostě nedá nic dělat. Málem se mu 294

podařilo, aby sám sebe přesvědčil, že to, co se Sunny nedozví, nebude vědět, a tudíž jí to nemůže ublížit. Alespoň prozatím.

Přestože byl stejně neposedný jako ona, zjistil, že je schopen si ukládat do paměti vzpomínky, obrazy, různé příhody. Jak Sunny vypadá, když se probouzí, má ospalé oči a je nedůtklivá jako malé dítě. Jak se směje. Jak se jí lesklo slunce ve vlasech, když stavěli pod borovicemi iglú. Jak byla vášnivá, když se milovali u hořícího krbu.

Bude ty vzpomínky potřebovat. Jak se spolu bavili, jak se spolu hádali a měli roztržky. Pokaždé, když se vrátil na loď, uvědomoval si víc a víc, jak bude tyhle vzpomínky potřebovat. Namlouval sám sobě, že se připravuje na to, jak bude jeho život pokračovat.

Ona na tom byla podobně.

Napsala na několik univerzit, které si nakonec vybrala. Ale počasí jí zatím neumožňovalo, aby jela do města dát dopisy na poštu. Četla si, prohrávala s Jacobem v pokeru, dokonce ze zoufalství vytáhla svůj skicák. Když byla unavená kreslením sněhu a borovic z okna, nakreslila interiér chaty. Potom ji chvíli bavilo kreslit karikatury.

Jacob neustále četl a čmáral si poznámky do sešitu, který vytáhl odněkud ze zásuvky. Když se ho Sunny ptala, jestli se připravuje na nějaký experiment, nikdy jí nedal jasnou odpověď, jen něco nezávazně brumlal. Když na něho naléhala, jen si ji stáhl na klín a přinutil ji na všechny dotazy zapomenout.

Milovali se tak často, jako se hádali. A to bylo často.

Když si Sunny uvědomila, že stele postel jen proto, že nemá nic lepšího na práci, čím by si ukrátila dlouhou chvíli, byla si jistá, že jestli honem nebudou něco podnikat, určitě se brzy oba dostanou do nějakého ústavu pro duševně postižené.

Nechala postel nedostlanou a běžela zavolat J. T.

Snažil se uchovat si zdravý rozum tím, že si stavěl město z domečků z karet.

„Co?“

„Pojeďme do Portlandu.“

Jacob se právě snažil soustředit na jakési velmi komplikované uspořádání karet. Připadalo mu, že se jeho stavba začíná docela podobat jednomu panorámatu na Omeze II.

295

„Jo.“ Rukou, která se ani v nejmenším nezachvěla, položil nahoru další kartu.

„Možná, že už je příliš pozdě,“ zamumlala Sunny a sedla si k západnímu konci města. „Už překročil hranici.“

„Máme ještě nějaké?“

Vzdychla si nad jeho tenčící se hromádkou karet.

„Nikoli, ne a ne.“

„Myslel jsem třeba na bridž.“

„Přemýšlej o šokové terapii.“

„Nebo o pásu na obloze.“

„Cože?“

To říct nechtěl. Vzal další kartu a položil ji na místo. „Ne nic. Jen jsem se v mysli toulal bůhví kde.“

Zahihňala se. „Moc ti z ní asi nezbylo.“

„Jak to myslíš?“

„Myslela jsem, že bychom odsud měli někam vypadnout.“

„Nejbližší město odsud je Medford?“

Otevřela ústa a potom je zase zavřela. „Někdy,“ řekla po chvíli, „si nejsem jistá, jestli patříš na tu stejnou planetu jako my ostatní.“

„Planeta je správná.“ Část střechy z karet se rozkmitala.

„Vydechuj jiným směrem, buď tak hodná.“

„Jacobe, prosím, věnuj mi trochu ze svého nesmírně cenného času.“

Vzhlédl k ní a usmál se.

„Když se vztekáš, špulíš pusu tak neodolatelně, že mě to vzrušuje.“

„Nešpulím.“ Když si uvědomila, že pusu špulí, vztekle sykla a zbořila mu tím jednu budovu.

„Právě jsi zabila tisíce nevinných lidí.“

„Chystám se zabít jednoho člověka.“ Chytila ho za svetr. „J. T.

jestli tu zůstanu trčet, začnu běhat po stropě.“

„Dokázala bys to?“

„Sleduj mě.“ Naklonila se k němu blíž. „Město Portland. Lidi, provoz na cestách, restaurace.“

„Kdy chceš jet?“

296

Znovu se mrzutě opřela o opěradlo. „Ale vypadal jsi, že posloucháš.“

„Poslouchal jsem. Já tě vždycky poslouchám. Kdy chceš jet?“

„Před týdnem. Ihned. Můžu být hotová za deset minut.“

Vyskočila ze židle. Přestože s sebou trochu škubl, když se mu město začalo bortit, zvedl se s ní. „A co sníh?“

„Už tři dny nesněžilo. Máme auto s náhonem na všechna čtyři kola. Jestli se nám podaří projet k silnici, bude to dál bez problémů.“

Pomyšlení na to, že by odsud odjeli, ho málem odvedlo od jeho priorit.

„Co když se vrátí Cal?“

Nadskakovala netrpělivostí. „Mají se vrátit až za pár týdnů. Stejně tady žijí.“ Postavila se na část jeho města, která spadla na podlahu. „J.

T., dobře si to rozmysli. Opravdu chceš vidět ženskou, která zešílela?“

„Možná.“ Chytil ji za hýždě a přitáhl si ji k sobě. „Líbí se mi, když šílíš.“

„Tak se připrav, že si to budeš užívat.“

„Budu si to užívat.“ Strhl ji na podlahu.

Chvíli se bránila, ale jen chvíli. „Já odjíždím,“ řekla a rozepínala si knoflíčky flanelové košile.

„Dobrá.“

„Myslím to vážně.“

„Jistě.“ Svlékl jí přes hlavu její bílý nátělník.

Pokrčila rameny, ale rty se jí usmívaly. Vzdala se a pomohla mu sundat svetr.

„A ty pojedeš taky.“

„Jakmile skončíš s tím šílením,“ slíbil a políbil ji na ústa.

Sunny hodila malou tašku na zadní sedadlo landroveru. Stačila si vzít kartáček na zuby, kartáč na vlasy, svou oblíbenou kamizolu a rtěnku.

„V případě, že bychom museli někde cestou zastavit,“ vysvětlila.

„A proč bychom museli?“

„Nevím, jak dlouho nám bude trvat, než se dostaneme z hor.“

Posadila se na místo řidiče. „Potom už je to jen pět hodin.“

297

Pět hodin. Lidem trvalo pět hodin, než se v jednom státě dostali z jednoho místa na druhé. Za posledních pár dní málem zapomněl, jak mohou být různé věci odlišné.

Podívala se na něho, oči jí zářily a ústa se jí usmívala.

„Připraven?“

„Jistě.“

Bylo těžké, aby na ni necivěl, když otočila malým klíčkem a tím způsobila, že spalovací motor začal burácet. Přes podlahu cítil jeho vibrace. Jen pár úprav, přemítal, a i tak archaické vozidlo by mohlo jezdit hladce a tiše.

Jacob už jí to málem chtěl říkat, ale přidala plyn a sníh zpod pneumatik se rozletěl kolem dokola auta.

„No výborně!“

„Opravdu?“

„Jezdí jako tank,“ řekla šťastně, když se pomalu sunuli pryč od chaty.

„Zdá se, že ano.“ Dodal si odvahy, protože mu připadalo nesmyslné, aby si tady dělal starosti, zda neriskuje život, když podnikl nespočet výletů neuvěřitelnými rychlostmi. „Doufám, že víš, co děláš.“

„Samozřejmě, že vím, co dělám. Řídit jsem se učila v džípu.“

Pracně stoupali svahem, kde sníh roztál a potom opět znovu zmrzl, takže povrch byl hladký a kluzký.

Jacob odhadoval výšku a šířku stromů. Mohl jen doufat, že bude vědět, jak se jim vyhnout.

„Trochu jsi v obličeji strachy zezelenal.“ Kuckala se smíchy, když klouzali a znovu se rozjížděli a zadní část auta se smýkala do stran, potom znovu klouzali, ale dostávali se vpřed, přestože nevypočitatelně. „Už jsi někdy jel v podobném autě?“

Představil si svůj dopravní prostředek, který se pohyboval jak po zemi, tak ve vodě nebo ve vzduchu. Pohyboval se bez otřesů, tiše a rychle jako kometa.

„Ne, vlastně ne.“

„Tak teď máš to potěšení,“ řekla.

Landrover nadskočil na kamenech ukrytých pod sněhem. Nakonec se jim podařilo prorazit si cestu navátým sněhem. Ulevilo se mu.

298

Podle všeho se zdálo, že to auto opravdu umí řídit. Takové jaké je. Po prvních dvaceti minutách začalo vrčet vyhřívání.

„Co kdybychom si pustili nějakou hudbu?“

„Proč ne,“ řekl opatrně.

„Postaráš se o to ty?“

„O co?“

„O hudbu.“

Opatrně sjížděla dolů svahem. „O rádio.“

Zpozoroval nějaký mimořádně obrovský strom. Při jejich momentální rychlosti a směru odhadoval, že jim zbývá tak třicet sekund a potom do něho narazí. „Rádio jsme nevzali.“

„Máme autorádio, J. T.“ vyhnula se stromu o patnáct nebo dvacet centimetrů. „Vyber nějakou stanici.“

Na chvilku pustila ruku z volantu a ukázala na palubní desku.

Jacob přimhouřil oči a začal si ji prohlížet. Spolehl na štěstí a otočil jedním knoflíkem.

„Funguje to líp, když rádio nejdřív zapneš a teprve potom se pokoušíš naladit nějakou stanici.“

Něco zabrblal a zkusil otočit jiným knoflíkem. Odměnou mu byl výbuch uši rvoucího praskání. Nejprve snížil hlasitost a potom se začal věnovat ladění. Na první stanici, na kterou narazil, vysílali instrumentálku, ale hrálo v ní tolik smyčcových nástrojů, že ho to vyděsilo. Přesto rychle pohlédl na Sunny.

„Jestli vybereš tohle, budeme muset okamžitě přehodnotit další vztahy.“

Hrál si s laděním dál a zvuk se ztrácel a vracel. Narazil i na nějaký drsný rock, který nebyl příliš odlišný od toho, co by mohl naladit ve své vlastní době.

„Dobrý výběr.“ Otočila k němu na okamžik obličej a usmála se.

„Kdo je tvůj oblíbený hudebník?“

„Mozart,“ odpověděl, protože to byla částečně pravda a také to bylo nepopiratelně bezpečné jméno.

„To budeš mít rád mou matku. Když jsem byla dítě a ona tkala, pouštěla si jeho Koncert A moll pro klarinet.“ Přestože rádio dál hrálo rock, zanotovala několik taktů. „Pro ten nádherně čistý zvuk, říkávala 299

vždycky. Vždycky se řídila tím, že všechno musí být čisté a přírodní, žádné příměsi, žádné konzervační látky.“

„Jak jste uchovávali jídlo bez konzervačních látek?“

„O tom právě mluvím. Jak je možné žít bez glutamanu sodného?

Táta jí rádio stejně vypínal a pouštěl si Boba Dylana.“ Jakmile se dostali na první úsek cesty, který byl projetý pluhem, cítila se mnohem lépe, než by byla ochotná přiznat i sama sobě.

„Jedna z mých nejranějších vzpomínek na ně je, jak se dívám na tátu, který pleje zahrádku, má vlasy po ramena a poslouchá Dylana, kterého si přehrává na přenosném rozskřípaném gramofonu. Nosil tehdy, táta, ne Dylan, jenom kalhoty do zvonu a korálky.“

Jacob se cítil nesvůj, když si vzpomněl na svého vlastního otce.

Vybavil si ho oblečeného do čistého slušivého zahradnického obleku, v modré košili a bílých volných kalhotách, jeho klidný obličej a vlasy pečlivě ostříhané a upravené pod čapkou s tvrdým štítkem, jak ručně prostříhává své růže a poslouchá Brahmse ze své osobní zábavní jednotky.

Vybavil si svou matku sedící ve stínu stromu. Je líné nedělní odpoledne, ona si čte nějaký román, zatímco on a Cal si házejí baseballovým míčkem a hádají se, v jakém rozmezí je hod dobrý.

„Myslím, že se ti bude líbit.“

Jacob vytržený z vlastních myšlenek se na ni překvapeně podíval.

„Cože?“

„Můj otec,“ řekla. „Myslím, že se ti bude líbit.“

Popadl ho vztek, protože to bylo tak jednoduché, jako že dvě a dvě jsou čtyři.

„Tví rodiče bydlí v Portlandu.“

„Přesně tak. Asi dvacet minut od místa, kde bydlím já.“ Spokojeně vydechla, když vjeli na dálnici a zamířili na sever.

„Moc rádi se s tebou setkají, zejména proto, že Calova rodina je pro nás stále obestřena tajemstvím.“

Přátelsky se na něho usmála, ale její úsměv zmizel, když zpozorovala jeho výraz. Když rukama pevně sevřela volant, nebylo to proto, ze vzteku, ale ze zoufalství.

„Setkání s mými rodiči neznamená totéž jako závazek na celý život.“

300

Říkala to vyrovnaným a chladným hlasem. Kdyby nebyl tak ponořený do svého vlastního neštěstí, byl by postřehl, jak se jí to dotklo a jakou jí to způsobuje bolest.

„Neříkala jsi, že jedeme na návštěvu k tvým rodičům.“ Nechtěl se s nimi setkat a nechtěl na ně myslet.

„Nemyslel jsem si, že by to bylo potřeba.“

Levou nohou začala nervózně podupávat. „Všimla jsem si, že tvé představy o rodinných vztazích jsou odlišné od mých. Nenapadlo by mě, že bych se vrátila do města a neviděla se s nimi.“

Do krku se mu drala hořkost. „Nevíš, co pro mě znamená rodina.“

„Ne?“ Pokrčila naštvaně rameny. „Tak řekněme, že si dokážu představit, že pro tebe není problém některé členy rodiny na delší dobu ze svého života vypustit. Je to tvoje věc,“ řekla, než mohl cokoli namítnout. „Samozřejmě tě nikdo nenutí, abys šel se mnou, až se půjdu podívat na svou rodinu.“ Začala si ťukat prsty na volant ve stejném rytmu s nohou. „Budu vlastně ráda, když se o tobě nebudu muset vůbec zmiňovat.“

Dal si pozor, aby už nic neříkal. Kdyby to udělal, dostalo by se na povrch příliš mnoho z toho, co cítil. Musel by toho pak hodně vysvětlovat.

Netušila, jak se cítí. Bylo to pro ni všechno tak jednoduché, tak přímočaře nekomplikované. Stačilo jí skočit do tohohle dopravního prostředku a pár hodin se probíjet různými cestami aby se dostala na dálnici. A může vidět svou rodinu. Při využití nynějších komunikačních systémů s nimi může mluvit na relativně velké vzdálenosti. I kdyby se rozhodla cestovat na druhou stranu planety, existují ve dvacátém století technologické prvky, které jí zprostředkují spojení.

Neví nic o odloučení, o ztrátě sebe sama, když člověk ani neví proč. Jak by reagovala, kdyby měla čelit možnosti, že svou sestru už třeba nikdy neuvidí?

To by potom nebyla tak zatraceně blazeovaně arogantní.

Další asi hodinu se Jacob bavil pozorováním ostatních vozidel na silnici. Připadala mu neuvěřitelně hlučná, pomalá a absurdně nevýkonná. Vypouštěla do ovzduší oxid uhelnatý. Ti lidé si nevážili 301

ničeho, napadlo ho. Nevážili si sami sebe, neobnovitelných zdrojů, svých potomků, kteří tu budou žít po nich.

A ona ho považuje za necitlivého a lhostejného.

Co by se asi stalo, kdyby se vypravil do nějaké výzkumné laboratoře tohoto století a ukázal jim postup termonukleární syntézy.

Asi by obětovali jehně a jeho prohlásili za boha.

Opřel se o opěradlo a zkřížil ruce na prsou. Jen ať si na to pěkně přijdou sami. On má teď jiný problém, postarat se, aby neumrzl v tom chladu, který vycházel ze Sunny.

Zamračil se, když odbočila. Nesledoval kudy jeli, ale určitě to ještě netrvalo pět hodin. „Co děláš?“

„Jedu pro něco k jídlu a natankovat auto.“ Odpovídala mu úsečně a ani se na něho nepodívala.

Pěstovala si v sobě svou zlost. Zajela k benzínce, vystoupila a práskla za sebou dveřmi. Šla ke stojanu a něco si pro sebe brblala.

Zapomněla, že mu hlava uvažuje jinak. Zřejmě si vydedukoval, že se ho snaží vtáhnout do nějaké léčky. Chci tě představit rodičům. Jak by sis představoval svatební obřad? Sunny zaskřípala zuby. Uráželo ji to. Možná se do něho zamilovala, ale tahle situace, jak vroucně doufala, by se snad dala ještě nějak změnit, ale neudělala vůbec nic, co by mohl považovat za jakékoli naléhání nebo nátlak. Nebo něco, co by ho mohlo přivést k domněnce, že její srdce netouží po ničem jiném, než aby před ní poklekl a požádal ji o ruku.

Jestli si myslel, že ho chtěla předvést rodičům jako nápadníka, tak to tedy ne. Pitomec.

Jacob chvíli seděl v autě, ale potom se rozhodl vylézt ven a protáhnout si nohy. A porozhlédnout se kolem.

Tak tohle je benzinová pumpa. Prohlížel si stojany. Sunny vsunula hadici do otvoru na straně landroveru. Z jejího výrazu se zdálo, že není příliš nadšená tím, že má stát v té zimě a tankovat. Ta pumpa za ní, vlastně benzinová pumpa, opravil se důsledně, cvakala, jak se čísla točila. Byl tu silně cítit benzin.

U dalších pump stála další auta. Někde čekali řidiči uvnitř vozů na člověka v čapce, až přijde a podstoupí ten proces, do kterého se Sunny 302

pustila sama. Jiní řidiči se rozhodli stejně jako Sunny a teď se klepali zimou.

Díval se na ženu, která táhla tři děti kolem budovy, stojící opodál.

Děcka se hádala a fňukala. Usmál se. Tak tohle se tedy vůbec nezměnilo.

Po silnici kolem supěla auta. Jacob nakrčil nos, když si uvědomil odporný puch výfukových plynů. Právě tudy projel šestnáctikolový náklaďák a přemístil proud vzduchu.

Kolem tu bylo plno budov. Vysokánské i přikrčené, všechny nacpané jedna vedle druhé, jako kdyby měly strach nechat mezi sebou příliš velké rozestupy. Jejich styl mu připadal bez fantazie. Kus dál, v dalším bloku od nich, zahlédl něco, co v něm vyvolalo svíravý stesk po domově. Dva vysoké žluté oblouky. Nejsou úplně necivilizovaní, pomyslel si. Usmál se a otočil se k Sunny.

Nijak nezareagovala.

Ignorovala ho, zašroubovala kryt nádrže a pověsila hadici do stojanu. Jestli se mnou mluví nebo nemluví, je její věc, usoudil, nebudu se přece omlouvat za něco, co byla zcela jasně její chyba.

Následoval ji beze slova do budovy, kde ho upoutaly řady všelijakých tyčinek, police s nealkoholickými nápoji a všude silný zápach ropy.

Když vytáhla papírové peníze, Jacob musel zastrčit ruce do kapes, aby se ubránil touze si na ně sáhnout. Chlap v čapce přejel umazanými prsty po klávesnici nějakého přístroje. V malém okénku se objevila červená čísla. Muž si vzal bankovku a vrátil Sunny kovová kolečka.

To byly taky peníze, uvědomil si Jacob. Říkalo se jim mince.

Mrzelo ho, že je hodila do tašky dřív, než si je stačil pořádně prohlédnout. Přemýšlel, jak by od ní mohl získat pár vzorků.

Ta žena, kterou viděl před chvílí, nahnala tři děti dovnitř a celý prostor se hned naplnil jejich hlasy. Všechny tři se chtivě nahrnuly k řadám sladkých tyčinek.

„Jen jednu,“ řekla přísně žena. „Myslím to doopravdy vážně,“

Když to říkala, hrabala se zároveň v kabelce.

Děti navlečené v kabátech a čepicích se začaly hlučně dohadovat a nakonec i strkat. Nejmenší holčička žuchla na zadek a rozfňukala se.

Jacob se automaticky sehnul, pomohl jí na nohy a podal jí polámanou 303

tyčinku. Holčička popotahovala, chvěl se jí horní ret a velké modré oči přetékaly slzami.

„Pořád do mě strká,“ stěžovala si.

„Za chvilku budeš tak velká jako oni,“ řekl jí Jacob. „Už tě nebudou moct postrkovat, jak se jim zachce.“

„Promiňte.“ Žena si s povzdechem šla pro svou dcerku. „Máme za sebou dlouhou cestu. Scotty, ty si budeš po celých dalších deset mil sedět na rukách, abys nezlobil.“

Jacob se otočil a chystal se k odchodu, holčička se na něho dívala s úsměvem. Jak si všiml, Sunny taky.

„Budeš se mnou zase mluvit?“ zeptal se, když došli k autu.

„Ne.“ Natáhla si rukavice a posadila se na místo řidiče. Bylo by pro ni jednodušší tvářit se dál naštvaně, kdyby nebyl tak roztomilý s tou malou holčičkou.

„Je podstatně těžší udělat dojem na mě než na tříleté dítě.“

„Mohli bychom zkusit nějaké neutrální téma.“

Nastartovala.

„Žádná neutrální témata nemáme.“

A bylo to, dostala ho. Znovu se ponořil do mlčení, ona se věnovala řízení. Když zabočila k těm dvěma žlutým obloukům, měl chuť ji políbit.

Podle příkazu Drivethru projela dál dovnitř a zastavila u tabule, na které byly napsané dobroty, které restaurace nabízela „Co si dáš?“

Chtěl jí říct o McGalaxy Burger a velkou porci laserových kroužků, ale ani jedno na menu nenašel. Ještě jednou se rozhodl svěřit svůj osud do jejích rukou. „Dvojnásobnou porci všeho, co si dáš ty.“

Protože nemohl odolat, začal si pohrávat s jejími vlasy vzadu na krku.

Rozzlobeně jeho ruku setřásla. Nahlásila do komunikátoru objednávku, poslechla si, jak ji zopakovali a zařadila se za auta, která již čekala výdej objednávek. „Bude nám líp, když budeme cestou v autě jíst.“

Kousek popojeli.

„Spěcháme?“

„Nerada ztrácím zbytečně čas.“

304

I on nerad ztrácel čas, navíc si nebyl jistý, kolik času ještě spolu budou trávit. „Sunny?“

Žádná odpověď.

„Miluju tě.“

Noha jí sklouzla dolů ze spojky. Druhou nohou šlápla na pedál brzdy, auto zhaslo. Landrover se ještě kousek setrvačností pohyboval, ale Sunny se otočila k Jacobovi a zadívala se na něho.

„Cože?“

„Řekl jsem, že tě miluju.“ Nebolelo to tolik, jak se obával, že to bude bolet. Byl to naopak docela příjemný pocit. Moc příjemný.

„Napadá mě, že bychom se mohli najíst tady venku.“

„Aha.“ Hned jak to řekla, věděla, že se jí nepodařila příliš brilantní odpověď. Zírala přímo před sebe na zadní okno auta stojícího před nimi. Na skle byla přísavkami přilepená plyšová kočka a šklebila se.

Auto za ní netrpělivě zahoukalo a to ji přimělo nervózně otočit klíčkem v zapalování. Celá rozčilená zastavila u okýnka s obsluhou.

„Nic víc na to neřekneš?“ V tónu jeho hlasu bylo slyšet rozhořčení.

„Nic jiného než aha?“

„Já… já nevím, co mám…“

„Bude to dvanáct dolarů sedmdesát pět centů,“ zakřičel chlapec přes okýnko a podal jí bílé papírové pytlíky.

„Cože?“

Kluk obrátil oči v sloup. „Dvanáct dolarů sedmdesát pět centů prosím, paní.“

„Promiň.“ Vzala pytlíky a položila je Jacobovi na klín. Zavrčel na ni něco a ona podala chlapci dvacetidolarovku. Aniž by čekala, až jí vrátí nazpátek, zajela k prvnímu volnému místu na parkovišti a zastavila auto.

„Myslel jsem, že jsi –“

„Promiň,“ vybuchla a skočila mu do řeči. Protože si připadala jako blázen, obořila se na něho. „Můžeš si za to sám, pane Romantiku, když na mě vybafneš něco takového, když čekám ve frontě na rychlé občerstvení. Co jsi čekal, že budu dělat? Že se ti vrhnu do náručí zatímco nám budou nabírat jídlo?“

„Já nikdy nevím, krucinál, co od tebe můžu čekat.“ Zalovil v pytlíku, vytáhl odtud burger zabalený do fólie a podal jí ho.

305

„Ode mě?“ Rozbalila fólii a pořádně si ukousla. Nepomohlo jí to, stále měla žaludek jako na vodě. „Ode mě? To ty jsi s tímhle začal, Hornblowere. Nejdřív mi chceš málem utrhnout hlavu, potom mi řekneš, že mě miluješ, a pak mi strčíš do ruky cheeseburger.“

„Tak mlč a jez.“ Podal jí papírový kelímek s brčkem.

Radši by si ukousl jazyk, než by jí znovu řekl něco takového. Ani nevěděl, co ho to napadlo. Nejspíš za to mohly ty výfukové plyny.

Žádný muž při smyslech by se nemohl zamilovat do tak paličaté ženské. A i přes to, co s ním dělala, byl stále při smyslech.

„Před pár minutami ses doprošoval, abych s tebou mluvila.‘’

připomněla mu a strčila si brčko do úst, aby se napila.

„Nikdy se nedoprošuju.“

Otočila se a oči měla zasněné. „Kdybych chtěla, tak by ses doprošoval.“

Málem ji uškrtil za to, co řekla, ale uvědomil si, že to je pravda.

„Myslel jsem, že chceš jíst v autě při jízdě.“

„Rozmyslela jsem si to,“ řekla pevně. Tolik se třásla, že si nebyla jistá, jestli by dokázala jet dál. Za žádnou cenu nechtěla, aby si toho všiml. Vzhledem k tomu, kde a jak seděla, jen se od něho odvrátila a dívala se ven přes čelní sklo.

Dál mechanicky jedla a byla na něho naštvaná, že jí zkazil chuť k jídlu.

Jen si to představte, říct jí, že ji miluje, když čekají ve frontě na jídlo. To je tedy úroveň, to je vhodně zvolený okamžik.

Zabubnovala prsty na volantu a povzdechla si. Jak je neuvěřitelně roztomilý.

Nenápadně se na něho po očku podívala. Jeho profil byl jako z kamene a oči jako z ocele. Už ho zřejmě viděla i naštvanějšího, ale tohle bylo dost blízko maxima. Z nějakého důvodu to, jak znechuceně zmlkl, ji najednou přivedlo k naprosté sentimentalitě. Za dvacet let bude s úsměvem vzpomínat na způsob, jak jí ta magická slova řekl dnešního dne poprvé. Klekla si na sedačce a objala ho. Zalapal po dechu, když se mu studená tekutina rozlila do klína. „Sunny, sakra, ty jsi mě polila.“

306

Zavrtěl se, ale když její ústa nalezla jeho, zůstal bez hnutí. Cítil na špičce jejího chvějícího se jazyka, že se směje. Přestože mu v tom bránila řadicí páka, snažil se přitáhnout si ji k sobě blíž.

„Myslel jsi to vážně?“ vyzvídala a odsouvala stranou zbytky oběda.

Ani náhodou ji nehodlal nechat, aby se z toho vykroutila tak snadno.

„Co jestli jsem myslel vážně?“

„To, co jsi řekl.“

Nešikovně si ji posunul na klíně, ale nenechal si ujít, aby její zadeček neposunul do přímého kontaktu se svými mokrými koleny.

„Kdy?“

Vydechla mrzutě, ale objala ho kolem krku. „Řekl jsi, že mě miluješ. Myslel si to doopravdy?“

„Možná.“ Rukama jí pod kabátem jel nahoru, ale musel se spokojit hlazením její flanelové košile. „Možná jsem chtěl jen nějak začít rozhovor.“

Kousla ho do rtu. „Poslední šance, Hornblowere. Myslel jsi to doopravdy?“

„Ano.“ Pomáhej pánbůh, jim oběma. „Chceš se mnou kvůli tomu zase bojovat?“

„Ne.“ Opřela si tvář o jeho. „Ne, nechci bojovat. Ne teď.“ Cítil, jak si vzdychla a jak jí ten vzdech projel celým tělem. „Nahnalo mi to strach.“

„Tak to jsme dva.“

Vtiskla mu polibek na krk a stáhla se zpátky. „To mi nahání hrůzu ještě víc. Já tě taky miluju.“

Věděl to, ale přesto, Ale přesto, když slyšel, jak to říká, a viděl přitom její oči, díval se na její rty, jak z nich ta slova zní, stejně nebyl připravený na sílu toho pocitu, který ho zaplavil. Vodopád emocí.

Prodral se jimi a políbil ji na ústa.

Připadalo mu, že si ji nemůže přitáhnout dostatečně blízko. Vůbec mu nevadilo, že se k sobě tulí v autě na parkovišti vedle rušné ulice za plného denního světla. Mnohem podivnější bylo, že je tady, že ji našel, přestože je dělí celá století.

307

Nemohla odjet tam, kde žil on. On by nemohl zůstat tady, kde žije ona. A přesto v tom malém časovém prostoru byli spolu.

Čas plynul.

„Nevím, co s tím provedeme,“ zašeptal. Musí existovat nějaký způsob, nějaká rovnice, nějaká teorie. Ale jaký počítač by dokázal analyzovat údaje, které jsou tak čistě emocionální?

„Dohodli jsme se, že postupně, den po dni, vzpomínáš?“ Odtáhla se od něho a usmála se. „Máme spousty času.“ Znovu ho pevně objala a nevšimla si, jak se mu v očích zračí obavy. „Když už o tom mluvíme, do Portlandu máme ještě dvě hodiny cesty.“

„To je hrozně dlouho.“

Zachichotala se a zavrtěla se na sedadle. „Přesně o tom samém jsem právě přemýšlela.“

Vyjela z parkoviště a pozorně se rozhlížela. Se spokojeným úsměvem zajela do prvního motelu, který zahlédla.

„Myslím, že bychom si mohli dát pauzu. Popadla svou tašku a zamířila do kanceláře.

Tentokrát platila plastikovou kartou, to už mu bylo mnohem bližší. Zcela bez problémů převzala od recepčního klíč.

„Jak dlouho tu můžeme být?“ zeptal se Jacob a objal ji kolem ramen.

Podívala se na něho. „Je to nejspíš motel,“ řekla a vedla ho ke dveřím označeným devítkou, „nemyslím, že by právě tenhle řetězec pronajímal pokoje na hodiny. Takže…“ Otočila klíčem v zámku.

„Máme předplacený zbytek dnešního dne a celou noc, když budeme chtít.“

„Budeme chtít.“ Vrhl se na ni hned, jak vstoupila dovnitř. Otočil s ní kolem dokola a potom svými těly přitisknutými k sobě zabouchli dveře. Protože on neměl volné ruce, Sunny se natáhla a dala dveře na řetěz.

„J. T., počkej.“

„Proč?“

„Radši bych nejdřív zatáhla záclony.“

Sáhl na zeď dlaní a hledal příslušné tlačítko, zatímco druhou rukou z ní stahoval kabát.

„Co to děláš?“

308

„Hledám vypínač na záclony.“

„Za třicet pět dolarů na noc, si musíš zatáhnout záclony rukou sám.“ Vysvobodila se z jeho náruče, aby se o to postarala. „Ráda bych viděla standard těch motelů, na jaké jsi ty zvyklý.“

Světlo se změnilo na měkké přítmí, jen uprostřed závěsů zůstala zářící škvíra. Stála přesně v místě, kde v protisvětle vypadala tím paprskem jako nabodnutá na kopí. Okouzlovala ho.

„Na ostrově Maine je jedno takové místo.“ Vysoukal se z půjčeného kabátu, posadil se na postel a sundával si boty. „Pokoje jsou vybudované na výběžku ostrova tak, že visí nad mořem. Vlny se tříští pod nimi, vedle nich, před nimi. Okna jsou…“ Jak to jen vysvětlit?

„Jsou vyrobená ze speciálního materiálu, takže vidíš až na obzor, ale dovnitř do místnosti vidět není, takže za celou zdí máš jen skály a oceán. Vany jsou tam velikánské a nízko umístěné a z vody stoupá parfémovaná pára.“

Líčil jí to a cítil, jak ho to vzrušuje. Vzrušovalo ho představovat si ji tam s ním. „Můžeš poslouchat hudbu, pouštíš ji tak, že si jen pomyslíš, že chceš, aby hrála. Když chceš měsíční svit nebo zvuk deště, stačí jen stisknout tlačítko. Postele jsou velké a měkké, takže když se muž natáhne po své ženě, je to, jako by k němu doplula. Když tam jsi, čas se zastaví na tak dlouho, dokud tomu věříš.“

Měla chuť se milovat. Jen vydechla.

„To si vymýšlíš.“

Zavrtěl hlavou.

„Vzal bych tě tam, kdybych mohl.“

„Mám dobrou představivost,“ řekla, když jí sundal kabát z ramenou. Vibrovala, když jí přejížděl rukama po těle dolů. „Budu si představovat, že tam jsme. Ale měsíční svit asi k dispozici nebude.“

Zasmál se, posadil ji na postel a sundal jí jednu botu a potom druhou.

„Co dál?“

„Hrom.“ Dech se jí zatřepetal, když se svými prsty dotkl jejích stehen. „A blesky. To se mi vybavuje, když se mě dotýkáš.“

I sám v sobě cítil bouři. Viděl odraz té bouře v jejích očích.

Zvedala se tak, aby se její tělo centimetr po centimetru trápivě dotýkalo jeho. Než ji mohl políbit, přitiskla své již planoucí rty ještě 309

na jeho hrdlo. Vzrušovalo ji, jak mu zběsile pulzuje tep, rozpalovala ji chuť jeho kůže. Potřebovala víc a víc svobody, a tak mu vytahovala svetr stále výš a výš, až přes hlavu a potom ho nechala spadnout na podlahu.

S neustávajícími zvuky rozkoše se posouvala svými rty po jeho hrudníku, ochutnávala ho tady a tam, opájela se vůní jeho kůže. Byla jemná, jemná jako z pohádky a pod ní byly vypracované svaly. Jeho aroma, zemité a mužné jí působilo ohromné potěšení.

Cítila ty hromy a blesky, když ústy přejížděla po jeho hrudi a jeho srdce bilo pro ni. Když mu pohlédla do očí, viděla v nich odlesk síly.

Překvapovalo ho, že je schopen se ještě ovládat. To, co s ním dělala, bylo k nevydržení. Ty dlouhé, nádherné prsty už znaly dobře jeho tělo. Pokaždé, když ho zkoumaly, nacházely přesto nová tajemství.

A její ústa… Chytil ji za ramena, když mu ústy přejížděla dolů po hrudníku, přes chvějící se svaly až na žaludek. Její jazýček po sobě zanechával vlhkou stopu. Její hrdelní smích se mu rozléhal hlavou.

Cítil její prsty na zapínání svých džínů a potom mu látka sjela z pasu na boky. Projel jím nádherný pocit.

Čas nezůstával stát. Běžel nazpět a Jacob se měnil v muže tak primitivního, jako v době, kdy se ještě vyráběly zbraně z pazourku. S

výkřikem ji strhl do náruče, zmocnil se jejích úst, dychtivě a divoce.

Potom najednou byla pod ním na posteli, její tělo bylo napjaté jako struna a on se jí dotýkal rukama. Majetnicky. Slyšela, že jí něco říká, ale protože jí v hlavě burácelo, slova nerozeznávala. Rychle si rozepínala vpředu košili, tak rychle, až se knoflíčky utrhly a rozletěly kolem.

Nemohl se dočkat, až se jí bude dotýkat, a tak jí vsunul prsty pod horní okraj tenké bavlny nátělníku a roztrhl ho.

Křičela jeho jméno, bez sebe radostí, omráčená netrpělivostí, kterou jeden v druhém podněcovali. Mohla jen lapat po dechu, po zbytcích zdravého rozumu, když se poprvé řítila k vyvrcholení. Ale tentokrát nenásledovala slabost.

Jako by se tím do ní vlila další energie, zvedla hýždě a přetočila se s ním tak, že na posteli napůl klečela.

310

Jako šílený ji začal vysvlékat z džínů, tahal za ně a škubal, dokud nebyla nahá stejně jako on. Ruce jí klouzaly po jeho hladké kůži, když si ho k sobě chtěla přitáhnout ještě blíž. Tehdy si uvědomila, jak se třese, jak celé jeho tělo vibruje slastnou touhou.

Opakovala jeho jméno, ale to už byl dávno v ní uvnitř, naplňoval ji a rozpaloval. Svaly měl napjaté, když si ji k sobě tiskl. Oba dva se nechali unášet tím šílenstvím.

Pohyboval se stále rychleji a ještě dál do větší hloubky, ona se vznášela čím dál víc, vlnu za vlnou. Vášeň se v ní vystupňovala tak, že spalovala, její tělo se prohnulo jako luk a svádělo jeho ústa, aby na ní hodovaly. Pocity se vrstvily jeden za druhým, dokud nebyli oba propleteni v jednom bludišti světel a barev a zvuků. Přitáhl si ji zpět k sobě, vnikl do ní tak, že už vůbec nevěděla, kdo je a co dělá.

311

DEVÁTÁ KAPITOLA

Sunny odemkla dveře svého bytu, nevnímala jemné vrznutí dveří za sebou, které znamenalo, že paní Morgensternová pootevřela dveře, aby se podívala, co se to ve třetím patře děje u sousedních dveří.

Sunny si vybrala třetí patro, přestože výtah mohl mít své rozmary a od sousedů mohl být slyšet rámus, protože ten skromný byteček měl něco, co bylo možné vydávat za balkon. Bylo tam sice místo jedině tak pro židli a to ještě pouze pokud ji Sunny postavila do takového úhlu, aby si mohla opřít kotníky o zábradlí. Výhled byl odtud na parkoviště.

Jí to stačilo.

„Tak tady bydlím,“ oznámila překvapená nostalgií, která se v ní při pohledu na její vlastní věci ozvala.

Jacob vstoupil dovnitř. Místnost ozařovalo slunce, které sem svítilo přes dveře na terasu, které byly napravo. Na zdech byla spousta různých obrázků, fotky, skici, oleje i plakáty. I ve vlastním bytě chtěla mít Sunny nějakou společnost.

Hromady polštářů živých barev byly nakupené na prosezeném vybledlém gauči. Před gaučem stál stolek se stohy časopisů, knih a pošty, otevřené i neotevřené. V rohu váza velká až do pasu a v ní zaprášená paví péra.

Naproti další stolek, v němž Jacob rozpoznal zdařilý rukodělný výrobek z ještě dřívějšího století, pokrytý vrstvičkou prachu. Ležely na něm baletní boty se špičkou, několik roztažených modrých stuh a rozbitá čajová konvice. V dřevěné krabici byla nacpaná sbírka gramofonových desek a na vysoké proutěné stoličce trůnil lesklý papoušek z čínského porcelánu. „Zajímavé.“

„Můj domov. Většinou.“ Ukázala na papírovou krabici, kterou držel v podpaží. Obsahovala čerstvou zásobu sušenek a nealkoholických nápojů, které koupili cestou. „Dej to prosím do kuchyně. Chtěla bych si zatím zkontrolovat záznamník.“

312

„Dobrá. Kudy?“

„Tudy,“ ukázala mu rukou směr a zmizela jinými dveřmi.

V kuchyni chvíli zůstal a jen se v úžasu rozhlížel kolem.

Nezarazily ho přístroje, které se v téhle době používaly. Na ty už si pomalu zvykl. Překvapily ho čajové konvice.

Byly všude, kde bylo trochu místa. Trůnily na třech policích na zdi, byly namačkané těsně vedle sebe nahoře na lednici. Byly tu zastoupeny nejrůznější barvy i tvary, od pouťově křiklavého nevkusu po prudce elegantní.

Nikdy by ho nenapadlo, že by mohla něco, cokoli, sbírat, Vždycky mu připadala příliš roztěkaná a bez zapuštěných kořenů na to, aby si našla čas na to, že se bude zabývat hromaděním nějakých věcí.

Připadalo mu až dojemně milé, že je někde v ní ukryta taková sentimentalita.

Zvědavě prozkoumal jednu z jejích konviček, přezdobený exemplář z konce dvacátého století. Nemohl pohlížet na něco takového jako na umění, byl to brak zhotovený z podřadného porcelánu, s jakýmsi ptákem místo držátka na víčku a všude s dekorem velkých ošklivých květů sedmikrásek. Usoudil, že něco takového má do sbírkového předmětu hodně daleko.

Odložil konvičku zpět na místo, vyšel z kuchyně a pokračoval v dalším průzkumu.

Zjistil, že modré stužky jsou ocenění. Za plavání, za šerm, za jízdu na koni. Sunny nejspíš strávila svůj dosavadní život hledáním největšího ze svých talentů. Její jméno bylo napsané, spíš načmárané, na některých z obrázků rozvěšených na stěnách. Skici měst, malby pláží plných lidí. Asi i ty fotografie byly její dílo.

Talent nezapřela, bylo vidět, že má bystré oči a zajímavé názory.

Kdyby se někdy dokázala usadit a soustředit se jen na jedno, měla předpoklady pro to, aby se dostala na špici, aby byla hodně dobrá.

Kupodivu ji ale měl mnohem radši takovou jaká je, rozmělňující své nadání v různých pokusech, ženoucí se za dalšími novými poznatky.

Nechtěl, aby se změnila a byla jiná.

Jeho změnila. Nebylo snadné si to přiznat. To, že je s ní a že ji má rád, změnilo některé z jeho základních názorů. Byl schopný být šťastný s jednou osobou. Kompromis neznamená vždycky nutně 313

porážku. Láska neznamená ztrátu sebe sama, znamená, že získáváte mnohem víc.

Najednou si nebyl jistý, jak bude schopen žít svůj život bez ní.

Otočil se k ložnici a šel za ní.

Stála v prostoru, který nejprve považoval za jakousi skříň. Když uviděl postel, uvědomil si, že je to celý pokojík. Neměřil víc než asi dva a půl na dva a půl metru. Sunny se podařilo jí využít každý kousek prostoru, v každé skulině a mezírce něco bylo. Knihy a další knihy, řvavě oranžový vycpaný medvídek, brusle. Lyže visely na stěně zkřížené jako šavle.

Toaletní stolek měla přeplněný lahvičkami, bylo tam nejmíň dvacet různých druhů vůní a esencí. Stála tam v rámečku i fotografie rodiny.

Připadalo mu obtížné se na tu fotku soustředit, protože Sunny stála u postele do pasu vysvlečená. Sundala si jeho svetr, který si od něho půjčila na cestu z motelu, místo své roztrhané košile. S jedním uchem natočeným k přístroji vedle postele, který sloužil jako rádio, budík a telefonní záznamník, hledala v zásuvce něco na sebe místo jeho svetru.

„Nazdar, děvenko.“ Hlas ze záznamníku byl mámivý a velmi mužný. Jacobovi byl odporný hned, jak ho zaslechl. „Tady Pete. Už na mě nejsi naštvaná, že ne? Neblbni, Sunny, odpusť mi to. Zapomeň na to, jo? Zavolej mi, půjdeme si zatancovat. Stýská se mi po tobě.“

Sunny si pohrdavě odfrkla a vytáhla bavlněné triko s dlouhým rukávem.

„Kdo je Pete?“

„Ale.“ Položila si ruku na hrudník mezi prsa. „Ty jsi mě vylekal.“

„Kdo je Pete?“ zeptal se znovu.

„Jeden kluk.“ Natáhla si na sebe triko. „Doufala jsem, že by tě mohlo napadnout přinést sem jednu sodovku.“ Posadila se na postel, aby si natáhla boty.

„Sunny.“ Hlas ze záznamníku byl tentokrát jemný a ženský.

„Přišel nám pohled od Libby a Cala. Ozvi se nám, až budeš ve městě.“

„To je máma,“ řekla Sunny a zahýbala prsty u nohou. Usmála se a podala mu svetr. „Už si ho můžeš vzít.“

314

Nebyl si docela jistý, jaké má vlastně pocity. Sundal si kabát, pod kterým nahoře nic neměl. Když si začal natahovat svetr přes hlavu, záznamník spustil další zprávu.

„Čau Sunny, tady Marco. Kde sakra jsi, drahoušku? Už ti volám celý týden. Cinkni mi, až se vrátíš.“ Než zavěsil, ozval se zvuk podobný mlaskavé puse.

„Kdo je Marco?“ zeptal se ledově Jacob.

„To je další kluk.“

Zvedla obočí, když ji chytil za paži a táhl ji, až se postavila na nohy.

„Kolik jich máš?“

„Zpráv?“

„Kluků.“

„Sunny… Tady je Bob. Napadlo mě, že bys třeba chtěla –“

Sunny schválně vypnula záznamník. „Nepsala jsem si deníček,“

řekla klidně. „Chceš si vyprávět a porovnávat dřívější život?“

Neodpověděl, protože si uvědomil, že by nemohl. Pustil ji a šel pryč, Žárlil. Šíleně žárlil. Sám sebou kvůli tomu pohrdal. Nepovažoval se za naprosto rozumného chlapa, ale je inteligentní. Přece věděl, že nezačala žít až v tom okamžiku, kdy vstoupil do jejího života. Žena jako ona, hezká, chytrá, zajímavá určitě přitahovala muže. Mnoho mužů. Kdyby to bylo možné, zaškrtil by všechny, co se dotkli toho, co je jeho.

Ale není jeho.

Něco si pro sebe zavrčel a zjistil, že ho Sunny pozoruje ze dveří.

„Budeme se rvát?“

Zabolelo ho to. Jen pouhý pohled na ni ho bolel, kvůli tomu, co bylo a co nikdy nebude.

„Ne.“

„Tak dobře.“

„Nechci, aby kolem tebe kroužili,“ vybafl na ni.

„Nebuď cvok.“

Třemi kroky byl u ní a chytil ji za paži. „Myslím to vážně.“

315

Vyškubla se mu a zadívala se na něho. „Já taky. Krucinál to si myslíš, že když mám tebe, tak by pro mě někdo z nich mohl něco znamenat?“

„Jestli ty s nimi –“ došlo mu, co řekla, a tak nepokračoval dál.

Zvedl ruce dlaněmi nahoru a ustoupil o krok. Ona udělala krok k němu.

„Jestli já co? Jestli si myslíš, že mi můžeš něco nařizovat, chlapče, tak uvidíš. Já si nemusím –“

„Ne, nemusíš.“ Přerušil ji a vzal její ruku sevřenou v pěst do svých.

Není moje, připomínal si. Musím si na to zvykat. „Nesnáším to zrovna nejlíp. Ještě nikdy jsem nebyl zamilovaný.“

Bojovný výraz v jejích očích pohasl.

„Ani já ne. Takhle.“

„Takhle ne.“ Přitáhl si konečky jejích prstů na své rty. „Projdi si prosím další vzkazy až později, dobrá?“

Líbilo se jí, jak to řekl a usmála se. „Dobrá. Hele, cokoli najdeš v kuchyni, je ti k dispozici. Televize je v ložnici, stereo je tady. Vrátím se za pár hodin.“

„Kam jdeš?“

Vzala si pár odložených tenisek a natáhla si je. „Jdu se podívat za rodiči. Jestli se ti potom bude chtít, můžeme jít někam třeba na pořádnou večeři, zatancovat si nebo tak něco.“

„Sunny.“

Chytil ji znovu za ruku, když si brala kabát.

„Rád bych šel s tebou.“

Zadívala se na něho pozorně a vážně. „Nemusíš, jestli nechceš, Jacobe. Opravdu nemusíš.“

„Já vím. Ale šel bych rád.“

Políbila ho na tvář. „Tak si dojdi pro kabát.“

William Stone došel majestátně ke dveřím svého elegantního domu v tudorském stylu bos. Triko s dlouhým rukávem mu na vysokém kostnatém těle volně viselo. Kolena džínů měl prodřená, ale nehodlal se ještě se svými oblíbenými džínami rozloučit. V jedné ruce držel mobilní telefon a v druhé banán.

316

„Poslyš Prestone, chci, aby ta nová reklamní kampaň byla uměřená. Nechci tančící čajové pytlíky, heavymetalovou hudbu, ani mluvící plyšové medvídky.“ Se zoufalým výrazem trhnutím otevřel dveře. „Jasně že se to vztahuje i na zajíčky, proboha. Chci –“ zahlédl svou dceru smějící se od ucha k uchu. „Poraď si s tím sám, Prestone,“

nařídil a ukončil hovor. „Nazdar prcku.“ Roztáhl ruce a vrhl se k ní.

Sunny ho mlaskavě políbila a sebrala mu banán. „Pan magnát si přeje.“

William se zašklebil na mobil. Takové názvy ho přiváděly do rozpaků. „Jen jsem…“ Ale nedořekl, protože spatřil na prahu Jacoba.

Hledal v paměti, kdo by to mohl být. Sunny často vodila domů různé muže, přátele a kamarády. William odmítal myslet na to, že by jeho malá holčička měla milence. I když tenhle chlap mu připadal povědomý, nemohl si k němu vybavit žádné jméno.

„To je J. T.,“ řekla Sunny mezi jedním a dalším kousnutím clo banánu. Držela otce kolem pasu.

Podobají se jeden druhému jako vejce vejci, řekl si Jacob a byl rád, že si to přirovnání byl schopný vybavit. Oba mají stejné rysy, stejně upřímný pohled. Ujal se iniciativy, udělal krok vpřed a podal ruku na pozdrav.

„Dobrý den, pane Stone.“

Protože stále ještě jednou rukou objímal svou dceru, a to docela majetnicky, zastrčil si William mobil do zadní kapsy, aby si mohl s Jacobem potřást rukou.

„Hornblower,“ pokračovala Sunny a bavila se. „Jacob Hornblower, Calův bratr.“

„No ne.“ Po tomhle představení mu pan Stone potřásl rukou srdečněji a usmíval se na něho mnohem přátelštěji. „Moc rád vás poznávám. Už jsme měli dojem, že si Cal celou svou rodinu jen vymýšlí. Pojďte dál. Caro tu někde bude.“

Pustil Jacobovu ruku, ale dál pevně držel Sunny kolem pasu a vedl je halou do obývacího pokoje. Jacob vnímal kombinaci výrazných a pastelových barev. Eleganci. Prostou, nadčasovou eleganci.

Pár kusů třpytivého křišťálového skla, nádherné starožitnosti a samozřejmě to, co, jak si teď uvědomoval, byly nádherné práce Caroline Stoneové. Jacob byl překvapený, když se poprvé setkal s 317

jejími mistrovsky tkanými předložkami tak nonšalantně rozvěšenými po stěnách. Tady mu vzalo řeč, když je viděl umístěné i na podlaze jako koberečky.

„Posaďte se,“ řekl William a klidně přešel po tom, co Jacob považoval za umělecké dílo nevyčíslitelné hodnoty. „Dáte si něco k pití?“

„Ne, nedám, děkuju.“ Upoutal ho ozdobný citronovník za oknem.

Jeho otec pěstoval podobný.

„Budeš si muset dát čaj,“ řekla Sunny a pohladila Jacoba po ruce, když usedla vedle něho na pohovku. „Kdybys odmítl, urazil bys tátu.“

„Samozřejmě.“ Vzhlédl k Williamovi a setkal se s jeho přemýšlivým pohledem.

Williamovi zazvonil telefon v zadní kapse. Nedbal. Sunny věděla, co znamená třpyt v očích jejího otce a protože zatím chtěla odsunout otázky na později, podala mu slupku od banánu a prohlásila: „Já bych si hrozně ráda dala nějaký čaj. Co třeba Orientální extázi?“

„Dobře, připravím čaj.“

Zmizel ve dveřích a telefon v zadní kapse mu stále pronikavě ječel.

Sunny s chichotáním znovu položila svou ruku na Jacobovu. „Asi jsem tě měla varovat…“ Naklonila zvědavě hlavu na stranu. Jacob zíral, Sunny měla pocit, že se to prostě nedá říct jinak, než že zíral, na jednu z matčiných tapisérií visících na stěně. „J. T.? Jsi duchem přítomný?“

„Ano. Cože?“

„Chtěla jsem tě varovat, že můj otec je dost zvědavý. Bude se tě vyptávat na nejrůznější věci, většinou dost osobní. On je prostě hrozný.“

„No dobře.“ Nedokázal odolat, vstal a šel si prohlídnout ten pravoúhlý kus tkaniny, přejel prsty po tom jemném materiálu a prolínajících se barvách.

„Je to krásné, že?“

„Ano. Je to nádherné.“

Vstala a došla k němu.

„Stala se z ní velmi uznávaná umělkyně.“

Uznávaná umělkyně bylo velmi podhodnocené vyjádření věhlasu Caroline Stoneové. Její práce byly v muzeích ve skleněných vitrínách.

318

Studenti umění se na ně chodili dívat a uctívat je. A on si tady mohl na její práce klidně sahat.

„Kdysi prodávala pokrývky a jiné své výtvory za trochu jídla.“

„To je legenda.“

„Prosím?“

„Ne nic.“ Strčil ruku do kapsy. Poprvé od té doby, co vystoupil z lodi, se cítil naprosto dezorientovaný. Tohle byli lidé, o nichž se učil ze svých studijních nahrávek. Postavy historie. Teď je u nich doma.

Miluje jejich dceru. Jak může být zamilovaný do ženy, která žila a umřela několik století před tím, než on se vůbec narodil?

Zmocnila se ho panika. Topil se v ní. Otočil se k Sunny a chytil ji za paži. Byla skutečná, pevná, teplá. Dotýkal se jí, byla živá.

„Sunny.“

„Co se děje?“ Byl tak bledý a oči mu potemněly. „Co je?“

Jen zavrtěl hlavou. Nemohl jí nic říct. Neznal slova, kterými by se to dalo vysvětlit. Místo toho ji dlouze políbil na rty, aby její vůně a chuť zahnala ten strach.

„Miluju tě.“

„Já vím.“ Zoufalství v jeho hlase ji přimělo, aby ho pohladila po tváři. Takové něžné pocity pro ni byly stále nové. „Nakonec si na to oba zvykneme.“

„Ahoj.“

Poodstoupili od sebe a spatřili Caroline stojící ve dveřích Tmavé rovné vlasy měla dlouhé po ramena. V uších měla náušnice ze sloupečků korálků. Trochu se usmívala, její hezký klidný obličej oživovaly velké veselé oči. Na sobě měla volnou pánskou košili, kalhoty z džínoviny a mokasíny ozdobené korálky. V náručí držela spokojeně si broukající dítě.

„Mami.“ Sunny se k ní rozběhla a objala ženu i s dítětem. Byla o trochu vyšší než Caroline, takže se k ní malinko sklonila a pak políbila matku stejně nadšeně jako před tím svého otce. Se smíchem si od matky převzala dítě. Zvedla ho nad hlavu a začala se s ním točit dokola. „Nazdar, Same. Jak se ti daří? Ty jsi ale vyrostl!“

„Má apetit jako jeho sestra,“ podotkla Caroline.

Sunny si se smíchem opřela spokojené dítě o bok. „J. T., to je moje matka Caroline a můj bratr král Samuel.“

319

„J. T.“ Carolininy oči umělkyně už postřehly, komu se podobá.

„Ty musíš být Calův bratr.“

„Ano.“ Znovu se ho zmocnil pocit nereálna, když k němu šla.

Místo aby mu podala ruku, políbila ho.

„Doufali jsme, že se jednou konečně setkáme s někým z Calovy rodiny. Je na vás moc pyšný.“

„Opravdu?“

V tónu jeho hlasu byla trochu patrná zlost.

Caroline to postřehla, ale přešla to.

„Ano. Přijeli i vaši rodiče?“

„Ne, nemohli přijet.“

„Aha.“ Zklamání, které problesklo v jejích očích, bylo krátké, ale upřímné. „Kde je Will?“ zeptala se Sunny.

„Připravuje čaj.“

„No jistě. Posaď se prosím. Jsi astrofyzik?“

„Ano, je to tak.“ Posadil se zase na pohovku, Caroline Stoneová si sedla naproti němu a Sunny se uvelebila s dítětem na podlaze.

„J. T. teď v práci bádá nad cestováním časem.“

„Cestování časem?“ Caroline se usmála a zkřížila štíhlé nohy. „To bude něco pro Willa. Ačkoli se domnívám, že se teď víc zajímá spíš o paralelní světy.“

„A jak to dopadlo s reinkarnací?“

„Je stále skalní příznivec. Je přesvědčený, že byl členem prvního kontinentálního kongresu a spoluúčastnil se na vzniku USA.“

„Vždycky byl revolucionář.“ Sunny polochtala brášku na bříšku a usmála se na Jacoba. „Můj otec si rád vybírá kontroverzní témata, aby se o nich mohl hádat. Koukejte, Sam už leze!“

„Začal nedávno.“ Caroline s obdivem a pýchou sledovala svého baculatého vlasatého synka, jak leze přes kobereček. „Will už s ním má natočeno plno videokazet.“

„Mám na to právo,“ řekl William a vmanévroval do místnosti servírovací vozík s čajem. „Pokud si pamatuju, když se Sunny naučila lézt, začala potom hned běhat za takovou chvilinku, že jsme ani neměli čas to pořádně zaregistrovat.“

320

„A ty jsi to všechno filmoval nějakou kamerou z bazaru.“ Caroline vstala, překročila svého syna a nejprve políbila Willa a teprve potom se pustila do pomáhání při servírování čaje.

„Tak…“ William si zřejmě připravil seznam otázek už v kuchyni.

„… kdy jsi přijel do Portlandu?“

„Dnes odpoledne,“ odpověděl Jacob a vzal si od něho hrneček.

„Hledal jsi Cala a našel jsi Sunny.“

„Přesně tak.“ Usrkl čaje a snažil se smířit s tím, že pije Herbal Delight připravený mužem, který ho vymyslel. „Dal mi –“ málem se spletl a řekl slovo souřadnice, „adresu chaty.“

„Adresu chaty?“ Šálek s čajem zůstal viset v půli cesty k Williamovým rtům. „Takže jste byl v chatě, se Sunny?“

„Byla tam minulý týden hrozná sněhová bouře.“ Sunny položila otci ruku na koleno. „Pár dní jsme byli bez elektřiny.“

„Spolu?“

Sunny se snažila udržet si neutrální výraz.

„Je těžké být bez elektřiny na tak malém prostoru, jako je chata, odděleně.“

Caroline pobaveně sledovala, jak její syn leze Jacobovi přes nohy.

„To je škoda, že jste se s Calem a Libby minuli. Doufám, že máš v plánu na ně počkat, dokud se nevrátí.“

Dítě se mu se supěním snažilo vyšplhat na nohu. Jacob odložil šálek s čajem a vzal Sama na klín.

„Počkám.“

„Kde?“ chtěl vědět William. Sunny zaťala otci prsty do nohy.

„Víš, že J. T. experimentuje v oblasti cestování časem?“

„Cestování časem?“ Přitažlivost tohoto tématu sváděla tuhý boj s otcovskými povinnostmi. Otcovství zvítězilo. „Jak dlouho že jste to byli vy dva spolu v horách?“

Jacob půjčil Samovi na hraní svůj ukazováček. Sam si ho přitáhl do pusy. „Pár týdnů.“

„Opravdu?“ Přimhouřil oči a potom položil Sunny majetnicky ruku na rameno. „To vám asi sníh nedovolil, abyste se snažili o nějaké vhodnější řešení.“

Sunny obrátila oči v sloup. Caroline si vzdychla. Jacob pohladil Sama po jemných světlých vláscích.

321

„To řešení mi naprosto vyhovovalo.“

„No to bych se vsadil,“ William se naklonil dopředu a potom zasyčel, když mu Sunny znovu zaťala prsty do nohy a tentokrát si vybrala místo, kde měl na kolenou prodřenou látku.

„Věděl jsi, J. T., že můj otec unesl…“ Pohrála si s tím slovem, dala si záležet, aby ho pěkně vyslovila, protože se jí moc líbilo, „… mou matku, když jí bylo šestnáct?“

„Sedmnáct,“ opravil ji William.

„Ještě ne,“ řekla Caroline a napila se čaje.

Zpražil ji pohledem. „Do sedmnácti ti chybělo jen pár měsíců. A bylo to docela něco jiného.“

„Jistě,“ souhlasila Sunny.

„Byla jiná doba,“ koktal William. „Byla to šedesátá léta.“

Sunny mu dala pusu na koleno, které ho muselo bolet. „Tím se to všechno vysvětluje.“

„To bys musela zažít. Kromě toho, nebyli bychom museli utíkat, kdyby otec Caro nebyl tak neústupný a nerozumný a tolik se nám do všeho nepletl.“

„Určitě máš pravdu.“ Sunny několikrát zamrkala řasami. „Není nic horšího než otec, který strká nos tam, kam nemá.“

Chytil ji za nos dvěma prsty a malinko s ním zatočil. „Dávej si pozor.“

Jen se usmála.

„Hele, řekni mi, už s tebou děda mluví?“

„Moc ne.“

„Jen když si jeden z druhého utahují kvůli Samovi,“ vložila se do toho Caroline. „Už nám skoro odpustil, že tebe a Libby nemohl rozmazlovat a kazit, když jste byly malé. Nechceš, abych si vzala Sama, J. T.?“

„Ne, je hodný.“ Dítě si hrálo s jeho prsty, čas od času některý strčilo do pusy a pokoušelo se kus uhryznout. „Moc se ti podobá,“ řekl Sunny.

Usmála se. Nedokázala by popsat, jak na ni působí, když ho vidí, jak drží na klíně dítě.

„Ráda si to myslím.“

322

William si bubnoval prsty na opěradlo židle. Hornblowerovi hoši zřejmě disponují nějakým kouzlem, kterým si získávají jeho dcery.

Přestože posléze usoudil, že Cal se pro Libby celkem hodí, názor na tohohle hocha si ještě dělat nechtěl.

„Takže ty jsi vědec.“ William si vědců vážil, ale neznamenalo to, že bude ihned ochotný se smířit s představou, že se jeho dcera s jedním z nich sbližuje. V jeho chatě. Bez elektřiny.

„Ano.“

Zmetek jeden, každé slovo aby z něho člověk páčil, pomyslel si William.

„Astrofyzik?“

„Přesně tak.“

„Kde jsi studoval?“

„Možná bys chtěl znát i jeho studijní průměr, ne?“ zaprotestovala Sunny.

„Ty buď zticha.“ William ji pohladil po hlavě. „Vždycky mě fascinoval vesmír, to ty víš.“ Dal si záležet, aby jeho úsměv byl tentokrát přátelský. „Takže mě to zajímá.“

Jestli tohle má být hra, Jacob se rozhodl, že se jí bude účastnit.

„Doktorát práv mám z Princetonu.“

„Studoval jsi práva? Nikdy jsi mi neřekl –“ divila se Sunny.

„Neptala ses.“ Sklouzl k ní na chvíli pohledem, potom se znovu zadíval na jejího otce. „S fyzikou jsem začínal jako s koníčkem.“

„To není zrovna obvyklý koníček,“ přemítal William.

„To je pravda.“ Jacob se zasmál. „Stejně jako pěstování bylinek.“

William se rozesmál. „O cestování časem –“

„Přestaň a dej si pauzu, Wille,“ radila mu Caroline. „Můžeš si ho na tom proklepnout zase za chvíli. Tvůj syn potřebuje přebalit.“

„A já jsem s přebalováním na řadě.“ William vstal a zamířil své dlouhé nohy k Jacobovi. Když k němu Sam zvedl své boubelaté ručičky, samou něhou se málem rozplynul. „To je můj chlapeček.“

Jacobovi řekl. „Dej si zatím ještě čaj. Promluvíme si o těch tvých experimentech později.“

„Půjdu s vámi.“ Sunny se zvedla z podlahy. „Ukážeš mi všechny nové hračky, které jste mu od minulého měsíce koupili.“

„Jen počkej, až uvidíš ten vláček…“ řekl, když odcházeli.

323

„Will s oblibou předstírá, že ty hračky jsou pro Sama,“ smála se Caroline, když vstala, aby Jacobovi nalila ještě šálek čaje. „Doufám, že se příliš nezlobíte.“

„Proč bych se zlobil?“

„Kvůli tomu výslechu.“

Vrátila se ke křeslu a posadila se na opěrku pro ruku. Připomínala mu Sunny.

„Bylo to docela mírné v porovnání s tou španělskou inkvizicí, co si zažil Cal.“

„Cal to, jak se zdá, zvládl úspěšně.“

„Máme ho moc rádi. Nic by Willa nepotěšilo víc, než kdyby se rozhodl pracovat v jeho firmě. Jenomže Cal potřebuje létat, to určitě víš.“

„Nikdy po ničem jiném netoužil.“

„Je to vidět. S Libby to bylo stejné. Taky vždycky přesně věděla, co chce. Sunny to vždycky měla složitější. Někdy jsem si říkala, jestli všechna ta energie a inteligence jí neotevírá až příliš mnoho možností.

Asi mi rozumíš, co chci říct.“ Zatvářil se tázavě, a tak pokračovala.

„Od doktorátu práv získaného na Princetonské univerzitě přejít k astrofyzice. To je dost velký skok docela jinam.“

S krátkou přestávkou mezi tím věnovanou profesionálnímu boxu.

Pokrčil rameny. „Některým z nás trvá rozhodnutí trochu delší dobu.“

„Takoví lidé se obvykle do všeho vrhají po hlavě. Sunny to tak dělá.“

Je mnohem rafinovanější než její manžel, napadlo Jacoba, takže je mnohem těžší ji odbýt. „Je to nejzajímavější žena jakou jsem kdy potkal.“

Je do ní zamilovaný, usoudila Caroline. Není tím nadšený, ale je zamilovaný. „Sunny je jako tapisérie tkaná ze zářivých barev. Některá vlákna jsou neuvěřitelně silná a trvanlivá. Jiná jsou neobyčejně jemná.

Ale umělecké dílo potřebuje lásku i obdiv.“ Zvedla ruce. „Asi by se jí nezamlouvalo, že ji popisuji zrovna takhle.“

Sklouzl pohledem na jasné, mísící se barvy na tapisérii visící na stěně.

„Nechtěla by slyšet o jemnosti.“

324

„Ne.“ Caroline pocítila záchvěv lítosti a ohromnou úlevu.

Takže její mladší dceru zná a rozumí jí. „Je to asi staromódní, ale Will i já opravdu potřebujeme vědět jen to, že je šťastná.“

„To není staromódní.“ Než odjel z domova, řekla mu jeho matka skoro totéž o Calovi.

Caroline s povzdechem pohlédla na zeď, kde viselo její dílo, které si prohlížel. „To je jedna z mých starších prací. Dělala jsem ji, když jsem byla gravidní a čekala Sunny. Tehdy jsem většinu svých věcí prodávala, ale z nějakého důvodu jsem si právě tuhle věc ponechala.“

„Je nádherná.“

Z náhlého popudu vstala a šla tapisérii sundat ze stěny. Dotkla se jí a vzpomněla si, jak seděla u svého ručně vyrobeného stavu a pozorovala sluneční paprsky skotačící na barvách, které vybírala a míchala. Will byl v zahradě, Libby spala na přikrývce natažené na trávě. Dítě se v děloze pohybovalo. Ta vzpomínka byla o to sladší, kolik času od té doby uběhlo.

„Chtěla bych ti ji dát.“

Kdyby mu nabídla Rembrandta nebo O’Keeffeho, nemohl by být víc zaskočený. „To nemohu přijmout.“

„Proč ne?“

„Má to nevyčíslitelnou hodnotu.“

Zasmála se tomu.

„Na má díla stanovuje ceny můj manažer. Většinou jsou absurdní.

Nelíbí se mi představa, že by mé práce skončily jen v uměleckých galeriích nebo v muzeích.“ Srolovala tapisérii. „Bude to pro mě znamenat mnohem víc, když budu vědět, že některá z mých děl si bude užívat naše rodina.“ Když nic neříkal, podala mu ji. „Moje dcera si vzala tvého bratra a nosí jeho jméno. Tím se z nás stala rodina.“

Nechtěl se cítit jako součást rodiny. Potřeboval si uchovat svůj odstup, potřeboval myslet na Caroline a Williama Stoneovi dál jen jako jména osob patřících k historii. Přistihl se, že natahuje ruku a bere si od ní tu měkkou tkaninu.

„Děkuju ti.“

Dětský pokoj byl vymalovaný tlumeně zelenou barvou. Starožitná železná kolébka v bílé barvě byla ozdobená přikrývkou, na kterou 325

Caroline použila pastelové barvy. Pokoj byl plný hraček, z nichž o mnohé ještě léta Sam neprojeví zájem. Byly tu i spousty plyšových zvířátek, od slonů po tradičního medvídka.

Sunny si ho půjčila a čekala, až si táta položí Sama na přebalovací stůl. „Jsi dojemný.“

„Možná si nepamatuješ, jaký trest je za odmlouvání,“ řekl Will mírně a rozepínal Samovy kalhoty s laclem.

„Jsem už moc velká na to, abys mě nechal sedět na židli, dokud se neomluvím.“

Slehl po ní pohledem. „Na to nespoléhej.“

„Tati,“ vzdychla a odložila medvídka. „Od té doby, co mi bylo třináct, jsi zpovídal každého kluka, kterého jsem přivedla domů.“

„Chci vědět, s jakými lidmi se má dcera společensky stýká. Na tom není nic špatného.“

„Je. Ten způsob, jakým to děláš.“

Sam zavrněl a začal kopat nožičkama, když mu Will sundal plenku a začal ho zasypávat voňavým pudrem. „Měl jsem tě radši, když jsi byla takhle velká.“

„Hrubiáne.“ Došla k němu a položila mu loket na rameno. I když se nejvíc vzpouzela, nikdy ho nedokázala přestat mít ráda. „Doufám, že stejně mučivému výslechu budeš podrobovat ty holky, co si bude Sam vodit domů, až začne chodit na rande.“

„Samozřejmě. Nejsem sexista, takže nedělám zbytečné rozdíly mezi pohlavími, nejsem zastánce nadřazenosti mužů a diskriminace žen.“ Taky není hloupý. „Chceš mi tvrdit, že jste ty a J. ‚I trávili ty dny v chatce platonickou láskou?“

„Ne.“

„Nemyslel jsem si to.“ Zapnul synovi čistou plenku. Život byl tak prostý, pomyslel si, když bylo potřeba starat se jen o suché plenky a prořezávání prvních zoubků. „Sunny, vždyť toho člověka znáš jen pár týdnů.“

Zatvářila se pochybovačně. „Znamená to, že jsi změnil své názory na volnou lásku?“

„Sexuální revoluce skončila.“ Zapnul Samovi kalhoty. „Z několika dost dobrých důvodů.“

326

Zvedla ruku, aby ho zastavila. „Než je začneš vyjmenovávat, smím ti říct, že s tebou souhlasím?“

To mu trochu vzalo vítr z plachet. Sunny se zachovala čestně v duchu své asertivní povahy.

„Dobře. Potom si budeme navzájem rozumět.“

„Že promiskuita není ani morálně ani eticky správná a po fyzické stránce rozumná? Naprosto souhlasím. Nikdy jsem nebyla promiskuitní.“

„Jsem rád, že to slyším.“ Samovi se začaly zavírat oči, a tak ho Will uložil do kolébky.

„Neříkala jsem, že jsem panna.“

Will sebou trhl. Nechtěl se považovat za staromódního puritána, a tak si jen povzdechl. „Asi jsem něco takového čekal.“

„Chceš, abych se posadila na židli a seděla tam tak dlouho, dokud se neomluvím?“

Sevřel pevně rty. „Nemyslím, že by to v tomhle případě mělo nějaký význam. Nejde o to, že bych nevěřil tvému úsudku, Sunbeam.“

Nikdy mu nedokázala odolat. Došla k němu, vzala jeho obličej do dlaní a políbila ho. „Ale tvůj úsudek je mnohem lepší.“

„Přirozeně.“ Usmál se a plácl ji přes zadek. „Je to jedna z těch mála výhod středního věku.“

„Ty nikdy nezestárneš.“ Podařilo se jí nerozesmát se ani v náznaku. „Tati, možná bych se měla přiznat úplně ke všemu. Už jsem byla s klukem dřív.“

„Ne s tou liškou podšitou Carlem Lomminsem, doufám.“

Udělala obličej. „Důvěřuj mi trochu. A nepřerušuj mě, chci to dokončit. Když jsem s někým, je to proto, že ho mám ráda, protože si vzájemně vážíme jeden druhého a protože to bereme zodpovědně. To jsi mě naučil, ty a máma.“

„Takže mi chceš říct, že se nemám o tvůj vztah s J. T. starat.“

„Ne, neříkám ti, že se o něj nemáš starat. Říkám ti, že ho mám ráda.“

„No dobrá, pak tedy –“

„Miluju ho.“

Zadíval se jí zkoumavě do očí. Jelikož byl vášnivě zamilovaný do jedné a té samé ženy po většinu svého života, dokázal rozpoznat vnější 327

příznaky zamilovanosti. Bylo načase, aby sám sobě přiznal, že takové indicie ve tváři své dcery pozoroval od chvíle, kdy ji zahlédl ve dveřích.

„A?“

„A co?“ kontrovala.

„Co s tím budeš dělat?“

„Provdám se za něho.“ Její vlastní výrok ji překvapil natolik, že se rozesmála. „Ještě to neví, protože i já sama jsem na to přišla až právě teď. Až pojede domů na jih, pojedu s ním.“

„A když bude mít námitky?“

Zvedla bradu. „Bude se s nimi muset naučit žít.“

„Myslím, že problém je v tom, že se mi příliš podobáš.“

Položila otci ruce kolem krku a objala ho. „Nejsem ráda, že budu tak daleko. Ale chci být s ním.“

„Jestli tě dokáže učinit šťastnou.“ William ji odstrčil. „Ať si ale dá sakra pozor, abys s ním byla šťastná.“

„Nehodlám mu dát na výběr nic jiného.“

328

DESÁTÁ KAPITOLA

„Bude to legrace.“ Sunny zamířila k parkovišti u jasně zářícího, agresivně blikajícího nápisu Club Rendezvous. Jacob si prohlížel rozsvěcující se a zhasínající barevná světla trochu pochybovačně.

Pohladila ho po ruce. „Důvěřuj mi, kámo, je to přesně to, co potřebujeme.“

„Když to říkáš.“

„Ano. Kromě toho, jestli zjistím, že neumíš tancovat, chtěla bych se s tebou přestat zdržovat a urychleně se tě zbavit.“ Jen se smála, když ji zatahal za ucho.

„Taky mi něco dlužíš,“ prohlásila.

„Co a za co?“

Sklopila stínítko a podívala se do zrcátka na tu část obličeje, kterou v něm mohla zahlédnout. Vytáhla rtěnku a namalovala si ústa výrazně červenou barvou.

„Protože kdybych tak rychle nevymyslela tak dokonalou výmluvu, musel bys zůstat na večeři u mých rodičů.“

„Mám rád tvé rodiče.“

Dojatě se k němu naklonila a políbila ho na tvář. Když si všimla, jaký její rtěnka zanechala otisk, očistila ho palcem. „Vydrž se chvíli nehýbat,“ napomínala ho, když se odtahoval. „Už to skoro mám.“

Spokojeně vhodila rtěnku do kabelky.

„Já vím, že se ti mí rodiče líbí. Já je mám taky ráda. Ale ještě jsi nikdy nejedl a nepil nic takového, jako jsou nachos a margaritas u Willa a Caro.“ Ztišila tajemně hlas. „Moje matka vaří.“

„Je to v tomhle státě něco protizákonného?“

„Vaří takové věci jako je vojtěškové fondue.“

„Ano?“ Když se mu podařilo představit si něco podobného, rozhodl se, že v tom případě dává raději přednost ostře pálivému 329

mexickému jídlu, které si dopřáli před chvílí. „Myslím, že jsem ti opravdu zavázaný a vděčný.“

„Vděčíš mi za svůj život,“ souhlasila. Otevřela dvířka a vklouzla do uzoučké mezery mezi svým a sousedním autem. Blikající světla po ní poskakovala a jen zvýrazňovala její skutečný vzhled, vzrušující a exotický.

„Po pár týdnech v lůně přírody si myslím, že si oba zasloužíme trochu živé hudby, čím hlasitější tím lepší. Rovněž tak neurvalý lidský dav a trochu vzduchu prosyceného cigaretovým dýmem.“

„Zní to jako popis ráje.“ S úsilím se protáhl druhými dveřmi ven.

„Taky jsem se tě chtěl zeptat, jak se jmenuje to oblečení, co máš na sobě.“

„Tohle?“ Přejela pohledem po svých přiléhavých, krátkých červených šatech bez ramínek, které měla pod zimním kabátem.

„Sexy,“ rozhodla se a přejela si jazykem přes zuby.

„Jak bys to nazval ty?“

Jen pokrčil rameny. Drželi se za ruku a šli po rozbitém chodníku.

Přiléhavá kůže šatů ji proti větru příliš nechránila, ale bylo příjemné, mít na sobě něco jiného než džíny. Ještě příjemnější bylo vnímat, jak často se Jacob neubránil pohledu na její nohy.

Na zimu zapomněli hned, jak otevřela dveře, protože je málem porazil závan tepla a ohlušující hudba.

„Ach… civilizace.“

Viděl jen setmělý prostor, kterým v krátkých intervalech probleskovaly oslnivé světelné paprsky. Hudba byla opravdu tak hlasitá, jak slibovala. Ucítil pach kouře a alkoholických nápojů, potu a parfémů. Tím vším se nesl neustálý hukot hlasů a smíchu. Vešel dál, zatímco ona ukládala ústřižek vstupenky do kabelky.

Měla pravdu. Potřeboval to. Nejen jako smyslovou stimulaci, nejen ten anonymní dav, ale i ten autentický pohled na to, jak vypadá společenský život ve dvacátém století.

V podstatě se příliš nelišil od toho, co mohl potkat ve svá vlastní době. Lidé, tehdy i tehdy, mají tendenci se k zábavě sdružovat. Chtějí hudbu a společnost, jídlo a pití. Doba se mění, ale potřeby lidí jsou v podstatě stále tytéž.

330

„Tak pojď.“ Táhla ho davem k jakýmsi stolům sraženým dohromady, které byly ve dvou poschodích nad sebou. To první byl dlouhý bar, za kterým stál člověk, naléval nápoje a vyndával misky naplněné něčím, co se dalo brát rukou a jíst. Lidé tu byli namačkaní jeden na druhého tak těsně, že se dotýkali boky.

Nad tím bylo půlkruhové pódium, kde hráli hudebníci. Jacob jich napočítal osm, byli různě oblečení a drželi nástroje, jejichž zvuk zesílený na zvukovém panelu se linul z vysokých krabic umístěných po stranách pódia.

Na malém čtvercovém prostoru před ním, se změť rukou a nohou, těl a hlav pohybovala do rytmu nejrůznějšími způsoby. Jacob se díval, jak jsou oblečení, a zjistil, že v tom není jednotná norma. Úzké kalhoty těsně obepínající tělo, stejně jako ohromné volné kalhoty, dlouhé sukně a kratičké minisukně, živé barvy a prostá černá. Ženy měly boty s plochými podrážkami, nebo tak jako Sunny, střevíčky s jehlovými podpatky. Usuzoval, že ty ženy s podpatky asi chtějí vypadat vyšší.

Mělo to ale i vedlejší efekt, že pohled na jejich nohy byl velmi příjemný.

Líbil se mu ten nekonvenční styl, to zdravé vyjadřování individuálních zálib. Věděl, že mezi touto dobou a jeho vlastní dobou byl okamžik, kdy se většina společnosti přikláněla k nošení uniforem.

Bylo to krátké období, ale Jacobovi připadalo, že muselo být hrozně skličující.

Jen tak stál a díval se, jak servírky v krátkých sukních pobíhají v obou podlažích, balancují s tácy a zapisují si objednávky, které na ně hosté křičí.

Neefektivní, ale zajímavé, pomyslel si. Je jednodušší stisknout tlačítko na ovladači pro objednávky a vzít si požadovanou věc z rychloobslužného zařízení. Ale takhle to není tak neosobní.

Sunny si ho držela za ruku a vedla ho po schodech nahoru. Tam začala hledat volný stůl.

„Zapomněla jsem, že je sobota večer,“ řvala na něho, aby ji slyšel.

„V sobotu tady bývá vždycky hrozný blázinec.“

„Proč?“

„Všichni vyrážejí na rande,“ zasmála se. „Neboj, někam se vejdeme.“ Přestala se rozhlížet a usmála se na něho. „Co myslíš?“

331

Zvedl ruku a pohrával si s kuličkami, které jí na tenkých řetízcích visely z ušního lalůčku.

„Líbí se mi to.“

„Hudebníci jsou dobří.“ Ukázala jejich směrem, saxofonista zrovna rozjel křiklavé sólo. Někdo do ní zezadu vrazil. Jak ji postrčil vpřed, dala ruce Jacobovi kolem krku. „Tohle je vlastně naše první rande.“

Nestaral se o dav kolem a dal jí pusu.

„Jak to zatím jde?“

„Je to boží.“

Usoudil, že to znamená „skvělé“ a znovu ji políbil.

Její spokojené vydechnutí v něm odstartovalo řetězovou reakci.

„Myslím, že bychom tady klidně mohli jen tak zůstat stát,“ řekl jí přímo do ucha. „Myslím, že by si toho vůbec nikdo nevšiml a nikomu by to nevadilo.“

„Máš pravdu,“ řekla a znovu si vzdychla. „Je tu hrozné horko.

Možná bychom mohli –“

„Sunny!“ Někdo ji chytil kolem pasu, otočil si ji k sobě a nakonec ji dlouze políbil na ústa. „Holčičko, tak ty ses nám vrátila.“

„Marco.“

„Spíš to, co ze mě zbylo. Celé týdny jsem tu chřadl smutkem.“ Dal jí přátelsky ruku kolem ramen. „Kampak ses nám vypařila?“

„Do hor.“ Usmívala se a měla radost, že ho vidí. Svého hubeného, skromného a neškodného přítele. I přes ten okázalý polibek se už před lety usnesli, že si své přátelství nebudou kazit nějakým milostným románkem.

„Tak co se tady ve světě děje?“

„Člověk člověku vlkem, drahoušku. Ale jinak to ujde.“

Pohlédl jí přes rameno a zjistil, že ho odtud spaluje zaživa pohled páru zelených očí.

„A… máš tu přítele, kdo je to?“

„J. T.“ Položila Jacobovi ruku na paži. „To je Marco, můj starý kámoš. Nezkoušej si s mým přítelem zahrávat, Marco. Zavraždil by tě.“ Marcovi to nebylo třeba říkat dvakrát. „Ahoj.“ Nepodal mu ruku, protože o ni ještě nechtěl přijít.

332

„Ahoj.“ Jacob si ho měřil pohledem. Předpokládal, že kdyby se ten chlap pokusil Sunny ještě jednou políbit, asi by to stačilo, aby mu zakroutil tím jeho hubeným krčkem.

„J. T. je shodou okolností bratr manžela mé sestry.“

„Svět je malý.“

Jacob ani nemrkl. „Menší než si myslíš.“

„Jasně.“ Kdyby měl Marco kravatu, určitě by si ji povolil. Měl rozepnutý límeček a neměl nic, co by si mohl povolit, aby si uvolnil krk, který se mu svíral. „Hele vy dva, nehledáte volný stůl?“

„Že váháš.“

„Máme ještě nějaké místo támhle vzadu, jestli se vám tam chce prodírat.“

„Jo.“ Podívala se na Jacoba. „Jo?“

„Jistě.“ Už se sám na sebe zlobil. Žárlivost je spíš citová než intelektuální reakce. Díval se na Sunnyiny dlouhé nohy, když procházela mezi stoly. Je to naprosto oprávněná reakce. Muži se možná vyvíjejí, ale vždycky chránili a budou chránit své území.

Když stanuli u stolu, půl tuctu lidí začalo Sunny zdravit jménem.

Protože představování proběhlo v hluku hlasité hudby bez většího efektu, Jacob jen přikývl všem na pozdrav a usedl.

„Tohle kolo platím já,“ oznámil Marco, když se mu konečně podařilo přivolat servírku. „Dejte nám všem totéž,“ řekl jí. „Plus sklenku suchého bílého vína pro dámu a…“ Tázavě pozvedl obočí směrem k Jacobovi.

„Pivo. Děkuju.“

„Není problém. Prodal jsem dnes tři auta.“

„Ty se máš.“ Sunny se trochu naklonila a snadno překřičela hluk, aby Jacobovi sdělila: „Marco je obchodník s auty.“

„Blahopřeju,“ řekl, protože mu to připadalo jako nejbezpečnější odpověď.

„Daří se mi. Dejte mi vědět, když budete mít zájem. Tenhle týden jsme dostali zásilku úplně báječných vozů.“

Jacob se podíval na brunetku sedící vedle něho, protože se rukou třela o jeho ruku.

„Dám vědět.“

333

Marcovi se ulevilo, že se na něho nový Sunnyin přítel přestal dívat tak, jako by mu nejraději přetvořil obličej. Přisunul si židli trochu blíž.

„Čím jezdíš, J. T.?“

Kolem stolu to nesouhlasně zahučelo. Marco to přijal s pokrčením ramen, ale zůstal v pohodě a nabral si plnou hrst oříšků.

„Hej, je to můj džob. Já se tím živím,“ usmíval se Marco.

„J. T. je astrofyzik,“ řekla Sunny.

„Opravdu?“ zeptala se brunetka a přisunula si židli blíž k němu.

Má velké hnědé oči, všiml si Jacob.

„Dalo by se to tak říct.“

„Zbožňuju chlapy, kterým to pálí.“

Potěšený Jacob si vzal od servírky pivo a postavil ho před sebe.

Zaregistroval, jak se na něho Sunny podívala přes stůl. Rozpoznal podtext toho pohledu. Žárlivost je zřejmě nakažlivá. Nic ho nemohlo potěšit víc. Otočil se k brunetce a vydržel i to, že vyfukovala cigaretový kouř jeho směrem. Nemělo smysl snažit se jí vysvětlovat, že kouření ohrožuje její velmi atraktivně zabalené plíce.

„Opravdu?“

Dívala se mu do očí a pomalu zamačkávala cigaretu v popelníku.

„No jistě. Nesmírně mě přitahuje inteligence.“

„Pojď si zatancovat.“ Sunny odsunula svou židli a zatahala Jacoba za rukáv. „Snažíš se marně, Sheilo,“ zavrčela a táhla Jacoba na taneční parket.

„Jmenuje se Sheila?“

Otočila se k němu, vrazila do něho, zvedla bradu a zeptala se výhrůžné: „A kdo to chce vědět?“

„Nechceš, abych byl příjemný na tvé známé?“

Založila si ruce v bok. Měla podpatky, takže její oči byly ve stejné výšce jako jeho. Její tělo přesně pasovalo k jeho.

„Ne.“ Její ústa se sešpulila, když mu pokládala ruce kolem krku.

„Na ty zabedněné ne.“

Zvědavě se ohlédl ke stolu. „Je zabedněná?“

„Jako kdyby sis nevšiml. Bohužel její IQ má do obvodu jejího poprsí hodně daleko.

„Víc se mi líbí tvé… IQ.“

334

„Správný názor.“ Usmála se a zlehka ho políbila na ústa. „Nemůžu se na ni zlobit za to, že to na tebe zkoušela. Jsi moc roztomilý.“

„Roztomilí jsou malí pejsci,“ zavrčel. „Nebo dětičky.“

„Ty máš rád děti?“

„Ano. Proč?“

Hrála si s konečky jeho vlasů. „Jen se ptám. Stejně jsi roztomilý. A sexuálně přitažlivý.“ Něžně se zakousla do jeho spodního rtu. „A chytrý.“ Položila svou tvář na jeho, když si ji k sobě přitáhl blíž. A můj, pomyslela si. Celý můj. „Z čeho je to T?“ zašeptala.

„Jaké T?“

„V J. T.“

„Jen tak.“

„Musí být z nějakého jména.“ Spokojeně zamručela. „Tancuješ moc dobře.“ Saxofon měl znovu sólo, tentokrát to bylo plačtivé blues.

Jacob si držel Sunny těsně u těla a díval se do jejích hlubokých očí.

Ani se skoro nepohybovali, jak bylo na parketu těsno. Když jí začal rukama přejíždět po zádech a ústy po hrdle, přestalo ji zajímat, jestli se ještě budou pohybovat. Přitiskla svá stehna na jeho. Kožené šatičky jí seděly jako druhá kůže, ale on už si představoval, jak jí je bude svlékat. Pomalu, dráždivě začal přejíždět rukama po jejích holých ramenou. Přestože hrála hudba, slyšel, jak její kůže šumí a reaguje.

Pomalu přiložil znovu svá ústa na její a hrál si s nimi.

„Nádherně voníš. Jako jaro na poušti, jako horko smíšené se stopou nějakých kvetoucích divokých květů.“

Nemohla odolat, líbala ho stále a víc, až se jí zatočila hlava.

„J. T?“

„Ano?“

Otevřela oči a setkala se s jeho pohledem. „Pojďme domů. Už mě ten dav tady nebaví tolik jako dřív.“

Zůstali ve městě týden, aby ho mohla vzít do kina, do obchodů, do dalších klubů. To, že byl vším neustále fascinovaný, přičítala tomu, že nikdy před tím ještě nebyl na severozápadě. Pokaždé, když se vydali někam ven, bylo to, jako by viděl další a další věci poprvé v životě.

Proto jí čas s ním tolik utíkal a nejrůznější pochůzky ji bavily tak jako nikdy před tím.

335

Když byli spolu sami, když se chvěla v jeho náručí, uvědomovala si, že nezáleží na tom, kde jsou. Jsou spolu. Jestliže se každým dalším okamžikem zamilovávala stále víc, činila tak dobrovolně a s absolutní radostí.

Poprvé v životě přemýšlela o budoucnosti s mužem, s jedním jediným. Představovala si, jak s ním bude trávit rok za rokem, ne vždy bude šťastná, ale vždy bude spokojená. Přemýšlela o domově a pokud se součástí těch představ nestaly bíle natřené dřevěné plůtky a parkoviště pro auta, děti rozhodně ano. Dokázala si představit jejich hádky, rámus, smích.

Brzy, usoudila, si o tom s ním promluví. Naplánují si budoucnost.

Povolil sám sobě ten jeden týden. Pár dní neznamená nic v porovnání s nekonečností času. Ale pro něho ty dny znamenají mnoho. Zaznamenal si všechno, co byl schopen, a zbytek si vryl do paměti. Nechtěl zapomenout ani jediný okamžik.

Působilo mu starosti, jak by jí měl říct, kam musí cestovat, až ji bude opouštět, aby ji to co nejmíň bolelo. A ještě větší obavy měl z toho, že si už nebyl jistý, jestli bude mít kuráž žít bez ní.

Když vyjeli z města, aby se vrátili do chaty, řekl si, že to je začátek konce. Jestliže to má skončit, a tady neviděl žádnou jinou alternativu, skončí to čestně. Všechno jí řekne.

„Jsi tak zamlklý,“ řekla mu, když odbočovali na dlouhou hrbolatou cestu vedoucí k chatě.

„Jen jsem přemýšlel.“

„To je v pořádku, ale už asi pět hodin ses se mnou kvůli ničemu nehádal. Začínám si o tebe dělat starosti.“

„Nechci s tebou bojovat.“

„To tedy mám opravdu strach, že nejsi v pořádku.“ Tušila, že myslí na něco a to něco je příčinou, proč se jí nervozitou potí dlaně.

Úmyslně se snažila mluvit veselým a ležérním tónem.

„Během pěti minut tam budeme. Až budeš zase uvězněný v chatě, nebudeš mít jinou možnost než zabývat se nošením dřeva, jíst z konzerv, zase budeš ten starý známý mrzout.“

„Sunny, musíme si spolu promluvit.“

Navlhčila si jazykem rty. „Dobře.“ Když zastavila auto před chatou, nervy jí začaly drnčet napětím.

336

„Nejdřív si promluvíme nebo nejdřív vynosíme věci z auta?“

„Teď.“ Muselo to být teď hned. Vzal ji za ruku a řekl jí to první, co ho napadlo. „Moc tě miluju.“

Strach, který jí svíral žaludek, povolil. „Když mi budeš říkat takové věci, tak to spolu nebudeme nikdy bojovat.“ Naklonila se k němu, aby ho políbila. V tu chvíli si všimla, že z komína chaty vychází kouř.

„Jacobe, někdo tady je.“

„Cože?“

„V chatě.“ Viděla, jak se otvírají dveře. „Libby!“ Se smíchem otevřela dvířka auta a vyskočila ven. „Libby, ty jsi mě vyděsila k smrti.“

Jacob se díval, jak se objala se štíhlou brunetkou. „Ty jsi ale opálená!“

„Na Bora Bora svítí slunce skoro pořád,“ Libby políbila svou sestru na obě tváře. „Když jsme se včera večer vrátili, mysleli jsme, že jste před námi utekli.“

„Udělali jsme si jen krátký výlet do světa, abychom znovu načerpali energii.“

Libby se uvolněně a spokojeně smála. Znala svou sestru velmi dobře.

„Přesně to jsem říkala Calovi. Nechalas tu všechny své knížky.“

Zničehonic chytila Sunny za obě ruce. „Sunny, jsem tak ráda, že jsi zpátky. Nemohla jsem se dočkat, abych ti mohla říct, že –“ Koutkem oka zachytila pohyb. Podívala se tím směrem a uviděla Jacoba vystupovat z auta. Když se jejich oči setkaly, její úsměv zmizel.

Sevřela Sunnyinu ruku mnohem pevněji.

„Co? Co abys mi řekla? Aha.“

Sunny se s úsměvem otočila.

„Uhodneš, kdo se tu objevil? To je Jacob, Calův bratr.“

„Já vím.“ Libby měla pocit, jako kdyby jí zmizela pevná země pod nohama. Poznala jeho obličej. Znala ho z fotografie, kterou měl Cal na lodi. Tohle byl ale člověk z masa a krve. Vypadal naštvaně. Dívali se na sebe, mlčky si jeden druhého měřili pohledem. Libby zbledla.

Přijel si pro Cala, napadlo ji a musela se usilovně bránit, aby proti tomu nezačala protestovat, jak jí velelo celé její tělo.

337

Je zděšená, uvědomil si. Ozvalo se něco někde v něm uvnitř, co se tvrdohlavě snažil ignorovat. Nebude ji litovat. Nebude o ní přemýšlet jinak, než jako o překážce, která brání návratu jeho bratra domů.

„J. T.?“ Sunny instinktivně položila ruku Libby kolem ramen, jako by ji chtěla chránit. Uvědomovala si, že se něco děje. Ona jediná neví, o co jde.

„Libby, ty se třeseš. Neměla bys chodit ven bez kabátu. Pojďme dovnitř.“ Ohlédla se přes rameno. „Pojďme všichni dovnitř.“

„To nic není, jsem v pořádku.“

Zoufalá Libby vešla dovnitř, šla ke krbu a snažila se zahřát si ledové ruce. Její obavami se chvějící srdce ale nemohla zahřát sebevětší dávka tepla. Nesmí se na něho znovu podívat dřív, než bude schopná se trochu ovládat. Někde v duši měla vždy ukrytého červíka strachu, že si jednoho dne pro Cala někdo přijede. Ale nevěřila, že to bude tak brzo. Strávili spolu tak málo času.

Čas, pomyslela si hořce. To slovo se naučila nenávidět.

Sunny bezradně stála mezi nimi. V té malé místnosti bylo napětí mezi nimi cítit skoro stejně, jako vůně hořícího dřeva.

„Tak dobře.“ Dívala se střídavě na Libbyina záda a Jacobův kamenný obličej, aniž by tušila, co by měla dělat. „Nechtěli byste mi někdo z vás říct, co se tady děje?“

„Podívej, Libby, jestli tohle je ta tvá neodolatelná sestřička, chtěl bych ti říct –“

Do kuchyně vešel Cal, byl bosý a měl na sobě roztrhané triko.

Všichni se k němu otočili. Bylo to jako v nějakém baletním vystoupení. Spokojený výraz jeho obličeje zmizel. Všichni ztuhli.

„J. T.,“ řekl to tak tiše, že to spíš jen zašeptal. Projel jím pocit radosti a zároveň nedůvěry, protože nebyl schopen uvěřit, že je to pravda. „J. T.,“ zopakoval. Potom se vrhl ke svému bratrovi a pevně ho objal. „Jacobe! Jsi to ty!“

Libby je pozorovala, dokud jí slzy nezalily oči. Potom se odvrátila.

Sunny se na ně dívala se zářivým úsměvem. Oba bratři objímali jeden druhého s nelíčenou radostí. Viděla, jak je Jacob dojatý a připadalo jí to nádherné.

338

„Nemohu tomu uvěřit,“ šeptal Cal, odtahoval si bratra dál od sebe, aby si ho mohl prohlížet a hltat jeho obličej. „Opravdu jsi tady! Jak se ti to podařilo?“

Nechal ležet své ruce Calovi na ramenou, protože se ho potřeboval fyzicky dotýkat.

„Stejně jako tobě, ale o něco obratněji a snáz. Vypadáš dobře.“

Nějak podvědomě čekal, že Cal bude bledý a hubený a unavený neustálým soubojem s dvacátým stoletím. Místo toho byl jeho bratr opálený, plný života a očividně šťastný.

„Ty taky.“ Trochu se přestal usmívat. „Co máma? A táta?“

„Jsou v pořádku.“

Cal přikývl. Naučil se žít s tou bolestí, že o svých rodičích neví.

„Dostali jste mou zprávu. Nemohl jsem vědět, jestli se to podaří.“

„Dostali,“ řekl Jacob.

„Setkal ses s Libby.“ Otočil se a natáhl ruku ke své ženě. Ta se nepohnula.

„Ano.“ Jacob naklonil hlavu na stranu a vyčkával. První krok by měla udělat ona.

„Máte si toho oba dost co říct.“

Usilovně se snažila, aby její hlas zůstal vyrovnaný.

„Libby.“ Cal zašeptal její jméno a šel k ní. Viděl v jejích očích lásku a strach. „No tak.“

„Nic se neděje.“ Zmobilizovala všechny síly a stiskla mu ruku.

„Mám něco nahoře na práci. Vy dva si spolu vystačíte.“ Podívala se na Jacoba. „Vím, že se vám jednomu po druhém stýskalo.“ Otočila se a utekla po schodech nahoru.

Sunny přestala sledovat svou sestru, která se dala na ústup, zadívala se na Calův vážný obličej a do Jacobových rozzlobených očí.

„Co se to tady proboha děje?“

„Smím tě požádat, abys šla za ní nahoru?“ Cal jí položil ruku na rameno, ale dál se díval za svou ženou. „Nechci, aby byla sama.“

„No dobře.“ Už jí bylo jasné, když se na ty dva podívala, že tady se žádného vysvětlení nedočká. Takže ho získá od Libby.

Cal počkal, až Sunny vyšla po schodech nahoru. Potom se podíval na svého bratra.

„Musíme si spolu promluvit.“

339

„Ano.“

„Tady ale ne.“

Myslel na svou ženu.

„Ne.“ Jacob myslel na Sunny. „Pojďme do mé lodi.“

Sunny se zastavila za dveřmi ložnice. Zhluboka se nadechla a potom je otevřela. Libby seděla na kraji postele. Neplakala. Kdyby mohla plakat, bylo by to snad méně hrozné než ten její srdcervoucí výraz.

„Sestřičko, tak co se děje?“

Libby se cítila, jako kdyby to byl zlý sen. Podívala se na svou sestru a vrátila se do reality.

„Jak dlouho je tady?“

„Asi tři týdny.“ Sunny se posadila na postel a vzala Libbyinu ruku do svých. „Mluv se mnou. Myslela jsem, že budeš ráda, když se konečně setkáš s bratrem Cala.“

„Jsem ráda, kvůli němu.“ Usoudila, že tohle je naprostá pravda a přitiskla si ruku k ustrašenému žaludku. „Vysvětlil ti, proč je tady?

Odkud je?“

„Samozřejmě.“ Sunny se na ni rozpačitě podívala a trochu s ní zatřásla. „No tak, Libby, přestaň se tvářit tak nešťastně, J. T. možná není nejdokonalejší, ale není žádné monstrum. Jen má starost o Cala a možná se ho trochu dotklo, že se rozhodl vybrat si tebe a usadit se tady.“

„Ach bože.“

Libby nevydržela sedět, vstala a přešla k oknu. Zaslechla zvuk motoru a viděla, jak se landrover rozjel směrem k lesu.

„Byla bych ho nechala odejít,“ řekla tiše a zavřela oči. „Tehdy jsem na to byla připravená. Nemohla jsem od něho žádat, aby se vzdal své rodiny, svého života. Ale teď už ho nemůžu nechat odejít.

Nenechám ho odejít.“

„Kam by šel?“

Libby si opřela hlavu o chladné sklo okna. „Zpátky.“ Malinko se zasmála. „Dopředu. Jacob ti musel říct, jak hrozně komplikované to všechno je.“

Sunny vstala, došla k Libby a položila jí ruce na ramena. Libby měla ramena tak ztuhlá, že jí je Sunny automaticky začala masírovat.

340

„Cal je dospělý chlap, Libby, a když si vybral, ze chce zůstat tady, je to jeho věc. J. T. to prostě bude muset přijmout.“

„A přijme to?“

„Když se tu J. T. objevil, zuřil a byl rozčilený. Nemohl pochopit Calovy pohnutky. Ale to se změnilo. Pro nás pro oba.“

Libby se pomalu otočila. To, co její sestra cítila ve svém srdci, měla jasně vepsané i v očích. Libby se zmocnila panika.

„Proboha, Sunny.“

„No tak, nedívej se na mě takhle.“ Usmála se. „Jsem zamilovaná, nejsem na smrt nemocná.“

„Ale co budeš dělat?“

„Pojedu s ním.“

V němém pláči ji Libby objala kolem krku. Zavěsila se do ní.

„Proboha, Libby, jsi tak hrozná jako Jacob. Vždyť je to jen do Filadelfie. Chováš se jako kdybych řekla, že se chystám zařídit si domácnost na Plutu.“

„Na Plutu nejsou zřízené žádné kolonie.“

S potlačovaným smíchem se Sunny od ní odtáhla. „Takže proto to nepřipadá v úvahu. Budeme se muset usadit ve Filadelfii.“

Libby se zadívala Sunny do obličeje a její výraz se pomalu měnil.

Slzy se jí přestaly tlačit do očí, během chvilky je měla suché.

„Ty nevíš, jak to je, že ne?“

„Já vím, že miluju J. T. a že on miluje mě. Ještě jsme nemluvili o budoucím životě, ale je to jen otázka času.“ Zarazilo ji něco ve výrazu tváře její sestry.

„Libby, proč se na mě díváš, jako bys mě chtěla zakroutit krkem?“

„Tobě ne.“

Libbyin hlas zněl rozhodně. Možná, že ona byla ta tišší z nich dvou, ale když někdo, koho měla ráda, byl v ohrožení, dokázala by zahanbit i královnu Amazonek.

„Ten grázl.“

„Cože?“

„Řekla jsem, že je grázl.“

Sunny měla svou sestru ráda, ale tohle ji naštvalo. „Hele, Libby –“

Zavrtěla hlavou. Nehodlala se teď nechat zastavit. „Řekl ti, že tě má rád?“

341

Sunny ztrácela trpělivost a málem vyštěkla něco ostrého, ale rozmyslela si to a řekla jen: „Ano.“

„A ty ses s ním vyspala.“

Sunny přimhouřila oči. „Mluvíš jako táta.“

„No jasně, že jsi s ním spala,“ řekla Libby potichu a přecházela po pokoji. „Nechal tě, aby ses do něho zamilovala a neměl ani tolik slušnosti, aby ti to řekl.“

Sunny bubnovala nohou o podlahu.

„Aby mi řekl co?“

„Aby ti řekl, že Cal a on jsou z třiadvacátého století.“

Sunny ztuhla. V náhlém tichu zírala na Libby. To je tím sluníčkem.

Její ubohá sestřička si na ostrově Bora Bora spálila mozek. Pomalu přešla přes pokoj k ní

„Libby, co kdyby sis lehla a já ti přinesu studený obklad na čelo.“

„Ne.“ Libby zavrtěla hlavou a lomcoval s ní vztek. „Ty si sedni a já ti přinesu brandy. Neodmlouvej. Budeš ho potřebovat.“

Cal vstoupil na kapitánský můstek lodi a zaplavila ho vlna nostalgie. Nákladní letadla, která pilotoval v tom životě, který si vybral, sice uspokojovala jeho potřebu po létání, ale nebylo to nic moc. Nemohl odolat, aby si nesáhl na ovládací panel.

„Moc pěkná, J. T. To je nový model?“

„Ano, usoudil jsem, že nejlepší bude navrhnout pro tuhle cestu speciál. Udělali jsme pár úprav kvůli teplotě a ovladatelnosti.“

Cal si musel sáhnout i na plynovou páku. „Rád bych se s ní proletěl, abych zjistil, co umí.“

„Vezmu tě.“

Cal se zasmál. Po pár kilometrech by nás zaměřili a octli bychom se na první stránce Otázek a odpovědí. “

„A to je co?“

„Některé věci bys musel vidět na vlastní oči, abys je pochopil.“

Pomalu se otočil od ovládacího panelu a tudíž pokušení. Znovu se zadíval Jacobovi do obličeje. „Moc rád tě vidím, brácho.“

„Jak jsi to mohl udělat, Cale?“

Zhluboka se nadechl, pomalu vydechl a usedl do křesla pilota. „To je moc dlouhý příběh.“

342

„Četl jsem zprávu.“

Cal se na něho podíval a chvíli mlčel. „Některé věci se do zpráv nepíšou. Už jsi Libby viděl.“

„Jo, viděl jsem ji.“

„Miluju ji, J. T. Nemá cenu, abych se ti snažil vylíčit, jak moc ji miluju.“

Jacobovi se mihlo hlavou něco jako záblesk pochopení, ale hned ho zaplašil. Rozhodl se, že teď nemůže myslet na Sunny. „Mysleli jsme, že jsi mrtvý. Skoro šest měsíců.“

„To je mi líto.“

„Fakt?“ Jacob se otočil k čelnímu průhledu a zadíval se ven na sníh. „Pět měsíců a dvacet tři dny po tom, co jsi byl prohlášený za zmizelého, se tvá loď rozbila při přistání asi šedesát kilometrů od základny McDowell. Našli jsme tvé zprávy.“ Znovu se otočil k bratrovi. „A já jsem se znova musel dívat na to, jak se máma a táta trápí.“

„Chtěl jsem, abyste věděli, kde jsem. A proč. J. T., tohle jsem si nenaplánoval. Viděl jsi palubní deník.“

„Viděl.“ Zaťal zuby. „Nevím, jak jsi to mohl přežít. Spočítal jsem faktor pravděpodobnosti, že se z toho prázdna dostaneš ven živý. Byl nula.“ Poprvé se usmál. „Vždycky jsi byl ďábelsky dobrý pilot, Cale.“

„Jo, osud těžko vložíš jako údaje do počítačové databáze.“

Přemýšlel o tom dlouho během minulých měsíců. „Asi jsem byl předurčený pro Libby, J. T. Můžeš počítat, jak chceš, na tom se nic nezmění. Mám tě moc rád, ale nemůžu ji opustit a vrátit se.“

J. T. ho mlčky pozoroval. Ještě před pár týdny, by se byl hádal, křičel. Zamkl by Cala v kabině a unesl by ho domů, aniž by mu dal nějakou šanci.

„Miluje tě stejně jako ty ji?“

Calovi přeběhl po tváři úsměv. „Nikdy mě nepožádala, abych tu zůstal. Dokonce dělala všechno, co mohla pro to, aby mi pomohla připravit se na zpáteční cestu. Dokonce mě požádala, abych ji vzal s sebou. Byla by se kvůli mně vzdala všeho.“

„Místo toho jsi ty zůstal tady. Ty ses vzdal všeho.“

„Myslíš, že pro mě bylo jednoduché se k tomu rozhodnout?“

zeptal se Cal rozhořčeně. Zvedl se z křesla. Byl vzteklý a nešťastný.

343

„Bylo to nejtěžší rozhodování v mém životě. Sakra, pochop, neměl jsem na výběr. Nevěděl jsem, jestli to loď dokáže znovu proletět a nemohl jsem riskovat její život. Byl jsem připravený riskovat svůj život, ale ne její. Já sám bych se byl znovu pokusil proletět tu prázdnotu. Bylo by mi to jedno.“

Jacob mu nechtěl rozumět. Ale rozuměl mu. „Dva roky jsem strávil prací na zdokonalení postupu cestování časem, navrhl jsem tuhle loď, vybrousil jsem všechny výpočty. Neříkám tím, že není nutná další práce a další studium, ale podařilo se mi sem dostat bez větších problémů. Faktor úspěšnosti je 88,57. Vrať se domů, Cale a vezmi si ji s sebou.“

Cal se zadíval přes čelní průhled. „Je tu ještě jeden údaj, který jsi nevzal v úvahu, J. T. Libby je těhotná.“

344

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Sunny mlčela. Během posledních třiceti minut se od prvotního pocitu, že její sestra má těžký úpal nebo úžeh, propracovala k obavě, jestli se náhodou pozvolna nezbláznila ona sama, aniž by to postřehla.

Třiadvacáté století. Černé díry. Kosmické lodě. Sunny nakonec jen mlčela a poslouchala, když její sestra líčila, jak se Cal při cestě na Mars, proboha na Mars, dostal do černé díry, a ta ho díky štěstí, jeho dovednostem a také v kombinaci se záhadnou rukou osudu, přenesla z poloviny třiadvacátého století do století dvacátého.

Zmatený meziplanetární pilot nákladních lodí Cal, se svou vášní pro létání a poezii, se stal člověkem, kterému se podařila cesta proti času.

Cestování časem.

No proboha, pomyslela si. Cestování časem.

Jasně si vzpomínala, jak se Jacob maličko usmál, když jí vyprávěl o svých posledních pokusech. Ale to neznamenalo, Ne. Dýchala zhluboka, aby se uklidnila, rozhodnutá udržet svou představivost pod kontrolou.

To přece musí být nějaký vtip. Lidé přece necestují časem, ani náhodou ani jinak, aby se zamilovali v jiné době. Jacob je z Filadelfie, připomněla si, když polykala brandy. Je vědec a dost.

„Ty mi nevěříš,“ řekla Libby s povzdechem.

Péče a trpělivost, řekla si Sunny a přihladila si vlasy. Její sestra potřebuje péči a trpělivost. „Vezmeme to znovu a pomalu, sestřičko zlatá.“

„Ty si myslíš, že si to vymýšlím.“

„Nevím úplně přesně, co si myslím.“ Odkašlala si. „Tak dobře, snažíš se mi tvrdit, že Cal byl dříve kapitán, jak že to bylo?“

„Mezinárodních kosmických sil.“

345

„Jo. Potom havaroval se svou lodí v lese, když ho černá díra, do které spadl, vyvrhla na cestu časem.“

Doufala, že až to po Libby zopakuje a ta to od ní uslyší znova a nahlas, dostane se z toho svého podivného prokletí. Ale Libby jen přikývla. „Přesně tak by se to dalo říct.“

„Přesně tak.“ Sunny to zkusila ještě jednou. „Jacob se sem dostal stejnou cestou pomocí mnohem dokonalejších metod, aby mohl vidět svého bratra.“

„Chce ho odvézt s sebou. Vím to podle toho, jak se na mě díval.“

Nešťastný výraz v Libbyiných očích přiměl Sunny, aby ji pohladila. „Cal tě miluje. Nic, co by J. T. udělal nebo neudělal, na tom nic nemůže změnit.“

„Ne, ale… Sunny, copak to nechápeš? Neobjevil se tady jen tak pro nic za nic, z náhlého popudu. Musel na tom pracovat celé měsíce, možná roky, aby našel cestu sem. Když je chlap něčím posedlý –“

„Jistě,“ přerušila ji. „Neobjevil se tady jen tak. Z nějakých důvodů, které jsem nepochopila, má vztek, že se s tebou Cal oženil a že se rozhodl žít v Oregonu.“

„Nejen v Oregonu,“ vykřikla Libby. „Ale v Oregonu ve dvacátém století.“

„Tak dobře, má zlatá sestřičko, jen pomalu. Já vím, že jsi rozrušená, ale –“

„Rozrušená?“ vztekala se Libby. „Mám sakra nárok být rozrušená.

Ten člověk musel překonat dvě stě let, aby se sem dostal, a nebude se chtít vrátit bez Cala.“

Sunny se ve zmatku znovu posadila na postel. „Libby, musíš se vzpamatovat. Vždycky jsi byla tak rozumná, pamatuješ? Musíš si uvědomit, že je to všechno úplný nesmysl.“

„Jak myslíš,“ řekla Libby, protože se rozhodla pro jiný úhybný manévr, a zhluboka se nadechla. „Můžeš mi říct, ale upřímně, že ti na J. T. nikdy nepřipadalo nic divného?“ Zarazila ji pohybem ruky dřív, než jí Sunny mohla odpovědět. „Nemyslím výstředního, nebo jen roztomile odlišného, ale opravdu vyloženě podivného?“

„No, já…“

„Aha.“ Protože si vysvětlila sestřino váhání jako souhlas, naléhala dál. „Jak se sem dostal?“

346

„Nevím, jak to myslíš.“

„Myslím… jestli přijel autem? Žádného jsem si tu nevšimla.“

„Ne, nepřijel autem. Alespoň…“ Sunny si otřela ruce o stehna, protože se jí najednou zpotily dlaně. „Přišel z lesa.“

„Přišel z lesa,“ přikývla Libby s úsměvem. „Uprostřed zimy.“

„Libby, připouštím, že se J. T. chová trochu neobvykle.“

„Třeba v tom, jak ho fascinují nebo udivují a mámí úplně běžné předměty?“

Vzpomněla si na kohoutek v kuchyni.

„Ano, třeba.“

„Nebo jak někdy nerozumí nějakému běžnému slovnímu spojení?“

„To taky, ale Libby, jen proto, že se někdo občas chová trochu neobvykle, neznamená to přece, že je to mimozemšťan nebo návštěvník z kosmu.“

„Mimozemšťan ne,“ řekla Libby klidně. „Je to člověk stejně tak jako ty nebo já. Jen je z třiadvacátého století.“

„No a to je všechno?“

„Možná, že existuje snazší způsob, jak tě přesvědčit.“ Vstala a chytila Sunny za ruku. „Ať se mezi mnou a Calem stane cokoli, budeme to řešit spolu. Ale ty to musíš pochopit, všechno. Dělám to jen proto, protože máš právo vědět, do čeho jdeš.“

Přikývla. Neodvažovala se promluvit, protože až příliš z toho, co jí Libby řekla, dávalo smysl a zapadalo do sebe. Dostala strach, příšerný strach.

Libby vzala z dolní zásuvky svého stolu nějaký předmět, který vypadal jako hodinky. Zatímco se Sunny dívala, připojila průhledný drátek vycházející z těch podivných hodinek k počítači.

Zapnula ho a pokynula Sunny.

„Pojď blíž.“

Sunny se k ní opatrně přiblížila. „Co to je?“

„To je Calův minipočítač.“

Jsem připraven.

Sunny uskočila o krok zpět, když se ozval mechanický hlas. „Jak jsi to udělala?“

„Spojením technologie dvacátého a třiadvacátého století.“

„Ale… ale… ale…“

347

„Ještě jsi nic neviděla,“ varovala ji Libby a znovu se otočila k obrazovce. „Počítači, připrav soubor informací o Jacobu Hornblowerovi.“

Hornblower, Jacob, narozen ve Filadelfii, 12. května 2224.

Astrofyzik, v současné době vedoucí oddělení astrofyziky Durnamské vědecké laboratoře ve Filadelfii. Absolvoval Univerzitu v Princetonu s vyznamenáním, titul doktora práv získal v roce 2244.

Studia astrofyziky na O’Bannion završil v roce 2248 získáním titulu doktora. Jmenován nejužitečnějším hráčem Intergalaktické ligy softbalu v letech 2247, 2248, 2249. Post: nadhazovač. Průměr 1,28.

Sunny se začala hystericky smát.

„Stop.“

Počítač zmlkl. Sunny měla pocit, že ji neunesou nohy, mechanicky došla k posteli.

„To není pravda, že?“

„Je. Zhluboka se několikrát nadechni,“ poradila jí Libby. „Chvíli ti to bude trvat, než se vzpamatuješ.“

„Říkal mi, že experimentuje s cestováním časem.“ Cítila, že má zase neovladatelnou chuť hystericky se smát. Zavřela pevně oči. Zdá se mi to, snažila se namluvit sama sobě, je to jen podivný sen. Otevřela oči a všechno bylo tak jako před tím.

„Vypadá to, jako kdybyste se na mě domluvili, že si ze mě uděláte legraci.“ Slyšela, jak pod nimi dole v přízemí klaply dveře. Vyskočila.

„Já si to s ním vyřídím hned.“

„A proč –“ Libby zmlkla, když Sunny proběhla kolem ní. „To je jedno.“ Svezla se na postel, zatímco Sunny běžela po schodech dolů.

Nenašla tam Jacoba, ale Cala.

„Kde je?“ chtěla vědět.

„Je… no venku. Libby je nahoře?“

„Ano.“ Postavila se mu do cesty a zablokovala mu přístup ke schodům. Stála tam výhrůžné rozkročená a probodávala ho očima. „Je celá rozrušená.“

„Zbytečně.“

Protože to, co spatřila v jeho očích, jí dalo odpověď na některé z jejích otázek, uvolnila se.

„Jsem ráda, že si uvědomuješ, jaké máš štěstí, ty mizero Calebe.“

348

„Taky tě mám moc rád.“

Obměkčil ji natolik, že by mu klidně dala pusu. Později, rozhodla se. Později si to všechno přebere a rozmyslí. A nejspíš se z toho zblázní. Ale teď musí nejdřív udělat ještě něco jiného.

„Ráda bych věděla, kde je ten tvůj roztomilý bratříček. Nesnaž se mě odbýt nebo mi nalhat nějaký nesmysl. Libby mi všechno řekla.“

Dával si pozor. „Řekla ti co?“

Naklonila hlavu na stranu. „Je pozdě na to přivítat tě mezi námi ve dvacátém století?“

Na tváři se mu mihl úsměv. „Ne. J. T. je na lodi. Je to asi pět kilometrů směrem na severovýchod. Jeď po stopách.“ Než se mohla rozběhnout pryč, chytil ji za paži. „Cítí se teď dost mizerně, Sunny.

Dost jsem ho rozhodil.“

„Já se na něho taky chystám.“

Chtěl jí něco říct, ale pak usoudil, že Jacob se o sebe vždycky dokázal postarat sám, a tak se vydal nahoru po schodech za svou ženou.

Libby seděla na posteli, dívala se z okna, ale nevnímala, co vidí.

Tvářila se neutrálně, ruce lehce tiskla na břicho, v němž vznikal nový život. Caleb se na ni díval a cítil omračující příliv lásky.

„Ahoj.“

Trhla sebou, protože se lekla, ale pokusila se o úsměv. „Ahoj. To byl den.“

Než mohl něco odpovědět, zvedla se.

„Musím ještě udělat spoustu věcí. Ještě jsem nevybalila a chtěla bych dneska připravit něco opravdu dobrého k večeři.“

„Počkej chvíli.“ Chytil ji za paži dřív, než mohla utéct, a přivinul ji do náruče. „Miluju tě, Libby.“

„Já vím.“

Položila mu hlavu na rameno a zůstala tak.

„Ne, myslím, že nevíš.“ Něžně vzal její hlavu do dlaní a zadíval se jí do očí. „Přestože jsme už nějakou dobu spolu, nemyslím, že víš, jak moc tě mám rád. Jak tě mohlo napadnout, že bych odletěl? Tehdy nebo teď.“

Jen zavrtěla hlavou.

„Posaď se,“ zašeptal.

349

„Calebe, já nevím, co ti mám říct.“ Posadila se, sepnula ruce, potom si začala nervózně proplétat prsty. „Já si dovedu představit, co asi cítíš, když tu máš bratra, o kterém sis myslel, že už ho nikdy neuvidíš. Připomíná ti všechno, čeho ses vzdal, připomíná ti ty, které jsi opustil.“

„Nestačilo by to už?“

Jen pokrčila rameny.

„J. T. mi dal kopii dopisu, který našel ve schránce s dokumenty a vzorky.“ Posadil se vedle ní a propletl své prsty s jejími. „Nečetl ho, protože obálka byla zavřená,“ pokračoval.

„Jak mohl udělat kopii, když obálka –“ pousmála se. „To je asi hloupá otázka.“

„Dala jsi ho do schránky, abych si ho mohl přečíst, až ho najdu.“

Vyndal ho z kapsy. Libby se zamračila. Dopis vypadal přesně tak, jako když ho vkládala do schránky. I když… papír byl jiný, když ho vzala do ruky. Silnější, pevnější. Pravděpodobně to vůbec není papír, napadlo ji.

„Vrátil jsem se z lodi a přečetl jsem si ho tady.“ Rozložil dopis na klíně. „Kdybych byl takový blázen, že bych tě opustil, tohle by mě přivedlo k tobě zpátky.“

„Proto jsem to psala.“

„Já vím.“ Vzal její ruku a políbil ji. „Znamená to pro mě strašně moc. Pamatuješ si ještě, cos tam napsala?“

„Částečně.“

„I tohle?“ Podíval se do dopisu a přečetl: „Chtěla bych, abys věděl, že jsem si ze srdce přála, abys mohl být tam, kam patříš.“ Odložil dopis stranou. „Myslelas to vážně?“

„Ano.“

„Takže budeš šťastná, když ti povím, že jsem přesně tam, kam patřím.“ Dlouze a něžně ji políbil a položil ji na postel. „A ty taky.“

Pro Sunny nebyl problém držet se stop. Byly tam jen dvoje, oboje od landroveru. Jedny směřovaly k chatce a jedny odtud. Usmívala se, držela ruce pevně na volantu a o ničem nepřemýšlela.

Zatím. Kdyby přemýšlela, nejspíš by hned sjela z útesu.

Samozřejmě ji vždycky lákaly neobvyklé věci, ale… tohle bylo trochu 350

příliš. Když uviděla loď, jak klidně spočívá na sněhové přikrývce, dupla na brzdy tak prudce, že auto dostalo smyk. Loď vypadala velká jako dům.

Nákladní letadla, která pilotoval Cal, jí připadala poloviční. Tahle loď je asi i elegantnější a nápadnější. Hladký bílý povrch lodi se třpytil ve slunečních paprscích. Zahlédla něco, co vypadalo jako okno, táhlo se přes celou příď. Jak si tak s otevřenou pusou prohlížela loď, zahlédla Jacoba, jak tam stojí a dívá se na ni.

Když ho tam uvnitř spatřila, uvnitř něčeho, co vůbec nemělo existovat, její nadšení se změnilo ve vztek. Vyskočila z landroveru a vydala se směrem k lodi.

Otevřel jí průlez. Dveře se otevřely naprosto tiše, vysunuly se schůdky. Vyběhla po nich nahoru, trochu zpomalila.

Jacob si znovu v duchu prošel to, co měl v plánu jí říct, a natáhl ruku ven, aby jí pomohl dostat se dovnitř.

„Sunny, já –“ Ať měl v plánu jí říct cokoli, přerušila ho její pěst, která tvrdě narazila na jeho čelisti. Vyvedený z míry a s hvězdičkami před očima zavrávoral a přistál až na stěně za sebou.

Postavila se nad něho a v očích jí blýskal spravedlivý hněv.

„Vstávej ty hnusnej zbabělče, ať ti můžu natáhnout ještě jednu.“

Posadil se a přiložil si ruku na bradu. Nevadilo mu ani tolik to, že ho praštila. Vadilo mu, že ho nazvala zbabělcem. Za daných okolností bylo nicméně asi nejlepší nechat ji, aby to ze sebe všechno dostala.

„Jsi naštvaná.“

„Naštvaná?“ Zasyčela to slovo mezi zuby. „Já ti předvedu, jak jsem naštvaná. Protože se očividně nechystal vstát, vrhla se k němu.

Snažila se z něho vyrazit dech další ranou, ale to už ji chytil za ruce.

„Sakra, Sunny, přestaň. Jinak ti budu muset ublížit.“

„Ublížit mě?“ Zaslepená vztekem se snažila dostat nahoru, zatímco on se chtěl převalit na ni. Podařilo se jí kolenem probojovat přes jeho obranu a zneškodnit ho. Z plic se mu vydral vzdech a zřítil se na ni.

„Spadni ze mě, ty prevíte.“

Ani kdyby na tom záležel jeho život, nebyl by se mohl pohnout.

Bolest, ať zasloužená nebo ne, mu projížděla jako stříbrné mihotání od 351

rozkroku až po mozek. Jeho jedinou výhodou byla jeho hmotnost, zalehl ji a lapal po dechu.

„Sunny…“ Nabral vzduch do plic a zjistil, že je nová konstelace.

„Záleží na tobě,“ přiznal.

Chuť bojovat z ní vyprchala. Nechtěla, aby věděl, jak se cítí slabá a bezmocná. Zaťala zuby a v duchu se modlila, aby se jí netřásl hlas.

„Řekla jsem, abys ze mě slezl.“

Zvedl hlavu a zjistil, že Sunny pláče.

Velké, tiché slzy se jí koulely po tvářích. Zarazilo ho to mnohem víc, než když ho složila na zem.

„Neplač.“ Otřel jí slzy, ale vzápětí se jí na tvářích objevily další.

„Sunny, no tak, přestaň.“

„Odval se ze mě.“

Skulil se stranou, rozhodnutý, že ji nechá, aby se z toho dostala sama. Než si stačil uvědomit, co dělá, přitiskl si ji k sobě, objal ji, hladil ji po vlasech.

„Nesahej na mě.“ Její tělo bylo napjaté a ztuhlé vzteky a ponížením. „Nechci, abys na mě sahal.“

„Já vím. Ale musím.“

„Lhal jsi mi.“

„Jo.“ Políbil ji na vlasy. „Omlouvám se.“

„Zneužil jsi mě.“

„Ne.“ Pevně ji sevřel v náručí. „Ne. To víš sama nejlíp.“

„Vůbec tě neznám.“ Snažila se mu vykroutit, ale přitáhl si ji k sobě blíž. Najednou ho objala a zabořila obličej do jeho ramene.

„Nenávidím tě. Budu tě nenávidět po zbytek života.“ Teď už vzlykala nahlas a křečovitě se ho držela.

Nic neříkal, neměl jí co říct. Ženě, která ho knokautovala pravým hákem, rozuměl. Té, která ho složila na zem, poplivala a přeprala, s tou věděl, jak zacházet. Tenhle jemný plačící uzlíček, který držel v náručí, pro něho byl záhadou. Bezbranný, křehký, se zlomeným srdcem.

I tuhle Sunny si zamiloval.

Přivinula se k němu a nenáviděla sama sebe. Chtěla ho potrestat, chtěla ho přinutit, aby trpěl za to, že jí zlomil srdce, ale nemohla než dál ležet v jeho náruči.

352

Pomalu se zvedal, ale nepřestal ji něžně svírat v náručí. Chtěl ji chránit, hladit ji tak, aby přestala plakat, objímat ji, dokud se neuklidní. Nejvíc ze všeho jí chtěl dokázat, že je pro něho nejdůležitější to, že je do ní zamilovaný.

Nedokázala přestat plakat, přestože slzami pohrdala. Nemohla s ním teď bojovat, protože byla hrozně slabá. Mohla jen dál ležet v jeho náručí a užívat si to, jak ji něžně drží.

Vzal ji do své kajuty, kde bylo tlumené světlo. Postel byla měkká jako voda, pokrytá světle modrými přikrývkami. I stěny byly modré.

Byla to příjemná, uklidňující barva.

Stále ji držel v náručí, ulehl s ní na postel a její slzy mu smáčely tvář. Když její vzlyky ustávaly, přejížděl jí ústy od spánku až ke rtům.

Její rty byly vlhké a chvěly se. Když se jich dotkl, ucukla a odtáhla se stranou.

„Sunny.“ Cítil se hrozně. Dotkl se jejího ramene. „Prosím tě, mluv se mnou.“

Nesnažila se mu uhnout. Jen se upřeně dívala na zeď.

„Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“

„Když ti někdo lže, vždycky to bolí.“

„Nelhal jsem ti. Jen jsem ti neříkal celou pravdu.“ Připadalo mu, že je v tom rozdíl. Přál si v tom vidět rozdíl. Jenomže pochyboval, že i ona v tom dokáže vidět rozdíl.

„Chystal jsem se ti dneska všechno říct.“

Málem ji rozesmál. „Ještě stále se používá tahle obehraná výmluva? I v třiadvacátém století?“ Řekla to nahlas. Třiadvacáté století. To, kde se teď právě nacházela, se nedalo nazvat jinak než kosmická loď, byla tu s člověkem, který se narodí teprve za dlouhou dobu po tom, co ona zemře. Raději by si myslela, že se jí to jen zdá, ale bohužel všechno bylo až příliš skutečné.

„Přiletěl jsem sem pro svého bratra,“ řekl jí. „Neměl jsem v úmyslu si s tebou něco začínat, zamilovat se do tebe. Seběhlo se to všechno tak najednou.“

„Týká se mě to, víš?“

„Podívej se na mě.“

Zavrtěla hlavou. „Aha, já jsem asi zapomněla, J. T., že chlap jako ty si možná myslí, že má právo mít ženu v každém století.“

353

„Řekl jsem, aby ses na mě podívala.“ Trpělivost ho opustila, přitáhl si ji k sobě, chytil ji za rameno tak, aby se mu musela podívat do očí. „Miluju tě.“

Ta slova jí pronikla pod kůži a oslabila její odhodlání. Její jedinou možnou obranou byla jízlivost.

„Definice lásky se zřejmě s postupem času proměnila. Nemusíš se kvůli tomu trápit. Já se s tím vyrovnám.“

„Můžeš mě laskavě chvíli poslouchat?“

„Je mi lhostejné, co budeš říkat.“

„Tudíž ti neublíží, když mě vyslechneš.“

Zuřivě vrtěla hlavou. Slzy byly ty tam, byla zase připravená zostra zaútočit.

„Nikdy jsi neměl v úmyslu se mnou zůstat, žít se mnou. Byla jsem pro tebe jen chvilková záležitost. Ale nemůžu ti to vyčítat. Nikdy jsi mi nic nesliboval, nikdy ses nijak nevyjadřoval. Nikdy ses neuchýlil k těm starým dobrým metodám, nezvolil jsi ten běžný postup začínající rozžatými svícemi a vínem a navozující romantické představy, kdy se ženě zatmí před očima.“

Jenomže se mi stejně zatmělo před očima, napadlo ji. Oslnil jsi mě.

„Samozřejmě si za své pocity mohu sama. Můžu ti ale vyčítat, můžu tebou opovrhovat za to, že jsi ke mně nebyl upřímný.“

„Bylo to příliš složité. Nevěděl jsem, jak bys reagovala.“

„Domnívala jsem se, že se u vědců předpokládá, že čas od času musí experimentovat. A ty jsi vědec, nebo snad ne?“

„Jsem. Jenomže jsem nedokázal myslet na nic jiného než na tebe, když jsem byl s tebou.“

Pokrčila rameny a chtěla se od něho opět odvrátit, ale přimrazil ji svými dalšími slovy.

„Chtěla jsi upřímnost, tak tedy poslouchej. Ať jsem dělal cokoli, bylo to proto, že jsem se tomu nedokázal ubránit. Nechtěl jsem se tomu bránit. Jestli něco nebylo dobře, bylo to proto, že jsem přestal přemýšlet hlavou. Jestli jsem se v něčem nezachoval tak, jak bych měl, bylo to proto, že jsem nevěděl, jak se k tobě mám správně chovat, tady a teď. Nepřipadalo mi rozumné, abych ti tohle všechno vyprávěl a zatěžoval tě tím. Jenomže jsem se zamilovával stále víc a nevěděl jsem si s tím rady. Nevěděl jsem, jak bys chtěla, abych se choval.“

354

V rozpacích ji pohladil po tváři. „Sunny, měl jsem pocit, že ti nemůžu říct pravdu. Nevěděl jsem, jak…“ Zarazil se. „Sakra. Kdyby to bylo možné, předvedl bych ti nejromantičtější scénu tvého života, ale chybí mi pro tebe dárek.“

„Dárek?“ Myslela si původně, že je tak unavená, že nebude mít ani sílu se na něho dál zlobit. Mýlila se. „O čem to proboha mluvíš?“

„Romantika,“ řekl celý vyvedený z míry. „Znamená věnovat pozornost, lichotit, dávat dárky.“

„Větší blbost jsem v životě neslyšela. Romantika? Tohle má být definice romantiky podle té vaší vyspělé společnosti?“ Odstrčila jeho ruku. „Jsi blázen. Romantika nemá nic společného s dárky nebo lichocením. Jde o přístup, pocit sounáležitosti, když s někým sdílíš své naděje, touhy, sny. Znamená to chovat se k tomu druhému upřímně.“

„Tohle je upřímné.“

Sklonil se k ní a políbil ji na ústa. Byla připravená odolat mu, držet si ho chladně od těla, v bezpečné vzdálenosti, dát mu najevo ledové pohrdání. Ale jeho ústa nebyla nedočkavě nenasytná, nebyla vášnivá, nebyla zoufale toužící. Namísto toho byla nekonečně něžná. Bylo to tak nádherné, že to vnímala celým tělem, jako by ji zaplavovalo sluneční světlo. Její obranná hráz, kterou měl být nezájem, se zbortila a rozpustila jako jarní sníh.

Díval se na ni. Viděla v jeho očích opravdu zmatek? Nemýlila se?

Nemůže jí na tom záležet, přesvědčovala sama sebe. Nemůže si dovolit, aby s ním už zase tolik cítila. Položil jí ruku na tvář, bylo to tak příjemně uklidňující, potom se lehoučce zkusmo dotkl svými ústy jejích.

Netušil, že být něžný může být tak náročné. Tak oslabující a vyčerpávající. Nebo tak naplňující a uspokojující. Když se jí dotýkal před tím, vždycky v tom byla síla. Hromy a blesky. Najednou ale cítil jen teplou, klidnou řeku, která tiše proudila jeho tělem. Chtěl se s ní o ten pocit podělit, ukázat jí, jak pro něho je a vždy bude drahocenná.

„Miluju tě,“ zašeptal. Když se snažila zavrtět hlavou, jen jí ta slova znovu a znovu opakoval, šeptal je jejím ústům mezi polibky.

Takhle s ním nemohla bojovat. Nešlo to, protože jí nějaký mlžný opar zahalil mozek a její tělo jako by se vnořilo do nějaké táhlé a husté temnoty. Hlas se jí chvěl, když chtěla vyslovit jeho jméno. Zakryl její 355

třesoucí se rty svými klidnými ústy. Natolik klidnými, nakolik ta její byla horká a rozechvělá.

Čas, napadlo ho, když pomalu a stále víc a víc prohluboval svůj polibek. Dopřejí si tolik času, kolik budou potřebovat. Potom jí bude jasné, že on už nikdy nebude nikoho milovat tolik, jako miluje ji.

Pomalu ji svlékal. Přestože se mu chvěly ruce, protože nebyl schopen ovládat své city, nepospíchali. Rozepínal jí jeden knoflíček košile po druhém, a pokaždé ji pomalu a něžně políbil na kůži, k níž se mu tím otevřela volná cesta. Dotýkal se jí jemně a sladce prsty, snímal z ní oblečení a osvobozoval její tělo.

Nebyla v tom chtivá nedočkavost, jen neuvěřitelná něha.

Vzdala se a vysoukala mu svetr až k ramenům, aby mohla cítit teplo jeho kůže a vnímat vzájemný kontakt jejich těl. Pro tuto chvíli byla ochotna zapomenout na všechny včerejšky, na všechny zítřky.

Když se jeho rty opět dotkly jejích, bylo to, jako kdyby se líbali poprvé. Jako kdyby se milovali poprvé.

Nikdy na to nezapomene. Na tu opojnou chuť jeho rtů, na ta tichá, láskyplná slova, která jí šeptal. Nebyly to sliby. Nemohly to být sliby.

Přesto se propadala do jeho hlubokých zelených očí. Ztrácela se v nekonečné něze jeho rukou.

Stahoval jí džíny a přitom ji líbal na kůži, na stehna, na koleno, na lýtko. V přítmí a tichu pokoje neexistoval den nebo noc. Srdce jim překypovala láskou.

Omámila ho tak, že skoro věřil, že navždy zůstanou tak jako teď spolu, sami dva na posteli, která tiše sténala pod vahou jejich těl. Že se nikdy nepřestanou jeden druhého jemně dotýkat. Že její něžná vůně bude navždy opájet jeho mozek.

Láska, kterou k ní cítil, mu kolovala tělem stejně jako krev, měl ji v kostech, věděl, že už nikdy z něho nevyprchá. Naplňovalo ho to nekonečnou radostí. Zůstane mu na ni v jeho těle památka, i když je bude dělit sebevětší vzdálenost.

Vnořil se do ní s bezbřehou touhou. Obemkla ho se štědrostí, která se na nic nevyptávala. Pohybovali se ve společném rytmu, a čas jako by přestal existovat.

356

Probudila se, kolem byla tma. Dostala strach. Postel vedle ní byla chladná. Byl pryč. Panika jí sevřela hrdlo. Zvedla ji z postele. Silou vůle zadržela pláč a zklidňovala se.

Nebyl pryč, nebo nemohl zmizet nikam daleko, protože byla stále na jeho lodi, v jeho posteli. Srdce jí bušilo jako na poplach, znovu se natáhla na postel a snažila se přemýšlet.

Miloval se s ní tak něžně, tak nádherně klidně. Skoro jako by to bylo naposledy a jako by se s ní chtěl rozloučit. Slíbila sama sobě, že se nerozpláče. Udržela slzy za víčky. Pláč nic nevyřeší. Jestli ho miluje, a ona ho miluje, jediné, čím mu může pomoct je, že bude silná.

Oblékla se potmě a vydala se ho hledat.

Bloudila lodí. Došla do další kabiny, menší než Jacobovy, ale laděné do stejně bledě modrého odstínu. Prošla částí lodi, o které se domnívala, že by to mohla být kuchyně, ale napadlo ji to jen proto, že tam stály prázdné obaly od nějakého nápoje na hladkém úzkém pultíku. Ve stěně byla zvláštní kovová dvířka, která jí po pečlivém zkoumání připadala jako nějaká trouba.

Jacoba nalezla na kapitánském můstku sedět u palubních přístrojů.

Měl na sobě jen džíny. Přes čelní stěnu bylo vidět panoráma lesa a stíny vzdálených horských hřebenů. Díval se tím směrem a mluvil s počítačem.

„Nastav souřadnice.“

Potvrzuji provedení.

„Destinace pokud možno co nejblíž původnímu datu, času a místu odletu.“

Rozumím.

„Odhadni přibližnou dobu letu od startu k časové deformaci.“

Pracuji… Odhad tři hodiny, dvacet dvě minuty od startu směrem k sluneční oběžné dráze. Je požadován podrobnější výpočet?

„Jacobe.“

Otočil křeslo a nespokojeně zabručel. „Vypni se.“

Obrazovka počítače se vypnula.

„Myslel jsem, že budeš spát.“

„Spala jsem.“ Na jazyk se jí drala obvinění, výhrůžky, prosby.

Všechny je spolkla. Slíbila sama sobě, že bude silná.

357

„Chystáš se na odlet.“

„Musím.“ Vstal a došel k ní. „Sunny, snažil jsem se najít nějaké jiné řešení. Žádné neexistuje.“

„Ale –“

„Máš ráda své rodiče?“

„Samozřejmě, že mám.“

„Já mám své rodiče taky rád.“ Vzal ji za ruku a podržel ji ve svých.

„Nemůžu ti líčit, co jsme si prožili, když jsme mysleli, že Cal je mrtvý.

Naše matka… Je hodně silná, ale když ji zastihla ta zpráva, šílela smutkem. Dny, týdny.“

„To je mi líto,“ řekla tiše. „Dovedu si představit jen to, jak jsi to asi musel prožívat ty.“

Zavrtěl hlavou. Ještě pro něho bylo těžké o těch dnech mluvit.

„Potom, když jsme se dozvěděli pravdu, rodiče se s tím snažili smířit.

Cal byl naživu, to bylo nejdůležitější. Ale věděli, že už ho nikdy neuvidí, nikdy s ním nebudou mluvit.“ Zavrtěl hlavou. „Možná to pro ně bude přijatelnější, když jim vysvětlím, že je tu šťastný. Když jim řeknu o dítěti.“

„O jakém dítěti?“

„Cal a Libby budou mít dítě. Libby ti to neřekla?“

„Ne.“ Sunny si přitiskla ruku na spánek. „Všechno je to tak zmatené. A já… Libby je těhotná.“ Usmála se a svěsila ruku. „To je krásné! Budeme mít neteř nebo synovce.“ Připadalo jí jen správné, že když její svět tolik potemní, bude v něm malý světlý záblesk života a naděje do budoucnosti.

V té samé budoucnosti, ve které jeho ztratí.

„Trvá devět měsíců, než se narodí dítě,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl vyrovnaně. „Asi se tu nebudeš chtít zdržet tak dlouho, abys zjistil, jestli máš kupovat modré nebo růžové věcičky.“

Neoklamala ho, přestože se usmívala, viděl v jejích očích smutek.

„Nemohu riskovat nechat tu loď stát tak dlouho, i tak už jsem tu delší dobu, než jsem měl v plánu. Sunny, mí rodiče mají právo, mají nárok dozvědět se o Calově životě a o tom dítěti. Je to jejich vnouče.“

„Jistě.“

„Kdybych tu mohl zůstat… Nic pro mě neznamená tolik, jako to, co jsem našel s tebou. Musíš tomu věřit.“

358

Snažila se zůstat klidná, přestože se jí svět rozpadal na tisíc kousků. „Myslím, že mě máš rád.“

„Mám. Ale kdybych se nevrátil, kdybych tohle pro své rodiče neudělal, nikdy bych si to nepřestal vyčítat.“

Rozuměla mu, chápala ho. „Jednou, když mi bylo asi devět nebo deset let, vypravila jsem se pryč. Byli jsme přes léto v chatě a já jsem měla chuť podniknout nějakou výpravu. Myslela jsem si, že les dobře znám. Ale ztratila jsem se. Strávila jsem noc pod stromy. Když mě máma s tátou další odpoledne našli, byli šílení strachy. Nikdy v životě jsem nezažila svého otce tak křičet.“

„Takže víš, proč to musím udělat, proč to nemůžu pustit z hlavy.“

„Ano, vím.“ Pokusila se o úsměv. „Omlouvám se, že jsem před tím udělala takovou scénu.“

„Nemusíš se omlouvat.“

„Opravdu se omlouvám. Nemám žádné právo říkat věci, jaké jsem říkala.“ Nebyla schopna se omluvit za to, že ho srazila k zemi. Nešlo jí to. „Nedokážu si představit, jaké to po celé ty týdny pro tebe muselo být. Když ses snažil být nenápadný a musel jsi čekat, až se Cal vrátí.“

„Nebylo to tak těžké. Byla jsi se mnou ty.“

„Ano.“ Zvedla ruku k jeho tváři, ale nedotkla se ho a ruku svěsila.

„Jsem ráda, že jsi byl se mnou. Chci, abys to věděl.“

„Sunny –“

„Takže, kdy poletíš?“

Úmyslně ustoupila z jeho dosahu. Kdyby se jí dotkl, byť letmo, mohla by se rozložit.

„Zítra.“

Musela dát kolena těsně k sobě, aby se jí nepodlomila. „Tak brzo?“

„Myslím, že to tak bude nejlepší, pro nás pro všechny.“

Připadalo jí, že kdyby se pokusila o úsměv, mohl by se jí rozpadnout obličej.

„Chtěl jsi původně být s Calem delší dobu. Vážil jsi tak dlouhou cestu.“

„Zítra ráno s ním promluvím. A s Libby,“ dodal. „Chtěl bych to s ní dát do pořádku.“

Už jí připadalo snadnější se usmát. „Hodí se k sobě. Viděl jsi to sám, že?“

359

„Musel bych být slepý, abych to neviděl.“

„Někdy jde věda a logika stranou, někdy jsou city mnohem přesnější než nějaké rovnice.“ Cítila se najednou silnější. Natáhla k němu ruku. „Chtěla bych tu s tebou zůstat přes noc.“

Přitáhl si ji k sobě a měl co dělat, aby ji nerozmačkal ve své náruči.

„Vrátím se k tobě.“ Když zavrtěla hlavou, odstrčil ji. Znovu měl v očích vášeň a vztek. „Vrátím se. Přísahám. Jen potřebuju ještě trochu času na testování určitých věcí. Trvalo mi jen dva roky dostat se takhle daleko. Za další dva roky to můžu zdokonalit tak, že to nebude o nic složitější než kyvadlová doprava na Mars.“

„Kyvadlová doprava na Mars,“ zopakovala po něm.

„Důvěřuj mi,“ řekl jí a opět si ji k sobě přitáhl.

„Až tuhle práci dokončím, budeme spolu trávit víc času.“

„Víc času,“ zašeptala a zavřela oči.

360

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Opustila ho dřív, než se probudil. Připadalo jí to tak nejlepší.

Nemohla spát. Byla vzhůru celou noc, jen ležela a přemýšlela, jak vše co nejlépe zařídit.

Pustil nějakou hudbu, něco na usínání, byla to moc příjemná skladba od nějakého skladatele, o kterém nikdy nic neslyšela. Protože se teprve narodí. Nastavil světla tak, aby v kajutě simulovala měsíční paprsky.

Aby to bylo romantičtější. Pochopila to teď a měla ho za to ráda.

Chtěl jí dát všechno, co jí mohl dát tuhle poslední noc. Dal jí všechno, kromě toho, o co stála nejvíc. Budoucnost.

Napadlo ji to, když přemýšlela o tom, jak se náhle změnil její život, jak až dosud všechna její rozhodnutí vždycky byla černobílá.

Její volba byla buď správná nebo nesprávná. Tentokrát, když šlo o to nejdůležitější, existovala mezi černou a bílou i spousta odstínů šedi.

Jela pomalu zpátky do chaty. Jak by se s ním měla rozloučit?

Existuje bolest, kterou není možné snášet po druhé. Sunny jen doufala, že J. T. pochopí, proč to udělala. Doufala, že ona sama tomu rozumí.

Zaparkovala vzadu za chatou a na chvíli zůstala sedět v autě a dívala se na odlesky ledové námrazy na stromech, která se třpytila v ranním slunci. Poslouchala zvuky na pozadí skoro naprostého ticha.

Vychutnávala si vůni sněhu ve vzduchu.

Pomalu došla k chatě a snažila se překonat smutek, který ji zaplavoval. Vstoupila do kuchyně.

Libby nechala v okně rozsvícené světlo. Při pohledu na starou petrolejovou lampu se Sunny opět zalily oči nenáviděnými slzami.

Spolkla je a usedla ke stolu.

„Vstávala jsi brzo.“

Sunny zvedla oči a usmála se na sestru.

„Ahoj, mamino.“

361

Libby si instinktivně položila ruku na břicho. „Jacob ti to řekl.

Chtěla jsem ti to říct sama.“

„Báječná novina je báječná novina, nezáleží na zdroji.“

Vstala a objala svou sestru. Vznášela se tu ve vzduchu radost a ona se k ní chtěla připojit.

„Máš ranní nevolnost?“

„Ne. Nic takového jsem nezažila.“

„Cal by tě měl rozmazlovat.“

„Rozmazluje mě až moc.“ Libby přihladila Sunny ofinu. V očích její sestry byly stíny a smutek. „Jak se daří tobě?“

„Jde to.“ Měla opět pocit, že by jí nohy mohly vypovědět službu, a tak se otočila ke stolu a posadila se. „Omlouvám se, že jsem utekla tak rychle, jak jsem utekla.“

„To nevadí.“

Libby měla na sobě velikánský svetr a manšestráky, tady v horách to bylo její neoblíbenější oblečení. Sunny si ji prohlížela a usoudila, že to její sestře nikdy neslušelo víc. Nevěděla, jestli ona sama bude někdy čekat dítě. Cítila, jak má svou sestru ještě raději.

„Srazila jsem ho k zemi.“

„Správně,“ řekla Libby a souhlasně přikývla. Zautomatizovanými pohyby natočila vodu do konvice a postavila ji na hořák. „Dáš si něco k snídani?“

„Možná za chvíli.“

„Sunny, je mi to moc líto.“

„Není proč.“ Sunny se natáhla a chytila ji za ruku, kterou jí Libby položila na rameno. „Opravdu jsem v pořádku.“

„Ty ho vážně miluješ.“

„Ano, miluju ho.“

Libby si opřela tvář o Sunnyiny vlasy a moc si přála, aby její sestra mohla být tak šťastná jako ona.

„Cal říkal, že J. T. má v plánu ještě zdokonalit rovnice pro cestování časem. Aby bylo bezpečnější a ještě snazší, jestli se to tak dá říct.“

„Ano, tvrdil mi to.“

„Je ohromně chytrý, Sunny. Opravdu. Cal se s ním nechlubí nadarmo. Prošla jsem si celý jeho životopis. I to, že se dokázal na tuhle 362

cestu připravit za pouhé dva roky, je toho důkazem. Až dokončí pokusy, vrátí se zpátky.“

„Snad ano.“ Zavřela oči. „Budu doufat, že se mu to podaří.“ Potom se zasmála a schovala obličej do dlaní. „Kdyby nás někdo slyšel.

Bavíme se o tom všem, jako kdyby to bylo docela normální a přirozené. Musím asi ještě být v šoku.“

„Ještě se někdy ráno probouzím a nevím, jestli se mi to všechno jen nezdá, přestože je to víc než rok.“

„Jenomže ty máš Cala,“ posteskla si Sunny. „Je tady jako živý důkaz toho, že je to pravda.“

„Sunny, kdybych ti –“ Přestala mluvit, když do místnosti vešel Cal. Pokrčila rameny. „Můžu pro tebe něco udělat?“

„Ne, zvládnu to, to ti slibuju.“

„Půjdu se trochu projít na vzduch,“ oznámila Libby. „Cale, postaráš se prosím o čaj?“ Podívali se na sebe. „Jistě.“

Sunny je oba znala natolik dobře, že pochopila, že to je manévr, pro který se rozhodli, aby si s ní Cal měl příležitost promluvit o samotě.

„Co si dáš?“ zeptal se Cal, když za sebou Libby zavřela dveře.

„Ovocné kroužky nebo spálenou topinku?“

„J. T. topinkovač spravil.“

„Fakt?“ Letmo na ni pohlédl. „Vždycky ho bavilo piplat se s různými věcmi.“ Voda v konvici začala vřít, a tak měl čas si rozmyslet, jak nejlépe zformulovat to, co jí chtěl říct. „Sunny… asi do večera napadne sníh.“

„Cale, klid. Sice jsem měla velkou chuť ho zavraždit, ale nakonec jsem to neudělala.“

Nalil horkou vodu do dvou šálků. „Toho jsem se tolik nebál. Spíš jsem ti chtěl něco vysvětlit.“

„Že tvůj brácha je pěkný pitomec? To vím.“

„Je i dost citlivý.“

Stále se dokázala pobaveně usmívat. To ji uklidnilo. „Mluvíme o tom samém člověku? Jacobu Hornblowerovi? Astrofyzikovi?

Paličákovi a vzteklounovi?“

Výstižný popis, pomyslel si.

363

„Jo, nemyslel jsem tím, že by slzel dojetím třeba nad nějakými filmy. Nebo že by si příliš bral k srdci, co o něm kdo říká. Je citlivý, pokud jde o jiné lidi. O rodinu.“ Nebyl si jistý, jestli se mu daří zvládnout situaci, tak jak by si představoval. Postavil čaj na stůl.

„Když se s někým porval, v polovině případů to bylo proto, že někdo řekl něco o mně. Já jsem na něho byl kvůli tomu naštvaný, protože jsem se o sebe chtěl starat sám, ale on se do toho vždycky vložil dřív, než jsem já měl šanci si to vyřešit sám. Mí rodiče… nikdy se nestalo, že by třeba zapomněl na jejich narozeniny nebo že je Den matek.“

„Den matek se stále ještě slaví?“

„No jistě.“

„Cale.“ Zamyšleně si rozmíchávala v čaji cukr. „Jak ses rozhodl pro to, že tu zůstaneš?“

„Já jsem se nerozhodl,“ odpověděl jí. „Myslím tím, že to nebylo tak docela rozhodování, protože k tomu člověk potřebuje mít možnosti na výběr. Já jsem nemohl Libby opustit. Pokusil jsem se o to.

Ale nikdy jsem nepřestal myslet taky na svou rodinu.“

„I když soudíš, že jsi neměl na výběr, muselo to být určitě těžké.“

„Pro mě to bylo celkem jasné. Nemohl jsem ani vědět, jestli by se mi podařilo se k nim dostat. Poslal jsem loď a zprávu, protože jestli existovala nějaká možnost, jak jim vzkázat, že jsem naživu a v bezpečí, musel jsem ji využít.“ Položil jí ruku na rameno. „S J. T. je to jinak. Ví, že se dokáže vrátit. Kdyby se nevrátil, nechal by je trápit se bez naděje. A to nemůže udělat.“

„Ne, to nemůže udělat.“ Zvedla k němu hlavu. „Muselo to pro tebe tady být těžké.“

„Byl to nejlepší rok v mém životě.“

„Musel ses přizpůsobit, prožívat si odloučení…“

„Kdybych se octl ještě o pět set let víc zpátky, nevadilo by mi to.

Pokud bych se tam setkal s Libby.“

„Má štěstí, že tě má.“

„Taky si myslím.“ Usmál se, ale vzápětí zvážněl. „On tě miluje, Sunny.“

Něco se jí zatřpytilo v očích, než je sklopila. „To ti řekl?“

364

„Ano, ale nebylo to ani potřeba. Zjistil jsem to hned poprvé, když řekl tvé jméno. Asi jsem ti hlavně chtěl říct, že se ještě nikdy nestalo, aby k někomu cítil to, co cítí k tobě.“

„Cale, pomůžeš mi? Odjela jsem od něj dřív, než se probudil.“

Sevřela pevně rty, aby se jí nechvěly. „Nedokážu se s ním rozloučit.“

Libby stála u potoka a dívala se, jak se voda prodírá ledem.

Vybavila si v mysli, jak to tu vypadalo na jaře, když voda líně klokotala po kamenech a všude kolem zněl ptačí zpěv. Tráva byla tehdy měkká a zelená.

Právě tady tehdy s Calem zakopali schránku s dokumenty. Tady se milovali, zatímco jí pukalo srdce, když si představovala, jak jednou za mnoho set let bude schránku dostávat ze země.

Místo toho tu zůstal a schránku vykopal jeho bratr. Teď pukalo srdce její sestře.

I kdyby Sunny nabídla cokoli, nebude to stačit.

Nezdálo se jí spravedlivé, že ona má všechno a Sunny ne. Ona má Cala a domov, který milují, život, který si vybudovali. Bude mít dítě.

Usmála se a přitiskla si ruce na břicho. Dítě, které se narodí koncem léta a bude je ještě více spojovat.

Sunny zůstanou jen vzpomínky a Libby pro ni nemůže nic udělat.

Pootočila hlavu a uviděla Jacoba. Byl od ní jen pár korků.

Neslyšela ho přicházet, protože jeho kroky tlumil sníh. Ve stínech, které vrhaly stromy kolem, viděla, jak je podobný Calovi. Mají stejnou postavu, stejnou barvu vlasů a pleti, stejně ostře řezané rysy v obličeji. V očích měl tak zvláštní výraz, že ji napadlo, jak dlouho tam asi stál a tiše ji pozoroval.

Nešla k němu. Nebyl pro ni hrozbou, připouštěla, že se ho bála zbytečně, že reagovala přehnaně, když měla strach, že by jí mohl být nebezpečný. Ale vzal si srdce její sestry a zlomil jí ho.

„Cal je vevnitř.“ Její hlas byl chladný a úsečný. Nesnažila se být přátelská.

Dává svou zlost najevo docela jinak než Sunny, přemítal. Sunny vybuchovala, přecházela přímo do útoku. Libby zřejmě nechávala svůj hněv bublat a růst uvnitř sebe.

„Chtěl bych mluvit s tebou.“

365

Nikdy neměla ráda konfrontace, ale k téhle si dodala odvahy.

„Neexistuje nic, co bys mi mohl říct, aby mě to přimělo ovlivňovat Cala, aby s tebou odletěl. On si vybral sám, věř mi nebo ne. Stejně tak, jako před tím.“

„Já vím.“ Pomalu došel sněhem až k ní. „Nemyslel jsem si, že tomu porozumím, nebo že se s tím smířím, ale stalo se. Naši rodiče budou… bude to pro něho hodně znamenat, když jim budu vyprávět o tobě a o dítěti.“

„Stýská se mu po nich.“ Říkala to a hlas se jí chvěl přívalem citů.

„Měli by to vědět.“

„Budou.“

„Proč jsi jí to neřekl?“ zeptala se. „Jak jsi ji mohl nechat, aby se do tebe zamilovala, když jsi věděl, že tu jsi jen na chvíli?“

Strčil ruce do kapes kabátu a sevřel je v pěst. „Na tom, abych se sem mohl dostat, jsem pracoval dva roky. Věnoval jsem dva roky svého života práci, která měla jediný cíl. Tím cílem bylo, abych dostal svého bratra domů.“

V jejích očích vzplál hněv. „To se ti nepodaří.“

„Ne.“ Málem se usmál. Možná se povahou podobá Sunny víc, než si myslel. „A nepodaří se mi ani vzít s sebou Sunny. Musím se s tím smířit. Není to jen ona, kdo se zamiloval. Nebude sama, kdo se bude trápit.“

„Ale ty jsi věděl, co děláš.“

Zoufale se na ni podíval. Poprvé viděla, že je utrápený a nešťastný.

„Když sis myslela, že Cal odletí, dokázala jsi ho přestat mít ráda?

Přestal snad mít rád on tebe?“

„Ne.“ Povzdechla si. „Ne, to ne.“

„Sunny je silná,“ řekl. Když před chvílí slyšel v jejím hlase pochopení, přestal být ostražitý tak, jako byl do té doby. „Nebude se tím trápit dlouho. Když se sem nebudu moct vrátit…“ Projela jím bolest, která ho donutila pomalu a zhluboka se nadechnout. „Když se sem nebudu moct vrátit, přežije to.“

„To si opravdu myslíš?“

„Nic jiného mi nezbývá.“ Nervózně si přihladil vlasy. S bolestí v srdci se odhodlal říct jí to, co nebyl schopen říct Sunny. To, o čem nechtěl přemýšlet ani on sám. „Celý ten můj postup není příliš přesný.

366

Tentokrát jsem se nestrefil o pár měsíců. Příště, jestli vůbec bude nějaké příště, se může stát, že to nevyjde třeba o pár let. Možná mezi tím už bude žít nový život. Musím s tím počítat.“

Usmála se na něho. „Mojí profesí je studium lidí. Vím o nich trochu víc, než jen to, jaké mají tradice a obyčeje. Přesvědčila jsem se, že skutečná láska, ta opravdová a věčná, se vyskytuje velmi zřídka.

Nedá se jen přijímat, J. T., musí se opatrovat.“

Rozhlédl se kolem sebe po světě zapadaném sněhem, pomalu mu začínal rozumět. „Budu na ni myslet každý den, po zbytek svého života.“

„Nikdy ses nesetkal se slovem kompromis? “

„V tom jsem nikdy příliš nevynikal. Kdyby se mi nějaký podařilo najít, asi by se to změnilo. Můžu jen prohlásit, že od okamžiku, kdy se mi podaří doletět domů, budu všechno své úsilí směřovat jen k tomu, abych se zpátky sem vrátil během dne, během hodiny, co nejdřív od okamžiku, kdy odsud odletím.“

Dojalo ji to. Naklonila se k němu a políbila ho na tvář. Překvapilo ji, že ji objal, a jeho objetí mu opětovala.

„Dávej na ně pozor. Na oba.“

„Budu.“ Na chvíli jej pevně sevřela a pak se šťastně usmála, když viděla, že k nim jde Cal. Znovu Jacoba políbila a pak ho pustila a natáhla ruku ke Calovi. „Nemám jít připravit nějakou snídani?“

„Ano, díky.“ Cal jí stiskl ruku. „Miluju tě.“

Usmála se na něho a šla zpátky do chaty.

„Je tam Sunny?“

Cal se otočil ke svému bratrovi. „Přišla brzy ráno.“ Dal Jacobovi ruku kolem ramen, aby ho zadržel. „J. T., požádala mě, abych ti za ni popřál šťastnou cestu, protože není schopná se s tebou přijít rozloučit.“

„Na to kašlu.“

„Jacobe.“ Cal se postavil bratrovi do cesty. „Přeje si to tak. Věř mi, že nemá cenu, aby ses snažil znovu se s ní ještě setkat.“

„To se máme rozejít takhle?“ Jacob se Calovi vytrhl. „Takhle to má být snadné?“

„Netvrdím, že je to snadné. Nikdo jiný nemůže vědět líp než já, jak se cítíš. Jestli ji miluješ,“ pokračoval, „nech ji, ať je po jejím.“

367

Jacob dal ruce vzhůru, otočil se a ušel pár kroků. Bolest mu projížděla celým tělem, bolest smíšená s lítostí. Nechce ho ani naposledy vidět. Už teď je pro něho jen vzpomínkou. Možná to tak bude nejlepší, říkal si. Když on se bude moct domnívat, že ona už jde dál svým životem.

Jestliže pro ni nemůže udělat nic víc, měl by alespoň splnit její poslední přání.

„Tak dobře. Řekni jí…“ Šel dál a skřípal zuby. Nikdy nebude schopný najít slova, kterými by vyjádřil své city. I kdyby měl Galovu schopnost básnického vyjadřování, stejně by mu slova nestačila.

„Ona bude vědět,“ řekl mu Cal. „Pojď dovnitř.“

Odpoledne ho zavezli k lodi. Byl by rád věděl, jestli se Sunny dívala z okna, když mizeli směrem k lesu. Když se otočil, aby to zjistil, slunce se v okně lesklo tak, že nemohl nic vidět.

Cal neustále mluvil, snažil se vyplnit hmatatelnou prázdnotu žvaněním. Jacob si všiml, jak chytil Libby za ruku a pevně ji svírá.

Tohle mně dopřáno nebylo, pomyslil si. Přišel i o poslední dotyk.

„Všechno mámě a tátovi řeknu.“

Cal přikývl. „Vrať se do laboratoře. Rád bych, aby ses vrátil a přivezl je na návštěvu.“

„Vrátím se.“ Objal svého bratra.

„Mám tě rád, J. T.“

Zhluboka vydechl, svěsil ruce a obrátil se k Libby. „Vyřiď sestře, že si sem najdu cestu.“

„Na to spoléhám.“ Libby polykala slzy a podávala mu obálku.

„Poprosila mě, abych ti tohle předala, ale musíš slíbit, že to otevřeš teprve až se dostaneš do své doby.“

Natáhl ruku, ale Libby obálku schovala za záda. „Nejdřív mi dej své slovo. Cal mi řekl, že bereš své sliby vážně.“

„Neotevřu to, dokud nebudu ve vzduchu.“ Nejprve obálku opatrně přeložil a potom ji strčil do kapsy. Políbil Libby nejprve na jednu tvář, potom na druhou a potom na rty. „Opatruj se, sestřičko.“

Libby už slzy neudržela. „Ty taky.“

Když Jacob vstupoval do lodi, otočila hlavu a položila ji na Calovo rameno.

368

„Vrátí se, Libby.“ Cal zvedl ruku na rozloučenou. Potom ji nechal klesnout. Usmál se a políbil svou plačící ženu na vlasy. „Je to jen otázka času.“

Jacob se vevnitř pustit do práce. Startování mělo proběhnout obvyklým postupem, ale Jacob se rozhodl, že provede i rutinní záležitosti tak důkladně, jako by byl pilot, který létá teprve prvním rokem. Nechtěl myslet na nic jiného. Nemohl si to dovolit.

Věděl, že ho to bude bolet, ale nikdy si nepředstavoval, že to bude tak hrozná, trýznivá bolest. Připadalo mu, že i prsty na tlačítkách má tou bolestí napůl ochromené.

Spustil zapalování a kontrolky se rozbzučely. Čelním průhledem viděl, že Cal odvedl Libby do bezpečné vzdálenosti. Naposledy se zadíval do lesa, jestli tam někde nezahlédne Sunny. Nikdo tam nebyl.

Sáhl na poslední tlačítko.

Loď se vznesla majestátně, skoro bez hluku. Věděl, že si nemůže dovolit se zdržovat, ale přesto letěl na nejnižší rychlost, dokud se mu jeho bratr neztratil v moři sněhově bílé a zelené barvy. Potom zabral za řadicí páku a proletěl atmosférou rychlostí blesku.

Vesmír se svým temným tichem byl uklidňující. Pro Jacoba by ale bylo nejlepší, kdyby se ho stále držel vztek a kdyby byl stále stejně napružený. Spustil počítač.

„Implementuj souřadnice slunce.“

Souřadnice impelentovány.

Podíval se přes průhled, Země vypadala už jen jako hezký barevný míček.

Řídil mechanicky a musel se vyhnout malému roji meteorů. Je to velmi jednoduché, opravdu, napadlo ho. Není tu žádný dopravní ruch, žádné obchodní ani soukromé lodě. Žádné hlídkové lodě, s nimiž by bylo třeba komunikovat. Žádná kontrolní stanoviště.

Dotkl se vypínače a vyrazil jako střela do hyperprostoru. Stejně jako při cestě opačným směrem i tentokrát mhouřil oči. Řítil se přímo ke slunci. S klidem se díval, jak přístroje zaznamenávají nárůst venkovní teploty. Letěl poslepu, se staženými štíty chránícími čelní průhled, bylo to vzrušující, ale již v tom nebyla ta vášeň, která ho opanovala při předchozí cestě.

369

Za pomoci počítače zvyšoval rychlost a upravoval úhel. Jeho prsty se po řídicím panelu pohybovaly precizně a mechanicky. Ačkoli byl na přetížení připravený, vmáčklo ho do křesla. Přestože jeho srdce zůstalo někde daleko, řítil se prostorem a časem stále dál. Stále dál od svého srdce.

Zůstal bez dechu. Po zádech mu stékal pot. Pohledem na přístroje se přesvědčil, že je z nejhoršího venku.

Podařilo se. Tak se to podařilo, pomyslel si zkroušeně a promnul si oči rukama. Zvedl ochranné štíty a kolem byla doba, do níž patřil.

Všechno bylo podobné jako před tím, hvězdy, planety, inkoustová temnota. Bylo zde více satelitů a v dálce zahlédl světelný bod, o němž věděl, že je to výzkumná laboratoř. Za nějakých třicet minut už nebude cestovat sám, kolem se objeví další lodě. Opřel se o zády o křeslo a v tichém zoufalství zavřel oči.

Byla daleko pryč.

Osud ho k ní dovedl a pak ho od ní odtrhl. Osud a jeho vlastní intelekt. Použije svůj intelekt znovu a i kdyby to mělo trvat celý život, najde cestu, která jejich životy opět svede dohromady.

Možná se bude trápit celé měsíce nebo roky, než se mu podaří zdárně dokončit potřebné testy nutné pro bezpečný návrat do doby přibližně kolem jeho odletu. Vrátí se tam, spočítá to tak dokonale přesně, že ona skoro ani nepostřehne, že byl pryč.

Pomalu vyndal z kapsy její dopis. Bylo to to jediné, co mu po ní zbylo. Čekal, že to bude nějaký vzkaz. Pár láskyplných slov na památku. To mi stačit nebude, pomyslel si a vztekle a obálku otevřel.

Bylo tam napsané jen jedno jediné slovo.

Překvapení.

Nechápavě se na ně díval.

Překvapení? Nechápal. Co to má být? To je pro ni typické, usoudil a zmačkal papír v dlani. Potom papír znovu narovnal, protože si uvědomil, že je to jediné, co mu zbylo.

Uslyšel za sebou nenápadný zvuk. Otočil se i s křeslem.

Stála ve dveřích na kapitánský můstek. Byla bílá jako smrt a oči měla nepřítomné. Když se na ni vyjeveně díval, pokusila se o úsměv.

„Takže vzkaz máš.“

370

„Sunny?“ Nejprve její jméno jen zašeptal, protože se bál, že má halucinace. Mohl to být jeden z vedlejších důsledků cestování časem.

Nesmí si to zapomenout poznamenat.

Ale viděl ji, slyšel ji a cítil ji. Vyskočil z křesla, aby si ji k sobě přitáhl, aby ji políbil.

Pomalu mu to docházelo. Zhrozil se.

„Co tu děláš?“ zeptal se a zatřásl s ní. „Co jsi to sakra udělala?“

„To, co bylo třeba.“ Když se zakymácela, znova se na ni zamračil.

„Vyčítej mi to až za chvíli,“ řekla mu klidně. „Mám dojem, že teď omdlím.“

„Ne, neomdlíš.“ Přestože byl zlostí bez sebe, zvedl ji, jako by byla z křehkého skla, a odnesl ji do křesla. Tam o ni začal pečovat.

„Točí se ti hlava?“

„Ano.“ Dotkla se rukou spánku. „Byla to hrozná cesta.“

„Chce se ti zvracet?“

„Trošku.“

Stiskl kulaté černé tlačítko, otevřela se malá zásuvka. Vytáhl odtud čtvercovou krabici a odtud vyndal malou, jako papír tenkou pilulku.

„Nech si to rozpustit na jazyku. Blázínku,“ dodal, přestože ho poslechla.

„Nejsi trénovaná na cesty takovouhle rychlostí.“

Hned se jí ulevilo. Zhluboka se nadechla, potěšená, že si neudělá ostudu. Přestala se mu věnovat a podívala se průhledem ven. Před nimi se rozprostírala Galaxie.

„Proboha.“ Před chvílí se jí začala vracet barva do tváří, ale teď znovu zbledla. „To je neuvěřitelné. Je to, je to Země?“

„Ano.“ Měl vlhké dlaně. Žaludek měl jako na vodě a jestli se hned neuklidní, bude si muset vzít pilulku i on.

„Sunny, máš představu, co jsi udělala?“

„Jak rychle letíme?“

„Sakra, Sunny.“

„Ano, vím, co jsem udělala.“ Otočila se v křesle a položila mu ruce na kolena. Podívala se mu do očí, měla je tmavé a spokojené. „Dostala jsem se s tebou, Jacobe, přes bránu času.“

371

„Musela ses zbláznit.“ Měl chuť s ní zatřást tak, až v ní zachrastí kosti. Přitisknout ji k sobě a držet ji tak, než se oba rozpustí. „Jak ses mohla pustit do tak šíleně kaskadérského kousku?“

„Cal a Libby mi pomáhali.“

„Pomáhali ti? Oni věděli, co máš v plánu?“

„Ano.“ Cítila, že se jí začínají chvět ruce. Sepnula je v klíně.

Nechtěla, aby věděl, jak je vyděšená. „Rozhodla jsem se včera v noci.“

„Rozhodla ses,“ zopakoval.

„Ano.“ Zvedla bradu a podívala se na něho klidným a vyrovnaným pohledem. „Ráno jsem si promluvila s Calem a řekla jsem mu, co chci udělat.“ Už se cítila klidnější. Otočila se znovu k průhledu. Na obloze se objevila světla. Hvězdy. Místo aby se na ně dívala nahoru, dívala se na ně dolů. Bylo to stejně neuvěřitelné, jako to, že se řítila vesmírem s tím jediným mužem, kterého kdy milovala. Kterého kdy bude milovat.

Někdo musí mít rozum. Někdo musí zůstat klidný. Ale nebyl si jistý, že to dokáže on. „Sunny, myslím, že nechápeš, co jsi udělala.“

„Chápu to perfektně.“ Podívala se opět na něho. Uvědomovala si, že je klidná. Je klidná, mysl má čistou, srdce spokojené. „Cal se mi to snažil rozmlouvat, ale spíš kvůli Libby než kvůli mně, opravdu. Když jsem si s ní promluvila, pochopila to. Sama mě odpoledne odvezla k lodi, když jsi byl s Calem.“

„Tví rodiče…“

„Mí rodiče chtějí, abych byla šťastná.“ Píchlo ji u srdce, když na ně pomyslela. „Libby a Cal jim všechno vysvětlí.“ Protože si byla jistá, že ji nohy už zase unesou, vstala a prošla se po kabině. „Neříkám, že nebudou smutní, nebo že se jim nebude stýskat, když nebude možné, abychom se tam vrátili. Ale myslím, že můj otec, hlavně pro mého otce, bude nesmírná vzpruha, když pomyslí, kde jsem.“

Zasmála se. „Kdy jsem.“

Otočila se k němu a usmívala se.

„Ani jeden z nás není zvyklý na kompromisy, J. T. Ty i já potřebujeme buď všechno nebo nic. Proto spolu tak dobře vycházíme.“

„Byl bych se vrátil.“ Schoval obličej do dlaní, potom si přihladil vlasy. „Sakra, Sunny, říkal jsem ti přece, že se vrátím. Za rok, možná za dva nebo za tři.“

372

„Nechtěla jsem čekat tak dlouho.“

„Ty blázínku, kdyby se mi to podařilo doladit, byl bych zpátky do pěti minut tvého času od chvíle, kdy bych odletěl. Neměla jsi právo udělat takové rozhodnutí bez toho, že by sis o tom se mnou promluvila.“

„Je to moje rozhodnutí,“ řekla podrážděně a šla k němu blíž. „Jestli mě nechceš, tak si prostě najdu společnost někoho jiného, příjemného, kdo si mě bude vážit. Třeba na Marsu. Postarám se o sebe sama, kámo.

Můžeš mě považovat třeba za stopařku.“

„S tím, co chci já, to nemá co dělat. Jde o to, co je nejlepší pro tebe.“

„Já vím, co je pro mě nejlepší.“ Zabouchala mu lehce pěstí do ramene. „Myslela jsem si, že jsi to ty, ale už kdysi dávno jsem taky udělala jednu nebo dvě chyby.“ Uskočila a stačila udělat ještě dva kroky, než ji dostihl.

„Co budeš dělat?“ vyzvídal.

„Ještě máme před sebou pár tisíc kilometrů než se dostaneme do dýchatelné atmosféry.“

„Tohle je velká loď.“

„Posaď se.“

„Nechci –“

„Řekl jsem, posaď se.“ Nepříliš jemně s ní smýkl tak, že se natáhla do křesla. „A mlč. Musím ti něco říct.“ Když pevně sevřela křeslo rukama, zvedl výhrůžné pěst. „Jestli se zvedneš, přísahám, že tě připoutám.“

Zavrtěla se, ale zůstala sedět.

„Kdybych věděl, co máš v úmyslu, byl bych ho použil dřív.

Podstoupila jsi riziko, o jakém nemáš ani ponětí. Kdybych byl udělal nějakou chybu, spletl se ve výpočtech, dokonce i minimální –“

„Ale nestalo se to.“

„O to nejde.“

„O co jde, Hornblowere?“

„Neměla jsi to dělat.“

Netrpělivě se nadechla. „O tomhle už nemá cenu se dál bavit, protože jsem to udělala. Proč nepřejdeme k něčemu dalšímu?“

373

Zjistil, že se taky musí posadit. „Možná se nikdy nedostaneš zpátky.“

„Já vím. Smířila jsem se s tím.“

„Kdybys změnila názor –“

„Jacobe.“ Povzdechla si a vstala, ale jen proto, aby si klekla vedle něho na koleno. „Nemohu změnit názor, dokud nezměním srdce. To prostě není možné.“

Pohladil ji po vlasech.

„Nebyl bych tě o to požádal.“

„Já vím. Kdybych tě požádala já, abys mě vzal s sebou, vyjmenoval bys spousty logických důvodů, proč to není možné. A mýlil by ses. Není možné jen to, abych žila bez tebe.“

„Sunny.“

„Podívej se na to takhle. Vždycky mi připadalo, že nepatřím do své doby, že jsem nějak napřed, že jsem se narodila v nesprávné době.

Možná budu spokojenější ve tvé době.“

„Udělala jsi pěknou hloupost.“ Vytáhl si ji na klín. „Díkybohu, žes ji udělala.“

„Takže se nezlobíš?“

Předvedl jí, jak se nezlobí, když ji políbil. „Kdyby ses tu dnes neobjevila, bylo by to, jako kdybych si vyřízl srdce. Nevadilo by mi to ale, protože jsem ho stejně chtěl nechat tobě.“

Slzy se jí tlačily do očí, ale zakázala si plakat. Chtěla se na něho jen usmívat. „To je skoro poetické.“

„Moc si na to nezvykej.“ Stále ji držel v náručí, ale naklonil se dopředu, aby se dotkl něčeho na ovládacím panelu.

„Naučíš mě to řídit?“

Podíval se na ni. Byla tady, opravdu tady byla. A byla jeho.

Navždy. „Už teď mi nahání hrůzu, když si představím, jak budeš sedět u ovládání výletního dopravního prostředku.“

„Učím se rychle.“

„Právě toho se bojím.“ Přitáhl si ji k sobě. „Nevím ani, jestli ti můj svět bude postačovat.“

„Ty mi budeš postačovat.“

Znovu ji políbil, něžně. „Připravoval jsem se na to celý svůj dosavadní život.“

374

Vzdychla a líbala ho tak, až v něm probudila vášeň.

„Nepředpokládám, že by se tahle věc dala přepnout na autopilota nebo něco takového.“

„V téhle fázi ne.“

„Podařilo se nám dostat se tam, kam je třeba, že?“

Naklonil se k obrazovce. „Ještě kousínek cesty nám zbývá.“

„Myslela jsem to časově. Který je teď rok?“

Ukázal jí na přístroje. „2254.“

Přišlo jí to neuvěřitelné, ale objímal ji tak, že uvěřila. „Takže je mi vlastně… dvě stě osmdesát sedm let.“ Zvedla obočí. „Jaký je tvůj názor na starší ženy?“

„Jsem do nich blázen.“

„Pamatuj si to, protože jednou mi bude tři sta a začnu uvadat.“

Lehce ho políbila. „Mám v plánu tě trápit, rozčilovat a vůbec ti dělat v životě zmatek po hodně dlouhou dobu.“

„Počítám s tím.“

Dívali se spolu na svůj domov, modrozelenou zeměkouli, která se k nim přibližovala.

375

EPILOG

Zdálo se, že zvuk tříštících se vln naplňuje celý prostor.

Průhlednou stěnou apartmánu se otevíral výhled na divoké blesky na obloze a na rozbouřené moře. Vůně jasmínu, silná a mámivá naplnila vzduch. Tichá hudba podmalovávala řev vln a divoké burácení hromu.

„Měla jsem pravdu,“ zašeptala Sunny.

Jacob se posunul na posteli a přitáhl si ji blíž k sobě. „A tentokrát se to týká čeho?“

„Bouřky.“ Její tělo se ještě chvělo právě doznělou vášní. „Věděla jsem, že to nebude noc plná měsíčního světla s tropickým západem slunce.“

Měla pravdu. Ale nechtělo se mu to přiznat. „V atmosféře není tak velký rozdíl.“

Překulila se na něho plnou vahou.

„Tak proto jsi mě sem vzal? Na tohle místo, které jsi mi kdysi popisoval?“

„Vzal jsem tě sem, abychom tu pár dní relaxovali.“

„Tak proto jsi mě sem vzal. A kdy budeme relaxovat?“ Usmála se a potom se k němu sklonila a líbala ho. „Podívej, už zase přestáváš být uvolněný.“

Pohladil ji po vlasech.

„Jak dlouho už jsme manželé?“

Líně se dotkla tlačítka po straně postele. Objevily se číslice, chvíli visely ve vzduchu, potom zmizely. „Pět hodin a dvacet minut.“

„Myslím, že budeme odpočívat tak za padesát let.“ Hladil ji po nahých ramenou. „Líbí se ti to?“

„Být vdaná?“

„No, to taky. Ale myslel jsem tady tohle místo.“

Je tak hodný, pomyslela si, jak se snažil, aby si nemyslela, že je příliš sentimentální.

376

„Líbí se mi tu. A protože jsme novomanželé a máme nárok být na měkko, přiznám se, že to, že jsi mě sem vzal, mi připadá jako ta nejromantičtější věc, jakou jsi kdy udělal.“

„Nevěděl jsem, jestli bys radši nejela do Paříže, nebo na Mars do Letoviska intimností.“

„Na Mars můžeme jet vždycky,“ řekla a zachichotala se. „Už jsem si skoro přivykla říkat podobné věci. Říkala jsem ti, že se učím rychle.“

„Jsi tu šest měsíců.“

„Ty jsi pěkně tvrdý oříšek.“ Položila si tvář na jeho hrudník. „Šest měsíců,“ opakovala po něm. „Trvalo ti šest měsíců, než ses se mnou oženil.“

„Já bych to byl stihl za šest minut, kdyby ses nebyla spolčila s mým otcem.“

„Jak to myslíš?“ Zdvihla hlavu a v očích jí nebezpečně blýskalo.

„Protože bys mě jinak utrápila.“ Zamrkal, když do něho šťouchla.

„Protože jsem si myslel, že alespoň tohle bych pro tebe mohl udělat.“

Tentokrát se zasmál, převalil se na ni a zaryl jí prsty do ramen.

„Protože jsi senzační.“

„Nejsem dost dobrá.“

„A taky trochu inteligentní.“

„Zkus to znovu.“

„Protože láska k tobě mě rozhodila.“

„No, myslím, že by to stačilo.“ Spokojeně mu položila ruce kolem krku. „Možná kolem toho bylo hodně zmatku a starostí, ale byla to krásná svatba. Jsem ráda, že nás tvůj otec přemluvil k tradičnímu průběhu.“

„Pokud jde o obřad, ten byl v pořádku.“

Když ji spatřil, jak jde uličkou zavěšená do rámě jeho otce a oblečená v zářivě bílých šatech, málem z toho oněměl.

„Mám ráda tvé rodiče. Tolik se zasloužili o to, abych se tu cítila jako doma.“ Potutelně se na něho podívala. „Zejména mě potěšilo, že mě nechali nahlédnout do některých neproniknutelně temných rodinných tajemství.“

„Jako například?“

377

„Například to T v J. T.“ Když se bolestně zašklebil, začala se opravdu bavit. „Zřejmě jsi byl tak zlobivý, zkažený, že…“

„Byl jsem jen zvědavé dítě.“

„… tak tvrdohlavý,“ pokračovala bez smilování, „že se tvůj otec rozhodl, že ti budou říkat druhým jménem Trable. A to T ti zůstalo.

Jak výstižné.“

„Ještě jsi skoro nic nezažila, tak abych ti něco nepředvedl.“

Posunula se po jeho těle a začala ho jemně kousat do rtů. „Těším se na to.“

Krátce ji políbil a sklouzl z postele.

Hedvábná prostěradla se jí svezla do pasu, když se posadila.

„Kam si myslíš, že půjdeš? Ještě jsem s tebou neskončila.“

„Něco jsem zapomněl.“ Vůbec nic nezapomněl. Jen čekal na vhodnou příležitost. Seřídil světla tak, aby plápolala jako plameny svíček. Za okamžik se vrátil s krabicí.

„To je dárek.“

„Proč?“

„Protože jsem ti ještě nikdy žádný nedal.“ Vložil jí krabici do rukou. „Otevřeš si to, nebo na to budeš jen tak koukat?“

„Jen jsem si vychutnávala to překvapení.“ Otevírala krabici se špičkou jazyka vystrčenou mezi zuby. Uvnitř byla konvice na čaj, brak z levného porcelánu s ptáčkem místo držátka na víčku a celá pomalovaná velikánskými ošklivými sedmikráskami.

„Bože.“

„Chtěl jsem, abys měla něco ze tvé doby.“ Cítil se trochu jako blázen, protože se nechtěl přiznat, že celé měsíce důkladně prohledával různé obchody se starožitnostmi. „Když jsem potkal tohle, připadalo mi… že je to trochu osud. Neplakej.“

„Musím.“ Podívala se na něho uplakanýma očima. „Přežila. Celou tu dobu.“

„Nejlepším exemplářům se to podaří.“

„Jacobe.“ Rukama naznačila bezmoc, potom si přitiskla konvičku na prsa. „Nemohl jsi mi dát nic, co by pro mě znamenalo víc.“

„Mám pro tebe ještě něco.“ Posadil se vedle ní. Vzal konvičku a položil ji stranou. „Chtěla by ses o Vánocích setkat se svou rodinou?“

Nebyla schopná slova. „Vážně?“

378

„Už to mám skoro vyřešené, Sunbeam.“ Setřel jí slzu a díval se, jak se mu třpytí na prstě. „Jen mi musíš ještě dát trochu času.“

Přemohla slzy a objala ho. „Tolik kolik budeš potřebovat. Máme před sebou celou věčnost.“