Nora Robertsová

MAGICKÁ CHVÍLE

PRVNÍ KAPITOLA

Vybral si jej kvůli atmosféře. Ryan si tím byla jistá, jakmile spatřila dům na útesu. Měl šedou barvukamene a byl osamělý. Zády byl obrácen k Pacifiku. Neměl symetrický tvar, byl rozlehlý a nepravidelný,se sekcemi různé výšky, které se zdvíhaly na různých místech a dodávaly stavbě určitý divoký půvab.Dům stál vysoko na skalním útesu, na konci klikaté cesty, na pozadí zamračené oblohy. Byl současněnádherný i děsivý.

Jako v nějakém starém filmu, říkala si a zařadila jedničku, aby vyjela do kopce. Slyšela už, že PierceAtkins je excentrický. Dům tomu nasvědčoval.

Ještě by to chtělo nějaké ty hromy a blesky, trochu mlhy a vytí osamělého vlka, říkala si v duchu. Topomyšlení ji pobavilo. Zastavila auto a znovu se podívala na dům. V okruhu dvou set kilometrů kolem LosAngeles by člověk druhý takový jen těžko hledal. Vlastně by jej těžko hledal kdekoli, opravila se tiše.

Jakmile vystoupila z vozu, opřel se do ní vítr, omotal jí vlasy kolem obličeje a tahal ji za sukni. Byla vpokušení zajít ke srázu a podívat se na oceán, ale místo toho spěchala ke schodům. Nepřišla sem

obdivovat vyhlídku.

Klepadlo bylo staré a těžké. Vydalo velice působivé zadunění, když jím zabušila na dveře. Ryan seujišťovala, že není ani trochu nervózní, ale zatímco čekala, přehazovala si kufřík na dokumenty z ruky doruky. Otec by zuřil, kdyby odsud odešla bez podpisu Pierce Atkinse na listinách, které s sebou přinesla.Ne, nezuřil by, opravila se. Mlčel by. Nikdo neumí užívat mlčení účinněji než Bennet Swan.

Neodejdu odsud s prázdnýma rukama, ujišťovala se. Vím, jak zacházet s temperamentními baviči. Celéroky jsem se dívala na to, jak se to dělá a…

Tok jejích myšlenek přerušil zvuk otevíraných dveří. Ryan vytřeštila oči. Díval se na ni ten největší muž,jakého kdy viděla. Měřil nejméně dva metry, jeho ramena téměř vyplňovala dveřní rám. A ten jehoobličej. Ryan si pomyslela, že je to docela určitě ta nejošklivější lidská bytost, jakou kdy viděla. Zřejměměl někdy zlomený nos a ten mu srostl v podivném úhlu. Měl malá očka vybledlé hnědé barvy, stejné,jakou měla jeho hustá kštice. Atmosféra, řekla si Ryan znovu. Atkins si ho musel vybrat kvůli atmosféře.

„Dobré odpoledne,“ podařilo se jí říct. „Ryan Swanová. Pan Atkins mě očekává.“

„Dobré odpoledne, slečno Swanová.“ Pomalý, hluboký hlas se dokonale hodil k jeho postavě. Když mužustoupil, zjistila Ryan, že nemá moc chuti vejít dovnitř. Bouřkové mraky, obrovský sluha a zasmušilý důmna vrcholu útesu. Ach ano, řekla si potom. Atkins ví, jak připravit scénu.

Vešla do domu. Když se za ní zavřely dveře, rychle se rozhlédla kolem sebe.

„Počkejte tady,“ nařídil jí sluha lakonicky a odkráčel halou. Na tak velkého muže se pohyboval kupodivu

velmi lehce.

„Samozřejmě, děkuju vám,“ zamumlala tiše jeho zádům.

Stěny byly bílé, zdobené závěsnými koberci. Tapisérie, která byla nejblíž, představovala středověkouscénu, jak mladý Artuš vytahuje meč ze skály, zatímco kouzelník Merlin stojí v pozadí. Ryan souhlasně pokývla hlavou. Je to nádherná práce a hodí se k muži, jako je Atkins. Otočila se a zjistila, že hledí nasvůj vlastní odraz v ozdobném otáčivém zrcadle.

Zamrzelo ji, že má rozcuchané vlasy. Reprezentuje tady agenturu Swan Productions. Zatahala za zbloudilé

chomáče neurčité světlé barvy. Zelené oči jí ztmavly směsí znepokojení a vzrušení. Tváře jí zčervenaly.Zhluboka se nadechla a násilím se přinutila ke klidu. Upravila si kabátek.

Zaslechla kroky a spěšně se odvrátila od zrcadla. Nechtěla, aby ji přistihli přitom, jak se prohlíží a pokoušíse o úpravy na poslední chvíli. Ale byl to jen sluha a byl sám. Ryan potlačila zklamání.

„Přijme vás dole.“

„Aha.“ Ryan otevřela ústa, aby řekla ještě něco dalšího, ale sluha už se od ní vzdaloval. Musela si pospíšit,aby mu stačila.

Hala se zatáčela doprava. Ryaniny podpatky rychle klapaly, jak se snažila držet krok se sluhou. Ten se

najednou prudce zastavil, takže málem narazila do jeho zad.

„Tam dole.“ Otevřel jakési dveře a už se chystal zase odejít.

„Ale…“ zamračila se na něho Ryan, viděla však už jen jeho záda. Vydala se tedy dolů po spořeosvětlených schodech. Tohle je opravdu směšné, říkala si. Obchodní jednání se má odbývat v kanceláři,nebo alespoň v nějaké vhodné restauraci. Tihle umělci, pomyslela si pohrdavě.

Od stěn se k ní zpátky odrážela ozvěna jejích vlastních kroků. Z místnosti dole k ní nedoléhal ani tennejmenší zvuk. Ach ano, opakovala si pro sebe, ten Atkins ví, jak připravit scénu. Měla pocit, že už teď ho

začíná hluboce nenávidět. Srdce jí znepokojivě bušilo v hrudi jako kladivo, když scházela poslednímzákrutem točitého schodiště.

Dolní poschodí bylo obrovské, byla to rozlehlá místnost s laťovými bednami, kufry a spoustou dalších věcívšude kolem. Stěny byly obložené dřevěnými deskami, podlaha byla pokrytá dlaždičkami, ale nikdo sinedal práci s tím, aby ten prostor nějak vyzdobil. Ryan se rozhlédla kolem sebe, zamračila se a sestoupila

z posledního schodu.

Díval se na ni. Měl nadání zůstat absolutně nehybný, dokonale soustředěný. To bylo zásadní a nezbytnépro jeho řemeslo. Také měl schopnost kohokoli rychle odhadnout. I to bylo součástí jeho povolání. Bylamladší, než čekal. Vypadala jako křehká žena, malé postavy, štíhlá, s oblaky světlých vlasů a s jemněutvářeným obličejem. A s energickou bradou.

Všiml si, že je rozmrzelá, a že má trochu strach. Rty mu zacukal úsměv. Začala přecházet po místnosti,

ale ani potom se nepohnul a nešel k ní. Velmi schopná a praktická, pomyslel si, v tom slušivém kostýmu

na míru, pohodlných botách, s drahým diplomatickým kufříkem na spisy a s velmi ženskýma rukama.

Zajímavé.

„Slečno Swanová.“

Ryan sebou trhla a v duchu si tiše nadávala. Obrátila se směrem k tomu hlasu, avšak viděla jen stíny.

„Jste velmi pohotová.“

Pak se pohnul a Ryan viděla, že stojí na malém jevišti. Byl oblečený v černém a splýval se stíny v pozadí.Snažila se, aby z jejího hlasu nepoznal, že je rozzlobená. „Dobrý den, pane Atkinsi.“ Ryan kráčela směrem

k němu s nacvičeným úsměvem na rtech. „Máte tu opravdu zajímavý dům.“

„Děkuji vám.“

Nesestoupil k ní dolů, ale zůstal stát na jevišti. Ryan byla tak nucena dívat se na něho nahoru. Překvapiloji, že ve skutečnosti vypadá ještě dramatičtěji než na videozáznamu. Podle jejích zkušeností tomu vevětšině případů bylo naopak. Viděla několik jeho představení. Vlastně od té doby, co její otec onemocněla s nechutí jí předal Atkinsovu agendu, strávila Ryan celé dva večery tím, že se dívala na všechny

dostupné nahrávky Pierce Atkinse.

Dramatické, pomyslela si a prohlížela si kostnatou tvář a hustou, vlající hřívu černých vlasů. Na čelisti mělmalou jizvu, ústa byla dlouhá a tenká. Obočí měl vysoce klenuté, na koncích se trochu zvedalo. Avšakpředevším ji zaujaly jeho oči. Ještě nikdy v životě neviděla oči tak tmavé, tak hluboké. Jsou šedé? Jsoučerné? Ale nebyla to jejich barva, která ji vyvedla z míry, bylo to dokonalé soustředění, které v nichspatřila. Cítila, že jí vyschlo v krku, polkla, aby se tomu ubránila. Měla skoro pocit, že jí čte myšlenky.

Říkalo se o něm, že je to největší eskamotér posledního desetiletí, někteří dokonce tvrdili, že je největšímeskamotérem poslední poloviny století. Jeho kouzla a úniky byly odvážné, bleskové a nevysvětlitelné. Byloběžné, že se o něm lidé vyjadřovali jako o čaroději. Když se mu Ryan dívala do očí, začala chápat proč.

Oklepala se, aby se probrala z transu a podívala se znovu. Nevěří přece na kouzla. „Pane Atkinsi, můjotec se omlouvá, že nemohl přijít sám. Doufám…“

„Už se cítí líp.“

Zmateně se odmlčela. „Ano, opravdu už mu je líp.“ Zjistila, že na něho znovu zírá.

Pierce se usmál a sestoupil dolů k ní. „Před hodinou mi telefonoval, slečno Swanová. Meziměstskýtelefonický rozhovor, žádná telepatie.“ Ryan se na něho pronikavě podívala, než odpověděla, ale jehoúsměv se jen rozšířil. „Měla jste dobrou cestu?“

„Ano, děkuju vám.“

„Ale dlouhou,“ odpověděl. „Posaďte se.“ Pierce pokynul ke stolu, pak si vytáhl židli a sedl si. Ryan seposadila proti němu.

„Pane Atkinsi,“ začala, cítila se teď příjemněji, když mělo začít obchodní jednání. „Vím, že můj otec dlouze

hovořil s vámi i s vaším agentem o nabídce agentury Swan Productions, ale možná byste chtělpodrobnosti probrat ještě jednou.“ Položila kufřík na stůl. „Mohla bych vám odpovědět na všechny vašepřípadné otázky.“

„Pracujete dlouho v agentuře Swan Productions, slečno Swanová?“

Otázka přerušila souvislý tok její prezentace, ale Ryan posunula své myšlenky. Baviči mívají své rozmary,je třeba jim dělat pomyšlení. „Pět let, pane Atkinsi. Ujišťuji vás, že jsem dostatečně kvalifikovaná na to,abych zodpověděla všechny vaše dotazy a mohla s vámi jednat o podmínkách smlouvy, když to bude

nutné.“

Její hlas byl velmi vyrovnaný, ale byla nervózní. Pierce si to uvědomil podle toho, jak opatrně složila rucena stůl. „Jsem si jistý, že jste dostatečně kvalifikovaná, slečno Swanová,“ souhlasil s ní. „Váš otec neníčlověk, který se snadno s něčím spokojí.“

V očích se jí objevilo překvapení a taky trochu strachu. „Ne,“ řekla klidně, „proto si můžete být jistý, že se

vám dostane té nejlepší publicity, že budete mít ten nejlepší personál a nejlepší možnou smlouvu. Třihodinové televizní speciály za tři roky, garantovaný nejlepší čas a rozpočet, který zaručuje dobroukvalitu.“ Na malou chvilku se odmlčela. „Je to dohoda výhodná pro vás i pro Swan Productions.“

„Možná.“

Díval se na ni příliš upřeně. Ryan se přinutila, aby na sobě nedala znát neklid. Jsou šedé, všimla si. Jehooči jsou šedé, tmavé, jak je jen možné, aby nebyly černé.

„Samozřejmě,“ pokračovala, „vaše kariéra byla zaměřená především na živé publikum v klubech a

divadlech. Vegas, Tahoe, londýnské Palladium a tak dále.“

„Iluze na filmu nic neznamená, slečno Swanová. Film se dá upravit.“

„Ano, to si uvědomuji. Aby měl trik nějaký dopad, musí být prováděn před živým publikem.“

„Iluze,“ opravil ji Pierce. „Já nedělám žádné triky.“

Ryan se přerušila. Stále na ni upíral oči. „Tak tedy iluze,“ opravila se a přikývla. „Speciály budou vysílanépřímo a ve studiu bude obecenstvo. Publicita…“

„Vy nevěříte na kouzla, že ne, slečno Swanová?“ Na rtech se mu objevil lehký úsměv, v hlase měl náznak

pobavení.

„Pane Atkinsi, jste velmi nadaný člověk,“ řekla opatrně. „Obdivuji vaši práci.“

„Jak diplomaticky jste to vyjádřila,“ řekl a opřel se v židli. „A jak cynicky. Líbí se mi to.“

Ryan to necítila jako poklonu. Vysmívá se jí a nesnaží se to ani v nejmenším zakrýt. Je to tvoje práce,

připomněla si a pevně stiskla zuby. Dělej svou práci. „Pane Atkinsi, kdybychom si mohli probrat podmínky

smlouvy…“

„Nedělám obchody s nikým, dokud ho dobře nepoznám.“

Ryan prudce vydechla. „Můj otec…“

„Já přeci nemluvím o vašem otci,“ přerušil ji Pierce hladce.

„Nepomyslela jsem na to, že bych si měla připravit životopis,“ utrhla se na něho, pak se kousla do jazyka.

Sakra! Nemůže si dovolit nechat se vyvést z míry. Pierce se potěšeně zazubil.

„Nemyslím si, že to bude nutné.“ Dřív, než si uvědomila, co dělá, držel ji za ruku.

„Nikdy víc.“

Hlas, který se ozval za ní, způsobil, že sebou Ryan trhla na židli.

„To je jen Merlin,“ pronesl Pierce jemně, když otočila hlavu.

V kleci po její pravici byl velký, černý špaček. Ryan se zhluboka nadechla a pokusila se uklidnit své nervy.

Pták se na ni upřeně díval.

„Velmi chytrý,“ vypravila nakonec ze sebe a podívala se rezervovaně na špačka. „Naučil jste ho mluvit?“

„Hm.“

„Chceš se něčeho napít, zlatíčko?“

Ryan otevřela doširoka oči a tlumeně se zasmála, pak se obrátila zpátky k Pierceovi. Lhostejně se naptáka podíval. „Nenaučil jsem ho dobrým způsobům.“

Potlačila své pobavení. „Pane Atkinsi, kdybychom mohli…“

„Váš otec chtěl syna.“ Ryan zapomněla, co chtěla říct a upřeně se na něho podívala. „Proto to pro vásbylo těžké.“ Pierce se jí znovu upřeně podíval do očí a pevně držel její ruku ve své. „Nejste vdaná, žijetesama. Jste realistka, považujete se za velmi praktickou. Někdy těžko krotíte svůj temperament, alepracujete na tom. Jste velmi opatrná žena, slečno Swanová, trvá dlouho, než si někdo získá vaši důvěru,při navazování vztahů jste opatrná. Jste netrpělivá, protože musíte něco dokázat, sobě i svému otci.“

Jeho oči ztratily naléhavou přímost, když se na ni usmál. „Je to salonní hra, slečno Swanová, nebo

telepatie?“

Když Pierce pustil její ruku, stáhla ji ze stolu do klína. Přesnost jeho slov ji nijak nepotěšila.

„Trochu amatérské psychologie,“ řekl uklidňujícím tónem, její ohromený výraz ho zjevně potěšil. „Základnívědomosti o Bennetu Swanovi a znalost řeči těla.“ Pokrčil rameny. „Žádné triky, slečno Swanová, jen

kvalifikovaný odhad. Jak blízko pravdě jsem byl?“

Ryan sepnula ruce v klíně. Pravou dlaň měla ještě teplou od jeho ruky. „Nepřijela jsem si sem hrát, pane

Atkinsi.“

„Ne.“ Znovu se na ni usmál okouzlujícím úsměvem. „Přijela jste sem uzavřít dohodu, ale já dělám věcipodle svého vlastního časového rozvrhu a svým vlastním způsobem. Mé povolání podněcuje kvýstřednosti. Pokuste se mě pochopit.“

„Dělám, co můžu,“ odpověděla mu Ryan, pak se zhluboka nadechla a opřela se v židli. „Myslím, že se dáříct, že oba bereme své povolání velmi vážně.“

„Souhlasím.“

„Pak snad pochopíte, pane Atkinsi, že moje práce je podepsat s vámi smlouvu.“ Možná by zapůsobilo

trochu lichocení, řekla si. „Chceme vás, protože jste ve svém oboru nejlepší.“

„Toho jsem si vědom,“ řekl, aniž by mrkl okem.

„Jste si vědom toho, že vás chceme, nebo toho, že jste nejlepší?“ zeptala se provokativně.

Vrhl na ni velmi přitažlivý úsměv. „Jsem si vědom obojího.“

Ryan se zhluboka nadechla a připomněla si, že baviči jsou často naprosto nemožní. „Pane Atkinsi,“ začala.

Merlin se se zatřepáním křídel vznesl ze své klece a přistál jí na rameni. Ryan vydechla a strnula.

„Můj bože,“ zašeptala. Tohle už je příliš, pomyslela si celá ztuhlá. Opravdu příliš moc.

Pierce se zamračil na ptáka, který skládal křídla. „To je divné, ještě nikdy nic podobného neudělal.“

„Tak to mám tedy štěstí,“ zamumlala Ryan a seděla naprosto klidně. Koušou ptáci? Rozhodla se, že

nestojí o to, aby to zjistila. „Myslíte si, že byste ho mohl přesvědčit, aby se usadil někde jinde?“

Pierce udělal malý pohyb, Merlin opustil její rameno a usedl mu na ruku.

„Pane Atkinsi, prosím, já si uvědomuji, že muž vašeho povolání musí mít smysl pro, atmosféru.“ Ryan se

znovu zhluboka nadechla, aby se uklidnila, ale nefungovalo to. „Je velmi obtížné hovořit o obchodech v –

v téhle podzemní kobce,“ řekla a rozhodila paže. „S šíleným havranem, který se na mě vrhá a…“

Přerušil ji Pierceův smích. Pták se mu usadil na rameni, složil křídla a ocelovýma očima se upřeně díval na

Ryan. „Ryan Swanová, myslím, že se mi líbíte. Já v téhle kobce pracuju,“ vysvětlil jí vesele. „Je tusoukromí a klid. Iluze vyžadují víc než obratnost. Chtějí spoustu plánování a příprav.“

„To chápu, pane Atkinsi, ale…“

„Bude vhodnější, když si o našich obchodech promluvíme při večeři,“ přerušil ji.

Ryan vstala spolu s ním. Neměla v plánu zdržet se tu déle než hodinu nebo dvě. Jízda autem dolů z útesu

k hotelu trvá dobrou půlhodinu.

„Zůstanete tady přes noc,“ dodal Pierce, jako by četl její myšlenky.

„Oceňuji vaši pohostinnost, pane Atkinsi,“ začala, když šla za ním ke schodům. Pták mu spokojeně zůstal

sedět na rameni. „Ale mám rezervaci v hotelu ve městě. Zítra…“

„Máte tu zavazadla?“ Pierce se zastavil a uchopil ji za paži, než začal stoupat do schodů.

„Ano, v autě, ale…“

„Link zruší vaši rezervaci, slečno Swanová. Za chvíli tu máme bouřku.“ Otočil hlavu a podíval se na ni. „Byl

bych nerad, kdybyste po té cestě jela v noci.“

Když došli na vršek schodiště, ozval se rachot hromu, jako kdyby chtěl potvrdit jeho slova. Ryan něcozamumlala. Nebyla si jistá, jestli se jí chce strávit noc v tomto domě.

„Nemám nic v rukávu,“ oznámil za ní Merlin.

Pochybovačně se na něho podívala.

DRUHÁ KAPITOLA

Večeře velmi přispěla k tomu, že se Ryan uklidnila. Jídelna byla obrovská, na jedné straně hučící oheň vkrbu, na druhé sbírka starožitného cínového nádobí. Dlouhý jídelní stůl byl prostřen sěvreskýmporcelánem a georgiánským stříbrem.

„Link je vynikající kuchař,“ řekl jí Pierce, když před ní velký muž pokládal cornwallskou slepici. Ryanzahlédla mužovy obrovské ruce, než Link opustil místnost. Opatrně vzala do ruky vidličku.

„V každém případě je velmi tichý.“

Pierce se usmál a nalil jí do skleničky bledě zlaté víno. „Link mluví jen tehdy, když má co říct. Řekněte mi,slečno Swanová, líbí se vám žít v Los Angeles?“

Ryan se na něho podívala. Oči měl teď přátelské, ne náruživé a neodbytné jako dřív. Ulevilo se jí,

oddechla si. „Ano, myslím, že ano. Je to pro moji práci velmi výhodné.“

„Není tam příliš mnoho lidí?“ otázal se Pierce a zařízl nůž do drůbeže.

„Asi ano, ale já jsem na to zvyklá.“ „Vždycky jste žila v Los Angeles?“ „Kromě doby, kterou jsem strávila

ve škole.“

Pierce zaznamenal lehkou změnu v jejím tónu, nepatrný náznak nelibosti, kterého by si nikdo jiný aninevšiml. Pokračoval v jídle. „Kde jste chodila do školy?“

„Ve Švýcarsku.“

„Nádherná země.“ Natáhl ruku po skleničce s vínem. Nebyla moc ráda, když ji poslali pryč, pomyslel si. „Apotom jste začala pracovat ve Swan Productions?“

Ryan se zamračeně zahleděla do ohně. „Když se můj otec přesvědčil, že jsem se pro to pevně rozhodla,

souhlasil.“

„A vy jste velmi odhodlaná žena,“ komentoval to Pierce.

„Ano,“ připustila. „První rok jsem přenášela spisy, chodila jsem pro kávu, nepustili mě k talentům,klientům agentury.“ Mračení zmizelo.

V očích se jí objevil náznak pobavení. „Jednoho dne se mi naprostým omylem dostaly na stůl nějaképapíry. Můj otec se snažil podepsat smlouvu na miniseriál s Mildred Chaseovou. Ona však

nespolupracovala. Trochu jsem se o ní informovala a šla jsem ji navštívit.“ Ta vzpomínka ji rozesmála,

zazubila se na Pierce. „To byla nezapomenutelná zkušenost. Žije v tom svém nádherném domě nahoře vhorách, osobní strážci, tucet psů. Patří k hollywoodským starousedlíkům. Myslím, že mě pustila dovnitřjen ze zvědavosti.“

„Co jste si o ní myslela?“ zeptal se, hlavně proto, aby mluvila dál, aby se dál usmívala.

„Myslela jsem si, že je báječná. Opravdová velká dáma. Kdyby se mi byly netřásly nohy, byla bych udělala pukrle.“ Obličej jí rozzářil triumfální úsměv. „Když jsem odcházela, měla jsem na smlouvě její podpis.“

„A jak na to reagoval váš otec?“

„Zuřil.“ Ryan se napila vína. Oheň rozehrál na její pokožce hru světel a stínů. Vzpomene si na tenrozhovor později a bude se divit své sdílnosti. „Nadával mi skoro hodinu.“ Napila se a postavila skleničkuna stůl. „Příští den jsem byla povýšena a dostala jsem novou kancelář. Bennet Swan dovede ocenit lidi,kteří dokáží dovést věci do konce.“

„A vy, slečno Swanová,“ ozval se Pierce tiše, „dokážete dovést věci do konce?“

„Obvykle ano,“ odpověděla mu vyrovnaným hlasem. „Umím dobře zacházet s detaily.“

„A s lidmi?“

Ryan zaváhala. Jeho oči byly opět upřeny přímo na ni. „S většinou lidí.“

Usmál se, pořád na ni neodbytně upíral zrak. „Jak vám chutná večeře?“

„Já…“ Ryan potřásla hlavou, aby přerušila jeho pohled, pak se podívala dolů na talíř. Ke svému velkému

překvapení zjistila, že už snědla skoro celou slepici. „Je to velmi dobré. Váš…“ Podívala se zpátky na něho,

váhala, jak má nazvat Linka. Sluha? Otrok?

„Přítel,“ řekl Pierce mírně a napil se vína.

Ryan bojovala s nepříjemným pocitem, že jí vidí až do mozku.

„Váš přítel je vynikající kuchař.“

„Vzhled velmi často klame,“ řekl Pierce pobaveně. „My oba máme povolání, která ukazují publiku něco, co

není skutečné. Swan Productions obchoduje s iluzemi. Já také.“ Natáhl se k ní a Ryan se rychle opřela o

opěradlo židle.

V Pierceově ruce se objevila rudá růže s dlouhým stonkem.

„Ach!“ Ryan to překvapilo i potěšilo, vzala ji od něho. Voněla silně a sladce. „To je zřejmě něco, co člověk

musí očekávat, když večeří s kouzelníkem,“ komentovala to a usmála se na něho přes vrchol poupěte.

„Krásné ženy a růže patří dohromady.“

V jejích očích se objevil záchvěv ostražitosti, zaujalo ho to. Je to velice opatrná žena, pomyslel si opět.

Měl rád opatrnost, respektoval ji. A také rád pozoroval, jak lidé reagují. „A vy jste krásná žena, Ryan

Swanová.“

„Děkuji vám.“

Její odpověď byla téměř upjatá, ústa mu zacukala. „Ještě trochu vína?“

„Ne. Ne, děkuji vám, takhle je mi docela dobře.“ Puls se jí trochu zrychlil. Položila si květinu vedle talíře a

znovu se pustila do jídla. „Málokdy jsem byla tak daleko na sever po pobřeží,“ řekla konverzačním tónem.

„Žijete tu už dlouho, pane Atkinsi?“

„Několik let.“ Otáčel vínem ve sklenici, ale povšimla si, že pije velice málo. „Nemám rád davy,“ dodal.

„S výjimkou představení,“ řekla s úsměvem.

„Přirozeně.“

Když Pierce vstal a navrhl, aby se posadili v salonu, napadlo Ryan, že ještě nemluvili o smlouvě. Bude ho

muset dovést zpátky k předmětu jejich setkání.

„Pane Atkinsi…“ začala, když vstoupili do místnosti. „To je ale nádherná místnost.“

Připadala si, jako kdyby se vrátila do osmnáctého století. Ale nikde nebyly pavučiny ani známky stáří.Nábytek se jen třpytil, květiny byly čerstvé. V jednom rohu stálo malé pianino s rozloženými notami. Nakrbové římse stály malé figurky z foukaného skla. Zvěřinec, všimla si, když si je pozorněji prohlédla –jednorožci, okřídlení oři, kentauři, tříhlavý pes. Ve sbírce Pierce Atkinse nebyla žádná obyčejná zvířata. Apřece byl oheň v krbu uklidňující a lampa, stojící na stolku, byla docela určitě od Tiffanyho. Byla tomístnost, jakou by Ryan očekávala v útulném anglickém venkovském domě.

„Jsem rád, že se vám líbí,“ řekl Pierce a postavil se vedle ní. „Tváříte se, jako kdyby vás to překvapilo.“

„Ano. Zvenku vypadá dům jako kulisa k hororovému filmu ze čtyřicátých let, ale…“ Ryan se zarazila,zděsila se. „Promiňte, nechtěla jsem…“

Ale on se smál, její poznámka ho bezpochyby pobavila.

„Použili ho k tomu účelu mnohokrát. Proto jsem jej také koupil.“

Ryan se opět uvolnila, procházela se po místnosti. „Napadlo mi, že jste si jej vybral kvůli atmosféře.“

Pierce pozvedl obočí. „Mám… zálibu ve věcech, které lidé posuzují podle jejich zevnějšku.“ Přistoupil ke

stolu, kde již byly připravené šálky. „Je mi to líto, ale nemůžu vám nabídnout kávu. Nepoužívám kofein.

Čaj je bylinný a velmi dobrý.“ Nalil čaj do šálku, Ryan přistoupila k pianinu.

„Čaj mi vyhovuje,“ řekla nepřítomně. Všimla si, že to není tištěná partitura, ale notový papír. Automaticky

začala přehrávat ručně psané noty. Melodie byla vznešeně romantická. „Tohle je krásné.“ Ryan se k němu

obrátila. „Opravdu nádherné. Nevěděla jsem, že skládáte hudbu.“

„Neskládám.“ Pierce postavil konvici s čajem. „To Link.“ Díval se, jak se Ryan rozšířily oči překvapením.

„Zdání klame, co říkáte, slečno Swanová?“

Sklopila oči a podívala se na ruce. „Docela jste mě zahanbil.“

„To jsem neměl v úmyslu.“ Přešel místnost a přistoupil k ní, opět ji vzal za ruku. „Většinu z nás přitahuje

krása.“ „Ale vás ne?“

„Povrchní krása mě také přitahuje, slečno Swanová.“ Rychle a důkladně si prohlížel její obličej. „Ale pakhledám něco víc.“

Něco na tom blízkém kontaktu s ním jí nedělalo dobře. Její hlas nebyl tak silný, jak by měl být. „A pokud

to nenajdete?“

„Pak to odhodím,“ řekl prostě. „Pojďte, čaj vám vystydne,“ dodal.

„Pane Atkinsi.“ Dovolila mu, aby ji dovedl k židli. „Nechci vás urazit. Nemůžu si dovolit vás urazit, ale…“Zoufale si vydechla a posadila se. „Myslím si, že jste velmi podivný člověk.“

Zasmál se. Připadalo jí působivé, jak se jeho oči usmály o zlomek vteřiny dřív než ústa. „Urazila byste mě,slečno Swanová, kdybyste si to nemyslela. Nepřeji si být obyčejný.“

Začínal ji fascinovat. Ryan si vždycky dávala dobrý pozor, aby si udržela profesionální objektivitu, kdyžjednala s herci. Bylo důležité nenechat se oslnit. Pokud se necháte někým oslnit, zjistíte nakonec, žepřidáváte do smlouvy další články a děláte ukvapené sliby.

„Pane Atkinsi, teď k našemu návrhu.“

„Velmi jsem o něm přemýšlel.“ Oknem otřásl rachot hromu. Ryan se podívala tím směrem, Pierce zvedlšálek s čajem. „Cesty budou dnes večer zrádné.“ Podíval se na Ryan. Při zahřmění sevřela ruce v pěst.„Bojíte se bouřky, slečno Ryanová?“

„Ani ne.“ Opatrně uvolnila prsty. „Ale jsem vám vděčná za vaši pohostinnost. Nerada v bouřce jezdímautem.“ Zvedla šálek a pokoušela se ignorovat blesky. „Jestli máte nějaké otázky, pokud jde o podmínky,

ráda je s vámi projdu.“

„Myslím si, že jsou dost jasné.“ Pomalu usrkával čaj. „Můj agent je nedočkavý, chce, abych smlouvupodepsal co nejdřív.“

„Ano?“ Ryan se musela snažit, aby zakryla vítězný tón ve svém hlase. Byla by chyba radovat sepředčasně.

„Nikdy se k ničemu nezavážu, pokud si nejsem naprosto jistý, že mi to vyhovuje. Zítra vám řeknu, jak

jsem se rozhodl.“

Přikývla, přijala to. Nehrál žádnou hru, cítila, že žádný agent či kdokoli jiný ho nedokáže ovlivnit za určitou

hranici. Má svou vlastní hlavu.

„Hrajete šachy, slečno Swanová?“ „Cože?“ Zmateně zvedla oči. „Prosím?“

„Hrajete šachy?“ opakoval.

„Ano, proč?“

„Myslel jsem si to. Víte, kdy máte táhnout a kdy máte vyčkat. Chtěla byste si zahrát?“

„Ano,“ souhlasila bez váhání. „To bych docela chtěla.“

Zvedl se, nabídl jí ruku a dovedl ji ke stolku u okna. Zvenku bušil do skla déšť. Ale když spatřila už

rozestavené figurky, zapomněla na bouřku.

„Jsou nádherné!“ Ryan zvedla bílého krále. Byl dost velký, vyřezávaný z mramoru. „Artuš,“ řekla a zvedla

královnu. „A Guinevere.“ Prohlížela si ostatní figurky. „Lancelot je jezdec, Merlin je střelec, a samozřejmě,

tady je Camelot.“ Obracela v dlani věž. „Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Vezměte si bílé,“ vyzval ji a sám se posadil za černé figury. „Hrajete proto, abyste vyhrála, slečno

Swanová?“

Posadila se na židli proti němu. „Samozřejmě, copak to tak nedělá každý?“

Vrhl na ni dlouhý, nevyzpytatelný pohled. „Ne. Někteří lidé hrají kvůli hře.“

Po deseti minutách už Ryan neslyšela déšť, bušící do oken. Pierce byl bystrý a tichý hráč. Zjistila, že semu dívá na ruce, když posunoval figurky po šachovnici. Ryan slyšela, že tyto prsty dokáží otevřít každýzámek, rozvázat každý uzel. Když si je tak prohlížela, pomyslela si, že by se spíš hodily ke hře na housle.Zvedla oči a zjistila, že si ji prohlíží s pobaveným, vědoucím úsměvem. Soustředila pozornost na strategii

hry.

Ryan útočila, Pierce se bránil. Postupoval, ona odpověděla protiútokem. Pierce měl radost, že mázdatného protivníka. Cítil, že se ve způsobu hry odráží její bytost. Nenechá se lehce obalamutit či porazit.Obdivoval její rychlé myšlení a sílu, kterou v ní cítil. Dělalo to její krásu mnohem přitažlivější.

Ruce jsou měkké. Když jí bral střelce, uvažoval, jestli její ústa budou také měkká, přemýšlel, jak brzy toasi zjistí. Už se rozhodl, že se mu to podaří. Teď je to jen otázka času. Pierce velice dobře chápal, jak jeotázka správného načasování důležitá.

„Mat,“ pronesl tiše a zaslechl, jak Ryan překvapením vydechla.

Chvíli studovala šachovnici, pak se na něho usmála. „Zatraceně, vůbec jsem si toho nevšimla. Jste si jistý,že nemáte někde v rukávu pár náhradních figurek?“

„Nic nemám v rukávu,“ zaskřehotal Merlin na druhé straně místnosti. Ryan na něj rychle pohlédla azapřemýšlela, kdy se k nim připojil.

„Nepoužívám kouzla tam, kde stačí dovednost,“ řekl jí Pierce a ignoroval svého mazlíčka. „Hrajete velmidobře, slečno Swanová.“

„Vy hrajete líp, pane Atkinsi.“

„Tentokrát,“ připustil. „Zajímáte mě.“

„Ano?“ Podívala se mu zpříma do očí. „A proč?“

„Pro několik věcí.“ Opřel se v židli a přejížděl prsty po černé královně. „Hrajete, abyste vyhrála, ale umíte

prohrávat. Je to vždycky pravda?“

„Ne.“ Zasmála se a vstala od stolu. Už ji zase znervózňoval. „Vy umíte prohrávat, pane Atkinsi?“

„Já často neprohrávám.“

Když opět zvedla oči, stál už u jiného stolu a měl v ruce balíček karet. Ryan nezaslechla, kdy se pohnul.

Zneklidnilo ji to. „Znáte tarotové karty?“

„Ne. Tedy,“ opravila se, „vím, že se používají na vykládání budoucnosti nebo na něco takového, nebo

ne?“

„Nebo něco takového.“ Trochu se zasmál a opatrně míchal karty. „Nesmyslný rituál, slečno Swanová. Je

to prostředek, jak upoutat něčí pozornost a dodat tajemství rychlému myšlení a pozorovací schopnosti.

Většina lidí chce být klamána. Vysvětlení je zklame. Dokonce i ty nejrealističtější.“

„Vy na karty nevěříte.“ Ryan přešla přes místnost a připojila se k němu. „Víte, že nemůžete předvídat

budoucnost prostřednictvím kartonu a pestrých barev.“

„Je to nástroj na rozptýlení, na odlákání pozornosti.“ Pierce pokrčil rameny. „Hra, jestli chcete. Hry mě

uvolňují.“ Pierce udělal rychlé, působivé gesto, z velkých karet vznikl vějíř, který rozložil na stůl.

„Umíte to moc dobře,“ zamumlala Ryan. Nervy měla napjaté, ale nevěděla proč.

„To je základní dovednost,“ řekl nenuceně. „Mohl bych vás to rychle naučit. Máte velmi schopné ruce.“

Zvedl jednu, ale díval se jí na obličej, ne na dlaň. „Mám vybrat kartu?“

Ryan odtáhla ruku. Srdce jí začalo bušit jako o závod. „Je to vaše hra.“

Pierce konečkem prstu vytáhl jednu kartu a obrátil ji lícem nahoru. Byl to Kouzelník. „Sebedůvěra a

tvořivost,“ řekl tiše.

„Vy?“ řekla Ryan uštěpačně, aby zakryla rostoucí napětí.

„Vypadá to tak.“ Pierce položil prst na další kartu a vytáhl ji. Velekněžka. „Vyrovnanost,“ pronesl tiše. „A

síla. Vy?“

Ryan pokrčila rameny. „Je pro vás snadné vytáhnout jakoukoli kartu, když jste rovnal balíček karet.“

Pierce se zasmál, neurazil se. „Cynik by měl vytáhnout další kartu, abychom se dozvěděli, kde ti dva lidéskončí. Vyberte nějakou kartu, slečno Swanová,“ vyzval ji. „Jakoukoli kartu.“ Ryan rozmrzele vybrala jednu kartu a hodila ji lícem vzhůru na stůl. Přidušeně vydechla a zírala na ni v

naprostém tichu. Milenci. Srdce jí bušilo až v krku.

„Fascinující,“ pronesl tiše Pierce. Teď už se nesmál, ale prohlížel si kartu, jako kdyby ji byl ještě nikdyneviděl.

Ryan ustoupila o krok. „Vaše hra se mi nelíbí, pane Atkinsi.“

„Prosím?“ Roztržitě zvedl oči, pak na ni zaostřil zrak. „Ne? Tak tedy…“ Sebral karty a srovnal je. „Ukážu

vám váš pokoj.“

Pierce byl tou kartou stejně překvapený jako Ryan. Ale věděl, že skutečnost je často podivnější nežjakékoli iluzionistické kouzlo, které by mohl provést. Musí pracovat, má ještě spoustu práce s plánovánímsvého angažmá v Las Vegas za dva týdny. A přece když seděl ve svém pokoji, myslel na Ryan a ne nanástroje svého řemesla.

Když se směje, je na ní něco zvláštního, něco oslnivého a vitálního. Lákalo ho to stejně, jako ho lákal jejítlumený, věcný tón jejího hlasu, když mluvila o smlouvách a doložkách.

Už uměl smlouvu zepředu dozadu a zase zpátky. Nebyl člověkem, který by zanedbával obchodní část svéprofese. Pierce se nikdy nepodepsal pod nic, aniž by znal a pochopil každou maličkost. Pokud hoveřejnost považovala za tajemného, okázalého a podivného, tím líp pro něho. Tato jeho podoba bylačástečně iluze, částečně skutečnost. Tak tomu dával přednost, tak to chtěl. Strávil celou druhou polovinusvého života tím, že se snažil uspořádat své věci tak, jak je chtěl mít.

Ryan Swanová. Pierce si svlékl košili a hodil ji stranou. Ještě dobře nevěděl, co si o ní má myslet. Byl jižzcela rozhodnutý, že smlouvu podepíše, do té doby, než ji viděl scházet ze schodů. Jeho instinktyzpůsobily, že zaváhal. A Pierce se velmi spoléhal na své instinkty. Teď se nad tím musí pořádně zamyslet.

Karty ho neovlivnily. Kdyby chtěl, dokázal by, aby stály a tančily. Ale ta shoda okolností ho ovlivnila. Bylodivné, že Ryan obrátila kartu, představující milence, právě v okamžiku, kdy myslel na to, jaké by to asibylo držet ji v náručí.

Zasmál se, posadil se a začal si něco čmárat na blok papíru. Jeho plány na nový způsob úniku bude třebaroztrhat a zahodit nebo pořádně zrevidovat. Uklidňovalo ho, když si to tak převracel v hlavě, ale stejně semu současně hlavou honily myšlenky na Ryan.

Asi by bylo moudré podepsat jí ty papíry hned ráno a poslat ji pryč. Nestál o to, aby do jeho myšlenekpronikla žena. Ale Pierce vždycky nedělal jen to, co bylo moudré. Kdyby to tak dělal, vystupoval by pořádještě v podřadných klubech, tahal by z cylindru králíky a z kapes fraku barevné šátky. Teď proměňoval

ženu v pantera a procházel cihlovou zdí.

Pchá! řekl si. Nikdo si už nevzpomíná na ta léta zoufalství, bojů a zklamání. I to je tak, jak si to přál. Jenmálo lidí ví, odkud přišel a čím byl do svých dvaceti pěti let.

Pierce odhodil tužku. Ryan Swanová ho znepokojuje. Půjde dolů do své sklepní místnosti a bude pracovattak dlouho, až bude mít v hlavě zase jasno. A v tom uslyšel ten výkřik.

Ryan se nepozorně svlékala. Když byla rozčílená, byla vždycky nepozorná. Salonní triky, pomyslela sivztekle a stáhla zip na sukni. Komedianti. Měla by už na jejich komedie být zvyklá.

Vzpomněla si na setkání s dobře známým hercem, k němuž došlo asi před měsícem. Dvacet minut to nani zkoušel, než byl ochoten se posadit a pohovořit si o plánech na pohostinské vystoupení při prezentaciSwan Productions. Celá ta věc s tarotovými kartami bylo jen okázalé představení, které na ni mělo udělatdojem, říkala si a odkopla boty z nohou. Další komedie na posílení osobního ega umělce, který si sám se

sebou není tak docela jistý.

Ryan se zamračila a rozepnula si blůzku. Nemohla tak docela souhlasit se svými vlastními závěry. PierceAtkins na ni nedělal dojem nejistého muže, ani na jevišti, ani mimo ně. A přísahala by, že byl právě takpřekvapený jako ona, když obrátila kartu. Ryan pokrčila rameny, blůza jí spadla ze zad, hodila ji na židli.

No, je to přece herec, řekla si. Neboť co jiného je kouzelník, než obratný herec, který využívá svých

hbitých rukou?

Vzpomněla si, jak vypadaly jeho ruce na černých, mramorových šachových figurách, jak byly štíhlé apůvabné. Zapudila tu vzpomínku. Zítra získá jeho podpis na smlouvě a odjede. Znepokojuje ji.Znepokojoval ji už před tím malým představením s kartami. Ty oči, pomyslela si Ryan a zachvěla se. Natěch jeho očích něco je.

Je to prostě proto, že je silná osobnost, rozhodla se Ryan nakonec. Má v sobě určitý magnetismus a ano,je přitažlivý. A pěstuje si to, tak jako si bezesporu pěstuje ten tajemný nádech a záhadný úsměv.

Zablesklo se a Ryan sebou trhla. Nebyla k Pierceovi tak úplně upřímná, bouřky jí vždycky ničily nervy.Intelektuálně nad tím dokázala mávnout rukou, ale když se blýskalo a hřmělo, svíral se jí žaludek.Nenáviděla tuto svou slabost, která byla v zásadě ženskou slabostí. Pierce měl pravdu, Bennet Swan sipřál syna. Ryan se musela životem probojovávat tvrdou prací, aby mu vynahradila to, že se narodila jako

žena.

Jdi do postele, poručila si. Jdi do postele, přetáhni si pokrývku přes hlavu a zavři oči. Odhodlaně šla koknu, aby zatáhla závěsy. Upřeně se podívala na sklo. Něco se na ni dívalo. Vykřikla.

Ryan přelétla pokoj jako blesk. Vlhké dlaně jí sklouzly po klice. Když Pierce otevřel dveře, padla mu donáruče a držela se ho jako klíště.

„Ryan, co se to sakra děje?“ Byl by ji od sebe odtrhl, ale pevně se ho držela oběma rukama kolem krku.Bez podpatků byla malá. Cítil obrysy jejího těla, když se k němu zoufale tiskla. Mezi starostí a zvědavostí

pocítil Pierce i náhlý a prudký nával touhy. Popudilo ho to, odtáhl ji od sebe a uchopil za paže.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Okno,“ vyrazila ze sebe namáhavě a byla by se mu znovu schoulila do náruče, kdyby ji nezadržel. „To

okno u postele.“

Odstrčil ji stranou a šel k oknu. Ryan zvedla obě ruce k ústům a couvala ke dveřím. Vrazila do nich, sbouchnutím se zavřely.

Slyšela, jak Pierce tiše zaklel, otevřel okno a sáhl ven. Vtáhl dovnitř velkou a velmi mokrou černou kočku.Ryan zaúpěla a zhroutila se na dveře.

„Proboha, co ještě?“ pronesla nahlas.

„To je Kirké.“ Pierce postavil kočku na zem. Ta se oklepala a skočila na postel. „Neuvědomil jsem si, že jev tomhle počasí venku.“ Obrátil se k Ryan. Kdyby se jí smál, nikdy by mu to neodpustila. „Omlouvám se.Musela vás vylekat. Můžu vám přinést trochu brandy?“

„Ne.“ Ryan si dlouze povzdychla. „Brandy nepomáhá proti akutnímu pocitu studu.“

„Nemáte se za co stydět, že jste se tak vylekala.“

Nohy se jí ještě třásly, takže pro jistotu zůstala opřená o dveře. „Měl byste mě radši varovat, jestli máteještě nějaké další domácí mazlíčky.“ Sebrala veškerou sílu a usmála se. „Takže až se probudím a vedlemne v posteli bude vlk, klidně pokrčím rameny, obrátím se na druhou stranu a budu spát dál.“

Neodpověděl. Dívala se, jak jeho oči pomalu putují po jejím těle. Ryan si uvědomila, že má na době jentenkou, hedvábnou košilku. Ztuhla a opřela se o dveře. Když se jeho oči vrátily k jejím, nemohla sepohnout, nemohla promluvit. Dech se jí zatajil v hrdle ještě dřív, než udělal první krok směrem k ní.

Řekni mu, ať jde pryč! křičelo na ni její vědomí, ale rty nedokázaly ta slova zformovat. Nemohla odvrátitzrak od jeho očí. Když se před ní zastavil, zvrátila hlavu nazad, takže jejich oči byly i nadále spojené.Cítila, jak jí tep buší v zápěstích, v hrdle, v prsou. Celé její tělo vibrovalo.

Chci ho. Když si to uvědomila, ohromilo ji to. Ještě nikdy jsem žádného muže nechtěla tak, jako chci jeho.

Hlasitě dýchala. On byl klidný a vyrovnaný. Pomalu jí položil prst na rameno a odsunul ramínko. Spadlo z

ramene. Ryan se nepohnula. Upřeně se na ni díval a sesunul i druhé ramínko. Košilka se zachvěnímsklouzla dolů na špičky prsů a zachytila se tam. Nepatrný pohyb jeho ruky by ji mohl poslat na zem. Stálatam jako přibitá.

Pierce zvedl obě ruce a odhrnul jí vlasy z obličeje. Hluboko do nich zabořil prsty. Naklonil se blíž, pakzaváhal. Ryan se zachvěla a pootevřela rty. Ještě předtím, než se jeho ústa dotkla jejích, viděl, jak zavřela

oči.

Rty měl pevné a něžné. Zpočátku se sotva dotýkaly jejích, jen ji ochutnával. Pak chvíli vyčkával, jeho

dotyk byl stále jemný. Slib nebo hrozba? Ryan si nebyla jistá. Kolena se jí podlamovala. Jako v

sebeobraně se zachytila rukama za jeho paže. Byly tam svaly, tvrdé, pevné svaly, ale na to si vzpomnělaaž mnohem později. Teď myslela jen na jeho ústa. Líbal ji zatím jen lehce, ale šok z toho ji připravil o

dech.

Téměř to bolelo, když pomalu polibek prohluboval. Ryan zoufale sevřela prsty na jeho pažích. Hladil jíústy rty, pak zesílil tlak. Lehce jako peříčkem se jich dotkl jazykem. Rukama se dotýkal jen jejích vlasů,ačkoli ho její tělo pokoušelo. Vysál každou kapku rozkoše jen svými ústy.

Věděl, jaké to je hladovět. Po potravě, po lásce, po ženě, ale takovou syrovou, bolestnou touhu nezažiluž celá dlouhá léta. Chtěl její chuť, chtěl jen její chuť. Byla současně sladká a ostrá. Když ji do sebevdechl, věděl, že přijde čas, kdy si bude chtít vzít víc. Teď mu stačily její rty.

Když si Pierce uvědomil, že dospěl k rozhraní, kdy ještě může ustoupit nebo si ji vzít, zvedl hlavu. Počkal,až Ryan otevře oči.

Její zelené oči byly tmavé, zamžené. Zjistil, že je ohromená i vzrušená. Věděl, že by si ji mohl vzít přímotam, kde stáli. Stačilo by jen, aby ji znovu políbil a odsunul ten malý kousek hedvábí, který měla na sobě.Avšak nic z toho neudělal. Ryan uvolnila prsty, ruce jí sklouzly z jeho paží. Pierce nic neřekl, odstrčil ji aotevřel dveře. Kočka seskočila z postele a protáhla se ven ještě dřív, než Pierce za sebou zavřel.

TŘETÍ KAPITOLA

Druhý den ráno připomínalo noční bouři jen vytrvalé odkapávání vody z balkonu před Ryaniným oknem.Ryan se pečlivě oblékala. Bylo důležité, aby byla dokonale připravená a soustředěná, až sejde dolů. Byloby to snazší, kdyby dokázala sama sebe přesvědčit, že se jí to všechno jen zdálo, že Pierce nikdy nevešel

do jejího pokoje, že jí nikdy nedal ten podivný polibek, který z ní vysál všechnu sílu. Ale nebyl to sen.

Ryan byla příliš velká realistka na to, aby si předstírala něco jiného nebo se snažila najít nějakou výmluvu.

To, co se stalo, byla z velké části její chyba, připustila si, když skládala kostým, který měla včera nasobě. Chovala se jako blázen, ječela, když se chtěla dovnitř dostat kočka, aby unikla dešti. Vrhla sePierceovi do náruče, když na sobě měla jen o něco málo víc, než své pocuchané nervy. A nejhorší na tomje, že vůbec neprotestovala. Ryan musela uznat, že jí Pierce poskytl dostatek času, aby mohlaprotestovat. Avšak ona neudělala vůbec nic, ani trochu se nebránila, nezmohla se ani na to, aby vyjádřilarozhořčený protest.

Možná že ji zhypnotizoval, pomyslela si zachmuřené, když si kartáčovala vlasy. Způsob, jak se na ni díval,to, že najednou měla hlavu dokonale prázdnou… Ryan se zoufalým povzdechem hodila kartáč do kufru.Člověka není možné zhypnotizovat pohledem.

Jestli se s tím má nějak vypořádat, musí si to nejdřív připustit. Chtěla, aby ji políbil. A když to udělal,ovládly ji smysly. Ryan s cvaknutím zavřela zámky na kufru a postavila zavazadlo ke dveřím. Byla by sním šla do postele. To je jasná, tvrdá skutečnost, není možné to zastírat. Kdyby byl zůstal, byla by se sním milovala, s mužem, kterého znala teprve několik málo hodin.

Ryan se zhluboka nadechla a chvíli ještě vyčkávala, než otevřela dveře. Pro ženu, která se pyšní tím, že jepraktická a vždycky se řídí selským rozumem, bylo obtížné podívat se pravdě do očí. Přijela sem proto,

aby se jí Pierce Atkins podepsal na smlouvu, ne proto, aby se s ním vyspala.

Zatím jsi nedosáhla ani jednoho, ani druhého, pomyslela si a ušklíbla se. A už je ráno. Čas, aby sesoustředila na to první a zapomněla na to druhé. Ryan otevřela dveře a pustila se dolů po schodech.

Dům byl tichý. Nahlédla do salonu, zjistila, že je prázdný, pokračovala tedy halou dál.

I když byla její mysl zaměřena na to, aby našla Pierce a přiměla ho dokončit obchodní jednání, přilákalyjejí pozornost pootevřené dveře na pravé straně haly. Při prvním pohledu potěšeně vydechla.

Byly tam stěny, plné stěny knih. Ryan ještě nikdy neviděla tolik knih pohromadě v soukro mé knihovně,dokonce ani v knihovně svého otce. Nějak poznala, že ty knihy nejsou pouhá investice, že jsou určené kečtení. Pierce jistě zná každou z nich. Vešla do místnosti, aby se podívala zblízka. Byla tam vůně kůže asvíček.

Odhalení Roberta Houdina, od Houdiniho. Na hranici neznáma, od Arthura Conana Doyla. Iluzionisté a

jejich tajemství. Tyto knihy a tucty jiných o kouzelnictví Ryan očekávala. Ale byl zde i T. H. White,Shakespeare, Chaucer, Byronovy a Shelleyho básně. Mezi nimi byly roztroušené spisy Fitzgeralda, Maileraa Bradburyho. Ne všechny knihy byly vázané v kůži, ani nebyly staré a vzácné. Ryan si vzpomněla nasvého otce, který by věděl do posledního centu, kolik každá z těch knih stojí, a který ze své vlastníknihovny přečetl sotva tucet knih.

Má velmi různorodý vkus, uvažovala, když se potulovala po místnosti. Na římse krbu byly vyřezávané,malované figury, ve kterých poznala Tolkienovy obyvatele Země středu. Na psacím stole byly velmi

moderní kovové skulptury.

„Slečno Swanová?“

Ryan se otočila a spatřila ve dveřích stát Linka.

„Dobré ráno,“ řekla. Nebyla si jistá, jestli výraz jeho obličeje vyjadřuje nesouhlas, nebo jestli je to jen ta

jeho nešťastná tvář. „Omlouvám se,“ dodala. „Asi jsem sem neměla chodit.“

Link pokrčil svými mohutnými rameny. „Byl by to tu zamkl, kdyby byl nechtěl, abyste sem chodila.“

„Ano, samozřejmě,“ zamumlala Ryan a nebyla si jistá, jestli se má cítit uražená nebo pobavená.

„Pierce řekl, abyste na něho počkala dole, až se nasnídáte.“

„On někam odešel?“

„Šel běhat,“ řekl Link stručně. „Každé ráno běhá pět mil.“

„Pět mil?“ Ale Link už se k ní obracel zády. Ryan rychle přeběhla místnost, aby s ním udržela krok.

„Jen kávu, vlastně čaj,“ vzpomněla si a opravila se. Nevěděla, jak mu má říkat, ale uvědomila si, že brzy

bude tak zadýchaná od toho, jak se snaží mu stačit, že nebude schopna vůbec něco říct. „Linku.“ Ryan se

dotkla jeho paže, zastavil se. „Viděla jsem včera večer na pianě vaši práci.“

Upřeně se na ni díval, jeho výraz se vůbec nezměnil. „Doufám, že vám to nevadí.“ Znovu pokrčil rameny,

Ryan si uvědomila, že často používá gesta místo slov. „Je to krásná melodie,“ pokračovala. „Opravdu moc

hezká.“

K jejímu podivu se začervenal. Ryan netušila, že muž jeho velikosti může upadnout do rozpaků. „Ještě to

není hotové,“ zabručel a jeho široký, ošklivý obličej zrudl ještě víc.

Ryan se na něho dojatě usmála. „Ale to, co je hotové, je krásné. Máte velké nadání.“

Zašoupal nohama, pak něco zamumlal v tom smyslu, že jí přinese čaj a odkráčel. Ryan se usmála na jeho

vzdalující se záda a vešla do jídelny.

Link jí přinesl topinky a zabručel, že něco přece musí jíst. Ryan je poslušně snědla a přemýšlela oPierceově poznámce o posuzování lidí podle jejich zevnějšku. Kdyby z této její návštěvy nevzešlo nicjiného, něčemu se naučila.

Byla přesvědčená, že už nikdy nebude dělat ukvapené závěry založené na tom, jak někdo vypadá.

Úmyslně se loudala s jídlem, ale když dojedla, nebylo pořád ještě po Pierceovi ani stopy. Nechtělo se jísamotné jít do dolního podlaží, a tak upíjela vystydlý čaj a čekala. Nakonec s povzdechem vstala, vzala do

ruky svůj kufřík na spisy a zamířila po schodech dolů.

Někdo už rozsvítil světlo a Ryan mu za to byla vděčná. Dolejší místnost nebyla příliš jasně osvětlená, bylapříliš velká na to, aby světlo dosáhlo do všech koutů. Avšak pocit strachu, který Ryan zažila předchozíden, se nedostavil. Tentokrát věděla, co má očekávat.

Zahlédla Merlina, jak stojí na bidýlku ve své kleci a šla k němu. Dvířka klece byla otevřená, tak se opatrně

zastavila po straně klece a prohlížela si ptáka. Nechtěla ho povzbudit k tomu, aby se jí znovu usadil narameni, především proto, že tu nebyl Pierce, aby ho odlákal.

„Dobré ráno,“ řekla a byla zvědavá, jestli promluví, když s ním je sama.

Merlin se na ni chvíli díval. „Chceš se něčeho napít, zlatíčko?“

Ryan se zasmála a řekla si, že Merlinův učitel má podivný smysl pro humor. „Na to mě nenachytáš,“ řeklaa sehnula se, aby měla oči na jeho úrovni. „Umíš říct ještě něco jiného?“ přemýšlela nahlas. „Myslím, žetě toho naučil dost. Určitě má na to dost trpělivosti.“ Zasmála se, pobavilo ji, že se zdálo, že špačekpozorně naslouchá tomu, co říká. „Jsi chytrý ptáček, Merline?“ zeptala se ho.

„Běda, ubohý Yoricku!“ řekl poslušně.

„Proboha, on cituje z Hamleta.“ Zavrtěla hlavou a obrátila se k jevišti. Byly na něm dva velké lodní kufry,jeden proutěný koš a dlouhý, do pasu vysoký stůl. Ryan zvědavě postavila kufřík na zem a vystoupila poschodech nahoru. Na stole ležel balíček karet, dva prázdné válce, láhve od vína, skleničky a policejní

pouta.

Ryan vzala do ruky karty a na chvíli se zamyslela nad tím, jak je má poznamenané. Nic neobjevila, ani

když je podržela proti světlu. Odložila je a prohlížela si pouta. Zdálo se jí, že to jsou normální policejnínáramky. Chladné, kovové, nesoucitné. Hledala na stole klíč, ale žádný neobjevila.

Ryan se o Pierceovi podrobně informovala. Věděla, že údajně neexistuje zámek, který by ho mohl zadržet.

Svázali ho na rukou i nohou, nacpali ho do lodního kufru a zamkli třemi zámky. Za necelé tři minuty bylvenku, naprosto volný. V čem je ten trik?

„Dobré ráno, slečno Swanová.“

Ryan s žuchnutím upustila pouta a obrátila se. Pierce stál přímo za ní. Ale nemohl přijít po schodech. Bylaby ho slyšela a docela určitě viděla. Zřejmě má tahle jeho pracovna ještě jiný vchod. A také by byla rádavěděla, jak dlouho už tady stojí a pozoruje ji. A pořád ještě nedělal nic jiného, zatímco se mu kočka třela

o kotníky.

„Dobré ráno, pane Atkinsi,“ řekla, hlas měla kupodivu docela klidný.

„Doufám, že jste se dobře vyspala.“ Přešel ke stolu a připojil se k ní. „Nebudila vás bouřka?“

„Ne.“

Na muže, který právě uběhl pět mil, vypadal podivuhodně svěže. Ryan si vzpomněla na svaly na jehopažích. Je v něm síla životní energie. Pevně na ni upíral oči, jako by si ji měřil. Nebylo v nich ani stopy popotlačované vášni, kterou z něho cítila předešlého večera.

Náhle se na ni Pierce usmál, pak pokynul rukou. „Co tady vidíte?“

Ryan se znovu podívala na stůl. „Některé z vašich pracovních nástrojů.“

„Slečno Swanová, vy vždycky stojíte nohama na zemi.“

„To doufám,“ odvětila rozmrzele. „Co jiného bych měla na tom stole vidět?“

Zdálo se, že ho její odpověď potěšila, nalil do jedné skleničky trochu vína. „Představivost, slečno

Swanová, je neuvěřitelný dar. Souhlasíte se mnou?“

„Ano, samozřejmě.“ Pozorně sledovala jeho ruce. „Do určité míry.“

„Do určité míry.“ Trochu se zasmál a ukázal jí prázdné válce. „Může být představivost něčím omezena?“

Vložil jeden válec do druhého. „Nemyslíte, že možnosti vítězství síly ducha nad přírodními zákony jsou

zajímavé?“ Pierce dal válce na vinnou láhev a díval se na Ryan.

Ryan se teď mračila na jeho ruce. „To je pouhá teorie,“ odpověděla.

„Ale jen v teorii.“ Pierce vytáhl jeden válec a položil jej přes skleničku. Zvedl první válec a ukázal jí, že

láhev pod ním zůstala. „Ne v praxi.“

„Ne.“ Ryan se upřeně dívala na jeho ruce. Těžko by mohl provést nějaký trik přímo pod jejím nosem.

„Kde je ta sklenička, slečno Swanová?“

„Tady vevnitř.“ Ukázala na druhý válec.

„Opravdu?“ Pierce zvedl válec. Stála pod ním láhev. Ryan si zoufale povzdechla a zadívala se na druhý

válec. Pierce jej zvedl, objevila se sklenička s vínem. „Zdá se, že ta teorie je docela schůdná,“ prohlásil a

dal válce zpátky na místo.

„To je velmi chytré,“ řekla, popudilo ji, že stála pár centimetrů od něho a nevšimla si toho triku. „Dala byste si trochu vína, slečno Swanová?“

„Ne, já…“

Zatímco mluvila, zvedl Pierce válec. Tam, kde před chvílí viděla stát láhev, byla sklenička. Ryan to protijejí vůli okouzlilo, zasmála se. „Jste velmi dobrý, pane Atkinsi.“

„Děkuji vám.“

Řekl to tak klidně a skromně, že se na něho Ryan zahleděla. Oči měl rozvážné a zamyšlené. Zaraženěnaklonila hlavu na stranu. „Předpokládám, že mi neřeknete, jak jste to udělal.“

„Ne.“

„Myslela jsem si to.“ Zvedla pouta. Pro tuto chvíli zapomněla na kufřík, stojící vedle vyvýšeného jeviště.

„Ty jsou také součástí vašeho výstupu? Vypadají docela opravdově.“

„Jsou opravdová,“ řekl jí. Zase se usmál, potěšilo ho, že se zasmála. Věděl, že je to zvuk, který zaslechne

docela jasně, kdykoli si na ni vzpomene.

„Není k nim klíč,“ podotkla Ryan.

„Nepotřebuji jej.“

Přehazovala si pouta z ruky do ruky a studovala ho. „Jste si velmi jistý.“

„Ano.“ Náznak pobavení v jeho hlasu ji při nutil k zamyšlení. Jaký podivný zvrat asi udělalo jeho myšlení?

Nastavil jí ruce se zápěstími u sebe. „Dělejte,“ řekl. „Nasaďte mi je.“

Ryan zaváhala jen na chviličku. Chtěla vidět, jak to udělá, přímo před jejíma očima. „Jestli se jichnezbavíte,“ řekla, když pevně zaklapla pouta, „tak se tu prostě posadíme a budeme se bavit o tésmlouvě.“ Podívala se na něho, oči jí tančily. „Až tu smlouvu podepíšete, můžeme poslat pro zámečníka.“

„Myslím, že žádného nebudeme potřebovat.“ Zvedl ruce, ze zápěstí mu visela otevřená pouta.

„Jak jste to…“ Zmlkla a zavrtěla hlavou. „Ne, to bylo příliš rychlé,“ naléhala a vzala od něho pouta. Pierceocenil způsob, jak se její výraz změnil z překvapení na pochybnost. To bylo přesně to, co od ní očekával.„Nechal jste si je udělat.“ Obracela pouta na všechny strany, pozorně si je prohlížela.

„Proč si to nezkusíte?“ navrhl a zacvakl jí pouta kolem zápěstí dřív, než mohla odmítnout. Pierce čekal,

jestli se bude zlobit. Zasmála se.

„Zasloužila jsem si to.“ Ryan se na něho vesele ušklíbla a pak se soustředila na pouta. Otáčela zápěstími.„Opravdu vypadají jako skutečná.“ Zkusila několik dalších úhlů, avšak ocelová pouta zůstávala pevnězavřená. „Pokud tu je někde nějaký knoflík,“ mumlala si, „spíš by si člověk vymknul zápěstí, než by se kněmu dostal.“ Tahala ještě chvíli na všechny strany, pak se pokusila provléct ruce otvory. „No tak dobře,vyhrál jste,“ oznámila, že se vzdává. „Jsou opravdová.“ Ryan se na něho zazubila. „Můžete mě z nich

dostat?“

„Možná,“ řekl a vzal její zápěstí do rukou.

„Vaše odpověď mě uklidnila,“ odvětila suše, ale oba cítili, jak rychle jí buší srdce. Pořád se na ni dolůdíval, až pocítila stejnou vysilující slabost, kterou zažila předchozího večera. „Myslím,“ začala, hlas mělazastřený, jako kdyby se snažila vyčistit si hrdlo. „Myslím, že byste raději měl…“ Odmlčela se, nedokončilavětu, když jeho prsty nahmataly žílu na jejím zápěstí. „Ne,“ řekla, sama si nebyla jistá, co se to snaží

odmítnout.

Pierce jí mlčky zvedl ruce a přetáhl si je přes hlavu, takže byla k němu přitisknutá.

Nedovolí, aby se to stalo dvakrát. Tentokrát bude protestovat. „Ne.“ Ryan ještě jednou bezúspěšně

zatáhla za pouta, ale jeho ústa už byla na jejích.

Tentokrát nebyla jeho ústa tak trpělivá a ani jeho ruce nezůstaly nečinné. Pierce ji držel za boky ajazykem ji nutil, aby rozevřela rty. Ryan bojovala se svou bezmocností, bezmocností, která měla vícspolečného s jejími vlastními fyzickými potřebami než s tím, že měla spoutané ruce. Spontánně reagovala.

Pod tlakem jeho úst byly její rty hladové. Ty jeho byly chladné a pevné, zatímco její byly rozpálené aměkké. Slyšela, že něco zašeptal, přitáhl ji blíž. Asi nějaké zaklínadlo, pomyslela si omámené. Očaroval ji,jiné vysvětlení nebylo,

Avšak bylo to zaúpění rozkoše, ne protestu, které jí vyklouzlo z úst, když jeho ruce vyjely nahoru k jejímňadrům. Pomalu, bolestně kolem nich kroužil, než vklouzl palci mezi jejich těla a pohladil jí bradavky.Ryan se k němu přitiskla blíž, lehce ho kousala do spodního rtu, chtěla víc. Pak měl ruce v jejích vlasech,zaklonil jí hlavu dozadu, takže byl naprostým pánem jejích rtů.

Snad je opravdu kouzelník. Alespoň jeho ústa jsou. Ještě nikdy ji nikdo tak nerozpálil jediným polibkem,bolelo ji celé tělo.

Ryan se ho toužila dotýkat, chtěla, aby po ní toužil tak zoufale jako ona po něm. Vzepřela se proti poutůmna zápěstích, ale zjistila, že její ruce jsou volné. Mohla mu prsty hladit krk, vjet mu do vlasů.

Potom, stejně rychle, jako ji zajal, ji zase pustil. Položil jí ruce na ramena a odtlačil ji od sebe.

Ryan se na něho zmateně podívala, byla ještě celá roztoužená. „Proč?“

Pierce chvíli neodpovídal. Nepřítomně jí hladil ramena. „Chtěl jsem políbit slečnu Swanovou. Včera večer

jsem líbal Ryan.“

„Teď jste směšný.“ Chtěla se mu vytrhnout, ale jeho ruce byly najednou pevné.

„Ne. Slečna Swanová nosí konzervativní kostýmky a stará se o smlouvy. Ryan nosí hedvábí, pod ním

krajky a bojí se bouřky. Ta kombinace mě fascinuje.“

Jeho slova jí byla nepříjemná. „Nejsem tady, abych vás fascinovala, pane Atkinsi,“ řekla chladně a ostře.

„Takže to byl vedlejší přínos, slečno Swanová.“ Zasmál se a políbil jí prsty. Ryan prudce odtáhla ruku.

„Je načase, abychom dokončili naše jednání tím či oním způsobem.“

„Máte pravdu, slečno Swanová.“ Nelíbil se jí náznak výsměchu v jeho hlase, když zdůraznil její jméno.

Ryan zjistila, že už jí vůbec nezáleží na tom, jestli podepíše papíry, které s sebou přinesla. Prostě se ho už

chtěla zbavit.

„Tak tedy,“ začala a sehnula se, aby zvedla svůj kufřík s připravenou smlouvou.

Pierce položil ruku na její na držadle kufříku. Pevně sevřel prsty. „Jsem ochoten podepsat vaši smlouvu s

několika dodatky.“

Ryan se uvolnila. Dodatky obvykle znamenají peníze. Bude s ním vyjednávat a skončí to. „Ráda si s vámi

promluvím o jakýchkoli změnách, které si přejete.“

„Tak to je výborné. Chci pracovat přímo s vámi. Přeji si, abyste se za agenturu Swan starala o produkci.“

„Já?“ Ryaniny prsty se znovu sevřely na držadle. „Já nemám na starosti otázky produkce. Můj otec…“

„Nebudu pracovat s vaším otcem, slečno Swanová, ani s žádným jiným producentem.“ Jeho ruka ještě

jemně svírala její. „Budu pracovat s vámi.“

„Pane Atkinsi, vážím si…“

„Potřebuji vás za dva týdny v Las Vegas.“

„V Las Vegas? Proč?“

„Chci, abyste sledovala moje vystoupení, zblízka. Pro iluzionistu není nic cennějšího než cynik. Udržíte

mě ve střehu.“ Usmál se. „Jste velmi kritická. To se mi líbí.“

Ryan si povzdechla. Byla by si pomyslela, že kritika ho bude obtěžovat, ne přitahovat. „Pane Atkinsi, já

jsem obchodnice, ne producentka.“

„Říkala jste mi, že jste dobrá na detaily,“ připomněl jí přátelsky. „Poruším své vlastní pravidlo a budu

vystupovat v televizi, potřebuji tedy někoho, jako jste vy, aby se staral o detaily.“

„Nejste příliš praktický, pane Atkinsi. Jsem si jistá, že váš agent bude se mnou souhlasit.

V agentuře Swan Productions je spousta lidí, kteří mají mnohem lepší kvalifikaci než já k tomu, aby byli

producenty vašeho speciálu. Já v tom nemám žádné zkušenosti.“

„Slečno Swanová, chcete, abych tu vaši smlouvu podepsal?“

„Ano, samozřejmě, ale…“

„Tak udělejte příslušné změny,“ řekl prostě. „A buďte v Caesar’s Palace za dva týdny.“ Sehnul se a vzal

do náruče kočku. „Těším se na spolupráci s vámi.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když Ryan o čtyři hodiny později vešla do své kanceláře ve Swan Productions, ještě měla vztek. Ten máale drzost, říkala si. To je tedy vrchol. Myslel si, že ji zahnal do rohu ringu. Opravdu si představuje, že jejediný významný bavič, se kterým by agentura mohla podepsat smlouvu? Jaká pobuřující domýšlivost!Ryan hodila kufřík na psací stůl a padla do křesla za ním. Pierce Atkins zažije pěkné překvapení.

Ryan se opřela v židli, zkřížila ruce na prsou a čekala, až se dostatečně uklidní, aby mohla přemýšlet.Pierce nezná Benneta Swana. Swan dělá rád věci svým vlastním způsobem. Rady bere v úvahu, diskutuje

o nich, ale nikdy se nenechá zviklat, pokud jde o důležité rozhodnutí. Ve skutečnosti je tomu tak, že udělá

přesně opačnou věc, když na něho někdo naléhá, uvažovala Ryan. Nebyl by moc rád, kdyby mu někdoříkal, kdo má být vedoucím produkce. Zejména, pomyslela si Ryan lítostivě, kdyby tím někým měla býtjeho vlastní dcera.

Zcela určitě dojde k výbuchu, až svému otci řekne o Pierceových dodatečných podmínkách. Litovala jentoho, že u toho ten kouzelník nebude, aby pocítil následky té exploze. Swan si najde nějakého jinéhonadaného iluzionistu a Pierce se bude moct dál věnovat tomu, jak nechat mizet vinné láhve.

Ryan se dál rozebírala ve svých myšlenkách. To poslední, co si přála, bylo starat se o svolávání zkoušek a

o rozvrh natáčení, a o tisíce dalších bezvýznamných maličkostí, které sebou přináší natáčení hodinovéhopředstavení, a to ještě nemluví o tom šílenství, spojeném s přímým vysíláním. Copak ona něco ví ořešení technických výpadků, odborářských pravidlech a přípravě scény? Produkce televizního pořadu jesložitá práce. Nikdy nepocítila touhu zkusit to v tomto oboru. Byla dokonale spokojená s vyřizovánímpapírů a řešením detailů, spojených s předprodukční prací.

Naklonila se vpřed, položila ruce na psací stůl a položila si bradu do dlaní. Jak bláhové, pomyslela si, lhátsama sobě. A jak nádherné by bylo, kdyby mohla plně rozvinout všechny své schopnosti a provést celýprojekt od začátku až do konce. Má nápady, spoustu nápadů, a přitom je neustále omezována právnímipředpisy.

Kdykoli se pokoušela svého otce přesvědčit, aby jí dal příležitost v tvůrčím procesu, narazila na tu pořádstejnou, nepoddajnou zeď. Nemá dost zkušeností. Je příliš mladá. Zapomínal na to, že se pohybuje kolem

podnikání v oblasti zábavy celý svůj život, a že jí příští měsíc už bude dvacet sedm let.

Jeden z nejnadanějších režisérů v zábavním průmyslu natočil pro Swana film, který dostal pět Oscarů. Abylo mu jen dvacet šest, říkala si Ryan rozhořčeně. Jak může Swan vědět, jestli jsou její nápady ryzí zlatonebo pouhý brak, když si je nechce poslechnout? Nepotřebuje nic jiného než jedinou příležitost.

Ne, musela si připustit, že nic by se jí nehodilo líp, než možnost realizovat celý projekt od podpisusmlouvy až po oslavu na ukončení natáčení. Avšak ne v tomto případě. Tentokrát ráda připustí svůjneúspěch a hodí smlouvu i s Piercem Atkinsem otci zpátky do klína. Má v sobě dost swanovských genů na

to, aby se vzepřela, když dostane ultimátum.

Změňte smlouvu. Ryan si posměšně odfrkla a otevřela kufřík. Tentokrát se přecenil, a teď… Zarazila se ahleděla dolů na úhledně srovnané papíry v kufříku. Ležela na nich další růže s dlouhým stonkem.

„Jak to sakra…“ Přerušil ji její vlastní smích. Zaklonila se v křesle a otáčela si květinou pod nosem. Jechytrý, říkala si a vdechovala vůni. Velmi chytrý. Ale kdo k čertu vlastně je? Co ho pohání? Ryan seděla ve

své vzorně upravené kanceláři a myslela na to, že by se to moc ráda dozvěděla. Snad by stálo za to

riskovat ten výbuch a pokusit se to zjistit.

V muži, který mluví tak tiše a dokáže poroučet pouze očima, musí být určitá hloubka. A mnoho vrstev,

pomyslela si. Kolik vrstev bude muset odloupnout, aby se dostala k samému jádru? Bylo by to riskantní,

říkala si, ale… Ryan zavrtěla hlavou a připomněla si, že v žádném případě nedostane šanci to zjistit. Swan

s ním buď podepíše smlouvu na základě svých vlastních podmínek, nebo na něho prostě zapomene.Vyndala smlouvu a zavřela kufřík. Pierce Atkins je teď už otcovým problémem. Ale pořád ještě držela vruce růži.

Zabzučení telefonu jí připomnělo, že nemá čas na snění. „Ano, Barbaro?“

„Šéf chce s vámi mluvit.“

Ryan se ušklíbla na reproduktor vnitřního telefonu. Swan se docela jistě dozvěděl, že už je zpátky, vokamžiku, kdy prošla kolem strážného v bráně. „Hned,“ souhlasila. Ryan nechala růži ležet na stole a

vzala si s sebou smlouvu.

Bennet Swan kouřil drahý kubánský doutník. Měl rád drahé věci. A ještě víc měl rád pomyšlení na to, že si

je může dovolit. Kdyby existovaly dva obleky stejného střihu a stejné hodnoty, vybral by si Swan ten, naněmž by byla cenovka s vyšší cenou. Byla to otázka pýchy.

Ceny a ocenění v jeho kanceláři byly také věcí pýchy. Swan Productions byly Bennet Swan. Oscary aEmmy dokazovaly jeho úspěch. Obrazy a sochy, jejichž nákup mu poradil jeho umělecký agent, mělyukázat světu, že zná hodnotu úspěchu.

Měl rád svou dceru, byl by šokován, kdyby někdo tvrdil něco jiného. Sám nikdy ani na okamžik

nezapochyboval o tom, že je vynikající otec. Vždycky dával Ryan všechno, co bylo možné koupit za

peníze. Nejlepší šaty, irskou chůvu, když jí zemřela matka, nákladné vzdělání a pak pohodlnou práci, když

trvala na tom, že bude pracovat.

Byl nucen připustit, že ta holka má větší kuráž než očekával. Ryan měla bystrý mozek a talent rychle seprokousat různými nesmysly a dostat se ke kořenu věci. Dokázalo mu to, že peníze, které vynaložil na její

výchovu ve švýcarské škole, nebyly vyhozené oknem. Ne že by své dceři výlohy na její vzdělání vyčítal.Ale Swan teď očekával výsledky. Zaklepala a vešla, když ji k tomu vyzval. Pozoroval ji, jak jde podlouhém, tlustém koberci k jeho stolu. Hezká holka, říkal si. Vypadá jako její matka.

„Chtěl jsi se mnou mluvit?“ Počkala, až jí pokyne, aby se posadila. Swan nebyl velký muž, ale nedostatektělesného vzrůstu vždycky nahrazoval rozpínavostí. Širokým rozmachem paže jí ukázal, že se má posadit.Jeho obličej byl pořád ještě hezký takovým drsným, ošlehaným způsobem, který se ženám líbí. Zaposledních pět let trochu přibral na váze a vlasy mu prořídly. V podstatě však vypadal stejně od chvíle,kam až sahaly Ryaniny vzpomínky. Podívala se na něho a pocítila to známé vzedmutí lásky a zklamání.Ryan až příliš dobře znala hranice náklonnosti svého otce k ní.

„Už se cítíš líp?“ zeptala se. Všimla si, že záchvat chřipky na něm nezanechal žádné známky nemoci.Obličej měl zdravě červený, oči jasné. Dalším rozmáchlým gestem její otázku odbyl. Swan nesnášelnemoc, hlavně svou vlastní. Neměl na ni čas.

„Co si myslíš o Atkinsovi?“ zeptal se v okamžiku, kdy se Ryan posadila. Byl to jeden z jeho drobných

ústupků, zeptal se na její mínění. Ryan si to jako vždycky napřed důkladně rozmyslela, než odpověděla.

„Je to velmi zvláštní člověk,“ začala tónem, kterému by se Pierce zasmál. „Má výjimečné nadání a velmisilnou osobnost. Nejsem si jistá, jestli jedno není příčinou druhého.“

„Je excentrický?“

„Ne, alespoň ne v tom smyslu, že by dělal věci, které by vytvářely jeho obraz jako ex centrika.“ Ryan sezamračila při vzpomínce na jeho dům, na jeho životní styl. Nesuď podle zevnějšku. „Myslím si, že je točlověk hlubokých zásad, který si žije přesně tak, jak mu to vyhovuje. Jeho profese je pro něho víc nežkariéra. Věnuje jí tolik péče, jako malíř svému malování.“

Swan přikývl a vyfoukl oblak drahého kouře. „Je to zaručený finanční úspěch.“

Ryan se usmála a pohnula se smlouvou. „Ano, protože je pravděpodobně nejlepší ve svém oboru, najevišti je dynamický a mimo jeviště trochu záhadný. Zdá se, že počátky jeho života jsou uzamčenoukapitolou, od které zahodil klíč. Obecenstvo miluje hádanky. On jim takovou hádanku nabízí.“ „A co

smlouva?“

Teď to přijde, pomyslela si Ryan a připravila se na nejhorší. „Je ochoten ji podepsat, ale s určitými

podmínkami. Tedy, chce…“

„Už mi o těch svých podmínkách řekl,“ přerušil ji Swan.

Ryan mohla teď svou pečlivě připravenou disertaci vyhodit z okna. „On ti o tom řekl?“

„Před dvěma hodinami mi telefonoval.“ Swan si vyndal doutník z úst. Diamant na jeho prstě házelzáblesky, když se díval na svou dceru. „Říká o tobě, že jsi cynická a máš smysl pro detaily. Proto těúdajně chce.“

„Prostě jsem nevěřila, že ty jeho triky jsou něco víc než chytře připravené představení,“ vyhrkla Ryan.Rozzlobilo ji, že Pierce mluvil s otcem dřív než ona. Měla nepříjemný pocit, že s ní zase hraje šachy. Užjednou ji porazil. „Má ve zvyku používat ta svá kouzla v normálním životě. Je to účinné, ale odvádí to

pozornost od obchodního jednání.“

„Urazila jsi ho a to zřejmě způsobilo zvrat v jednání,“ komentoval to Swan.

„Já jsem ho neurazila!“ Ryan vstala se smlouvou v ruce. „Strávila jsem dvacet čtyři hodin v tom jehodomě s mluvícími ptáky a černými kočkami a neurazila jsem ho. Dělala jsem všechno možné, abychdostala jeho podpis na tyhle papíry, snad s výjimkou toho, abych se nechala pilou rozříznout na dvěpoloviny.“ Upustila smlouvu na otcův psací stůl. „Jsou určité hranice, kam až bych byla ochotná zajít,abych uspokojila zákazníka, i kdyby znamenal sebevětší kasovní úspěch.“

Swan sepnul ruce, udělal z nich věžičku a pozoroval svou dceru. „Také říkal, že mu nevadí tvůj

temperament. Nerad se nudí.“

Ryan spolkla slova, která jí přišla na mysl. Pomalu se zase posadila. „No tak dobře, pověděl jsi mi, co říkalon tobě. A co jsi řekl ty jemu?“

Swan si dal s odpovědí načas. Bylo to poprvé, kdy se někdo spojený s jeho podnikáním zmínil o Řyaniněvýbušné povaze. Swan o jejím temperamentu věděl a věděl i o tom, že jej při své práci drží pečlivě podkontrolou. „Řekl jsem mu, že mu s radostí vyhovím.“

„Ty…“ Ryan se začala dusit tím, co chtěla říct, zkusila to znovu. „Ty jsi souhlasil? Proč?“

„Chceme ho. A on chce tebe.“

Tak tedy žádný výbuch, pomyslela si trochu zmateně. Jakého kouzla Pierce tentokrát použil, aby dosáhlsvého? Ať už to bylo cokoli, řekla si zachmuřeně, ji to příliš neokouzlilo. Znovu vstala. „A já do toho

nemám co mluvit?“

„Ne, pokud pracuješ pro mne.“ Swan se jako mimochodem podíval na smlouvu. „Už pár let máš nutkání

něco takového zkusit,“ připomněl jí. „Tak ti tedy dávám tvou šanci. A,“ zvedl hlavu a podíval se jí do očí,„budu tě pozorně sledovat. Jestli to zkazíš, odvolám tě.“

„Já to nezkazím,“ odsekla, jen stěží dokázala kontrolovat další záchvat vzteku. „Bude to ten zatraceně

nejlepší speciál, jaký Swan kdy vyprodukoval.“

„O to se laskavě postarej,“ varoval ji. „A také o to, abys nepřekročila rozpočet. Postarej se o ty změny apošli jeho agentovi nové znění smlouvy. Chci, aby to bylo podepsané ještě do konce tohoto týdne.“

„Bude to.“ Ryan shrábla papíry a zamířila ke dveřím.

„Atkins tvrdí, že se vám spolu bude dobře pracovat,“ dodal Swan v okamžiku, kdy prudce otevřela dveře.„Řekl, že to je v kartách.“

Ryan hodila přes rameno rozzuřený pohled, vyšla ven a zabouchla za sebou.

Swan se trochu pousmál. Opravdu je celá po matce, pomyslel si. Pak stiskl knoflík interkomu a zavolal

sekretářku. Měl další schůzku.

Pokud Ryan něco nenáviděla, tak to bylo to, aby s ní někdo manipuloval. Když ji přešel vztek a bylazpátky ve své kanceláři, došlo jí, jak hladce ji Pierce i její otec do toho vmanévrovali. Nevadilo jí to zas tak

moc, pokud šlo o Swana, měl už na to celá léta, aby zjistil, že nejlepší způsob, jak ji přimět, aby něcoudělala, je zapochybovat o tom, že to dokáže. Ale u Pierce je to něco jiného. Přece ji vůbec nezná, tedyalespoň by neměl. Ale přece s ní manipuloval, jemně a obratně, stejně jako manipuloval s těmi prázdnými

válci. Dostal co chtěl. Ryan zamyšleně připravovala koncept nové smlouvy.

Upravila jednu klauzuli. Vlastně také dostala, co chtěla. Rozhodla se, že se na celou tu záležitost bude

dívat z nového úhlu. Pierce se agentuře Swan Production zaváže ke třem speciálům a ona dostane svou

šanci věnovat se produkci.

Ryan Swanová, hlavní producentka. Usmála se. Ano, líbilo se jí to, znělo to dobře. Řekla si to znovu a

pocítila první záchvěv vzrušení. Vytáhla ze zásuvky diář a začala počítat, jak rychle by mohla dokončit

všechny rozdělané věci a plně se věnovat produkci.

Ryan se hodinu věnovala vyřizování papírů, když zazvonil telefon. „Ryan Swanová,“ řekla energicky,

balancovala přitom sluchátko na rameni a pokračovala v psaní.

„Slečno Swanová, asi jsem vás vyrušil.“

Nikdo jiný nevyslovoval, slečno Swanová takovým způsobem. Ryan přerušila psaní uprostřed věty,

zapomněla, co chtěla napsat.

„To je v pořádku, pane Atkinsi. Co pro vás můžu udělat?“

Zasmál se, okamžitě ji to popudilo.

„Co je na tom legračního?“

„Máte nádherný úřední hlas, slečno Swanová,“ řekl s náznakem veselí v hlase. „Myslel jsem si, že když

máte takový smysl pro detaily, znala byste ráda datum, kdy vás budu potřebovat v Las Vegas.“

„Ještě jsme nepodepsali smlouvu, pane Atkinsi,“ řekla Ryan upjatě.

„Zahajuji patnáctého,“ prohlásil, jako kdyby byla nic neřekla. „Ale zkoušky začínají už dvanáctého. Chci,

abyste při nich také byla.“

Ryan se zamračila, poznamenala si data. Téměř si ho uměla představit, jak sedí v té své knihovně s

kočkou na klíně. „Končím dvacátého prvého.“ Uvědomila si, že dvacátého prvního má narozeniny.

„Dobře. Začneme s plánováním produkce speciálů ten týden potom.“

„Výborně.“ Pierce se na okamžik odmlčel. „Rád bych věděl, jestli bych vás mohl o něco požádat.“

„Můžete to zkusit,“ řekla Ryan opatrně.

Pierce se zasmál a podrbal Kirké za ušima. „Mám jedenáctého v Los Angeles nějaký závazek. Mohla byste

jít se mnou?“

„Jedenáctého?“ Ryan pošoupla telefon a začala obracet listy ve stolním kalendáři. „V kolik hodin?“ „Ve dvě.“

„Ano, to by šlo.“ Poznamenala si to. „Kde se s vámi mám setkat?“

„Vyzvednu vás, v půl druhé.“

„Půl druhé. Pan Atkins…“ Zaváhala, pak vzala do ruky růži, která ležela na stole. „Děkuju vám za květinu.“

„Není zač, Ryan.“

Pierce zavěsil.

Chvíli zůstal sedět, zadumaný v myšlenkách. Představoval si, jak i teď drží Ryan v ruce jeho růži. Ví, že

její pokožka je stejně jemná jako okvětní lístky růže? Její obličej, její tváře, pořád ještě cítil jejich dotykve špičkách prstů. Přejel jimi kočce po hřbetě. „Co si o ní myslíš, Linku?“

Velký muž pokračoval v ukládání knih zpátky na místo, ani se neotočil. „Hezky se směje.“

„Ano, také jsem si to myslel.“ Pierce si dokonale vzpomínal na tón jejího smíchu. Byl to neočekávaný,dokonalý kontrast k její předchozí vážnosti. Ale jak její smích, tak její vášeň ho překvapily. Vzpomínal si,jak její rty pod jeho ústy žhnuly. Nebyl pak schopen celý večer pracovat, místo toho myslel na to, jakRyan leží nahoře v posteli a pouze kousek hedvábí zakrývá její tělo.

Nebyl rád, když něco narušilo jeho soustředění, ale něco ho k ní přitahovalo. Instinkt, řekl. Jen se řídí

svých instinktem.

„Říkala, že se jí líbí moje hudba,“ zamumlal Link a věnoval se dál posunování knih.

Pierce zvedl oči, vrátil se myšlenkami do přítomnosti. Věděl, jak je Link citlivý, když jde o jeho hudbu.

„Opravdu se jí líbila, a moc. Říkala, že ta melodie, kterou jsi nechal na pianě, je krásná.“

Link přikývl, věděl, že by mu Pierce neřekl nic než pravdu. „Tobě se líbila, viď?“

„Ano,“ odpověděl Pierce zamyšleně a pohladil kočku. „Ano, myslím, že ano.“

„Myslím si, že chceš dělat tu věc pro televizi.“

„Je to výzva,“ odvětil Pierce.

V tom okamžiku se Link obrátil. „Piercei?“ „Ano?“

Link váhal, jestli se má zeptat, obával se, že stejně už zná odpověď. „Budeš v Las Vegas předvádět ten

nový únik?“

„Ne.“ Pierce se zamračil a Link pocítil úlevu. Pierce si připomněl, že se pokoušel pracovat na tom novémčísle ten večer, kdy Ryan byla v jeho domě, v pokoji, vzdáleném jen pár kroků od jeho. „Ne, ještě tonemám celé promyšlené.“ Ale Linková úleva měla krátké trvání. „Použiju ale ten únik pro ten speciál v

televizi.“

„Už nemáš moc času na přípravu,“ naléhal na něho Link. Bylo to od něho nezvyklé, že se o něčemdohadoval. „Mohl bys v tom udělat nějaké změny nebo to prostě odložit. Nelíbí se mi to, Piercei,“opakoval znovu, i když věděl, že to nemá smysl.

„Děláš si zbytečné starosti,“ ujistil ho Pierce. „Dopadne to dobře. Jen ještě musím promyslet několik

drobností.“

Nemyslel však na mechanické problémy svého úniku. Myslel na Ryan.

PÁTÁ KAPITOLA

Ryan se přistihla, že se dívá na hodiny. Čtvrt na dvě. Dny před jedenáctým uběhly rychle. Vězela až po ušive vyřizování administrativy, často pracovala deset hodin denně, snažila se, aby do svého odjezdu do LasVegas měla čistý stůl. Chtěla, aby měla volnou cestu, aby jí nevisely nad hlavou žádné problémy se

smlouvami, až začne pracovat na tom speciálu. Bude muset nahradit nedostatek zkušeností tím, žeprojektu věnuje veškerý čas a pozornost.

Pořád ještě musí něco dokazovat, sobě, otci a teď i Pierceovi. Ryan Swanová umí i něco víc, než jsou

smlouvy a doložky.

Ano, ty dny uběhly rychle, říkala si, ale tahle poslední hodina… Jedna hodina a sedmnáct minut. Ryanrozzlobeně zavrčela, vytáhla složku se spisy a otevřela ji. Dívá se na hodiny, jako kdyby šlo o nějaké rande a ne o obchodní schůzku. To je přece směšné. Ale přesto, když se ozvalo zaklepání, prudce zvedlahlavu a zapomněla na všechny ty úhledně napsané stránky ve složce. Potlačila pocit radostnéhoočekávání.

„Ano, pojďte dál,“ řekla klidným hlasem. „Nazdar, Ryan.“

Musela bojovat se zklamáním, když dovnitř vešel Ned Ross. Vrhl na ni uhlazený úsměv.

„Ahoj, Nede.“

Ned Ross, třicet dva let, světlovlasý a hezký, s nenuceným kalifornských šarmem. Měl delší, vlnité vlasy,

nosil drahé, na míru šité kalhoty a hedvábné košile nenápadných barev. Ryan si všimla, že nemá kravatu.

Bylo to v rozporu s jeho osobností, zatímco lehký závan kolínské s ní ladil. Ned znal účinky svého šarmu azáměrně jich využíval.

Ryan se v duchu vyplísnila, že je tak kritická a oplatila mu úsměv, i když ten její byl poněkud chladnější.

Ned byl druhý asistent jejího otce. Po několik měsíců, až do nedávné doby, byl také Ryaniným stálýmprůvodcem. Chodila s ním na skleničku a na večeře, dal jí několik napínavých lekcí v surfování, ukázal jíkrásy pláže za soumraku a přesvědčil ji, že je ta nejpřitažlivější, nejžádoucnější žena, jakou kdy potkal.Bylo to pro ni bolestné překvapení, když objevila, že se spíš zajímá o dceru Benneta Swana než o ni

samu.

„Šéf chce, abych se s tebou poradil, abych se podíval, jak se věci mají, než odjedeš do Las Vegas.“Posadil se na roh stolu, pak se k ní naklonil a lehce ji políbil na tvář. Šéfova dcera byla pořád ještěsoučástí jeho plánů. „A také jsem se chtěl rozloučit.“

„Všechno jsem vyřídila,“ řekla mu Ryan a nenápadně mezi ně vsunula pořadač se složkami. Pořád ještěnemohla uvěřit, že ten přitažlivý, opálený obličej a přátelský úsměv jsou jen maska ctižádostivého lháře.„Chtěla jsem to všechno otci vysvětlit sama.“

„Má moc práce,“ řekl jí Ned nenuceně, vzal pořadač a začal si jej prohlížet. „Právě odletěl do New Yorku.Jedná se o něco při natáčení exteriérů, na co chce osobně dohlédnout. Vrátí se až koncem týdne.“

„Ach,“ vydechla Ryan překvapeně a podívala se na své ruce. Také si mohl udělat chvíli čas a zavolat mi,pomyslela si s povzdechem. Ale copak to už někdy udělal? A kdy už to od něho přestane očekávat? „No,můžeš mu říct, že všechno je v pořádku.“ Vzala od něho pořadač a položila jej na stůl. „Připravila jsem

písemnou zprávu.“

„Ty jsi vždycky tak výkonná.“ Ned se na ni znovu usmál, ale nechystal se k odchodu. Moc dobře věděl, žepokud jde o Ryan, udělal chybný krok, a že musí znovu získat ztracené pozice. „Tak jak se cítíš, když jsiteď byla povýšena na producentku?“

„Těším se na to.“

„Tenhle Atkins,“ pokračoval Ned a úmyslně ignoroval její chlad, „je nějaký divný chlápek, nemyslíš?“

„Neznám ho dost dobře na to, abych mohla něco podobného tvrdit,“ řekla Ryan vyhýbavě. Zjistila, že se s

Nedem nechce o Pierceovi bavit. Ten den, který s ním strávila, je jen její.

„Za několik minut mám schůzku, Nede,“ pokračovala a vstala. „Takže kdybys…“

„Ryan.“ Ned ji uchopil za obě ruce, tak jako to obvykle dělal, když spolu chodili. To gesto v ní vždyckyvzbudilo úsměv. „Opravdu se mi po tobě v posledních týdnech moc stýskalo.“

„Přece jsme se několikrát viděli, Nede.“ Ryan nechala své ruce ochable ležet v jeho.

„Ryan, ty víš, co myslím.“ Lehce jí masíroval zápěstí, ale neucítil, že by se jí zvýšil tep. Vemlouvavě ztišilhlas. „Ty se na mě pořád ještě zlobíš kvůli tomu hloupému návrhu.“

„Abych použila svůj vliv u otce a pomohla ti k místu vedoucího produkce 0’Marova projektu?“ Ryan zvedla

obočí. „Ne, Nede,“ řekla klidně. „Nezlobím se na tebe. Slyšela jsem, že to místo dostal Bishop,“ dodala,nemohla si odpustit malé popíchnutí. „Doufám, že nejsi příliš zklamaný.“

„To není důležité,“ odpověděl a snažil se své zklamání přejít pokrčením ramen. „Pojď se mnou dnes navečeři.“ Ned ji přitáhl o kousek blíž k sobě, Ryan se nevzpouzela. Přemýšlela, jak daleko se odváží zajít.

„Do té malé francouzské restaurace, která se ti tak líbila. Mohli bychom se trochu projet po pláži apopovídat si.“

„Nenapadlo tě, že bych třeba mohla mít rande?“

Ta otázka ho překvapila v okamžiku, když se chystal přiblížit svá ústa k jejím. Opravdu ho nenapadlo, žeby se mohla scházet s někým jiným. Byl si jistý, že je do něho pořád ještě blázen. Vynaložil mnoho času a

námahy na to, aby ji k tomu dovedl. Usoudil proto, že se Ryan chce nechat přesvědčovat.

„Tak ho zruš,“ zamumlal a lehce ji políbil. Nevšiml si, že má oči otevřené a chladné.

„Ne.“

Ned nečekal to strohé, nevzrušené odmítnutí. Ze zkušenosti věděl, že Ryanino duševní rozpoložení serychle mění. Odmítnutí ho zaskočilo. Zvedl hlavu a upřeně se na ni podíval. „Ale jdi, Ryan, nebuď…“

„Promiň.“ Ryan vytrhla své ruce z Nedova sevření a podívala se ke dveřím. „Dobrý den, slečno Swanová,“řekl Pierce a lehce se uklonil.

„Pane Atkinsi.“ Byla červená a vzteklá, že ji nachytal v takové kompromitující situaci v její vlastníkanceláři. Proč jen neřekla Nedovi, aby za sebou zavřel dveře, když přišel?

„Nede, tohle je Pierce Atkins. Pane Piercei, tohle je Ned Ross, asistent mého otce.“

„Těší mě, pane Rossi.“ Pierce vešel do místnosti, ale nepodal Nedovi ruku.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane Atkinsi.“ Ned vykouzlil úsměv. „Jsem váš velký obdivovatel.“

„Opravdu?“ Pierce se na něho zdvořile usmál. Ned měl pocit, jako by se ocitl ve velmi chladné a velmi

tmavé místnosti.

Zamžikal očima a pak se otočil zpátky k Ryan. „Měj se hezky v Las Vegas, Ryan.“ Zamířil ke dveřím. „Rád

jsem se s vámi setkal, pane Atkinsi.“

Ryan zamračeně pozorovala Nedův kvapný ústup. Docela jistě ztratil svůj charakteristický, sebejistý styl.

„Co jste to s ním udělal?“ zeptala se, když se za Nedem zavřely dveře.

Pierce zvedl obočí a přistoupil k ní. „Co si myslíte, že jsem s ním udělal?“

„To já nevím,“ řekla Ryan tiše. „Ale ať už jste s ním udělal cokoli, nikdy to nedělejte se mnou.“

„Máte studené ruce, Ryan.“ Vzal je do svých. „Proč jste mu prostě neřekla, aby šel pryč?“

Znervózňoval ji, když jí říkal Ryan. Znervózňoval ji, když jí říkal slečno Swanová tím svým lehce

posměšným tónem. Ryan sklopila oči k jejich spojeným rukám. „Já… tedy, byla jsem…“ Zarazila se,

udivena tím, že koktá vysvětlení. „Raději bychom měli jít, jestli chcete přijít včas na tu schůzku, pane

Atkinsi.“

„Slečno Swanová.“ Pierceovy oči byly plné veselí, když si zvedl její ruce k ústům a políbil je. Už nebylystudené. „Už se mi stýskalo po vašem vážném obličeji a profesionálním tónu.“

Ryan už neměla co říct, Pierce ji tedy uchopil za paži a vyvedl z místnosti.

Když se usadili v jeho autě a zařadili do proudu ostatních vozidel, pokoušela se Ryan o nenucenoukonverzaci. Jestliže mají spolu pracovat, musí s ním rychle navázat ten správný vztah. Královnin pěšecbere střelce, pomyslela si, když si vzpomněla na jejich šachovou partii. „Co to je za schůzku dnes

odpoledne, pane Atkinsi?“

Pierce zastavil na červenou a podíval se na ni. Krátce, ale s mocnou intenzitou jí pohlédl do očí.„Vystoupení jako vystoupení,“ pronesl záhadně. „Vy nemáte moc ráda asistenta svého otce.“

Ryan ztuhla. Cítila, že na ni útočí a bránila se. „Ve své práci je dobrý.“

„Tak proč jste mu lhala?“ zeptal se jí Pierce. Světlo se změnilo na zelené. „Mohla jste mu říct, že s nímnechcete jít na večeři, místo abyste se mu snažila namluvit, že máte rande.“

„Proč si myslíte, že jsem si vymýšlela?“ zeptala se Ryan impulzivně, v hlase se jí ozvala raněná pýcha.

Pierce zařadil dvojku, chystal se odbočit a snažil se zařadit do správného pruhu. „Jen jsem přemýšlel, pročjste měla pocit, že to musíte udělat.“

Ryan se nelíbil jeho klid. „To je moje věc, pane Atkinsi.“

„Myslíte, že byste na dnešní odpoledne mohla zapomenout na toho ’pana Atkinse1?“ Pierce zajel na

parkoviště a zavezl auto na volné parkovací místo. Pak otočil hlavu a usmál se na ni. Je naprosto

okouzlující, když se takhle usmívá, pomyslela si Ryan.

„Možná,“ souhlasila. „Na dnešní odpoledne. Pierce je vaše pravé jméno?“

„Pokud vím, tak ano,“ řekl a vystoupil z auta. Když Ryan také vystoupila, všimla si, že jsou na parkovištivšeobecné nemocnice města Los Angeles.

„Co tady děláme?“

„Mám tady představení.“ Pierce vyndal z kufru černou brašnu, ne nepodobnou té, jakou používají lékaři.„Nástroje mé profese,“ řekl Ryan, když si ho zvědavě prohlížela. „Žádné injekční stříkačky ani skalpely,“slíbil jí a natáhl k ní ruku. Podíval se jí do očí, byl trpělivý, když zaváhala. Nakonec Ryan přijala jeho ruku

a vešli spolu do nemocnice postranním vchodem.

Ryan očekávala všechno možné jen ne to, že stráví odpoledne na dětském oddělení losangeleskévšeobecné nemocnice. Ať už čekala od Pierce Atkinse cokoli, určitě to nebylo to, že dokáže komunikovat s

dětmi. Po prvních pěti minutách však Ryan zjistila, že jim dává mnohem víc než divadlo a hrst triků.Dával jim sebe.

Je to nádherný muž, uvědomila si najednou, až ji to zarazilo. Hraje v Las Vegas za vstupné pětatřicetidolarů na hlavu, dokáže k prasknutí naplnit Covent Garden, ale sem přišel jen pro to, aby udělal radostněkolika dětem. A nebyli zde žádní reportéři, kteří by si povšimli jeho humanitářství a napsali o tom vzítřejších novinách. Dával tu svůj čas a svůj talent jen proto, aby přinesl štěstí. Nebo spíš proto,pomyslela si, aby ulevil v neštěstí.

To byl ten okamžik, kdy se Ryan zamilovala, i když si to v té chvíli neuvědomila.

Dívala se, jak se koule plynule objevuje a zase mizí v jeho prstech. Ryan byla právě tak okouzlena jakoděti. Rychlým pohybem ruky koule zmizela, aby ji vytáhl z ucha chlapce, který ječel nadšením.

Jeho iluze byly nekomplikované, efektní ukázky jeho profese, které by dokázal i amatér. Nemocniční pokoj

byl plný výkřiků, hihňání a potlesku. Pro Pierce to zřejmě znamenalo víc než bouřlivý potlesk, který bylzvyklý slýchat na jevišti po komplikovaných kouzlech. Jeho kořeny byly tady, mezi dětmi. Nikdy na tonezapomněl. Až příliš dobře se pamatoval na antiseptický a květinový pach nemocničního pokoje a nanucený pobyt na lůžku. Nuda může někdy dítě oslabit víc než nějaká nemoc, říkal si.

„Vidíte, že jsem si s sebou přivedl krásnou asistentku,“ poznamenal Pierce. Ryan chvíli trvalo, než siuvědomila, že tím míní ji. Údivem rozevřela oči, ale jen se pousmála. „Žádný kouzelník necestuje bez svéasistentky. Ryan.“ Natáhl ruku dlaní vzhůru. Ozval se smích a potlesk, nemohla nic dělat, než se k němupřipojit.

„Co to děláte,“ zeptala se ho rychle šeptem.

„Dělám z vás hvězdu,“ řekl nenuceně a pak se zase obrátil k dětem na lůžcích a vozících. „Ryan vámřekne, že si udržuje svůj krásný úsměv tím, že pije každý den tři sklenice mléka. Není to pravda, Ryan?“

„No, ano.“ Rozhlédla se kolem sebe po vyčkávajících obličejích. „Ano, to je pravda.“ Co to dělá? Ještěnikdy se na ni nedívalo tolik velkých, zvědavých očí současně.

„Jsem si jistý, že každý tady ví, jak je důležité pít mléko.“

Odpovědí na to byla vlna nepříliš nadšeného souhlasu a několik tlumených povzdechů. Pierce sepřekvapeně rozhlédl kolem sebe, sáhl do své černé brašny a vytáhl již napůl plnou sklenici s bíloutekutinou. Nikdo se nezeptal, proč se ta tekutina nevylila. „Vy všichni pijete mléko, že ano?“ Tentokrát mu

odpověděl smích spolu se vzdechy. Pierce zavrtěl hlavou, vytáhl noviny a začal z nich dělat kornout.„Tohle je velmi choulostivá věc. Nevím, jestli to dokážu, pokud mi všichni neslíbíte, že dnes večer vypijete

mléko.“

Okamžitě se sborově ozvaly sliby. Ryan viděla, že je nejen kouzelník a bavič, ale také dobrý psycholog.Možná je to totéž. Pak zjistila, že se na ni Pierce dívá se zdviženým obočím.

„Já také slibuju,“ řekla přívětivě a usmála se. Byla právě tak uchvácena jako děti.

„Tak se tedy podíváme, co se stane,“ navrhl. „Myslíte, že byste mohla nalít mléko z té sklenice do toho

kornoutu?“ zeptal se Ryan a podal jí sklenici. „Pomalu,“ varoval ji a mrkl na obecenstvo. „Nechceme přeci

to mléko rozlít. Víte, je to kouzelné mléko. Jediný opravdový kouzelnický nápoj.“ Pierce ji vzal za ruku a

vedl ji, držel vršek kornoutu nad úrovní jejích očí.

Měl teplou a pevnou dlaň. A vycházela z něho nějaká vůně, nemohla však přijít na to jaká. Byla jako něco

z venku, snad z lesa. Ne borovice, říkala si, ale něco tmavšího, hlubšího, bližšího zemi. Její reakce na tobyla nečekaná a nežádoucí. Snažila se soustředit na to, aby držela sklenici přímo nad otvorem kornoutu.Několik kapek vyteklo spodní částí.

„Kde kupujete kouzelné mléko?“ chtělo vědět jedno z dětí.

„To se nedá koupit,“ řekl Pierce vážně. „Musím vstát velmi brzy ráno a očarovat krávu. Ano, takhle je todobře.“ Pierce obratně vrátil prázdnou sklenici do brašny. „A teď, jestli všechno šlo správně…“ Zarazil se,zamračil a podíval se do kornoutu. „Ale tohle bylo moje mléko, Ryan,“ řekl s náznakem výčitky v hlase.„Mohla jste dostat svoje později.“

Když otevřela ústa a chtěla promluvit, roztrhl kornout. Automaticky vydechla a ustoupila vzad, aby ji

nepocákal. Ale kornout byl prázdný.

Děti vykřikly nadšením, když překvapeně vydechla. „Pořád ještě je krásná,“ řekl obecenstvu a políbil Ryan

ruku. „I když je nenasytná.“

„Vždyť jsem tam to mléko sama nalévala,“ řekla později, když šli spolu po chodbě k výtahu. „Prosakovalopřes ten papír. Viděla jsem to.“

Pierce ji strčil do výtahu. „Některé věci jinak vypadají a jinak jsou ve skutečnosti. Fascinující, co říkáte?“

Cítila, že výtah začal sjíždět dolů a chvíli byla zticha. „Ani vy nejste tak úplně to, na co vypadáte, nemám

pravdu?“

„Ne. Kdo je?“

„Udělal jste za hodinu pro ty děti víc, než by mohlo udělat tucet doktorů.“ Podíval se na ni dolů, onapokračovala. „A nemyslím si, že je to poprvé, co něco takového děláte.“

„Ne.“

„Proč?“

„Nemocnice je pro děti zatraceně špatné místo,“ řekl prostě. To bylo všechno, co jí dokázal odpovědět.

„Dnes si to ty děti nemyslely.“

Když dojeli do přízemí, vzal ji Pierce opět za ruku. „Není náročnější publikum, než jsou děti. Všechno

berou doslova.“

Ryan se musela zasmát.

„Myslím, že máte pravdu. Který dospělý by se vás zeptal, kde kupujete kouzelné mléko?“ Podívala se naPierce. „Myslím, že jste se z toho dostal velmi dobře.“

„Mám v tom už nějakou praxi,“ řekl jí. „U dětí musí být člověk neustále na pozoru. Je mnohem snazšíodlákat pozornost dospělých nějakým chytrým klábosením nebo rychlým pohybem. Dokonce i vaši. I když

jste mě pečlivě pozorovala těma svýma záhadnýma, zelenýma očima.“

Vyšli z budovy, Ryan se rozhlédla po parkovišti. Díval se na ni, nebylo snadné soustředit se na něco jinéhonež na něho, když mluvil. „Piercei, proč jste chtěl, abych dnes šla s vámi?“

„Přál jsem si vaši společnost.“

Ryan se k němu obrátila. „Myslím, že vám nerozumím.“

„A musíte mi rozumět?“ zeptal se. V slunečním svitu měly její vlasy barvu dozrávající pšenice. Pierce jimiprojel prsty, pak vzal její obličej do dlaní, tak jako to udělal ten první večer. „Vždycky?“

Ryan cítila, že jí srdce bije až v krku. „Ano, myslím si, že…“

Ale jeho ústa už byla na jejích a ona dál nedokázala myslet. Bylo to zase tak jako poprvé. Něžný polibek z

ní vysál všechno. Cítila, jak jí celým tělem probíhá horká, chvějivá bolest, když jí prsty pohladil spánky apak sjel přímo pod její srdce. Lidé kolem nich chodili, ale ona to vůbec nevnímala. Byly to jen stíny,duchové. Jedinou opravdovou věcí byla Pierceova ústa a ruce.

Byl to vítr, který cítila, nebo jí po kůži klouzaly jeho prsty? Šeptal něco, nebo to byla ona?

Pierce se od ní odtáhl. Ryan měla zamžené oči. Začaly se vyjasňovat a zaostřovat, jako kdyby seprobouzela ze snu. Ale on ještě nechtěl, aby ten sen skončil. Přitáhl ji zpátky k sobě, zmocnil se znovujejích rtů a ochutnával tu její temnou, záhadnou příchuť.

Musel bojovat s touhou přimáčknout ji prudce k sobě, zpustošit ta její teplá, ochotná ústa. Byla to ženastvořená pro jemný dotyk. Lomcovala jím vášeň, potlačil ji. Byly okamžiky, kdy byl zamčený v temnébedně bez přístupu vzduchu, kdy musel potlačit touhu spěchat, vyškrábat se ven. Teď téměř pocítilzáchvěv paniky. Co to jen s ním dělá? Ta otázka mu projela myslí, když ji k sobě přitáhl. Pierce jen věděl,že ji chce s takovým zoufalstvím, o jakém ani nevěděl, že je ho vůbec schopen.

Má na své pokožce zase hedvábí? Tenké, křehké hedvábí, lehce vonící vůní jejího těla? Chtěl by se s nímilovat ve světle svíček nebo na poli, kde by na ni svítilo slunce. Dobrý bože, jak moc ji chce.

„Ryan, chci být s tebou.“ Zašeptal jí ta slova do úst, rozechvěla se. „Potřebuju být s tebou, pojď teď semnou.“ Rukama jí naklonil hlavu do jiného úhlu a znovu ji políbil. „Teď, Ryan. Dovol mi, abych se s tebou

miloval.“

„Piercei.“ Klesala, bojovala, aby našla pevnou půdu pod nohama. Opřela se o něho a současně vrtělahlavou. „Neznám tě.“

Pierce potlačil náhlou divokou touhu dovléct ji do svého auta, odvézt si ji s sebou domů. Do své postele.

„Ne.“

Řekl to právě tak sobě jako Ryan. Odsunul ji, držel ji za ramena a prohlížel si ji. „Ne, neznáš mě. A slečnaSwanová by mě potřebovala znát.“ Nelíbilo se mu nepravidelné bušení jeho srdce. Klid a sebekontrolabyly intimní součástí jeho práce a tím i jeho. „Až mě poznáš, staneme se milenci,“ řekl jí tiše.

„Ne.“

Ryaninu námitku způsobil jeho věcný tón, ne obsah jeho sdělení. „Ne, Pierci, nestaneme se milenci,dokud to nebudu chtít já. Dělám ústupky při sjednávání smluv, ne ve svém osobním životě.“

Pierce se usmál, její zlost ho uklidnila víc, než by to byla udělala její poddajnost. Všechno, čeho dosáhlsnadno, mu bylo podezřelé. „Slečno Swanová,“ zašeptal a vzal ji za ruku. „Už jsme přece viděli karty.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Ryan přijela do Las Vegas sama. Trvala na tom. Jakmile se její nervy uklidnily a ona byla schopnauvažovat prakticky, rozhodla se, že by nebylo moudré mít příliš velký osobní kontakt s Piercem. Kdyžnějaký muž pouhým polibkem dokáže, aby zapomněla na svět kolem sebe, je lepší držet si ho od těla. To

bylo nové pravidlo Ryan Swanové.

Po větší část života byla naprosto ovládána otcem. Nesměla dělat nic bez jeho souhlasu. Neměl sice na ninikdy dost času, ale vždycky jí na všechno sděloval svůj názor. A jeho názor byl pro ni zákonem.

Teprve, když Ryan překročila dvacátý rok svého života, začala zkoumat své vlastní nadání, svou vlastnínezávislost. Chuť svobody byla velmi sladká. Teď nemínila dovolit, aby ji někdo znovu ovládl, docelaurčitě ne prostřednictvím fyzických potřeb. Ze zkušenosti věděla, že mužům se nedá příliš důvěřovat. Proč

by měl být Pierce Atkins jiný než ti ostatní?

Ryan zaplatila taxi a chvíli se rozhlížela kolem sebe. Byla to její první návštěva v Las Vegas. Dokonce i vdeset hodin ráno se tu bylo na co dívat. Bulvár Strip se táhl na obě strany, byl lemován jmény jakoDunes, Sahara, MGM. Hotely se snažily přilákat pozornost tryskajícími fontánami, komplikovanýmineonovými reklamami a nádhernými květinami.

Plakáty ohlašovaly obrovskými nápisy slavná jména. Hvězdy, hvězdy, hvězdy! Nejkrásnější ženy světa,nejtalentovanější baviči, nejbarvitější, nejexotičtější, byli tu všichni. Všechno tu bylo stěsnáno pěkněpohromadě. Zábavní park pro dospělé uprostřed pouště, obklopené horami. Ranní slunce spalovalo ulice.V noci je osvětlí neony.

Ryan se otočila a podívala se na Caesar’s Palace. Byl obrovský, bílý a blahobytný. Nad její hlavou se tyčilo

v obrovských písmenech Pierceovo jméno a data jeho vystoupení. Jakýpak asi pocit to dává muži jako

on, přemýšlela, když vidí své jméno tak hrdě ohlašované?

Zvedla zavazadla a stoupla si na pojízdný chodník, který ji dopraví kolem zářivých fontán a italských soch.

V ranním tichu slyšela, jak voda tryská vzhůru a dopadá zpátky na hladinu. Představovala si, že večerbudou ulice hlučné, plné aut a lidí.

V okamžiku, kdy vstoupila do hotelu, slyšela bzučení a cinkání hracích automatů. Musela potlačit touhu

zajít se podívat do kasina, místo aby šla k recepci.

„Ryan Swanová.“ Postavila kufry u dlouhé přepážky. „Mám tady rezervaci.“

„Ano, slečno Swanová.“ Recepční na ni vrhl zářivý úsměv, aniž by se podíval do záznamů. „Hotelový sluha

se postará o vaše zavazadla.“ Zazvonil a dal sluhovi klíč. „Ať se vám tu líbí, slečno Swanová. Prosím,dejte nám vědět, kdybyste něco potřebovala.“

„Děkuji vám.“ Ryan bezmyšlenkovitě akceptovala úslužnost recepčního. Když lidí vědí, že je dcerouBenneta Swana, jednají s ní jako se vznešenou návštěvou. Nebylo to pro ni nic nového a obtěžovalo ji touž jen mírně.

Výtah ji vyvezl až do nejvyššího patra, hotelový sluha celou cestu uctivě mlčel. Vedl ji chodbou, odemkl

dveře, pak ustoupil, aby ji nechal vejít.

Ryan nejvíc ze všeho překvapilo, že to nebyl pokoj, ale apartmá. Pak si všimla, že je už obsazené. Pierce

seděl na pohovce a probíral se v papírech, které měl před sebou rozprostřené na stole.

„Ryan.“ Vstal, šel ke sluhovi a dal mu do ruky bankovku. „Děkuji vám.“

„Já děkuji vám, pane Atkinsi.“

Ryan čekala, dokud se za sluhou nezavřely dveře. „Co tady děláš?“ zeptala se potom.

„Na dnešní odpoledne mám naplánovanou zkoušku,“ připomněl jí. „Jaký byl let?“

„Let byl příjemný,“ odpověděla mu, pobouřená jeho odpovědí i podezřením, které se jí začalo vkrádat do

hlavy.

„Můžu ti nabídnout něco k pití?“

„Ne, děkuju ti.“ Rozhlédla se po vkusně zařízené místnosti, krátce se podívala z okna a udělala rozmáchlégesto. „Co k čertu má tohle být?“ Pierce zvedl nad jejím tónem obočí, ale odpověděl mírně. „Naše

apartmá.“

„Ale ne,“ řekla a rozhodně zavrtěla hlavou. „Tvoje apartmá.“ Vzala svá zavazadla a zamířila ke dveřím.

„Ryan.“ Zarazil ji klid v jeho hlase, rozzuřilo ji to.

„Jaký špinavý trik!“ Ryan upustila kufry s bouchnutím na zem a obrátila se k němu. „Opravdu sis myslel,

že můžeš změnit moji rezervaci a… a…“

„A co?“ zeptal se rychle.

Ukázala znovu na pokoj. „Že mě tady ubytuješ a já ani nepípnu? Opravdu sis myslel, že ti ochotně skočímdo postele, protože jsi to tak hezky zařídil? Jak ses mohl opovážit! Proč jsi mi musel lhát o tom, žepotřebuješ, abych se dívala na tvoje zkoušky, když všechno, co jsi ode mne chtěl, bylo, abych ti zahřívala

postel!“

Její hlas stoupal od tichého obviňování k zuřivému vysokému tónu, než ji Pierce uchopil za zápěstí. V jehoprstech byla síla, překvapením a strachem vydechla. „Já nelžu,“ řekl Pierce tiše, ale jeho oči byly tmavší,než jak je kdy viděla. „A nepotřebuju žádné triky na to, abych dostal nějakou ženu do postele.“

Ani se nepokusila osvobodit. „Tak co má být tohle?“ odsekla.

„Výhodné uspořádání.“ Cítil, jak jí pod jeho prsty rychle buší tep. Měl zlost, jeho hlas byl nebezpečně

chladný.

„Pro koho?“ zeptala se.

„V příštích několika dnech budeme muset diskutovat o celé řadě věcí.“ Mluvil s klidným odhodláním, aleneuvolnil stisk. „Nemám v úmyslu běhat do tvého pokoje pokaždé, když ti budu chtít něco říct. Jsem tadykvůli práci,“ připomněl jí. „A ty taky.“

„Měl ses se mnou o tom poradit.“

„Neudělal jsem to,“ řekl ledově. „A nespím se žádnou ženou, která se mnou spát nechce, slečno

Swanová.“

„Ani trochu mi není vhod, že jsi změnil mou rezervaci, aniž by ses o tom se mnou předtím poradil,“ trvalaRyan pevně na svém, třebaže se jí podlamovala kolena. Jeho vztek byl mnohem hrozivější než jeho

zdrženlivost.

„Varoval jsem tě už dřív, že dělám věci svým vlastním způsobem. A jestli jsi nervózní, můžeš se ve svém

pokoji zamknout.“

Ta posměšná poznámka ji popudila. „To by mi tak s tebou bylo moc platné,“ řekla ostře. „Zámek tě sotva

dokáže zadržet.“

Jeho prsty se rychle a bolestně sevřely na jejím zápěstí, pak ji pustil. „Zámek možná ne,“ řekl a otevřeldveře. „Ale prosté ne by stačilo.“

Byl pryč dřív, než Ryan mohla ještě něco říct. Opřela se o dveře a celá se roztřásla. Až do toho okamžikusi neuvědomila, jak velký měla strach. Byla zvyklá jednat s teatrálními výbuchy zlosti či se zakaboněnýmmlčením svého otce. Ale tohle…

Pierceovi hledělo z očí ledově chladné násilí. Ryan by raději snášela burácivé, vzteklé řvaní jakéhokolimuže než ten pohled, při kterém jí tuhla krev v žilách.

Ryan nevěděla, co má dělat, třela si zápěstí. Lehce jí v nich pulzovalo na každém z míst, kde ji Piercestiskl. Měla pravdu, když mu tvrdila, že ho nezná. Je toho v něm víc, než tušila. Odhalila jednu vrstvu anebyla si tak docela jistá, že se dokáže vyrovnat s tím, co objevila. Ještě chvíli se opírala o dveře, čekala,až se konečně přestane třást.

Rozhlédla se po pokoji. Možná neměla pravdu, když tak rozhodně protestovala proti neškodnémupracovnímu uspořádání. Bydlet společně v apartmá bylo v podstatě totéž, jako mít sousedící pokoje.Kdyby tomu tak bylo, docela určitě by proti tomu nic nenamítala.

Ale on také udělal chybu, připomněla si. Mohli se na apartmá docela snadno dohodnout, kdyby to s ní bylpředem prodiskutoval. Ale když odjížděla ze Švýcarska, slíbila si, že už dál nedovolí, aby s ní někdo

manipuloval.

A Pierceovo prohlášení ji znepokojilo. Nespím se žádnou ženou, pokud si to ona nepřeje. Ryan si až přílišdobře uvědomovala, že oba vědí, že ho chce.

Prosté ne ho zastaví. Ano, přemýšlela, když brala do ruky svá zavazadla. Na to se může spolehnout. Onse nikdy nebude žádné ženě vnucovat násilím, prostě proto, že to nebude potřebovat. Uvažovala, jakdlouho to asi bude trvat, než zapomene říct ne.

Ryan potřásla hlavou. Ten projekt je pro Pierce právě tak důležitý jako pro ni. Nebylo by moc chytré, abyse hned od počátku začali hašteřit o tom, jak kdo bude spát, nebo si dělali starosti se vzdálenými

možnostmi. Znala své vlastní myšlenky. Šla si vybalit.

Když Ryan sešla dolů do divadla, byla zkouška už v plném proudu. Pierce stál uprostřed jeviště. Byla tams ním nějaká žena. Třebaže byla oblečená jen v obyčejných texaskách a velkém tričku, Ryan v níokamžitě poznala rudovlásku s nádhernou postavou, která Pierceovi dělala asistentku. Ryan si vzpomněla,

že na videopáskách měla na sobě obvykle krátké, třpytivé úbory nebo volné šaty. Žádný kouzelník

necestuje bez krásné asistentky.

Zadrž, varovala se Ryan. Do toho ti nic není. Klidně sešla dolů a posadila se doprostřed hlediště. Pierceani nepohlédl jejím směrem. Ryan si ani neuvědomila, co dělá, když začala přemýšlet o úhlech záběrukamer a o uspořádání interiéru.

Pět kamer, říkala si, a v pozadí nic křiklavého. A nic třpytivého, co by od něho odpoutávalo pozornost.Něco tmavého, rozhodla se. Něco, co by podtrhlo jeho obraz jako čaroděje a kouzelníka, místo herce abaviče.

Bylo to pro ni naprosté překvapení, když se Pierceova asistentka pomalu skláněla vzad, až leželavodorovně ve vzduchu. Ryan přestala plánovat a dívala se. Nepoužíval teď slova, ale jen gesta, široká,rozmáchlá gesta, která jí připomínala černé pláštěnky a světlo svíček. Žena se začala otáčet, nejdřív

pomalu, pak stále rychleji.

Ryan viděla to číslo na pásce, ale když se na ně teď dívala živě, bylo to něco úplně jiného. Nebyly tužádné kulisy, které by odpoutávaly pozornost od těch dvou ve středu jeviště, žádná hudba či blýskavásvětla na zdůraznění nálady. Ryan zjistila, že napětím přestala dýchat, prudce se nadechla. Ženiny rudé,vlnité vlasy vlály ve vzduchu, když se otáčela. Oči měla zavřené, obličej naprosto klidný, ruce mělaúhledně složené v pase. Ryan se pozorně dívala, hledala dráty nebo nějaké triky. Zklamaně se naklonilavpřed.

Neubránila se překvapenému vydechnutí, když se žena začala převalovat v kotoulech a přitom se stáleotáčela kolem podélné osy. Její klidný výraz zůstal nezměněný, jako kdyby spíš spala, než se otáčela metr

nad podlahou jeviště. Pierce pohybem ruky zastavil otáčení a přivedl ji pomalu zpátky do svislé polohy,až se její nohy dotkly země. Když jí přejel rukou před obličejem, otevřela oči a zasmála se.

„Jaké to bylo?“

Ryan sebou téměř trhla, když se ta běžná slova vesele odrazila od stěn divadla.

„Dobré,“ řekl Pierce prostě. „S hudbou to bude lepší. Chci červené světlo, něco teplého. Nejdřív měkké,pak silnější, jak se bude zvyšovat rychlost otáčení.“ Dal příkazy osvětlovači, než se obrátil ke svéasistentce. „Budeme pracovat na tom přechodu.“

Celou hodinu se Ryan dívala, fascinovalo ji to, přivádělo k zoufalství a bezpochyby bavilo. To, co se jízdálo naprosto dokonalé, Pierce donekonečna opakoval. U každého čísla měl svou vlastní představutechnických efektů, které si přál. Ryan viděla, že jeho tvůrčí aktivita se nezastavovala u kouzel. Věděl, jakpoužít osvětlení a zvuku na zdůraznění a podtržení efektu.

Perfekcionista, řekla si Ryan. Pracoval tiše, bez dynamiky, která z něho vyzařovala při představení. Aninebyl tak nedbale bezstarostný, jako když bavil děti v nemocnici. Pracoval. To byla prostá a jasnáskutečnost. Možná mág, pomyslela si s úsměvem, ale takový, který platí svá kouzla dlouhými hodinamipráce a opakování. Čím déle se dívala, tím větší obdiv k němu pociťovala.

Ryan byla zvědavá, jaké to bude s ním pracovat. Teď to viděla. Je houževnatý, neúnavný a stejný fanatik,

pokud jde o detaily, jako ona. Určitě se budou hádat, předvídala a začala se na to těšit. Bude tonádherné představení.

„Ryan, mohla bys, prosím, přijít sem nahoru?“

Lekla se, když na ni zavolal. Byla by přísahala, že vůbec neví, že je v divadle. Rezignovaně vstala.Začínalo jí být zřejmé, že neexistuje nic, o čem by nevěděl. Když se Ryan blížila, řekl Pierce něco svéasistentce. Ta se rychle, smyslně zasmála a políbila ho na tvář.

„Alespoň v tomhle čísle můžu zůstat v jednom kuse,“ řekla mu, pak se otočila a zasmála se na Ryan,která právě vystupovala na jeviště.

„Ryan Swanová,“ představil ji Pierce. „A Bess Fryeová.“

Při bližším pohledu zjistila Ryan, že ta žena není žádná krasavice. Na klasickou krásu měla příliš velkérysy. Vlasy měla zářivě rudé, uspořádané do kudrn kolem obličeje s velkými kostmi. Oči byly téměř kulatéa o odstín tmavší, než Ryaniny zelené. Její nalíčení bylo exotické, oblečení neformální a byla skoro tak

vysoká jako Pierce.

„Nazdar.“ Byl to výbuch přátelství v jediném slově. Bess podala Ryan ruku a nadšeně jí potřásla. Bylotěžké uvěřit, že tato žena, tuhá jako dřevo borovice, se otáčela metr nad jevištěm. „Pierce mi o vásvšechno řekl.“

„Ano?“ Ryan se na něho podívala.

„Jo.“ Položila Pierceovi loket na rameno, když mluvila s Ryan. „Pierce si myslí, že jste hrozně chytrá. Onmá rád inteligentní typy, ale neřekl mi, že jste tak hezká. Jak to, že jsi mi neřekl, že je tak krásná,miláčku?“ Ryan netrvalo dlouho, aby zjistila, že Bess obvykle mluví v dlouhých, výbušných sentencích.

„Aby sis o mně myslela, že vidím ženu jenom jako jevištní rekvizitu?“ Zabořil ruce do kapes.

Bess ze sebe vymáčkla další výbuch smyslného smíchu. „On je taky chytrý,“ svěřila Ryan a stiskla

Pierceovi rameno. „Vy budete producentka toho speciálu?“

„Ano.“ Ryan se usmála, trochu ji překvapila ta překypující přátelskost. „Ano, budu.“

„Fajn. Už je načase, aby to vzala do ruky nějaká žena. V téhle práci mám kolem sebe samé muže,drahoušku. Jsem jediná žena v celém osazenstvu, které s námi cestuje. Někdy brzo se spolu musíme jítnapít, abychom se pořádně seznámily.“

Můžu tě pozvat na skleničku? vzpomněla si Ryan. Zasmála se. „Moc ráda.“

„No, já se musím jít podívat, co má za lubem Link, než se šéf zase rozhodne nahnat mě do práce.Uvidíme se později.“ Bess sestoupila z jeviště, přes sto osmdesát centimetrů, plných nadšení. Ryan se

dívala, jak odchází.

„Je vynikající,“ řekla potom.

„Vždycky jsem si to myslel.“

„Na jevišti vypadá tak klidně a rezervovaně.“ Ryan se na Pierce usmála. „Je už s tebou dlouho?“

„Ano.“

Vřelost, kterou rozmluvě dala Bess, se rychle vytrácela. Ryan si odkašlala a začala znovu. „Zkouškaproběhla velmi dobře. Budeme si muset promluvit o tom, která čísla zařadíme do speciálu, a která novábudeš chtít ještě připravit.“

„Dobře.“

„Pro televizi bude samozřejmě zapotřebí udělat některé úpravy,“ pokračovala, snažila se ignorovat jehojednoslabičné odpovědi. „Ale v podstatě si myslím, že budeš chtít kondenzovanou verzi svého klubového

programu.“

„To je pravda.“

V té krátké době, kterou Ryan Pierce znala, zjistila, že má přirozeně přátelskou povahu a humor. Teď sena ni však díval ostražitým pohledem, zřejmě už netrpělivě čekal, až odejde. Omluva, kterou měla v

plánu, se pro tohoto muže nehodila.

„Vidím, že máš moc práce,“ řekla upjatě a otočila se. Bolí to, zjistila, když ji ignoruje. Nemá právo jíubližovat. Ryan opustila jeviště, ani se neohlédla.

Pierce se díval, dokud se za ní nezavřely výkyvné dveře vzadu. S očima pořád ještě upřenýma na dveřezmáčkl kouli, kterou držel v ruce, až byla docela plochá. Měl velmi silné prsty, dost silné na to, aby jízlomil ruce v zápěstí, místo aby jí je jen pohmoždil.

Nelíbil se mu pohled na ty modřiny. Nelíbila se mu vzpomínka na to, jak ho nařkla, že se jí chce zmocnitlstí. Ještě nikdy nemusel dobývat nějakou ženu lstí. S Ryan to nebude jiné.

Mohl ji mít hned ten první večer, když venku zuřila bouře a její tělo se k němu tisklo.

Proč jsem to neudělal? ptal se sám sebe a odhodil zmačkanou kouli. Proč jsem ji nevzal do postele anedělal s ní všechny ty věci, které si tak zoufale přeji? Protože se na něho dívala očima plnýma strachu adůvěřivosti. Byla zranitelná. Uvědomil si, ke svému zděšení, že i on byl zranitelný. Pořád ještě ho

pronásleduje.

Když ráno vešla Ryan do apartmá, zapomněl Pierce na všechny ty pečlivé poznámky ke svému novémučíslu. Díval se na ni, jak vešla v jednom z těch svých zatracených kostýmů, a rázem zapomněl navšechno. Po cestě měla vlasy rozfoukané větrem, jako když ji spatřil poprvé. A on ji chtěl jen držet, cítitjejí drobné, měkké tělo ve své náruči.

Možná, že jeho zlost začala narůstat už v tom okamžiku a vybuchla pak naplno v důsledku jejích slov aobviňujících očí.

Neměl jí ubližovat. Pierce se podíval dolů na své prázdné ruce a zaklel. Neměl právo udělat jí modřiny, to

je ta nejošklivější věc, kterou může muž ženě udělat. Je slabší než on, a on použil svou sílu a svůj vztek,dvě věci, o kterých si už před dlouhou, velmi dlouhou dobou slíbil, že je nepoužije proti žádné ženě.Žádná provokace to nemůže ospravedlnit, říkal si v duchu. Nemůže za ten incident dávat vinu nikomujinému než sobě.

Nemůže se tím už déle zabývat, ani myslet na Ryan, musí pokračovat v práci. Potřebuje se soustředit.Jediná věc, kterou může udělat, je vrátit jejich vztah zpátky tam, kde jej Ryan od počátku chtěla mít.Můžou spolu úspěšně pracovat, a to bude všechno. Naučil se duchem ovládat své tělo. Musí stejnýmzpůsobem ovládat i své potřeby, své emoce.

Pierce ještě jednou zaklel a šel si promluvit se svým personálem o rekvizitách.

SEDMÁ KAPITOLA

Bylo obtížné odolat lákadlům Las Vegas. Uvnitř kasin nebyla ani noc ani den. Bez hodin a při neustálémřinčení hracích automatů tu vládla věčná nadčasovost, poutavá dezorientace. Ryan viděla lidi ve večerních

šatech, věnující se hazardním hrám až do pozdního rána. Viděla, jak tisíce dolarů mění majitele u stolů,kde se hrálo jedenadvacet nebo bakarat. Mnohokrát zadržovala dech, když se kolo rulety otáčelo a narozmaru stříbrné kuličky záviselo celé jmění.

Zjistila, že hráčská horečka přichází v mnoha formách, chladné, nevzrušené, zoufalé, náruživé. Byla tamžena, která neustále cpala nikláky do hracího automatu a odevzdaný hráč, neustále vrhající kostky. Kouřvisel ve vzduchu nad zvuky výher i proher. Obličeje se měnily, ale nálada zůstávala. Ještě jeden hodkostkami, ještě jedno zatáhnutí za páku hracího automatu.

Léta v upjaté a pedantské švýcarské škole zchladila hráčskou krev, kterou Ryan zdědila po otci. Teďpoprvé pocítila Ryan vzrušení a nutkání pokoušet paní Štěstěnu. Zahnala to pokušení, říkala si, že stačí,když se bude dívat. Jinak toho neměla příliš mnoho na práci.

Vídala se s Piercem na jevišti při zkouškách, mimo ně téměř vůbec ne. Bylo pro ni překvapující zjištění, že

dva lidé mohou sdílet jedno apartmá a tak málokdy přijít spolu do kontaktu. Ať vstala sebedřív, vždyckybyl už pryč. Jednou nebo dvakrát potom, když už dávno ležela, zaslechla Ryan rychlé klapnutí zámkupředních dveří. Pokud spolu mluvili, bylo to jen proto, aby prodiskutovali nápady na to, jak pozměnit jehoklubové vstoupení pro televizi. Jejich rozhovory byly klidné a technické.

Snaží se mi vyhýbat, pomyslela si ten večer, kdy měl premiéru, a dělá to zatraceně dobře. Pokud chtěldokázat, že bydlet v jednom apartmá neznamená nic osobního, tak se mu to nádherně dařilo. Tosamozřejmě bylo to, co chtěla, ale stýskalo se jí po nenuceném kamarádství. Stýskalo se jí po jehoúsměvu.

Ryan se rozhodla, že se na představení bude dívat z prostoru za jevištěm. Tam bude mít dokonalý výhleda bude moct dobře pozorovat Pierceovo načasování a styl, uvidí jeho výkon z jiné perspektivy. Běhemzkoušek se seznámila s jeho pracovními návyky, teď se bude na jeho práci dívat z blízka. Chtěla vidět víc,

než uvidí obecenstvo i kamera.

Ryan se usadila v koutě, dávala si pozor, aby nepřekážela Pierceovým pomocníkům, a pozorně se dívala.Od první vlny potlesku při představování měl Pierce obecenstvo ve své moci. Bože, jak je krásný!

pomyslela si, když studovala jeho styl. Byl dynamický, dramatický, jen pouhá jeho osobnost by dokázala

udržet pozornost obecenstva. Jeho charisma nebylo žádná iluze, ale bylo součástí jeho osobnosti právětak, jako barva jeho vlasů. Byl oblečený v černém, jak bylo jeho zvykem, nepotřeboval žádné křiklavé barvy, aby udržel pozornost. Všechny oči v sále byly na ného přilepené.

Při předvádění svých čísel hovořil. Říkal tomu žvanění, ale bylo to mnohem víc. Ladil náladu obecenstvaslovy i jejich kadencí. Vedl diváky s sebou, pak je dokonale oslnil, výbuchem plamene z holé dlaně,zářivým, stříbrným kyvadlem, které bez opory viselo ve vzduchu. Už to nebyl ten pragmatik jako při

zkouškách, najednou byl temný a tajemný.

Ryan se dívala, jak ho spoutaného řetězy s visacími zámky zavazují do pytle a pak vkládají do truhly. Natruhlu se postavila Bess, v rukách držela závěs a počítala do dvaceti. Když závěs spadl, stál na truhlePierce volný a převlečený do jiných šatů. Když pak odemkl truhlu a zbavil pytel visacích zámků, bylauvnitř Bess. Říkal tomu přemísťování. Pro Ryan to bylo neuvěřitelné.

Jeho úniky ji znepokojovaly. Když se dívala, jak ho dobrovolníci z obecenstva hřebíky zatloukají dopřepravní bedny, kterou sama prohlédla, vlhly jí rozčílením dlaně. Představovala si ho v té tmavé bedněbez vzduchu a najednou i jí v plicích chyběl vzduch. Avšak dostal se na svobodu za méně než dvě minuty.

Na závěr představení zamkl Bess do klece, zastřel klec záclonou a levitací ji zvedl ke stropu. Když se klecza několik okamžiků zase snesla na podlahu, byl v ní místo Bess lesklý mladý panter. Pozorovala, cítilaintenzitu jeho očí, záhadná světla a stíny na jeho tváři a téměř uvěřila, že dokáže měnit přírodní zákony.Pro ten okamžik než spadla opona, byl panter Bess a on byl víc čaroděj než bavič.

Ryan se ho chtěla zeptat, chtěla ho přesvědčit, aby jí vysvětlil alespoň toto číslo v termínech, které bydokázala pochopit. Avšak když sestoupil z jeviště a jejich oči se setkaly, nemohla ze sebe vypravit ani

slovo.

Obličej měl mokrý od reflektorů i svého vlastního soustředění.

Chtěla se ho dotknout, ke svému vlastnímu překvapení zjistila, že sledování jeho představení ji vzrušilo.Bylo to mocnější než cokoli, co kdy zažila. Představovala si, jak se jí zmocňuje svýma silnýma, obratnýmarukama. Pak budou jeho ústa, jeho nemožně smyslná ústa na jejích, zavede ji to toho podivného světabez tíže, který zná jen on. Kdyby k němu teď šla, nabídla se, požádala ho, zjistila by, že po ní toužístejně jako ona po něm? Řekl by něco, nebo by ji prostě s sebou odvedl, aby jí ukázal své kouzlo?

Pierce se před ní zastavil, Ryan ustoupila o krok, otřesená svými vlastními myšlenkami. Krev mělarozpálenou, vřela jí pod kůží, žádala od ní, aby se pohnula směrem k němu. Byla si toho vědoma, bylavzrušená, ale bránila se tomu, a tak se raději držela dál.

„Byl jsi skvělý,“ řekla a slyšela, jak má při té pochvale strnulý hlas.

„Děkuju ti.“ Víc Pierce neřekl, prošel kolem ní.

Ryan ucítila bolest v dlaních, zjistila, že si zarývá nehty do masa. Tohle musí přestat, řekla si a obrátila se

za ním.

„Nazdar, Ryan!“ Zastavila se, když Bess vykoukla ze své šatny. „Jak se ti to představení líbilo?“

„Bylo to nádherné.“ Podívala se dolů chodbou. Pierce byl už mimo dohled. Možná to tak je lepší. „Ty bysmi asi neprozradila tajemství toho závěrečného čísla, co?“ zeptala se.

Bess se zasmála. „Ne, pokud mám ráda svůj život, drahoušku. Pojď dovnitř, povídej mi něco, než sepřevléknu.“

Ryan jí vyhověla, zavřela za sebou dveře. Vzduch byl plný pachu divadelních líčidel a pudru. „To musí býtzajímavá zkušenost, proměnit se v pantera.“

„Bože, Pierce už mě proměnil ve všechno možné co chodí, leze nebo létá. Rozřezal mě pilou na kusy,balancoval se mnou na hrotech mečů. V jednom čísle jsem spala na posteli s hřebíky dva metry nadjevištěm.“ Mluvila a přitom se svlékala ze svého kostýmu asi tak cudně jako pětiletá holčička.

„Musíš mu důvěřovat,“ podotkla Ryan a rozhlížela se po prázdné židli. Bess měla ve zvyku rozházet svévěci po všech dostupných místech.

„Prostě něco shoď na zem a udělej si místo,“ navrhla jí Bess a vzala z křesla pávově modrý župan. „JestliPierceovi důvěřuju?“ pokračovala, když si zavazovala pásek. „On je nejlepší ze všech.“ Posadila se ktoaletce a začala krémem odstraňovat jevištní nalíčení. „Přece jsi ho viděla při zkouškách.“

„Ano.“ Ryan složila zmačkanou blůzu a položila ji stranou. „Je náročný.“

„To je jen polovina toho všeho. Vypracovává svá čísla na papíře, znovu a znovu nad nimi přemýšlí v tésvé kobce, teprve potom je ukáže mně nebo Linkovi.“ Podívala se na Ryan jedním okem silně nalíčeným adruhým čistým. „Většina lidí si neuvědomuje, jak těžce pracuje, protože to při představení vypadá

snadné. On to tak chce.“

„Ty jeho úniky,“ začala Ryan a přitom rovnala Bessiny šaty. „Jsou nebezpečné?“

„Některé z nich se mi nelíbí.“ Bess si papírovým ubrouskem utřela zbytky krému. Její exotická tvář byla

najednou nečekaně mladá a svěží. „Dostat se z pout a svěrací kazajky je jedna věc.“ Pokrčila rameny a

vstala. „Ale nikdy se mi nelíbilo, když předváděl svou verzi Houdiniho vodních muk nebo své vlastní číslo

Tisíc zámků.“

„Proč to dělá, Bess?“ Ryan dala stranou pohozené texasky, ale přitom dál neklidně přecházela po

místnosti. „Jeho kouzelnická čísla by stačila.“

„Pierceovi ne.“ Bess ze sebe shodila župan a natáhla si podprsenku. „Ty úniky a nebezpečí jsou pro něho

důležité. Vždycky byly.“

„Proč?“

„Protože chce neustále sám sebe podrobovat zkoušce. Nikdy není spokojený s tím, čeho dosáhl včera.“

„Podrobuje se zkoušce,“ mumlala si pro sebe Ryan. Tušila něco podobného, ale ani zdaleka to nechápala.

„Bess, jak dlouho už jsi s ním?“

„Od začátku,“ odpověděla Bess a vsoukala se do texasek. „Od samého začátku.“

„Kdo je?“ zeptala se Ryan, než se mohla zastavit. „Kdo opravdu je?“

Bess uchopila konečky prstů košili a pronikavě se na Ryan podívala. „Proč to chceš vědět?“

„On…“ Ryan se zarazila, nevěděla, co má říct. „Já nevím.“

„Stojíš o něho?“ zeptala se Bess.

Ryan hned neodpověděla. Chtělo se jí říct, že ne a pokrčit nad tím rameny. Nemá přece důvod o něj stát.

„Ano, stojím,“ slyšela se, jak říká. „Stojím o něho.“

„Pojďme se něčeho napít,“ navrhla Bess a natáhla si košili. „Promluvíme si.“

„Šampaňský koktejl,“ poručila Bess, když vklouzly do boxu v hotelovém salonku. „Já to platím.“ Vytáhlacigaretu a zapálila si ji. „Neříkej to Pierceovi,“ dodala a mrkla na Ryan. „Nemá rád, když kouřím. Je to

fanatik na zdravý život.“

„Link mi řekl, že každý den běhá pět mil.“

„Starý zvyk. Pierce jen zřídkakdy mění své zvyky.“ Bess vdechla kouř a povzdechla si. „Byl vždycky velmiodhodlaný. To na něm bylo vidět, když byl ještě malý chlapec.“

„Ty jsi Pierce znala, když byl malý kluk?“

„Vyrůstali jsme spolu, Pierce, Link a já.“ Bess se podívala na číšnici, která jim přinesla koktejly. „Přinestemi účet,“ nařídila jí a podívala se zpátky na Ryan. „Pierce o těch dobách nechce mluvit, dokonce ani sLinkem nebo se mnou. Vyloučil tu dobu ze svého života, nebo se o to alespoň snaží.“

„Já jsem si myslela, že se pokouší vytvořit si image,“ řekla Ryan tiše.

„On to nepotřebuje.“

„Ne.“ Ryan se podívala Bess do očí. „To asi ne. Měl těžké dětství?“

„To si myslím.“ Bess se dlouze napila. „To tedy měl. Byl takový maličký a slabý.“ „Pierce?“ Ryan sivzpomněla na to tvrdé, svalnaté tělo a překvapeně zírala.

„Jo.“ Bess se přidušeně zasmála. „Je těžké tomu uvěřit, ale je to tak. Byl na svůj věk malý a hubený jakohrábě. Starší děti ho mučily. Myslím, že potřebovaly někoho, na kom by si mohly smlsnout. Nikdo rádnevyrůstá v sirotčinci.“ „V sirotčinci?“ opakovala Ryan její poslední slova. Dívala se na Bessin upřímný,přátelský obličej a pocítila nával sympatie. „Vy všichni?“

„Ano, sakra.“ Bess pokrčila rameny. Ryan měla oči plné výmluvného zármutku. „Ve skutečnosti to nebylotak strašné. Dost jídla, střecha nad hlavou, společnost. Nebylo to takové, jak jsi o tom četla v té knize o

Oliveru Twistovi.“

„Přišla jsi o rodiče, Bess?“ zeptala se Ryan spíš se zájmem než soucitem, protože viděla, že Bess o soucit

nestojí.

„Když mi bylo osm. A nebyl nikdo jiný, kdo by se mě ujal. S Linkem to bylo stejné,“ pokračovala bezestopy sebelítosti. „Lidé většinou chtějí adoptovat malé děti. Starší děti se jen těžko umísťují.“

Ryan zvedla skleničku a zamyšleně se napila. To muselo být před dvaceti léty, před současnou vlnouzájmu o adoptování dětí. „A co Pierce?“

„S ním to bylo jiné. On měl rodiče. Nechtěli však dát souhlas, takže byl neadoptovatelný.“

Ryan zmateně svraštila obočí. „Ale když měl rodiče, co dělal v sirotčinci?“ „Soud jim ho odebral. Jehootec…“ Bess vypustila dlouhý oblak kouře. Uvědomila si, že dost riskuje, když takhle mluví. Pierceovi se to

nebude líbit, jestli se to dozví. Jen doufala, že z toho bude něco mít. „Jeho otec bil matku.“

„Proboha.“ Ryan se zděšeně podívala na Bess. „A jeho taky?“

„Občas,“ řekla Bess klidně. „Ale většinou jen matku. Nejdřív se opil, pak zmlátil ženu.“

Ryan pocítila v žaludeční jamce nával surové bolesti. Znovu se napila. Samozřejmě věděla, že se takovévěci dějí, ale její vlastní svět byl vždycky tak chráněný. Její vlastní rodiče ji sice po větší část jejího životaignorovali, ale nikdo z nich na ni nikdy nevztáhl ruku. Pravda, otcův křik ji někdy děsil, ale nikdy to nebylo

nic víc než zvýšený hlas a netrpělivá slova. Nikdy se osobně nesetkala s fyzickým násilím žádného druhu.I když se snažila představit si ty ošklivosti, o nichž Bess tak klidně mluvila, bylo to pro ni příliš vzdálené.

„Řekni mi o tom,“ požádala nakonec. „Chci ho pochopit.“

To chtěla Bess slyšet. Kývla mlčky na souhlas, pak pokračovala. „Pierceovi bylo pět. Tenkrát zbil jeho otec

matku tak brutálně, že ji museli odvézt do nemocnice. Otec obvykle zavíral Pierce do skříně, než začalvyvádět, ale tentokrát ho nejdřív zmlátil.“

Ryan se stěží ovládla, aby neprotestovala proti tomu, co slyšela, ale byla zticha. Bess mluvila a přitom se

na ni neustále dívala. „Tehdy to vzali do ruky sociální pracovníci. Po obvyklém papírování a slyšení u

soudu byli jeho rodiče prohlášeni za neschopné vychovávat děti a on byl umístěn do sirotčince.“

„Bess, a co jeho matka?“ Ryan zavrtěla hlavou, když o tom přemýšlela. „Proč neopustila manžela a

nevzala Pierce s sebou. Co to bylo za ženu, že…“

„Já nejsem žádný psychiatr,“ přerušila ji Bess. „Podle toho, co se Pierce dozvěděl, zůstala s otcem.“

„A vzdala se dítěte,“ zašeptala Ryan. „Musel se cítit naprosto odmítnutý, vyděšený a sám.“

Jakou škodu může něco takového napáchat na mladé mysli, uvažovala. Jakou kompenzaci si za to takovédítě najde? Provádí teď úniky z řetězů, lodních kufrů a nedobytných pokladen jen proto, že ho jakomalého chlapce zavírali do tmavé skříně? Snaží se neustále o nemožné, protože býval kdysi tak

bezmocný?

„Byl samotář,“ pokračovala Bess a objednala další kolo pití. „Možná proto ho ostatní děti mučily. Alespoňdokud nepřišel Link.“ Bess se ušklíbla, tahle část vzpomínek se jí líbila. „Nikdo se pak už Pierce nedotkl,pokud byl Link v dohledu. Byl dvakrát tak velký jako ostatní. A ten jeho obličej!“

Znovu se zasmála, ale nebylo v tom nic bezcitného. „Když se Link poprvé objevil, žádné z dětí se k němuneodvážilo přiblížit. Kromě Pierce. Oba byli vyděděnci. Stejně jako já. Od té doby je Link k Pierceovipřipoután. Opravdu nevím, co by se z něj bez Pierce stalo. Nebo ze mne.“

„Ty ho opravdu miluješ, viď?“ zeptala se Ryan. Velká, veselím překypující rudovláska se jí líbila.

„Je to můj nejlepší přítel,“ odpověděla Bess prostě. „Přijali mě do svého klubu, když mi bylo deset.“Usmála se přes okraj skleničky. „Vi děla jsem, jak se blíží Link, a vylezla jsem na strom. Děsil mě k smrti.Říkali jsme mu Chybějící článek.“

„Děti dokáží být kruté.“

„To se vsaď. Ale právě, když šel pode mnou, zlomila se větev a já jsem spadla. On mě chytil.“ Nahnula se

dopředu, opřela si bradu do dlaní. „Nikdy na to nezapomenu. V jednom okamžiku jsem padala rychlostídvou kilometrů za minutu, v dalším mě držel v náručí. Podívala jsem se na ten jeho obličej a chystalajsem se ječet hrůzou. Pak se zasmál. V té chvíli jsem se zamilovala.“

Ryan rychle spolkla hlt šampaňského. Ten zasněný pohled v Bessiných očích ji nenechával na pochybách.

„Ty, ty a Link?“

„No, v každém případě já,“ řekla Bess smutně. „Dvacet let jsem do toho velkého nemotory blázen. Ale onsi pořád ještě myslí, že jsem ta malá Bess. Při mých sto osmdesáti centimetrech.“ Zasmála se a mrkla.„Ale pracuju na něm.“

„Já jsem si myslela, že ty a Pierce…“ začala Ryan, pak se odmlčela.

„Já a Pierce?“ Bess ze sebe vydala jedno ze svých bujarých zasmání, lidé se k nim otáčeli. „Děláš silegraci? Víš toho už dost o show businessu, abys hádala líp, drahoušku. Vypadám snad jako Pierceův

typ?“

„No, já…“ Ryan pokrčila rameny, Bessin přímočarý humor ji přiváděl do rozpaků. „Nemám tušení, jaký by

mohl být jeho typ.“

Bess se zasmála do své čerstvé skleničky. „Myslela jsem, že jsi chytřejší,“ podotkla. „V každém případě byl

vždycky tiché dítě. Vždycky byl, jaký je ten správný výraz?“ Zamyšleně nakrčila čelo. „Silně citovězaložený. A vzteklý.“ Opět se zasmála a zakoulela očima. „Každou ránu, kterou dostal, vrátil. Ale když bylstarší, držel se zpátky. Bylo jasně vidět, že se rozhodl, že nechce jít ve stopách svého otce. A když sePierce pro něco rozhodne, tak to udělá.“

Ryan si vzpomněla na jeho chladný vztek a začala chápat.

„Když mu bylo asi devět, měl nehodu.“ Bess se napila, pak se zamračila. „Alespoň on tomu tak říkal.Spadl po hlavě ze schodiště. Všichni věděli, že ho někdo strčil, ale on nikdy neřekl, kdo to byl. Myslím, ženechtěl, aby Link udělal něco, co by ho mohlo přivést do maléru. Tím pádem si poranil záda. Mysleli, že

už nikdy nebude chodit.“

„Ale ne!“

„Ale jo.“ Bess se znovu dlouze napila. „Ale Pierce prohlásil, že bude chodit. Že bude každý den, po celý

svůj život, běhat pět mil.“

„Pět mil,“ zašeptala Ryan.

„Měl obrovskou vůli. Cvičil při terapii, jako kdyby na tom záležel jeho život. A možná to byla pravda,“dodala zamyšleně. „Strávil v nemocnici půl roku.“

„Chápu.“

Viděla před sebou Pierce v dětském oddělení všeobecné nemocnice, jak se dává dětem, jak s nimi mluví,jak je rozesmává. „Když byl v nemocnici, jedna ošetřovatelka mu dala kouzelnický soubor. To bylo ono.“Bess zdvihla skleničku k přípitku. „Kouzelnický soubor za pět dolarů. Bylo to, jako by na to čekal, nebojako by to čekalo na něho. Když se uzdravil a dostal se ven, uměl věci, které dělaly potíže spoustěchlápků, předvádějících kouzla v klubech.“ V jejím hlase se mísily láska a pýcha. „Měl na to přirozený

talent.“

Ryan ho v duchu viděla, tmavého, zamyšleného chlapce v bílé nemocniční posteli, jak zkouší, zdokonaluje

se, objevuje.

„Poslouchej,“ zasmála se Bess a nahnula se dopředu. „Jednou, když jsem ho byla navštívit v nemocnici,zapálil postel.“ Odmlčela se, když viděla výraz hrůzy na Ryanině obličeji. „Přísahám, že jsem vlastnímaočima viděla, jak hoří. Pak ji pohladil rukou.“ Předvedla to dlaní na stole. „Urovnal ji a nic tam nebylo.Žádný oheň, žádná propálená díra, nic nebylo ožehnuté. Ten malý darebák mě vystrašil k smrti.“

Ryan zjistila, že se směje, přes utrpení, které musel Pierce zažít. Překonal to. Vyhrál. „Na Pierce,“ řekla azvedla skleničku.

„Správně.“ Bess si s ní přiťukla a pak do sebe hodila zbytek šampaňského koktejlu. „Když mu bylošestnáct, tak zmizel. Hrozně mi chyběl. Nevěřila jsem, že jeho nebo Linka ještě někdy uvidím. Myslím, žeto byly nejosamělejší dva roky v mém životě. Potom, jednoho dne, když jsem pracovala v restauraci vDenveru, vešel dovnitř. Nevím, jak mě našel, nikdy mi to neřekl, ale vešel dovnitř a řekl mi, abych dalavýpověď. Že budu pracovat pro něho.“

„Jen tak z ničeho nic?“

„Jen tak.“

„Co jsi mu řekla?“

„Neřekla jsem nic. Byl to Pierce.“ Bess s úsměvem pokynula číšnici. „Dala jsem výpověď. Jezdili jsme po

štacích. Dopij, drahoušku, jsi o jednu pozadu.“

Ryan se na ni chvíli dívala, pak jí vyhověla a dopila svou skleničku. „Obvykle vypiju jen dvě skleničky,“řekla Ryan a ukázala na koktejl.

„Dnes ne,“ oznámila jí Bess. „Vždycky piju šampaňský koktejl, když jsem sentimentální. Nevěřila bys, najakých místech jsme v těch prvních letech vystupovali,“ pokračovala. „Na dětských slavnostech, napánských večírcích, všude možně. Nikdo nedokáže zvládnout bandu výtržníku líp než Pierce. Když se na

chlapa podívá a pak mu z kapsy vytáhne ohnivou kouli, chlápek se hned uklidní.“

„To si umím představit,“ souhlasila Ryan a zasmála se. „Ani si nejsem jistá, jestli k tomu potřebuje

ohnivou kouli.“

„To máš pravdu,“ řekla Bess potěšeně. „V každém případě, Pierce byl pevně přesvědčený, že se nakonecprosadí, že bude mít úspěch, a vzal Linka a mě sebou. Nemusel to udělat. Ale on už je takový. Nenechá ksobě přiblížit mnoho lidí, ale když někoho přijme, je to navždycky.“ Chvíli tiše otáčela šampaňským vesklenici. „Dobře vím, že ani Link ani já se mu nevyrovnáme, že nejsme na jeho úrovni tady nahoře.“ Besssi poklepala na hlavu. „Ale Pierceovi to nevadí. Jsme jeho přátelé.“

„Myslím,“ řekla Ryan pomalu, „že si své přátele vybírá dobře.“

Bess se na ni zářivě usmála. „Jsi hodná holka, Ryan. A taky opravdová dáma. A Pierce je ten typ muže,který potřebuje dámu.“

Ryan se najednou začala velice zajímat o barvu svého nápoje. „Proč to říkáš, Bess?“

„Protože on má úroveň, vždycky měl. A potřebuje ženu na úrovni, se stejně vřelým srdcem, jako má on.“

„Ty myslíš, že má vřelé srdce, Bess?“ Ryan pátravě zvedla oči. „Někdy se mi zdá tak… vzdálený.“

„Víš, jak přišel k té hloupé kočce?“ Ryan na tu otázku zavrtěla hlavou. „Někdo ji srazil autem a nechalležet u silnice. Pierce se vracel ze San Franciska po týdenním účinkování. Zastavil a dovezl kočku kveterináři. Byly dvě hodiny ráno, ale on veterináře probudil a donutil ho operovat toulavou kočku. Stáloho to tři sta dolarů. Řekl mi to Link.“ Vytáhla další cigaretu. „Kolik znáš lidí, kteří by něco takovéhoudělali?“

Ryan se na ni upřeně podívala. „Pierce by asi nebyl rád, kdyby věděl, že jsi mi tohle všechno řekla.“

„Ne.“

„Tak proč jsi to udělala?“

Bess se na ni znovu vesele usmála. „To je takový trik, který jsem se od něho před léty naučila. Podíváš se

někomu upřeně do očí a poznáš, jestli mu můžeš důvěřovat nebo ne.“

Ryan se jí podívala do očí. „Děkuju ti,“ řekla vážně.

„A kromě toho,“ dodala Bess jakoby mimochodem a znovu se důkladně napila, „ty jsi do něho

zamilovaná.“

Ryan se chystala něco říct, ale slova se jí zadrhla v hrdle. Dostala záchvat kašle.

„Napij se, drahoušku. Láska někdy člověka přidusí. Tak se na ni napijeme.“ Ťukla svou skleničkou o

Ryaninu. „A ať máme obě štěstí.“

„Štěstí?“ ozvala se Ryan tiše.

„S muži, jako jsou ti dva. Budeme to potřebovat.“

Tentokrát to byla Ryan, kdo objednal další rundu.

OSMÁ KAPITOLA

Když šla Ryan s Bess kasinem, smála se. Víno jí zvedlo náladu, ale co bylo víc, Bessina společnost jirozveselila. Od chvíle, kdy se vrátila ze školy, měla Ryan málo času na navazování nových přátelství.Skutečnost, že tak brzy našla novou přítelkyni, jí stoupla do hlavy víc než alkohol.

„Oslavujete?“

Obě zvedly oči a zahlédly Pierce. Na jejich obličejích se jako na povel objevil provinilý výraz, jaký mívajíděti, když je někdo nachytá s rukou ve sklenici se sušenkami. Pierce zvedl obočí. Bess se se smíchem kněmu naklonila a nadšeně ho políbila na tvář.

„Jen vedeme takové ty holčičí řeči, drahoušku. Ryan a já jsme zjistily, že toho máme spoustuspolečného.“

„Opravdu?“ Díval se na Ryan, která si položila ruku na ústa, aby potlačila hihňání. Bylo zřejmé, že senevěnovaly jen povídání.

„Není úžasný, když se tváří tak vážně a suše?“ zeptala se Bess Ryan. „Nikdo to neumí líp než Pierce.“Znovu ho políbila. „Neopila jsem tvou dámu, je jen trochu uvolněnější než obvykle. Kromě toho je užvelká holka.“ Bess se rozhlédla, pořád ještě měla ruku položenou na Pierceově rameni. „Kde je Link?“

„Dívá se na bingo.“

„Na shledanou.“ Bess mrkla na Ryan a byla pryč. „Je do něho zblázněná,“ řekla Ryan důvěrně.

„Ano, já vím.“

Přistoupila k němu o krok blíž.

„Je snad něco, co nevíte, pane Atkinsi?“ Viděla, jak nakrčil rty, když zdůraznila jeho příjmení. „Byla jsem

zvědavá, jestli to pro mne ještě někdy uděláte.“

„Jestli udělám co?“

„Jestli se usměješ. Už ses na mě neusmál celé dny.“

„Opravdu?“ Nedokázal potlačit nával něhy, avšak spokojil se s tím, že jí odsunul vlasy z tváře.

„Ne. Ani jednou. Lituješ toho?“

„Ano.“ Pierce jí položil ruku na rameno a podržel ji, přál si, aby se na něho tak nedívala. Podařilo se mupřemoct své tužby, i když s ní bydlel v jednom apartmá. Teď, uprostřed hluku, světel a lidí cítil, jak v němroste touha. Dal ruku pryč. „Chceš, abych tě dovedl nahoru do pokoje?“ „Jdu si zahrát jedenadvacet,“ informovala ho důležitě. „Už dlouho jsem to chtěla udělat, ale pořád jsem sipřipomínala, že hazard je bláhovost. Teď jsem na to zapomněla.“ Pierce ji podržel za paži, když se chystala odejít směrem k hracím stolkům. „Kolik máš u sebe peněz?“ „No, ani nevím.“ Ryan se chvíli hrabala v kabelce. „Asi sedmdesát pět dolarů.“ „No tak dobře.“ Jestli prohraje, neudělá sedmdesát pět dolarů příliš velkou díru do jejího bankovního účtu.

Šel s ní.

„Dívala jsem se na to několik dní,“ zašeptala mu a sedla si u desetidolarového stolu. „Mám to vymyšlené.“

„To mají všichni,“ zamumlal a zůstal stát vedle ní. „Dejte dámě žetony za dvacet pět dolarů,“ řekl bankéři.

„Za padesát,“ opravila ho Ryan a odpočítala bankovky.

Na Pierceův pokyn vyměnil bankéř bankovky za barevné žetony.

„Ty nebudeš hrát?“ zeptala se ho Ryan. „Já nehazarduju.“

„A co to je, když se necháš hřebíky zatlouct do bedny?“

Věnoval jí jeden ze svých pomalých úsměvů. „To je moje zaměstnání.“

Zasmála se a vyslala k němu škádlivý úsměv. „A máte něco proti hazardu a jiným neřestem, pane

Atkinsi?“

„Ne.“ Pocítil další nával touhy, potlačil jej. „Ale rád znám svoje vyhlídky.“ Pokynul směrem k rozdávaným

kartám. „Nikdy není snadné zvítězit nad hostitelem v jeho vlastním domě.“

„Cítím, že dnes budu mít štěstí,“ řekla mu.

Muž vedle Ryan zakroužil bourbonem ve své skleničce a podepsal se na list papíru. Právě prohrál přes dva

tisíce dolarů. S filozofickým klidem si koupil žetony za dalších pět tisíc. Ryan se dívala na diamant, třpytící

se na jeho malíčku, když bral do ruky karty. Ryan opatrně zdvíhala okraje svých vlastních karet.

Viděla osmičku a pětku. Mladá blondýnka vedle ní si vzala další kartu, měla dvacet tři a byla pryč. Muž s

diamantem zůstal stát na osmnácti. Byl to trojnásobný balíček karet. Ryan si vzala další kartu, dostala

další pětku. Zůstala stát a pak trpělivě čekala, až si další dva hráči vezmou karty.

Bankéř obrátil čtrnáct, vzal si další kartu a měl dvacet. Muž s diamantem tiše zaklel, protože prohrál

dalších pět set dolarů.

Ryan si spočítala své karty, vzala další a znovu prohrála. Nebojácně čekala na další hru. Měla sedmnáct.

Než mohla bankéři sdělit, že končí, dal jí Pierce znamení, aby si vzala ještě jednu kartu.

„Ale počkej,“ začala Ryan.

„Vezmi si ještě jednu,“ řekl prostě.

Pokrčila rameny a udělala to. Měla dvacet. S rozšířenýma očima se otočila na židli a upřela na něho oči,

ale on se díval na karty. Bankéř zůstal stát na devatenácti a vyplatil ji.

„Vyhrála jsem!“ vykřikla, měla radost z kupy žetonů, které k ní bankéř přisunul. „Jak jsi to věděl?“

Jen se na ni usmál a dál pozoroval karty.

V příští hře dostala desítku a šestku. Byla by brala další kartu, ale Pierce se dotkl jejího ramene a zavrtěl

hlavou. Spolkla své protesty a zůstala stát na šestnácti. Bankéř přetáhl, měl dvacet dva a prohrál.

Potěšeně se zasmála a podívala se na Pierce.

„Jak to děláš?“ zeptala se ho. „Je to trojitý balík. Nemůžeš si přece pamatovat všechny karty nebo si

spočítat, které zbývají.“ Nic neřekl a ona svraštila obočí. „Nebo můžeš?“

Pierce se jen usmál a prostě zavrtěl hlavou. Pak dovedl Ryan k další výhře.

„Chcete se podívat na moje?“ zeptal se muž s diamantem a rozhořčeně odstrčil karty.

Ryan se k němu naklonila. „Víte, je to čaroděj, beru si ho všude s sebou.“

Mladá blondýnka si zastrčila vlasy za uši. „Také bych potřebovala nějaké to kouzlo.“ Vyslala na Pierce

významný pohled. Ryan se na ni během rozdávání karet podívala.

„Ten je můj,“ řekla ledově, neviděla, jak Pierce pozvedl obočí. Blondýna se vrátila ke svým kartám.

Celou další hodinu Ryanino, nebo Pierceovo, štěstí vydrželo. Když hromádka žetonů před Ryan dosáhla

značné výše, otevřel Pierce její kabelku a smetl je dovnitř.

„Ale ne, počkej, teprve jsem začala!“

„Tajemství jak vyhrát je v tom, že člověk musí vědět, kdy má přestat,“ řekl Pierce a pomohl jí ze stoličky.

„Proměň si žetony za peníze dřív, než si vezmeš do hlavy, že je utratíš v bakaratu.“

„Ale já jsem si opravdu chtěla zahrát bakarat,“ začala a ohlédla se.

„Ne dnes večer.“

S těžkým povzdechem vyklopila obsah své kabelky před pokladníka. Spolu s žetony vypadl hřeben, rtěnkaa mince, zploštěná koly vlaku. „To je pro štěstí,“ řekla, když ji Pierce vzal do ruky a prohlížel si ji.

„Pověra, slečno Swanová,“ zamumlal. „Překvapujete mě.“

„To není pověra,“ trvala na svém a cpala si do kabelky bankovky, které jí pokladník vyplatil. „To je pro

štěstí.“

„Tak tedy promiň.“

„Mám tě ráda, Piercei.“ Ryan se do něho zavěsila. „Myslela jsem si, že bych ti to měla říct.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekla pevně. To mu můžu říct, pomyslela si, když šli směrem k výtahům. To je bezpečné a je topravda. Neřekne mu to, co Bess pronesla tak nenuceně. Že ho miluje? Ne, to by už nebylo tak bezpečné a

ani není jisté, jestli je to pravda. I když… i když se stále víc obává, že je to pravda.

„Ty mě máš taky rád?“ Ryan se k němu obrátila a usmála se na něho, když se za nimi zavřely dveře

výtahu.

„Ano, Ryan.“ Přejel jí klouby prstů po tváři. „Mám tě rád.“

„Nebyla jsem si jistá.“ Přistoupila k němu blíž, pocítil, jak mu po kůži přeběhlo zamrazení. „Zlobil ses namě.“

„Ne, nezlobil jsem se na tebe.“

Zvedla oči a upřeně se na něho podívala. Pierce cítil, jak vzduch kolem něho houstne, jako když se za nímzavřelo víko bedny nebo lodního kufru. Srdce mu začalo bít rychleji, jen silou vůle to překonal. Už se jí

nedotkne.

Ryan viděla, jak se mu v očích něco zablýsklo. Hlad. Ten její také narůstal, cítila potřebu dotýkat se, utišitten hlad. Milovat. Teď už ho zná, i když on o tom neví. Chtěla mu něco dát. Zvedla ruku, aby se dotklajeho tváře, ale Pierce chytil její prsty do svých právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře výtahu.

„Musíš být unavená,“ řekl drsně a vytáhl ji na chodbu.

„Ne.“

Ryan se zasmála, měla najednou nový pocit síly. On se jí trochu bojí. Cítila to.

„Jsi unavený, Piercei?“ zeptala se ho, když odemykal dveře apartmá.

„Je už pozdě.“

„Ne, není. V Las Vegas není nikdy pozdě.“ Odhodila kabelku a protáhla se. „Tady žádný čas neexistuje,copak to nevíš? Žádné hodiny.“ Zvedla si vlasy a nechala je pomalu proklouzávat mezi prsty dolů. „Jakmůže být pozdě, když nevíš, kolik je hodin?“

Zahlédla papíry na stole a přistoupila k nim, v chůzi shodila z nohou boty a odkopla je. „Příliš mnohopracujete, pane Atkinsi.“ Zasmála se a obrátila se zpátky k němu. „Taková je slečna Swanová, nemyslíte?“

Vlasy se jí vlnily po ramenou, tváře měla zardělé. Oči měla živé, tančily, vábily. Viděl v nich, že jehomyšlenky nejsou pro ni žádným tajemstvím. Touha ho uhodila do žaludku jako kladivo. Pierce nic neřekl.

„Ale ty máš rád slečnu Swanovou,“ zamumlala. „Já vždycky ne. Posaď se sem. Vysvětli mi to.“ Ryanusedla na pohovku a vzala do ruky jeden papír. Byl pokrytý kresbami a poznámkami, které jí absolutněnic neříkaly.

Pierce se pohnul, říkal si, že je to jen proto, aby jí zabránil pokazit jeho práci. „Je to příliš komplikované.“Vzal jí list z ruky a položil jej zpátky na stůl.

„Chápu velmi rychle.“ Ryan ho tahala za ruku, dokud se neposadil vedle ní. Podívala se na něho a usmálase. „Víš, když jsem se ti poprvé podívala do očí, myslila jsem, že se mi zastaví srdce.“ Položila mu ruku na

tvář. „A když jsi mě poprvé políbil, tak se mi zastavilo doopravdy.“

Pierce znovu zachytil její ruku, věděl, že to napětí už dlouho nevydrží. Volnou rukou mu jela po náprsencekošile ke krku. „Ryan, měla bys jít do postele.“

Zaslechla touhu v jeho hlase. Pod prsty na jeho krku cítila, jak mu prudce buší srdce. Její vlastní srdce se

začalo jeho rytmu přizpůsobovat. „Ještě nikdo mě tak nepolíbil,“ zašeptala a sklouzla prsty k prvnímuknoflíčku jeho košile. Rozepnula jej a dívala se mu přitom do očí. „Ještě nikdy jsem se tak necítila. Bylo to

kouzlo, Piercei?“ Rozepnula druhý a třetí knoflíček.

„Ne.“ Zvedl ruku, aby zastavil pátrající prsty, které ho dováděly k šílenství.

„Já myslím, že ano.“ Ryan se posunula a vzala lehce mezi zuby jeho ušní lalůček. „Vím, že bylo.“ Jejíšeptání mířilo přímo do jamky kolem žaludku a rozdmýchalo tam plameny. Vyšlehly vysoko, hrozilyvýbuchem. Pierce ji chytil za ramena a chtěl ji od sebe odtrhnout, ale její prsty byly už na jeho nahéhrudi. Ústy se mu třela o krk. Prsty mu ztuhly, napětí v jeho těle rostlo.

„Ryan.“ I když se soustředil, nedokázal uklidnit tep. „O co se to pokoušíš?“

„Pokouším se tě svést,“ zašeptala a jela ústy po stopách svých prstů. „Funguje to?“

Rukama mu sklouzla po žebrech, jemně ho hladila po břiše. Cítila, jak na to zareagoval, osmělila se víc.

„Ano, funguje to velice dobře.“

Ryan se zasmála, ten hrdelní, skoro posměšný zvuk mu rozpálil krev. I když sám se jí ještě nedotkl, nebyluž schopen zabránit, aby se ona dotýkala jeho. Ruce měla jemné a škádlivé, jazykem mu lehce pronikla

do ucha.

„Jsi si jistý?“ zašeptala a sundala mu košili z ramen. „Možná, že něco dělám špatně.“ Sjela mu ústy nabradu, krátce se jazykem dotkla jeho rtů. „Třeba nechceš, abych se tě takhle dotýkala.“ Jela konečkemprstu středem jeho prsou až k pasu texasek. „Nebo takhle.“ Lehce ho kousala do spodního rtu, pořádsledovala jeho oči.

Neměla pravdu. Jsou černé, černé, ne šedé. Touha v ní narůstala, až si myslela, že ji pohltí. Je vůbecmožné tak moc po někom toužit? Tak moc, že ji celé tělo bolí a srdce buší tak, že hrozí, že se rozskočí?

„Chtěla jsem tě, když jsi dnes večer sešel z jeviště,“ řekla zastřeně. „Přímo tam, dokud jsem ještě napůlvěřila, že jsi čaroděj a ne obyčejný muž. A teď.“ Jela mu rukama nahoru po prsou a sepnula mu je zakrkem. „A teď když vím, že jsi muž, tě chci ještě víc.“ Sjela mu očima na ústa, pak se mu podívala zpátkydo očí. „Ale ty mě možná nechceš. Třeba tě… nevzrušuju.“

„Ryan.“ Ztratil schopnost kontrolovat svůj tep, své myšlenky, své soustředění. Ztratil i vůli pokusit se ji

znovu najít. „Za okamžik už nebude návratu.“

Zasmála se, vzrušením se jí točila hlava, poháněla ji touha. Sehnula se k němu, její rty se zastavily malý

kousek od jeho. „Slibuješ?“

Ryan zajásala nad silou jeho polibku. Jeho ústa se divoce a bolestně zmocnila jejích. Byla pod ním takrychle, že ten pohyb ani nepostřehla, jen jeho tvrdé tělo na svém. Škubal její blůzou, neměl trpělivost sknoflíčky. Dva ulétly a přistály někde na koberci. Vzal její ňadra do rukou. Ryan zaúpěla a prohnula seproti němu, zoufale toužila po jeho dotycích. Jeho jazyk jí pronikl hluboko do úst, zápasil s jejím.

Touhou byla rozžhavená doběla, záblesky horka, barevné skvrny. Kdekoli se jí dotkl, byla její pokožkažhavá. Byla nahá, aniž by věděla, kdy ji svlékl, jeho nahé tělo splývalo s jejím. Zuby měl na jejích prsou, jen lehce, na pokraji kontroly, pak přejel jazykem přes bradavku, až zaúpěla a přitiskla se k němu blíž.

Pierce cítil, jak jí tep buší jako kladivo, spěchal ústy k druhému ňadru. Její sténání a naléhající ruce hopřiváděly k šílenství. Byl zajat v rozpálené peci, ale tentokrát nebylo úniku. Věděl, že jeho tělo splyne sjejím, až z něho nezbude nic, co by bylo jen jeho. Žár, její vůně, její chuť, všechno mu to vířilo v hlavě.

Vzrušení? Ne, tohle je víc než vzrušení. To je posedlost.

Vklouzl do ní prsty. Byla tak měkká, tak teplá a vlhká, už mu nezbýval ani kousek vůle.

Vstoupil do ní s divokostí, která je oba překvapila. Pohybovala se s ním, zuřivě a mocně. Cítil bolestneskutečné rozkoše, cítil, že je tím, kdo byl očarován, ne čaroděj. Byl naprosto její.

Ryan cítila na krku jeho přerývaný dech. Srdce mu stále ještě prudce bušilo. Pro mne, myslela si zasněněa vznášela se na dozvucích vášně. Je můj, pomyslela si znovu a povzdechla si. Jak je možné, že to Bessvěděla dřív než ona? Ryan zavřela oči a nechala se unášet.

Muselo jí to být vidět na obličeji jako neonová reklama. Je příliš brzy na to, aby mu to řekla? Váhala.Počkám, řekla si a dotkla se jeho vlasů. Musí sama sobě dopřát čas, aby si zvykla na to, že ho miluje, nežmu to řekne. V té chvíli se domnívala, že má na to spoustu času.

Bručivě zaprotestovala, když Pierce odsunul svou váhu z jejího těla. Pomalu otevřela oči. Upřeně se dívalna své ruce. V duchu si nepřetržitě nadával.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se v rychlém, drsném výbuchu.

„Ne,“ řekla překvapeně, pak si vzpomněla na Bessino vyprávění. „Ne, neublížil jsi mi, Piercei. Nemohl jsimi ublížit. Jsi velmi něžný muž.“

Jeho oči, temné a úzkostné, se obrátily zpátky k ní. Nebyla v nich něha, když se s ní miloval. Jen touha azoufalství. „Ne vždycky,“ řekl ostře a natáhl se po svých texaskách.

„Co to děláš?“

„Jdu dolů a vezmu si jiný pokoj.“ Rychle se oblékal a díval se přitom na ni. „Omlouvám se, že se tohlestalo. Nebudu…“ Zarazil se, když viděl, že má slzy na krajíčku. Pocítil bolest kolem žaludku. „Ryan, je mito líto.“ Posadil se znovu vedle ní, otřel jí palcem slzu. „Přísahal jsem, že se tě nedotknu. Neměl jsem toudělat. Moc jsi toho vypila. Věděl jsem to a neměl jsem…“

„Jdi k čertu!“ Prudce odstrčila jeho ruku. „Mýlila jsem se. Můžeš mi ublížit. Podívej, nemusíš si brát jinýpokoj.“ Sáhla dolů pro blůzu. „Vezmu si ho sama. Nezůstanu tady potom, co jsi udělal z něčeho tak

nádherného chybu.“

Vstala a začala si oblékat blůzu, která byla obrácená naruby.

„Ryan, já…“

„Sakra, mlč!“ Když zjistila, že na blůze schází dva prostřední knoflíčky, strhla ji a stála před ním, hrděnahá, z očí jí sršely blesky. „Věděla jsem docela přesně, co dělám, rozumíš? Docela přesně! Jestli simyslíš, že stačí pár skleniček, abych se vrhla na nějakého muže, tak to se tedy mýlíš. Chtěla jsem tě amyslela jsem si, že ty mě taky chceš. Takže pokud to byla chyba, byla na tvé straně.“

„Pro mne to nebyla chyba, Ryan.“ Hlas mu zjihl, avšak když po ní natáhl ruce, ucukla. Nechal ruce

klesnout k bokům a opatrně vybíral slova. „Chtěl jsem tě. Možná až příliš. A nebyl jsem k tobě tak něžný,jak jsem chtěl být. Bylo to pro mne těžké, když jsem zjistil, že se nemůžu zastavit, že si nemůžu poručit,abych tě nechtěl.“ Chvíli si ho prohlížela, pak si hřbetem ruky otřela slzy. „Ty jsi chtěl přestat?“

„Věc se má tak, že jsem se o to pokusil a nedokázal jsem to. Nikdy jsem si nevzal žádnou ženu s menší…“Zaváhal. „Opatrností,“ zašeptal. „Jsi velmi malá, velmi křehká.“

Křehká? Pozvedla obočí. Nikdo o ní ještě nic takového neřekl. Při jiné příležitosti by se jí to třeba líbilo, aleteď měla pocit, že je jen jeden způsob, jak zacházet s mužem jako je Pierce. „No tak dobře,“ řekla a

zhluboka se nadechla. „Máš dvě možnosti.“

Pierce překvapeně svraštil obočí. „Co je to za možnosti?“

„Můžeš si vzít jiný pokoj, nebo mě vezmeš do postele a budeš se se mnou znovu milovat.“ Přiblížila se k

němu o krok. „Hned teď.“

Přijal její výzvu, usmál se jí do očí. „To jsou mé jediné možnosti?“

„Předpokládám, že bych tě dokázala znovu svést, jestli chceš být zatvrzelý,“ řekla s pokrčením ramen. „Je

to na tobě.“

Zabořil jí ruce do vlasů a přitáhl si ji blíž. „Co kdybychom zkombinovaly ty dvě možnosti?“

Přemýšlivě se na něho podívala.

„Které dvě?“

Přiblížil svá ústa k jejím a lehce ji políbil.

„Co kdybych já tě vzal do postele a ty bys mě svedla?“

Ryan mu dovolila, aby ji zvedl do náruče. „Já jsem rozumná osoba,“ řekla, když s ní šel do ložnice. „Jsem

ochotna diskutovat o kompromisu, pokud bude po mém.“

„Slečno Swanová,“ zabručel Pierce a něžně ji položil na postel. „Líbí se mi váš styl.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Ryan bolelo celé tělo. Povzdechla si a zabořila se hlouběji do polštáře. Byla to sladká bolest. Připomínala jí

minulou noc, noc, která trvala až do svítání.

Netušila, že má v sobě tolik vášně na rozdávání a tolik touhy, která vyžaduje naplnění. Pokaždé, když simyslela, že je naprosto vyčerpaná, na těle i na duchu, stačilo jen, aby se ho znovu dotkla, nebo on jí.Okamžitě se jí vrátila síla a s ní i neochabující touha.

Pak spali, drželi se v náručí a růžové stíny svítání pozvolna pronikaly do pokoje. Pomalu se probouzela,spánek ji nechtěl propustit. Pohnula se směrem k Pierceovi, chtěla ho znovu vzít do náručí.

Byla sama.

Zmateně pomalu otevírala oči. Sklouzla rukou po prostěradle vedle sebe, zjistila, že je chladné. Je pryč?pomyslela si mlhavě. Jak dlouho už spí sama? Všechna její zasněná rozkoš zmizela. Znovu se dotklaprostěradla. Ne, řekla si a protáhla se, je jen ve vedlejším pokoji. Nenechal by ji samotnou.

Zaječel telefon, dokonale ji to probudilo.

„Haló.“ Vzala sluchátko po prvním zazvonění, volnou rukou si odhrnula vlasy z obličeje. Proč jen je

apartmá tak tiché?

„Slečna Swanová?“

„Ano, tady je Ryan Swanová.“

„Volá vás Bennet Swan, nezavěšujte.“

Ryan se posadila, automaticky si přitáhla prostěradlo k prsům. Byla dezorientovaná, neměla tušení, kolik

je hodin. A kde je Pierce? „Ryan, podej mi zprávu o posledním vývoji.“ Jakou zprávu, říkala si v duchu,když zaslechla hlas svého otce. Snažila se uspořádat myšlenky.

„Ryan!“

„Ano, promiň.“

„Nemám na to celý den.“

„Každý den jsem sledovala Pierceovy zkoušky,“ začala a přála si, aby tu měla šálek kávy a několikokamžiků na to, aby se mohla trochu vzpamatovat. „Myslím, že má technickou oblast i svůj vlastnípersonál plně v ruce.“ Rozhlédla se po pokoji, hledala nějakou stopu po něm. „Včera večer měl premiéru,bylo to bez jediné chybičky. Už jsme diskutovali o některých změnách pro ten speciál, ale ještě není nicpevně stanovené. V tomto okamžiku si všechna nová čísla, která připravuje, nechává pro sebe.“

„Do dvou týdnů chci mít návrh scénické výpravy,“ řekl jí. „Možná budeme muset poněkud změnitharmonogram. Projednej to s Atkinsem. Chci mít seznam navrhovaných čísel a časové trvání každého z

nich.“

„Už jsem s ním o tom mluvila,“ řekla Ryan chladně, popudilo ji, že otec zasahuje do jejího teritoria. „Jsempřece producent, nebo ne?“

„To jsi,“ souhlasil s ní. „Promluvíme si o tom v mé kanceláři, až se vrátíš.“

Ryan zaslechla klapnutí a podrážděně zavěsila. To byl typický rozhovor s Bennetem Swanem. Pustila tentelefon z hlavy a vydrápala se z postele. Pierceův koupací plášť byl přehozený přes židli, vzala ho avklouzla do něj.

„Piercei?“ Ryan vyšla do obývacího pokoje, ale tam nikdo nebyl. „Piercei?“ zavolala znovu a stoupla na

jeden z knoflíčků, utržených z její blůzy. Nepřítomně se sehnula, sebrala jej a upustila do kapsy pláště.

Pak prošla celým apartmá.

Bylo prázdné. Bolest začala v žaludku a šířila se. Nechal ji samotnou. Ryan zavrtěla hlavou a znovuprohledala všechny místnosti. Musel tu jistě nechat nějaký lístek se vzkazem proč a kam odešel. Nemohlse přece jen tak probudit a opustit ji, po včerejší noci.

Ale nikde nic nebylo. Ryan se zachvěla, najednou jí byla zima.

Tak je to se mnou vždycky, říkala si. Přešla k oknu a dívala se ven na nerozsvícené neony. Ať stojí okohokoli, ať dá komukoli svou lásku, vždycky mě opustí a jde si svou vlastní cestou. Nějak očekávala, že

tentokrát to bude jiné.

Když byla malá, byla to její matka, mladá žena, milující světské radovánky, která následovala BennetaSwana na jeho cestách po celém světě. Jsi už velká holčička, Ryan, a tak soběstačná. Já se vrátím za párdní. Bylo z toho několik týdnů, vzpomínala Ryan. Vždycky tu byla hospodyně a další služebnictvo, které se

staralo o její potřeby. Ne, nikdy nebyla zanedbávaná nebo zneužívaná. Jen na ni zapomínali.

Později to byl otec, který byl pořád na cestách, v jednom okamžiku byl tady, za okamžik byl pryč.Samozřejmě se postaral o to, aby měla solidní, spolehlivou chůvu, které dával velmi vysoký plat. Pak ji

odeslal do Švýcarska, do té nejlepší internátní školy, jaká byla k dispozici. Ta moje dcera má hlavu na

správném místě. Je mezi nejlepšími deseti ve třídě.

K narozeninám vždycky dostávala drahé dárky spolu s pohlednicemi z míst vzdálených tisíce kilometrů a spřipomenutím, aby se dál dobře učila. Samozřejmě to dělala. Nikdy by se neodvážila ho zklamat.

Nic se nemění, pomyslela si Ryan, obrátila se a podívala se na sebe do zrcadla. Ryan je silná. Ryan jepraktická. Ryan nepotřebuje všechny ty věci jako ostatní ženy, objetí, něhu, lásku.

Samozřejmě mají pravdu, řekla si. Je to bláhové, že se cítí ukřivděná. Chtěli jsme jeden druhého. Strávilijsme spolu noc. Proč z toho dělat romantickou záležitost? Nemám na Pierce žádné právo. A on nemáprávo na mne. Přejížděla prstem po klopě jeho koupacího pláště, pak rychle spustila ruku dolů. Svlékla se

a šla do sprchy.

Ryan pustila téměř nesnesitelně horkou vodu, dovolila, aby plnou silou bušila do její kůže. Nebude na tomyslet. Zná se dobře. Když teď udrží svou hlavu prázdnou, až ji opět otevře myšlenkám, bude vědět, comá dělat.

Vzduch v koupelně byl plný páry a vlhkosti, když vykročila ze sprchy, aby se utřela. Její pohyby byly užopět svižné. Má před sebou spoustu práce, napsat si poznámky ke svým nápadům a plánům. RyanSwanová, vedoucí produkce. Na to se teď musí soustředit. Je načase přestat si dělat starosti s lidmi, kteříjí nemohou, nebo nechtějí, dát to, co si přeje. Musí si v zábavním průmyslu udělat jméno. To jevšechno, na čem teď záleží.

Když se oblékala, byla už dokonale klidná. Sny jsou na spaní a ona je teď dokonale probuzená. Musídohlédnout na tisíce maličkostí. Musí si domluvit schůzky, jednat s vedoucími oddělení. Musí udělat tasprávná rozhodnutí. Už je v Las Vegas dost dlouho. Zná Pierceův styl tak dobře, jak jej kdy může poznat.A co je pro ni v tomto okamžiku důležitější, ví přesně, co chce mít v konečném produktu. Až se vrátí doLos Angeles, začne své nápady dávat do pohybu.

Bude to její první produkce, ale v žádném případě nebude její poslední. Tentokrát musí dojít ke svému

cíli.

Ryan uchopila hřeben a pročísla si mokré vlasy. Za ní se otevřely dveře, „Tak už jsi vzhůru.“ Pierce se

usmál a vydal se směrem k ní. Pohled v jejích očích ho zarazil. Zlobí se, cítil, jak z ní vyzařují vlny hněvu,

„Ano, už jsem vzhůru,“ řekla vyrovnaně a česala se dál. „Už nějakou dobu. Před chvílí mi volal otec. Chce

zprávu o tom, jak to pokračuje.“

„Ano?“ Její hněv není zaměřený na otce, uvědomil si Pierce a upřeně se na ni díval. „Už jsi objednala něco

od pokojové služby?“

„Ne.“

„Musíš se nasnídat,“ řekl a přistoupil k ní o krok blíž. Dál se neodvážil, cítil tu zeď, kterou mezi ně

postavila.

„Ne, nemusím.“ Ryan vyndala řasenku a pečlivě ji začala nanášet. „Dám si na letišti kávu. Odlétám dnes

dopoledne zpátky do Los Angeles.“

Při tom chladném, věcném tónu se mu sevřely svaly kolem žaludku. Copak se mohl tak mýlit? Copak ta

noc, kterou spolu strávili, pro ni znamenala tak málo? „Dnes dopoledne?“ opakoval a napodobil její tón.

„Proč?“

„Myslím, že už mám docela dobré ponětí o tom, jak pracuješ a co chceš pro ten speciál.“ Dál měla očizaostřené jen na svůj vlastní obraz v zrcadle. „Měla bych začít na přípravných pracích, pak si můžemedomluvit schůzku, až budeš zpátky v Kalifornii. Zavolám tvého agenta.“

Pierce spolkl slova, která měl na jazyku. Nikdy nikoho neomezoval, kromě sebe. „Když to tak chceš.“

Ryan pevně stiskla řasenku, pak ji položila. „Oba máme svou práci. Ta moje je v Los Angeles, tvoje je vtomto okamžiku tady.“ Obrátila se a chtěla vejít do šatny, ale položil jí ruku na rameno. Okamžitě ji však

sundal, když ucítil, jak ztuhla.

„Ryan, ublížil jsem ti?“

„Jestli jsi mi ublížil?“ opakovala a vešla do šatny. Její tón byl jako nedbalé pokrčení ramen, ale neviděl jejíoči. „Jak bys mi asi tak mohl ublížit?“

„Já nevím.“ Mluvil přímo za ní. Ryan vytáhla náruč šatů. „Ale nějak jsem ti ublížil.“ Obrátil ji obličejem ksobě. „Vidím ti to na očích.“

„Zapomeň na to,“ řekla mu. „Já to tak udělám.“ Chystala se od něho odstoupit, ale tentokrát ji jeho rucedržely pevně.

„Nemůžu na něco zapomenout, když nevím, co to je.“ Snažil se ji držet jen lehce, ale do hlasu se muvloudil náznak rozmrzelosti. „Ryan, řekni mi, co jsem udělal?“

„Nech toho, Piercei.“ „Ne.“

Ryan se mu pokusila vytrhnout, přidržel ji. Říkala si, že musí zůstat klidná. „Opustil jsi mě!“ vybuchla aodhodila šaty na zem. Vášeň z ní vybuchla tak nečekaně, že na ni zůstal jen zírat, neschopen slova.„Probudila jsem se a ty jsi byl pryč, jen tak, beze slova. Nejsem zvyklá na milování na jednu noc.“

Při těch slovech se mu rozhořely oči.

„Ryan…“

„Ne, nechci nic slyšet.“ Energicky zavrtěla hlavou. „Čekala jsem od tebe něco jiného. Mýlila jsem se. Aleto je v pořádku. Žena jako já nepotřebuje všechny ty hlouposti kolem. Jsem expert na přežití.“ Pokusila sevykroutit z jeho sevření, ale přitiskl ji k sobě. „Ne. Pusť mě, musím balit.“

„Ryan.“ Přestože se vzpouzela, přimáčkl ji ještě blíž. Její rána je hluboká, pomyslel si, ale on ji nezpůsobil

„Je mi to líto.“

„Chci, abys mě pustil, Piercei.“

„Když tě pustím, tak mě nebudeš poslouchat.“ Pohladil jí rukou mokré vlasy. „Chci, abys mě vyslechla.“

„Není o čem mluvit.“

V hlase se jí začaly ozývat slzy, pocítil bodnutí viny. Jak mohl být tak hloupý? Jak jen si mohl neuvědomit,

co je pro ni důležité?

„Ryan, já toho vím spoustu o lásce na jednu noc.“ Pierce ji od sebe odsunul, ale jen tak daleko, aby jí

mohl vidět do očí. „Ale tím pro mne minulá noc nebyla.“

Divoce vrtěla hlavou, snažila se znovu uklidnit. „Není třeba, abys mi něco takového říkal.“

„Už jednou jsem ti řekl, že nelžu, Ryan.“ Položil jí ruce na ramena. „To, co se mezi námi minulou noc

stalo, je pro mne velmi důležité.“

„Byl jsi pryč, když jsem se probudila.“ Polkla a zavřela oči. „Postel byla studená.“

„Je mi to líto. Šel jsem dolů, potřeboval jsem urovnat několik maličkostí před dnešním představením.“

„Kdybys mě byl probudil…“

„Nenapadlo mě, že bych tě měl probudit, Ryan,“ řekl mírně. „Právě tak jako mě nenapadlo, jak se budeš

cítit, když se probudíš sama. Slunce už vycházelo, když jsi usnula.“

„Byl jsi vzhůru stejně dlouho jako já.“ Pokusila se od něho odvrátit. „Piercei, prosím!“ Slyšela zoufalství vtom slově a kousla se do rtů. „Pusť mě.“

Spustil ruce a díval se, jak znovu sbírá šaty. „Ryan, já nikdy nespím víc než pět nebo šest hodin. To jevšechno, co potřebuju.“ Je to panika, co cítí, když ji vidí skládat blůzu do kufru? „Myslel jsem si, že budešještě spát, až se vrátím.“

„Natáhla jsem po tobě ruku,“ řekla prostě. „A ty jsi byl pryč.“

„Ryan…“

„Ne, to nevadí.“ Na chvíli si přitiskla ruce ke spánkům a zhluboka si povzdechla. „Omlouvám se. Chovám se jako blázen. Ty jsi nic neudělal, Piercei. To já. Vždycky očekávám příliš mnoho. A vždycky dopadnutvrdě na zem, když mi to nevyjde.“ Rychle se zase pustila do balení. „Nechtěla jsem ti udělat scénu.Prosím, zapomeň na to.“

„To není něco, na co bych chtěl zapomenout,“ zamumlal.

„Cítila bych se líp, kdybych věděla, že na to zapomeneš,“ řekla, snažila se, aby její hlas zněl vyrovnaně.„Připiš to prostě tomu, že jsem málo spala, a že jsem měla špatnou náladu. Stejně bych se měla vrátit.

Mám spoustu práce.“

Znal její potřeby od samého začátku, její reakci na něhu, její radost z darovaných květin. Je to citově

založená, romantická žena, která se ze všech sil snaží, aby na to nevypadala. Pierce si v duchu nadával,myslel na to, jak jí asi muselo být, když se po noci, kterou strávili spolu, probudila sama.

„Ryan, neodjížděj.“ Bylo to pro něho těžké. Bylo to něco, co ještě nikdy od nikoho nežádal.

Ryaniny prsty zaváhaly na zámcích kufru. Zavřela je a postavila kufr na zem. Pak se k němu obrátila.

„Piercei, já se opravdu nezlobím. Přísahám. Možná jsem trochu v rozpacích.“ Pokusila se o úsměv.

„Opravdu bych se měla vrátit a dát věci do pohybu. Mohly by být nějaké změny v harmonogramu a…“

„Zůstaň,“ přerušil ji, nedokázal to neříct. „Prosím.“

Ryan byla chvíli zticha. Spatřila v jeho očích něco, co jí vehnalo slzy do očí. Pro něho je těžké někoho o

něco poprosit. Právě tak jako pro ni. „Proč?“

„Potřebuju tě.“ Po tom pro něho ohromujícím doznání se zhluboka nadechl. „Nechci tě ztratit.“

Ryan udělala krok směrem k němu. „Záleží ti na tom?“

„Ano. Záleží.“

Chvíli čekala, ale nedokázala se přinutit k tomu, aby vyšla ze dveří. „Ukaž mi to,“ řekla mu.

Šel k ní a těsně ji k sobě přitiskl. Ryan zavřela oči. To bylo přesně to, co potřebovala, aby ji někdo držel.Jeho hruď, o níž se tváří opírala, byla pevná, paže, kterými ji objímal, silné. Ale přesto věděla, že ji držíjako nějakou vzácnost. Řekl o ní, že je křehká. Poprvé v životě si Ryan taková přála být.

„Piercei, já jsem idiot.“

„Ne.“ Zvedl jí prstem bradu a políbil ji. „Jsi moc sladká.“ Pak se usmál a položil si čelo na její. „Budeš sistěžovat, až tě probudím po pěti hodinách spánku.“

„Nikdy.“ Zasmála se a objala ho kolem krku. „No, možná trochu.“

Usmívala se na něho, ale on měl najednou vážné oči. Jel rukou vzhůru a uchopil jí dlaní v týle. Pak sklonil

hlavu a políbil ji.

Bylo to jako tehdy poprvé, něha, lehký dotyk, který přivedl její krev do varu. Byla naprosto bezmocná,když ji takhle líbal, neschopná přitáhnout ho blíž, neschopná něco vyžadovat. Mohla ho jen nechat, aby sidělal, co chce.

Pierce věděl, že tentokrát je v jeho moci. Proto se jeho ruce pohybovaly velmi jemně, když ji svlékal.Blůza jí pomalu sklouzla z ramenou po zádech, zatřepotala se na zemi. Zachvěla se, když jí přejížděl

rukama po pokožce.

Rozepnul jí kalhoty, stáhl jí je přes boky, prsty si pohrával s drobným chomáčkem hedvábí a krajek najejích stehnech. A celou dobu jí dával něžné, jemné polibky na ústa. Zatajil se jí dech, pak vzdychla, kdyžprstem vklouzl pod hedvábí. Ale nesundal je. Místo toho jel rukou nahoru k jejím prsům, hladil je a mazlilse s nimi, až se celá rozetřásla.

„Chci tě,“ řekla rozechvěle. „Umíš si představit, jak moc tě chci?“

„Ano.“ Polibky jemnými jako dotyk motýla jí pokrýval obličej. „Ano.“

„Miluj se se mnou,“ zašeptala Ryan. „Piercei, miluj se se mnou.“

„To právě dělám,“ zamumlal a přitiskl ústa na divoce pulzující místo na jejím krku.

„Teď,“ žádala, příliš slabá, aby ho k sobě přitáhla.

Zasmál se hluboko v hrdle a položil ji na postel. „Minulý večer jste mě svými dotyky téměř dohnala kšílenství, slečno Swanová.“ Pierce jel prstem středem jejího těla, zastavil se na měkkém pahorku mezijejíma nohama. Pomalu, líně sledoval ústy dráhu prstu.

V noci byl jako šílený. Byl netrpělivý, zoufalý. Bral si ji znovu a znovu, vášnivě, ale nebyl schopný tovychutnat. Bylo to, jako by byl vyhladovělý a poháněla ho hltavost. Teď, i když ji nechtěl o nic míň,dokáže svou vášeň udržet na uzdě. Může ji ochutnávat, těšit se z ní, mít z ní požitek.

Ryan cítila, jak jí ztěžkly údy. Nemohla jimi pohybovat, mohla ho jen nechat, aby se jí dotýkal, aby ji líbala hladil, kde chce. Sílu, která ji poháněla předchozí večer, vystřídala sladká, medová slabost. Ponořila se

do ní.

Jeho ústa loudavě prodlévala v jejím pase, jazykem pomalu jel níž, zatímco rukama sledoval obrys jejíchňader, hladil jí krk a ramena. Spíš ji škádlil, než se jí zmocňoval, spíš ji dráždil, než naplňoval.

Vzal okraj hedvábí mezi zuby a sesunul je níž. Ryan se vzepjala a zaúpěla. Ale on ochutnával kůži najejích stehnech, tak dlouho, až si myslela, že se co nejdřív musí zbláznit. Slyšela se, jak šeptá jeho jméno,

tichý, naléhavý zvuk, ale on neodpovídal. Jeho ústa prováděla nádherné věci na zadní straně jejíhokolena.

Ryan cítila, jak se jí horká kůže jeho prsou otřela o nohu, neměla tušení, jak a kdy si svlékl košili. Ještěnikdy v životě si tolik neuvědomovala svoje tělo. Poznávala opojnou, nebeskou rozkoš, kterou můžezpůsobit dotyk špičky prstu na pokožce.

Zvedá mě, myslela si Ryan mlhavě, ačkoli její záda byla přitisknutá k posteli. Provádí s ní levitaci, pluje ve

vzduchu. Provádí s ní kouzla, ale tentokrát to není žádná iluze.

Byli už oba nazí, zapleteni jeden do druhého, jeho ústa cestovala zpátky k jejím. Líbal ji pomalu, hluboce,

až jí celé tělo zvláčnělo. Hbitými prsty ji vzrušoval. Netušila, že vášeň může jít dvěma cestami současně –do sežehujícího ohně a do oblak.

Těžce dýchala, ale on pořád ještě vyčkával. Nejdřív jí dá všechno, každý hlt rozkoše, každé tajnépotěšení, které zná. Její pokožka byla v jeho rukou jako voda, tekoucí, zčeřená. Něžně hryzal a sál jejínaběhlé rty, čekal na konečný vzdech naprostého odevzdání.

„Už, lásko?“ zašeptal a pokrýval jí obličej lehkými polibky. „Už?“

Nemohla odpovědět. Nebyla už schopná mluvit ani uvažovat. Tam ji chtěl mít. Rozjařené se zasmál apřitlačil jí ústa ke krku. „Jsi moje, Ryan. Řekni to. Moje.“

„Ano,“ vydechla chraplavě, sotva to bylo slyšet. „Tvoje.“

Avšak jeho ústa spolkla ta slova dřív, než je vyslovila. „Vezmi si mě.“ Neslyšela se, jak to říká. Myslela si,že ta žádost je jen v jejím mozku, ale pak byl v ní. Ryan vydechla a prohnula se, aby mu vyšla vstříc. A on

se pořád ještě pohyboval tak zoufale pomalu.

Krev jí hučela v uších, když ji vedl na samý vrchol rozkoše. Jeho rty se třely o její, zachycovaly každý jejírozechvělý výdech.

Náhle jí začal drtit rty, už žádná něha, žádné pomalé laškování. Vykřikla, když se jí prudce zmocnil sdivokou zuřivostí. Oheň je oba stravoval, až si Ryan myslela, že jsou mrtví.

Pierce ležel na ní, hlavu měl položenou mezi jejími prsy. Pod uchem slyšel hromové bití jejího srdce. Ještěse nepřestala třást. Paže měla obtočené kolem jeho těla, jednu ruku zabořenou do jeho vlasů. Nechtěl sepohnout. Chtěl, aby zůstala tak, jak je, nahá a jeho. Otřásala jím divoká touha, aby ji ovládl. To nebyljeho způsob. Před Ryan se mu ještě nikdy něco takového nestalo. To nutkání bylo příliš silné, než aby mu

odolal.

„Řekni mi to ještě jednou,“ požádal ji a zvedl obličej, aby na ni viděl.

Ryan pomalu otevřela oči. Byla omámená láskou, nasycená rozkoší. „Co to mám říct?“ Jeho ústa znovunašla její. Když je oddálil, byly jeho oči temné a vyžadující.

„Řekni mi, že jsi moje, Ryan.“

„Tvoje,“ zamumlala a zavřela zase oči. Vzdychla a usínala. „Tak dlouho, jak mě budeš chtít.“

Pierce se nad tou odpovědí zamračil a chtěl něco říct, ale její dech už byl pravidelný a klidný. Pohnul se,položil se vedle ní a přitiskl ji k sobě.

Tentokrát počká, dokud se neprobudí.

DESÁTÁ KAPITOLA

Ryan nikdy netušila, že čas může ubíhat tak rychle. Měla by z toho mít radost. Až Pierceova práce v LasVegas skončí, budou moct začít pracovat na speciálu. To bylo něco, na co se těšila, kvůli sobě i kvůliněmu. Věděla, že to může znamenat obrat v její kariéře.

Zjistila, že si přeje, aby hodiny tak rychle neubíhaly. Na Las Vegas bylo cosi fantastického. Naprostáabsence časové synchronizace, hlučné ulice a blyštivá kasina. Tady, kde kouzlo vyzařovalo ze všehokolem, se zdálo přirozené milovat ho, sdílet s ním jeho život. Ryan si nebyla tak jistá, jestli to bude také

tak prosté, až se vrátí do praktického života.

Oba dva se těšili z každého dne. Nehovořili o budoucnosti. Pierceův výbuch panovačnosti se už nikdyneopakoval. Ryan o tom přemýšlela. Téměř uvěřila, že se jí ta hluboká, naléhavá slova jen zdála, Jsimoje. Řekni mi to.

Už nikdy to od ní nežádal, ani jí neřekl jediné slůvko o lásce. Byl něžný, občas až bolestně, slovy, pohledyi gesty. Ale nikdy se s ní necítil úplně volný. Ani Ryan se s ním necítila úplně i volná. Důvěra nepřicházela

snadno ani k jednomu z nich.

Na závěrečné představení se Ryan pečlivě oblékla. Přála si výjimečný večer. Šampaňské, rozhodla se,když si navlékala lehounké, nadýchané šaty v duhových barvách. Po představení požádá, aby jí doapartmá poslali šampaňské. Mají před sebou dlouhou, poslední noc spolu, než idylka skončí.

Ryan se kriticky prohlížela v zrcadle. Všimla si, že její šaty jsou průsvitné a mnohem odvážnější, než byljejí obvyklý styl. Pierce řekne, že je to víc Ryan než slečna Swanová, pomyslela si a zasmála se. Bude mítpravdu jako vždycky. V tu chvíli se vůbec necítila jako slečna Swanová. Zítra bude dost času nakancelářské kostýmy.

Kápla si trochu parfému na zápěstí, pak do žlábku mezi prsy.

„Ryan, jestli chceš jít před představením na večeři, budeš si muset pospíšit. Je téměř…“ Pierce se přerušil,

když vešel do místnosti. Zastavil se a zůstal na ni zírat. Šaty někde vlály, jinde přiléhaly, svůdně splývalypřes prsa v barvách, které přecházely jedna v druhou jako obraz, ponechaný na dešti.

„Jsi moc krásná,“ zašeptal a pocítil na kůži známé rozechvění. „Jako něco, o čem se mi zdálo.“

Když takhle mluvil, její srdce tálo a puls se jí zrychloval. „Sen?“ Ryan šla k němu a položila mu ruce kolem krku. „Jaký sen chceš, abych byla?“ Políbila ho na jednu tvář, pak na druhou. „Vyčaruješ mi sen,

Piercei?“

„Voníš jasmínem.“ Zabořil jí obličej do krku. Myslel na to, že ještě nikdy nic, nikoho, v životě toliknechtěl. „Dohání mě to k šílenství.“

„Ženské kouzlo.“ Ryan zvedla hlavu, aby dala jeho ústům víc prostoru. „Na okouzlení kouzelníka.“

„Funguje to.“

Chraplavě se zasmála a přitiskla se k němu blíž. „Nebylo to ženské kouzlo, které nakonec zničilo Merlina?“

„Prováděla jsi výzkum?“ zeptal se jí do ucha. „Buď opatrná, jsem v tomhle oboru déle než ty.“ Zvedlobličej a dotkl se rty jejích. „Není moudré zaplést se do sporu s čarodějem.“ „Já nejsem ani trochu moudrá.“ Běžela mu prsty vzhůru po šíji, a pak výš do jeho husté hřívy. „Ani v

nejmenším.“

Pocítil vlnu síly, a vlnu slabosti. Bylo to vždycky totéž, když ji držel v náručí. Pierce ji přitáhl blíž, jenproto, aby ji držel. Ryan cítila jakýsi boj, zůstala nehybná. Má toho tolik na rozdávání, pomyslela si, tolikemocí, které může nabídnout nebo odepřít. Nikdy si nemůže být jistá, co z toho se právě chystá udělat.

Avšak není to u ní totéž, ptala se sama sebe. Miluje ho, ale nedokáže ta slova vyslovit nahlas. I když její

láska neustále narůstala, nebyla schopna to říct.

„Budeš dnes večer v zákulisí?“ zeptal se jí. „Líbí se mi, když vím, že tam jsi.“

„Ano.“ Ryan zaklonila hlavu a usmála se. Jen zřídka ji o něco žádal. „Jednoho dne něco zahlédnu. Ani

tvoje ruka není vždycky rychlejší než oko.“

„Ze ne?“ Zazubil se, bavilo ho její odhodlání při něčem ho nachytat. „Pokud jde o večeři,“ začal a pohrávalsi se zipem na zádech jejích šatů. Uvažoval, co má asi pod nimi. Kdyby chtěl, byly by ty šaty na zemi ujejích nohou dřív, než by se dokázala nadechnout.

„Co je s ní?“ zeptala se se zlomyslným jiskřením v očích.

Ozvalo se zaklepání na dveře, zaklel.

„Proč ho neproměníš v ropuchu, ať je to kdokoli?“ navrhla mu Ryan. Pak si povzdechla a položila muhlavu na rameno. „Ne, to by asi bylo nezdvořilé.“

„Ten nápad se mi docela líbí.“

Zasmála se a odstoupila. „Půjdu se podívat. Nemůžu si to vzít na svědomí.“ Pohrávala si s hornímknoflíčkem jeho košile, pozvedla obočí. „Nezapomeneš, na co právě myslíš, než je pošlu pryč?“

Usmál se. „Mám velmi dobrou paměť.“ Pierce ji pustil a díval se za ní, jak jde ke dveřím. Ty šatynevybírala slečna Swanová, říkal si a opakoval tak její dřívější myšlenky.

„Balíček pro vás, slečno Swanová.“

Ryan vzala od poslíčka obálku a malou krabičku, zabalenou v obyčejném papíře. „Děkuju vám.“ Zavřeladveře, položila krabičku na stůl a otevřela obálku. Sdělení bylo krátké, psané na stroji.

Ryan,

Tvoje zpráva je v pořádku. Očekávám podrobnou informaci o projektu Atkins po Tvém návratu. Prvníporada je plánovaná ode dneška za týden. Šťastné narozeniny.

Otec

Ryan si dopis přečetla dvakrát, pak krátce pohlédla na balíček. Nikdy by nezapomněl na moje narozeniny,pomyslela si a prohlížela si strojem napsaná slova potřetí. Bennet Swan vždycky splnil svou povinnost.Ryan pocítila vlnu zklamání, zlosti, marnosti. Všechny ty známé pocity Swanova jediného dítěte.

Proč, ptala se sama sebe. Proč nepočkal a nedal jí něco osobně? Proč poslal neosobní dopis, který znělspíš jako telegram a symbolický dárek, který bezpochyby vybrala jeho sekretářka? Proč jí prostě nenapsal,

že ji má rád?

„Ryan?“ Pierce ji pozoroval ze dveří ložnice. Viděl, jak čte dopis. Viděl prázdný pohled v jejích očích.

„Špatné zprávy?“

„Ne.“ Ryan rychle zavrtěla hlavou a dala lístek do kabelky. „Ne, to nic není. Pojďme na večeři, Pierci. Mám

hrozný hlad.“

Usmívala se, natáhla k němu ruku, ale bolest v jejích očích byla jasně patrná. Pierce nic neřekl a vzal ji zaruku. Když vycházeli z apartmá, pohlédl na balíček, který ani neotevřela.

Podle Pierceova přání se Ryan dívala na představení ze zákulisí. Vyhnala si z hlavy všechny myšlenky naotce. Byla to poslední noc naprosté svobody a Ryan se rozhodla, že si ji nenechá ničím zkazit.

Jsou to moje narozeniny, připomněla si. Budu mít svou vlastní, soukromou oslavu. Pierceovi nic neřekla,zpočátku proto, že dokud nepřišel otcův dopis, ani si na to nevzpomněla. Teď by bylo bláhové se o tomzmiňovat, řekla si. Koneckonců je jí už dvacet sedm, už je příliš stará na to, aby byla sentimentální kvůli

tomu, jak léta ubíhají.

„Byl jsi vynikající jako vždycky,“ řekla Pierceovi, když sešel z jeviště. Za ním se ozýval bouřlivý potlesk.„Kdy mi řekneš, jak provádíš to poslední číslo?“ „Slečno Swanová, kouzla nemají žádné vysvětlení.“ Podívala se na něho přivřenýma očima. „Náhodou vím, že Bess je právě teď ve své šatně a panter je…“ „Vysvětlení přináší zklamání,“ přerušil ji. Vzal ji za ruku a vedl do své vlastní šatny. „Stav mysli je paradox,slečno Swanová.“

„Řekni mi to,“ naléhala, ale věděla až moc dobře, že jí neřekne nic.

Podařilo se mu udržet vážný obličej, zatímco si svlékal košili. „Mysl chce věřit nemožnému,“ pokračoval,

když šel do koupelny, aby se umyl. „Ale nevěří tomu. To je na tom to fantastické. Jestliže nemožné není

nemožné, tak jak to, že se to stalo přímo před vašima očima, přímo vám pod nosem?“

„To je právě to, co chci vědět,“ stěžovala si Ryan přes zvuk tekoucí vody. Když se vrátil s ručníkem

přehozeným přes rameno, vrhla na něho přímý, nesmlouvavý pohled. „Jako tvůj producent bych měla…“

„Produkovat,“ dokončil za ni a natáhl si čistou košili. „To nemožné udělám já.“

„Je to k zbláznění, když to nevím,“ řekla temně, ale sama mu zapínala knoflíčky košile.

„Ano.“ Pierce se jen usmál, když k němu zvedla oči.

„Je to jen trik,“ řekla Ryan s pokrčením ramen, doufala, že ho to rozčílí.

„Opravdu?“ Jeho úsměv zůstal nesnesitelně přátelský.

Ryan si povzdechla, přiznala si svou porážku. „Předpokládám, že bys dokázal snášet ta nejhorší muka a

neřekl bys ani slovo.“

„Máš snad něco podobného na mysli?“

Zasmála se a přitiskla ústa na jeho.

„To je jen začátek,“ slíbila nebezpečně. „Vezmu tě nahoru a přivedu tě až k šílenství, dokud nepromluvíš.“

„Zajímavé.“ Pierce jí položil ruku kolem ramen a vedl ji na chodbu. „To by mohlo trvat dost dlouho.“

„Já nepospíchám,“ řekla rozmarně.

Vyjeli do horního poschodí, ale když chtěl Pierce vložit klíč do zámku a odemknout apartmá, položila muRyan ruku na paži. „Tohle je tvoje poslední příležitost, než začnu být tvrdá,“ varovala ho. „Přinutím tě

mluvit.“

Jen se usmál a otevřel dveře.

„Mnoho štěstí k narozeninám.“

Ryan překvapeně otevřela oči. Bess, ještě v kostýmu, otevřela láhev šampaňského a Link se ze všech sil

snažil zachytit tryskající víno do skleniček. Ryan na ně beze slova zírala.

„Pěkné narozeniny, Ryan.“

Pierce ji lehce políbil.

„Ale jak…“ Přerušila se a podívala se na něho. „Jak jsi to věděl?“

„Tak jedeme.“ Bess jí strčila do ruky skleničku se šampaňským, pak ji rychle objala. „Do dna, drahoušku.Narozeniny máš jen jednou za rok. Díkybohu. To šampaňské je ode mne, jedna láhev na teď, druhá na

potom.“ Mrkla na Pierce.

„Děkuju ti.“ Ryan se bezmocně dívala na skleničku. „Nevím, co mám říct.“

„Link pro tebe taky něco má,“ řekla jí Bess.

Velký muž rozpačitě přešlápl, když se všechny oči obrátily k němu. „Mám pro vás dort,“ zamumlal a

odkašlal si. „Musíte mít narozeninový dort.“

Ryan přistoupila blíž a podívala se na dort, zdobený jemnou růžovou a žlutou polevou. „Ach, Linku, ten je

krásný.“

„Musíte ukrojit první kousek,“ poučil ji.

„Ano, za okamžik.“ Ryan se natáhla, stáhla jeho hlavu dolů a stoupla si na špičky. Vtiskla mu na ústa

polibek. „Děkuju vám, Linku.“

Zrudl, zasmál se a omluvně se podíval na Bess. „Není zač.“

„Já pro tebe taky něco mám.“ Ryan se s úsměvem otočila k Pierceovi. „Dáš mi taky pusu?“ zeptal se.

„Až dostanu dárek.“

„Jsi chamtivá,“ řekl a podal jí malou, dřevěnou krabičku.

Byla stará a vyřezávaná. Ryan po ní přejela prsty, cítila místa, ohlazená věkem a rukama, které s nízacházely. „Je nádherná,“ zašeptala. Otevřela ji a uviděla drobný, stříbrný symbol na řetízku. „Ach!“

„To je ankh,“ řekl jí Pierce, vyndal řetízek z krabičky a zapnul jí jej kolem krku. „Egyptský symbol života.Žádná pověra,“ řekl vážně. „To je pro štěstí.“

„Piercei.“ Vzpomněla si na svůj zploštělý peníz a zasmála se. Pak ho vzala kolem krku. „Ty nikdy na nic

nezapomeneš?“

„Ne. Teď mi dlužíš pusu.“

Ryan mu vyhověla, docela zapomněla, že se na ně ostatní dívají.

„Heleďte, my chceme kousek dortu, viď, Linku?“ Bess ho uchopila kolem silného pasu a usmála se na

Ryan.

„Bude chutnat tak dobře, jak vypadá?“ přemýšlela Ryan nahlas, vzala nůž a rozřízla dort. „Už ani nevím,kdy jsem naposled měla narozeninový dort. Tady, Linku, první kousek je pro vás.“ Ryan si slízla z prstůpolevu. „Vynikající,“ vyjádřila se a začala krájet další kousek. „Nevím, jak jste to zjistili. Já sama jsem sina to nevzpomněla, dokud…“ Ryan přestala krájet a narovnala se. „Ty sis přečetl můj dopis!“ obvinilaPierce. Tvářil se přesvědčivě nechápavě.

„Jaký dopis?“

Netrpělivě vydechla, nevšimla si, že Bess vzala nůž a krájí dort sama. „Otevřel jsi mi kabelku a přečetl sis

ten lístek.“

„Že jsem otevřel tvou kabelku?“ opakoval Pierce a zvedl obočí. „Ryan, ty si opravdu myslíš, že bych udělalněco tak primitivního?“

Chvíli o tom přemýšlela.

„Ano, myslím, že ano.“

Bess se ušklíbla, ale on se na ni jen mírně podíval. Přijal kousek dortu.

„Kouzelník se nepotřebuje snížit k tomu, aby někomu vybíral kapsy, když se chce něco dozvědět.“

Link se zasmál, ten hluboký, chrčivý zvuk Ryan překvapil. „Jako tehdy, když jsi tomu chlápkovi v Detroitu

štípnul klíče?“ připomněl Pierceovi.

„Nebo ty náušnice té dámě ve Flatbush?“ přidala se Bess. „Nikdo nemá jemnější a rychlejší prsty než ty,

Piercei.“

„Opravdu?“ řekla Ryan a podívala se na něho. Pierce se zakousl do dortu a neřekl nic.

„Vždycky jim to na konci představení vrací,“ pokračovala Bess. „Ještě dobře, že se Pierce nerozhodl pro

dráhu zločinu. Jen si pomyslete, co by se stalo, kdyby začal otvírat nedobytné pokladny zvenčí místo

zevnitř.“

„Fascinující,“ souhlasila Ryan a podívala se na něho přivřenýma očima. „Ráda bych o tom slyšela víc.“

„A co tenkrát, jak ses dostal z toho malého vězení ve Wichitě, Piercei?“ pokračovala Bess ochotně. „Víš,

jak tě zavřeli pro…“

„Dej si ještě trochu šampaňského, Bess,“ navrhl jí Pierce, zvedl láhev a dolil jí skleničku.

Link se znovu chrčivě zasmál. „Docela rád bych viděl, jak se tvářil ten šerif, když se podíval dovnitř a viděl

prázdnou celu, pěkně uklizenou a zamknutou.“

„Útěk z vězení,“ zamumlala Ryan fascinovaně. „Houdini to dělal docela normálně.“ Pierce jí podal

skleničku šampaňského.

„To ano, ale nejdřív si to vyjednal s policajty,“ zasmála se Bess při pohledu, který na ni Pierce vyslal, a

ukrojila Linkovi další kousek dortu.

„Útěk z vězení, kapesní krádeže.“ Ryan měla legraci z mírného znepokojení v Pierceových očích. Nebylo to často, kdy nad ním měla vrch. „Je ještě něco dalšího, co bych měla vědět?“

„Mám ten dojem, že toho už víš až moc,“ komentoval to.

„Ano.“ Mlaskavě ho políbila. „A to je ten nejlepší dárek k narozeninám, jaký jsem kdy dostala.“

„Pojď, Linku.“ Bess zvedla poloprázdnou láhev se šampaňským. „Dopijeme to a dojíme tvůj dort.Necháme Pierce, ať se z téhle šlamastyky vyhrabe sám. Měl bys jí říct to o tom obchodním cestujícím v

Salt Lake City.“

„Dobrou noc, Bess,“ řekl Pierce dobromyslně a vysloužil si další zasmání.

„Pěkné narozeniny, Ryan.“ Bess se na Ryan zářivě usmála a táhla Linka ven z místnosti.

„Děkuju ti, Bess. Děkuju vám, Linku.“ Ryan počkala, až se za nimi zavřou dveře, pak se podívala na

Pierce. „Než si popovídáme o tom obchodním cestujícím v Salt Lake City, proč jsi byl zavřený v cele ve

Wichitě?“ Oči se jí přes okraj skleničky smály.

„Pouhé nedorozumění.“ „To říkají všichni.“ Zvedla obočí. „Snad žárlivý manžel?“

„Ne, jen rozzlobený zástupce šerifa, který najednou zjistil, že je připoutaný k barové stoličce svými

vlastními pouty.“ Pierce pokrčil rameny. „Neocenil to, když jsem ho pustil.“

Ryan potlačila zasmání. „To si umím docela dobře představit.“

„Malá sázka,“ dodal Pierce. „Prohrál.“ „A místo aby zaplatil,“ dohadovala se Ryan, „vsadil tě do vězení.“

„Tak nějak to bylo.“

„Všeho schopný zločinec.“ Ryan si povzdechla. „Myslím, že jsem ti vydána na milost a nemilost.“ Odložila

skleničku a šla k němu. „To bylo moc sladké, co jsi pro mne dnes udělal. Děkuju ti.“

Pierce ji pohladil po vlasech. „Takový vážný obličej,“ zašeptal a polibkem jí zavřel oči. Vzpomněl si na

bolest v nich, když četla dopis od otce. „Nerozbalíš dárek od otce, Ryan?“

Zavrtěla hlavou a položila mu hlavu na rameno. „Ne, dnes večer ne. Zítra. Dárky, na kterých mi záleží,

jsem už dostala.“

„Nezapomněl na tebe, Ryan.“

„Ne, to on nikdy nezapomíná. Určitě to má poznamenané v kalendáři. Promiň.“ Znovu zavrtěla hlavou aodtáhla se. „To bylo malicherné. Vždycky jsem toho chtěla příliš moc. On mě má rád, svým vlastnímzpůsobem.“ Pierce ji uchopil za ruce. „On zná jen ten svůj vlastní způsob.“

Ryan se na něho podívala. Zamračené čelo se jí vyjasnilo, objevil se na něm náznak pochopení. „Ano,máš pravdu. Nikdy jsem se na to tak nedívala. Pořád jsem se snažila, abych mu udělala radost, čekalajsem, že se jednoho dne ke mně obrátí a řekne ’Ryan, já tě mám rád. Jsem hrdý na to, že jsem tvýmotcem‘. To je pošetilé.“ Povzdechla si. „Jsem teď dospělá žena a pořád ještě na to čekám.“

„Nikdy to nepřestaneme od svých rodičů očekávat.“ Pierce ji k sobě znovu přitáhl.

Ryan přemýšlela o jeho dětství, zatímco on myslel na to její.

„Byli bychom jiní lidé, nemyslíš, kdyby naši rodiče byli jednali jinak?“

„Ano,“ odpověděl. „To asi ano.“ Ryan zaklonila hlavu. „Nechtěla bych, abys byl jiný, Piercei. Jsi přesně to,co chci.“ Hladově přitiskla ústa k jeho. „Vezmi mě do postele,“ zašeptala. „A řekni mi, na co jsi myslelpřed těmi dlouhými hodinami, než nás vyrušili.“

Pierce ji zvedl do náruče, přilnula k němu, síla jeho paží ji potěšila. „No,“ začal a šel s ní do ložnice,„vlastně jsem myslel na to, co asi máš pod těmi šaty.“

Ryan se nahlas zasmála a přitiskla mu ústa na krk. „No, tak málo, že to ani nestojí za řeč.“

Ložnice byla tmavá a tichá, když Ryan ležela schoulená po Pierceově boku. Jeho prsty si roztržitě hrály sjejími vlasy. Myslel si, že spí. Byla velmi tichá. Nevadilo mu, že on sám nemůže usnout. Alespoň se mohlradovat z dotyku její kůže, z hedvábné struktury jejích vlasů. Když spala, mohl se jí dotýkat, aniž by jivzrušil, jen proto, aby se ujistil, že je u něho. Nelíbilo se mu pomyšlení na to, že příští noc nebude v jeho

posteli.

„O čem přemýšlíš,“ zašeptala a vylekala ho.

„O tobě.“ Přitáhl ji blíž. „Myslel jsem si, že spíš.“

„Ne.“ Cítil, jak se mu její řasy otřely o rameno, když otevřela oči. „Já jsem přemýšlela o tobě.“ Zvedla prst

a přejela mu jím po bradě. „Kde jsi přišel k téhle jizvě?“

Hned neodpověděl. Ryan si uvědomila, že nevědomky zašla do jeho minulosti. „Předpokládám, že to bylo

v boji s nějakou čarodějnicí,“ řekla lehce, přála si, aby tu otázku mohla vzít zpět.

„Nic tak romantického. Spadl jsem ze schodů, když jsem byl malý.“

Na chvíli zadržela dech. Nečekala, že jí dobrovolně řekne něco ze své minulosti, třeba i jen takovou

maličkost. Posunula se, položila mu hlavu na prsa. „Jednou jsem zakopla o stoličku a uvolnila jsem si zub.Otec zuřil, když to zjistil. Strašně jsem se bála, že mi zub vypadne a on mě vydědí.“ „To jsi z něho měla takový strach?“

„Z jeho nelibosti ano. Myslím, že to bylo bláhové.“

„Ne.“ Pierce se díval na strop a dál jí hladil vlasy. „Všichni se něčeho bojíme.“

„Dokonce i ty?“ zeptala se ho se smíchem. „Nevěřím, že se něčeho bojíš.“

„Bojím se toho, že se jednou nedostanu ven, až budu uvnitř,“ zamumlal.

Ryan překvapeně zvedla oči, zachytila v temnotě záblesk v jeho očích. „Myslíš při jednom z těch tvých

čísel?“

„Cože?“ Vrátil se v myšlenkách zase zpátky k ní. Neuvědomil si, že promluvil nahlas.

„Proč tedy ty úniky předvádíš, když máš takový pocit?“

„Ty si myslíš, že když budeš strach ignorovat, odejde sám od sebe?“ zeptal se jí. „Když jsem byl malý,“

řekl klidně, „byla to skříň a já jsem nemohl ven. Teď je to lodní kufr nebo trezor a já nemůžu uniknout.“

„Ach, Piercei.“ Ryan se mu zabořila obličejem do hrudi. „Promiň mi to. Nemusíš o tom mluvit.“

Ale on musel. Poprvé od svého dětství se slyšel o tom mluvit. „Víš, já si myslím, že vzpomínka na vůně apachy s člověkem zůstává déle než cokoli jiného. Vždycky si budu pamatovat docela jasně, čím byl cítitmůj otec. Teprve deset let potom, co jsem ho viděl naposled, jsem zjistil, co to bylo. Byl cítit džinem.Nebyl bych mohl říct, jak vypadal, ale pamatoval jsem si tu vůni.“

Mluvil a přitom se stále díval do stropu. Ryan věděla, že na ni zapomněl, když se začal vracet do svéminulosti. „Jednou večer, když mi bylo asi patnáct, jsem byl dole ve sklepě. Rád jsem tam pátral, kdyžvšichni ostatní byli v posteli. Narazil jsem tam v jednom koutě na úplně opilého domovníka s láhví džinu v

ruce. Ta vůně, vzpomínám si, že jsem byl na chvíli úplně vyděšený, aniž bych věděl proč. Ale šel jsem kněmu, zvedl jsem tu láhev a poznal jsem to. A přestal jsem se bát.“

Potom byl Pierce dlouhou dobu zticha, ani Ryan nic neříkala. Čekala, chtěla, aby pokračoval, ale věděla,že se ho nemůže na nic ptát. Místnost byla tichá, až na tlukot jeho srdce pod jejím uchem.

„Byl to velmi krutý, velmi nemocný člověk,“ zamumlal Pierce a ona věděla, že mluví opět o svém otci. „Po

celá léta jsem si byl jistý, že to znamená, že mám stejnou nemoc.“

Ryan ho pevně stiskla a zavrtěla hlavou. „V tobě není nic krutého,“ zašeptala. „Nic.“

„Myslela by sis to, kdybych ti řekl, odkud jsem přišel?“ zeptal se. „Byla bys pak ochotna dovolit mi, abychse tě dotknul?“

Ryan zvedla hlavu a polkla slzy. „Bess mi to řekla už před týdnem,“ řekla odhodlaně. „A jsem tady.“ Pierce

nic neřekl, ale cítila, jak jí jeho ruka vyklouzla z vlasů. „Nemáš právo se na ni zlobit. Je to ta nejoddanější

žena, jakou jsem kdy potkala. Řekla mi to, protože věděla, že o tebe stojím, věděla, že tě chci pochopit.“

Byl velice tichý. „Kdy?“

„Tu noc…“ Ryan zaváhala a nadechla se. „Po premiéře.“ Přála si, aby mohla vidět jeho výraz, ale zakrývaljej závoj tmy. „Řekl jsi, že se staneme milenci, až tě poznám,“ připomněla mu. „Měl jsi pravdu.“ Hlas se jíchvěl, polkla. „Lituješ toho?“ Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost, než odpověděl. „Ne.“ Pierce ji znovupřitáhl k sobě. „Ne.“ Políbil ji na spánek. „Jak bych mohl litovat toho, že jsem tvým milencem?“

„Tak nelituj toho, že tě znám. Jsi ten nejbáječnější muž, jakého jsem kdy potkala.“

Zasmál se tomu, napůl pobaveně, napůl dojatě. A zjistil také, že se mu ulevilo. Ta úleva byla nesmírná. Ažse z toho znovu rozesmál. „Ryan, to je neuvěřitelné, co říkáš.“

Zvedla bradu. „Je to pravda, ale už ti to nikdy neřeknu. Stouplo by ti to do hlavy.“ Zvedla dlaň k jehotváři. „Ale pro dnešní večer ti dovolím, aby ses z toho radoval. A kromě toho,“ dodala a zatahala ho zaucho, „líbí se mi, jak se ti obočí na koncích zdvíhá nahoru.“ Políbila ho na ústa, pak se mu její rty začalytoulat po obličeji. „A taky to, jak píšeš svoje jméno.“

„Jak píšu co?“ zeptal se.

„Svoje jméno na smlouvách,“ vysvětlila mu Ryan. „Je to velice elegantní.“ Cítila, jak se začíná usmívat, jakse mu tváře pohybují. „A co se ti líbí na mně?“ zeptala se.

„Chuť tvého těla,“ řekl okamžitě. „Je dokonalá.“

Ryan ho kousla do spodního rtu, ale on ji převalil a proměnil trest na velmi uspokojivý polibek. „Já jsemvěděla, že ti to stoupne do hlavy,“ řekla znechuceně. „Teď chci spát.“

„Myslím, že ne,“ opravil ji Pierce a jel ústy směrem dolů.

Opět měl pravdu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Loučení s Piercem byla jedna z nejtěžších věcí, které kdy Ryan musela udělat. Byla v pokušení

zapomenout na všechny povinnosti, na všechny své ambice a poprosit ho, aby ji vzal s sebou. Co jiného

jsou její ambice, než prázdné cíle, když není s ním? Řekla by mu, že ho miluje, že nezáleží na ničem, jen

na tom, aby byli spolu.

Avšak když se na letišti loučili, přinutila se k úsměvu, políbila ho na rozloučenou a nechala ho jít. Muselaletět do Los Angeles, zatímco on jel nahoru po pobřeží. Práce, která je svedla dohromady, je teď zaserozdělila.

Pořád ještě spolu nehovořili o budoucnosti. Ryan zjistila, že Pierce o zítřku nemluví. Uklidnilo ji, že s nímluvil o minulosti, i když jen krátce. Byl to první krok, možná větší, než si oba uvědomovali.

Čas řekne, pomyslela si Ryan, jestli to, co mezi nimi bylo v Las Vegas, zesílí nebo vybledne. Tohle jeobdobí čekání. Věděla, že jestli má nějaké pochybnosti, vyjdou na povrch teď, když jsou rozděleni. Když jsou lidé od sebe odloučeni, neznamená to vždycky, že láska vzroste. Znamená to také, že krev i hlava

vychladnou.

Pochybnosti mají ve zvyku vznikat, když je dost času na přemýšlení. Až Pierce přijede do Los Angeles naprvní porady o speciálu, dostane svou odpověď.

Když Ryan vstoupila do své kanceláře, podívala se na hodinky a smutně si uvědomila, že čas a pracovnírozvrh jsou opět součástí jejího světa. Rozloučila se s Piercem teprve před hodinou a už se jí po němnesnesitelně stýskalo. Myslí na ni, právě teď, v tomto okamžiku? Jestli se dostatečně silně soustředí,pozná, že na něho myslí? Ryan se s povzdechem posadila za psací stůl. Od té doby, co se zapletla sPiercem, byla její představivost volnější. Musela si připustit, že byly okamžiky, kdy věřila na kouzla.

Co se to s vámi stalo, slečno Swanová, ptala se sama sebe. Nemáte nohy na zemi, kam patří. To je láska,dumala a opřela si bradu do dlaní. Když je člověk zamilovaný, nic není nemožné.

Kdo může říct, proč otec onemocněl a poslal ji místo sebe za Piercem? Jaká síla vedla její ruku, abyvybrala tu osudnou kartu z balíčku? Proč si kočka v bouřce vybrala právě její okno? Docela určitě existujelogické vysvětlení pro každý krok, který ji dovedl blíž k situaci, ve které se v tomto okamžiku nachází. Ale

zamilovaná žena nechce žádnou logiku.

Muselo to být nějaké kouzlo, říkala si Ryan s úsměvem. Cítila to od prvního okamžiku, kdy se jejich očisetkaly. Jen jí trvalo nějaký čas, než si to uvědomila. Teď, když to ví, může jen čekat a doufat, že tovydrží. Ne, opravila se, nestačí jen doufat. Musí se snažit, aby to vydrželo. Jestli to bude vyžadovattrpělivost, bude trpělivá.

Jestli to bude chtít činy, bude jednat. Ale postará se o to, aby to fungovalo, i kdyby se měla sama pokusit

o čarování.

Zavrtěla hlavou a opřela se v židli. Nedá se nic dělat, dokud se Pierce nevrátí zpátky do jejího života.Bude to trvat týden. Teď musí pracovat. Nemůže jen tak mávnout rukou a nechat zmizet všechny ty dny,které zbývají do jeho návratu. Musí je něčím vyplnit. Ryan otevřela své poznámky o Piercei Atkinsovi azačala je přepisovat. Za necelou půlhodinu se ozval bzučák na jejím stole.

„Ano, Barbaro?“

„Šéf vás chce vidět.“

Ryan se zamračila na poházené papíry na svém stole. „Hned teď?“

„Hned teď.“

„Tak dobře. Děkuju.“

Ryan v duchu klela, ale srovnala papíry, pak z nich vybrala ty, které byly v takovém pořádku, aby si jemohla vzít s sebou. Taky mohl počkat pár hodin, až si to tady dám trochu do pořádku, pomyslela si. Aleuž je to tak, že se jí při tomto projektu bude otec dívat přes rameno. Má před sebou ještě dlouhou cestu,než Bennetu Swanovi dokáže, že je schopná jednat samostatně. To věděla, a tak dala papíry do složky a

šla za otcem.

„Dobré ráno, slečno Swanová.“ Sekretářka Benneta Swana zvedla oči, když Ryan vstoupila. „Jak jste seměla?“

„Velmi dobře, děkuji.“ Ryan si všimla, že se ženiny oči na okamžik zastavily na drahých perlovýchnáušnicích v jejích uších. Ryan si vzala otcův dárek k narozeninám, protože věděla, že jej bude chtít viděta ujistit se, že vybral správně, a že si Ryan dárku váží.

„Pan Swan musel na okamžik odejít, ale bude tu hned. Chce, abyste počkala u něho v kanceláři. Pan Rossje už vevnitř.“

„Vítám tě zpátky, Ryan.“ Ned vstal, když za sebou zavřela dveře. V ruce držel kouřící šálek kávy.

„Nazdar, Nede. Ty se zúčastníš téhle porady?“

„Pan Swan si přeje, abych na tom pracoval s tebou.“ Vrhl na ni kouzelný, napůl omluvný úsměv.

„Doufám, že ti to nevadí.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla rezolutně. Položila na stůl složku a přijala kávu, kterou jí Ned nabídl. „V jaké

funkci?“

„Budu koordinátor produkce,“ řekl jí. „Pořád ještě to bude tvoje dítě, Ryan.“

„Ano.“ S tebou jako se svým hlídačem, pomyslela si hořce. Swan bude pořád ještě mít hlavní slovo.

„Jaké to bylo v Las Vegas?“

„Jedinečné,“ řekla mu Ryan a přešla k oknu.

„Doufám, že sis našla čas a zkusila štěstí ve hře. Pracuješ příliš tvrdě, Ryan.“

Dotkla se znamení na krku a usmála se.

„Trochu jsem hrála jedenadvacet a vyhrála jsem.“

„Opravdu? To ti gratuluju.“

Napila se kávy a postavila šálek na stůl. „Myslím, že mám první podklad pro to, co bude vyhovovatPierceovi, Swan Productions i televizi,“ pokračovala. „On nepotřebuje žádná velká jména, aby přitáhlpříznivé hodnocení. Myslím, že víc než jeden host by bylo zbytečné. Pokud jde o výpravu, musím sipromluvit s návrháři, ale mám už na mysli něco docela určitého. Pokud jde o sponzory…“

„O obchodech si můžeme promluvit později,“ přerušil ji Ned. Přistoupil k ní a obtočil si konečky jejíchvlasů kolem prstů. Ryan se ani nepohnula, upřeně se dívala z okna. „Stýskalo se mi po tobě, Ryan,“ řeklNed jemně. „Připadalo mi, že jsi pryč celé měsíce.“

„To je divné,“ zamumlala a dívala se, jak po obloze přeletělo letadlo. „Ještě nikdy mi žádný týden neuběhl

tak rychle.“

„Miláčku, jak dlouho mě ještě budeš trestat?“ Políbil ji na vršek hlavy. Ryan nepocítila odpor. Necítilavůbec nic. Je to divné, Neda to k ní přitahuje víc od té doby, co ho odmítla. Je teď nějaká jiná, alenedokázala říct, v čem to je. „Kdybys mi dala příležitost, vynahradil bych ti to.“

„Já tě netrestám, Nede.“ Ryan se k němu obrátila obličejem. „Je mi líto, jestli ti to tak připadá.“

„Ty se na mne pořád ještě zlobíš.“

„Ne, už jsem ti řekla, že ne.“ Povzdechla si a rozhodla se, že bude lepší pročistit vzduch mezi nimi. „Měla

jsem vztek a urazilo mě to, ale už mě to přešlo. Nikdy jsem tě nemilovala, Nede.“ Nelíbil se mu náznak omluvy v jejím hlase. Zatlačilo ho to do defenzívy. „Teprve jsme se začali poznávat.“Když se chystal vzít ji za ruce, zavrtěla hlavou.

„Ne, myslím si, že mě vůbec neznáš. A,“ dodala bez hořkosti, „pokud chceme být k sobě upřímní, o to ti

přece vůbec nešlo.“

„Ryan, kolikrát se ještě mám omlouvat za ten hloupý návrh?“ V jeho hlase se uraženost mísila s lítostí.

„Nežádám tě o omluvu, Nede, pokouším se udělat mezi námi jasno. Udělal jsi chybu, když sis myslel, že

bych mohla ovlivnit svého otce. Máš na něho větší vliv než já.“

„Ryan…“

„Ne, poslouchej mě,“ trvala na svém. „Ty sis myslel, že protože jsem Swanova dcera, bude mi naslouchat.

To prostě není pravda a nikdy nebyla. Jeho obchodní společníci mají u něho větší slovo než já. Ztrácel jsizbytečně čas, když sis mě snažil pěstovat, aby ses dostal k němu. A když to ponecháme stranou,“pokračovala, „nemám zájem o muže, který mě chce použít jako odrazový můstek. Jsem si jistá, že spoludokážeme dobře pracovat, ale nemám zájem tě vidět mimo tuto kancelář.“

Oba sebou trhli, když zaslechli, jak se zavírají dveře kanceláře.

„Ryan… Rossi.“ Bennet Swan šel ke svému stolu a posadil se.

„Dobré ráno.“ Ryan se posadila na židli. Byla by ráda věděla, kolik toho otec zaslechl. Nedal na sobě nicznát, a tak Ryan sáhla po složce. „Načrtla jsem své myšlenky a nápady o Atkinsovi,“ začala. „Ale nemělajsem čas dokončit úplnou zprávu.“

„Dej mi co máš.“ Pokynul Nedovi, aby se posadil a pak si zapálil doutník.

„Má velmi sevřený klubový program.“ Ryan si propletla prsty, aby je udržela v klidu. „Sám jsi vidělzáznamy z jeho představení, takže víš, že jeho vystoupení jde od eskamotérských triků až kekomplikovaným iluzionistickým číslům a únikům, trvajícím dvě nebo tři minuty. Při únicích bude určitý časmimo záběr, ale to obecenstvo očekává.“ Odmlčela se a přehodila si nohu přes nohu. „Samozřejmě víme,že pro televizi budou potřebné určité úpravy, ale nevidím v tom žádný problém. Je to výjimečně tvořivýčlověk.“

Swan ze sebe vydal zavrčení, které mohlo znamenat souhlas a natáhl ruku pro Ryaninu zprávu. Vstala,podala mu ji a pak se zase posadila. Všimla si, že není právě v nejlepší náladě. Někdo se mu znelíbil.Může být jen ráda, že to nebyla ona.

„Je to trochu tenké,“ prohlásil, když se podíval na složku.

„Nebude to tak tenké koncem dne.“

„Chci s Atkinsem mluvit osobně příští týden,“ oznámil Swan a listoval ve složce. „Režírovat to bude

Coogar.“

„Výborně, ráda s ním pracuju. Pro výpravu bych chtěla Bloomfielda,“ řekla jako mimochodem a zadržela

dech.

Swan zvedl oči a podíval se na ni upřeně. Bloomfield byl jeho vlastní volba. Rozhodl se pro něho ani nepřed hodinou. Ryan bez mrknutí snášela jeho tvrdý pohled. Swan si nebyl docela jistý, jestli ho potěšilonebo rozzlobilo, že je dcera o krok před ním.

„Zvážím to,“ řekl a vrátil se ke zprávě. Ryan si tiše vydechla.

„Přivede si svého vlastního hudebního režiséra,“ pokračovala Ryan a myslela přitom na Linka. „A svůjvlastní personál a vybavení. Pokud bude nějaký problém, řekla bych, že to bude v tom přinutit ho, abyspolupracoval s našimi lidmi při zkouškách a na scéně. Dělá věci svým vlastním způsobem.“

„To se nějak zařídí,“ zabručel Swan. „Ross bude tvůj koordinátor produkce.“ Zvedl hlavu a podíval seRyan do očí.

„To jsem pochopila.“ Klidně se na otce dívala. „Nemůžu namítat proti tvé volbě, ale mám pocit, že kdyžjsem producentem tohoto projektu, měla bych si vybrat svůj vlastní tým.“

„Ty nechceš s Rossem pracovat?“ zeptal se jí Swan, jako kdyby Ned neseděl vedle ní.

„Myslím si, že Ned a já budeme velmi dobře spolupracovat,“ řekla mírně. „A jsem si jistá, že Coogar znákameramany, které si bude přát. Bylo by směšné mu do toho mluvit. Avšak,“ dodala s náznakem oceli v

hlase, „také vím, s kým chci já spolupracovat na tomhle projektu.“

Swan se opřel v křesle a chvíli bafal z doutníku. Tváře mu trochu zčervenaly, bylo to varování. „Co ty

sakra víš o produkci?“ vyrazil na ni.

„Dost na to, abych produkovala tenhle speciál a aby to byl úspěch,“ odpověděla. „Tak jak jsi mi to předpár týdny řekl.“

Swan už měl dostatek času na to, aby zalitoval, že podlehl náhlému popudu a souhlasil s Pierceovýmipodmínkami. „Jsi producentkou jen na papíře,“ řekl jí stroze. „Tvoje jméno bude na titulcích. Jinak budešdělat, co se ti řekne.“

Ryan pocítila zachvění v žaludku, ale nepřestala se otci dívat do očí. „Pokud to bereš takhle, tak mě ztoho odvolej hned.“ Pomalu vstala. „Ale jestli zůstanu, chci dělat něco víc, než se dívat na svoje jméno na

titulcích. Vím, jak ten muž pracuje a znám televizi. Pokud ti to nestačí, sežeň si někoho jiného.“

„Posaď se!“ zařval na ni. Ned se sesunul v židli o něco níž, ale Ryan zůstala stát. „Nedávej mi žádnáultimáta. Dělám v téhle branži už čtyřicet let.“ Uhodil dlaní do stolu. „Čtyřicet let! Tak ty tedy znáštelevizi,“ řekl opovržlivě. „Dát dohromady živé vystoupení není jako změnit klauzuli v nějaké zatracenésmlouvě. Nemůžu si dovolit, aby ke mně nějaká hysterická mladá holka přiběhla pět minut před začátkem

živého vysílání s tím, že nějaký přístroj nefunguje.“

Ryan spolkla syrový vztek a odpověděla chladně. „Nejsem hysterická mladá holka a nikdy jsem za teboukvůli ničemu nepřiběhla.“

Byl naprosto konsternován, zůstal na ni zírat. Hryzalo ho svědomí, ale tím byla jeho zlost výbušnější.„Teprve sis v tom omočila nohy,“ utrhl se na ni a prudce zavřel složku. „A omočila sis je jenom proto, žejsem to já řekl. Budeš se řídit mými radami, když ti je dám.“

„Tvými radami?“ ozvala se Ryan. Oči se jí leskly protichůdnými pocity, ale hlas měla pevný. „Vždycky jsem

respektovala tvé rady, ale dnes jsem tu žádné neslyšela. Jen rozkazy. Nechci od tebe žádné laskavosti.“

Otočila se a mířila ke dveřím.

„Ryan!“ Teď už byl dokonale rozzuřený. Ještě nikdy nikdo si něco takového k Bennetu Swanovi nedovolil.„Pojď zpátky a sedni si. Mladá dámo!“ zařval, když ignorovala jeho příkaz.

„Nejsem tvoje mladá dáma,“ řekla a obrátila se zpátky k němu. „Jsem tvoje zaměstnankyně.“

Zarazilo ho to, upřeně se na ni díval. Jak na to má odpovědět? Mávl netrpělivě rukou směrem k židli.„Posaď se,“ začal znovu, ale ona zůstala stát u dveří. „Tak si přece sedni,“ opakoval, v hlase měl vícpodráždění než vzteku.

Ryan se vrátila a klidně zaujala své místo. „Vezměte si Ryaniny poznámky a začněte pracovat narozpočtu,“ řekl Nedovi.

„Ano, pane.“ Ned byl vděčný, že může odejít, vzal složku a odešel. Swan čekal, až se za ním zavřoudveře. Pak se podíval na svou dceru.

„Co chceš?“ zeptal se jí poprvé v životě. Oba si tu skutečnost uvědomili současně.

Ryan si dala načas, aby oddělila své osobní pocity od profesionálních. „Stejný respekt, jaký bys měl ke

každému jinému producentovi.“

„Nemáš za sebou žádnou práci v oboru,“ poznamenal.

„Ne,“ souhlasila s ním. „A nebudu ji mít nikdy, když mi budeš svazovat ruce.“

Swan si povzdechl, všiml si, že mu doutník zhasl a hodil jej do popelníku. „Televize má volné okénko třetíneděli v květnu, od devíti do deseti, podle času na východním pobřeží.“

„To nám dává jen dva měsíce.“

Přikývl. „Chtějí to ještě před letní sezonou. Jak rychle dokážeš pracovat?“

Ryan zvedla obočí a usmála se. „Dost rychle. Chci jako hosta Elaine Fisherovou.“

Swan přivřel oči. „To je všechno?“ zeptal se suše.

„Ne, to je jen pro začátek. Má talent, je krásná a je stejně oblíbená u mužů jako u žen. Kromě toho mázkušenosti z práce v klubech a v divadle,“ dodala, když viděla, že se Swan mračí a nic neříká. „Ty jejívelké, bezelstné oči budou dokonalý kontrast k Pierceovi.“

„Natáčí v Chicagu.“

„Ten film končí příští týden.“ Ryan se na něho klidně usmála. „A kromě toho má smlouvu se SwanProductions. Když se film o týden nebo o dva opozdí, nebude to vadit,“ řekla, když dál mlčel. „Budeme ji v

Kalifornii potřebovat jen pár dní. Celé představení drží Pierce.“

„Má jiné závazky,“ podotkl Swan.

„Těch pár dní se mezi ně ještě vejde.“

„Zavolej jejího agenta.“

„To udělám.“ Ryan znovu vstala. „Domluvím si schůzku s Coogarem a pak se ozvu.“ Na chvíli se odmlčela,

pak z náhlého popudu obešla otcův psací stůl a postavila se vedle jeho křesla. „Celá léta jsem se dívala,jak pracuješ,“ začala. „Nečekám, že ke mně budeš mít stejnou důvěru, jako máš k sobě nebo k někomu sdlouholetou zkušeností. A když udělám chyby, nechtěla bych, abys je přehlížel. Ale když odvedu dobroupráci, a já ji odvedu, chci si být jistá, že jsem ji opravdu udělala a ne že jsem si za ni jen připsalazásluhy.“

„Je to tvoje dítě,“ řekl prostě.

„Ano,“ přikývla Ryan. „Přesně. Je mnoho důvodů, proč je pro mne tenhle projekt obzvlášť důležitý.Nemůžu slíbit, že neudělám žádnou chybu, ale můžu slíbit, že na tom budu pracovat tak tvrdě jako nikdo

jiný.“

„Nenech se od Coogara moc sekýrovat,“ zamumlal za okamžik. „Rád dohání producenty k šílenství.“

Ryan se usmála.

„Slyšela jsem ty zkazky o něm. Nedělej si starosti.“ Už chtěla znovu odejít, pak si na něco vzpomněla.Trochu zaváhala, potom se lehce dotkla rty jeho tváře. „Děkuju za ty náušnice. Jsou moc hezké.“

Swan k ní zvedl oči a podíval se na ně. Klenotník ujistil jeho sekretářku, že je to vhodný dárek a dobráinvestice. Co jen napsal v dopise, kterým jí ty náušnice poslal? Byl zklamaný, že si nemůže vzpomenout arozhodl se, že požádá sekretářku o kopii.

„Ryan.“ Swan ji vzal za ruku. Viděl, že při tom jeho gestu překvapeně zamrkala a podíval se na své prsty.Vyslechl celý její rozhovor s Nedem, než vešel do kanceláře. Rozzlobilo ho to. Teď, když viděl, že jeho

dceru ohromilo, že ji vzal za ruku, byl na rozpacích.

„Měla ses v Las Vegas dobře?“ zeptal se, protože nevěděl, co jiného by řekl.

„Ano.“ Ani Ryan nevěděla, co má dělat, vrátila se tedy k obchodním záležitostem. „Myslím, že to bylchytrý tah. Tím, že jsem viděla Pierce pracovat zblízka, jsem získala dobrý zorný úhel. Je to mnohemcelkovější pohled než na videozáznamu. A poznala jsem lidi, se kterými pracuje. To nemůže škodit, ažbudou pracovat se mnou.“ Znovu se zmateně podívala na jejich spojené ruce. Je snad nemocný? Rychlese mu podívala do obličeje. „Já… zítra ti pošlu mnohem výstižnější zprávu.“

Swan čekal, až skončí. „Ryan, kolik let ti bylo včera?“ pozorně se na ni díval. V očích měla nejdřív údiv,pak se zachmuřila.

„Dvacet sedm,“ řekla zpříma.

Dvacet sedm! Swan se zhluboka nadechl a pak pustil její ruku. „Někde jsem ztratil pár let,“ zamumlal. „Jdise domluvit s Coogarem,“ řekl jí potom a začal se probírat v papírech na svém stole. „A pošli mi

memorandum, až se spojíš s agentem Fisherové.“

„Dobře.“

Přes okraj papírů se Swan díval, jak jde ke dveřím. Když byla pryč, opřel se v křesle. S ohromením siuvědomil, že stárne.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Ryan zjistila, že produkce ji drží u papírů stejně spolehlivě jako práce se smlouvami. Trávila dny za psacím

stolem, u telefonu nebo v kanceláři někoho jiného. Byla to tvrdá, velmi namáhavá práce. Pracovní dobabyla dlouhá, problémy nekonečné. Ale přece v té práci našla zalíbení. Byla, koneckonců, dcera svéhootce.

Swan jí sice nedal volnou ruku, ale konflikt ráno po jejím návratu do Los Angeles přinesl své ovoce. Začaljí naslouchat. Většinou s překvapením zjistila, že s jejími návrhy souhlasí. Nevetoval je svévolně, jak seobávala, ale čas od času něco změnil. Swan tu branži znal z každého úhlu. Ryan poslouchala a učila se.

Její dny byly plné a chaotické. Její noci byly prázdné. Ryan věděla, že jí Pierce nezatelefonuje. To nebyljeho způsob. Bude ve své pracovní místnosti plánovat, cvičit, zdokonalovat. Pochybovala o tom, že sivůbec uvědomí běh času.

Mohla by samozřejmě zatelefonovat ona jemu, pomyslela si Ryan, když přecházela sem a tam po svémprázdném bytě. Mohla by si vymyslet spoustu věrohodných výmluv, aby mu zavolala. Byla změna vharmonogramu. To by byl platný důvod, i když věděla, že byl již informován prostřednictvím svéhoagenta. A byl tu nejmíň tucet dalších detailů, o kterých by si mohli promluvit před poradou příští týden.

Ryan se zamyšleně podívala na telefon, pak zavrtěla hlavou. Nechtěla s ním jednat o obchodníchzáležitostech a nemínila to použít jako zástěrku. Šla do kuchyně a pustila se do přípravy lehké večeře.

Pierce už po třetí zopakoval své vodní číslo. Bylo skoro dokonalé. Ale ’skoro‘ mu nikdy nestačilo. Pomyslelsi, ne poprvé, že objektiv kamery bude určitě mnohem ostřejší než lidské oko. Kdykoli se na sebe díval na

záznamu, našel nějakou chybičku. Pierceovi nevadilo, že jen on ví, kde má chyby hledat. Vadilo mu, žetam jsou. Prošel si tím číslem ještě jednou.

V jeho pracovní místnosti bylo ticho. I když věděl, že Link je nahoře u piana, k němu dolů žádný zvuk

nedolehl. Ale neslyšel by jej, ani kdyby byli ve stejné místnosti. Kriticky se na sebe díval v dlouhém

zrcadle, voda se třpytila ve skleněném válci, který visel bez opory ve vzduchu. Zrcadlo mu ale ukazovalo,že jej drží nahoře i dole, zatímco voda teče z dlaně do dlaně. Voda. To byl jeden ze čtyř živlů, které

zamýšlel ovládnout pro Ryanin speciál.

Myslel na to vystoupení spíš jako na její než na svoje. Myslel na ni místo toho, aby myslel na svou práci.

Půvabným pohybem rukou nalil Pierce vodu zpátky do džbánu.

Nejmíň desetkrát jí už téměř zatelefonoval. Jednou, ve tři hodiny ráno, měl už prsty na číselníku. Jen jejíhlas, chtěl jen slyšet její hlas.

Nedokončil vytáčení, připomněl si svůj slib nikdy nikoho k ničemu nenutit. Kdyby zatelefonoval,znamenalo by to, že očekává, že tam bude. Ryan je svobodná, může si dělat, co chce. Nemá na ni žádnéprávo. Ani na kohokoli jiného. I ten špaček, kterého chová, má dvířka klece neustále otevřená.

V jeho životě nikdy nebyl nikdo, komu by patřil. Sociální pracovníci vnesli do jeho života pravidla a soucit,ale nakonec byl jen jedním ze jmen na seznamu. Zákon se postaral o to, aby byl řádně umístěn a aby oněho bylo dobře pečováno. A zákon ho také držel připoutaného ke dvěma lidem, kteří ho nechtěli, alesoučasně ho odmítali pustit na svobodu.

I když měl někoho rád, například Bess a Linka, přijímal závazky, ale od nich žádné nevyžadoval. Možnáproto vymýšlel stále komplikovanější úniky. Pokaždé, když se mu to podařilo, dokazovalo to, že nikohonení možné zadržet napořád.

Ale přesto myslel na Ryan, místo aby pracoval.

Pierce vzal do ruky policejní pouta a studoval je. Přilehla čistě na její zápěstí. Tehdy ji držel. Pomalu sinasadil polovinu pout na pravé zápěstí a představoval si, že v druhé polovině je zamčena Ryanina ruka.

Co vlastně chce, přemýšlel. Připoutat ji k sobě? Vzpomněl si, jak je teplá, jak by po jediném dotyku nasákl

jejím teplem. Kdo by byl připoután ke komu? Pierce se rozčíleně vymanil z pout právě tak rychle, jako sedo nich zavřel.

„Kde jsou dva, tam jsou potíže,“ zaskřehotal Merlin ze svého bidýlka.

Pierce se na něho pobaveně podíval. „Myslim, že máš docela pravdu,“ zamumlal a chvíli cinkal pouty v

ruce. „Ale ty jsi jí taky nedokázal odolat, co?“ „Abrakadabra.“

„Opravdu abrakadabra,“ souhlasil s ním Pierce roztržitě. „Ale kdo očaroval koho?“

Ryan se právě chystala vstoupit do vany, když zaslechla klepání na dveře. „Sakra!“ To vyrušení jirozzlobilo, vklouzla do koupacího pláště a šla otevřít. Když otevírala dveře, přemýšlela, jak se rychle zbavínávštěvníka, aby jí koupel nevychladla.

„Piercei!“

Viděl překvapení v jejích očích. Pak, se směsí úlevy a potěšení, viděl její radost. Ryan se mu vrhla donáruče.

„Jsi skutečný?“ zeptala se, než se její ústa přimkla k jeho. Tělem jí projel pocit hladu. „Pět dní,“ mumlalaRyan a tiskla se k němu. „Víš, kolik hodin má pět dní?“

„Sto dvacet.“ Pierce ji od sebe trochu odtáhl a usmál se na ni. „Měli bychom radši jít dovnitř. Sousedi sedobře baví.“

Ryan ho vtáhla dovnitř a zavřela dveře tím, že ho k nim přitiskla. „Líbej mě,“ žádala. „Pořádně. Tak, abyto vynahradilo těch sto dvacet hodin.“

Jeho ústa klesla na její. Ucítila na rtech jeho zuby, slyšela, jak zasténal a přitiskl ji k sobě tak, že ji skororozmačkal. Pierce se snažil uvědomit si svou sílu a její křehkost, ale její jazyk sondoval, její ruce pátraly.Smála se tím chraptivým, vzrušeným smíchem, který ho doháněl k šílenství.

„Ano, opravdu jsi skutečný.“ Ryan si povzdechla a položila mu hlavu na rameno. „Jsi opravdový.“

Ale co ty, přemýšlel, trochu omámený tím polibkem.

Po posledním pomazlení se mu Ryan vymanila z paží. „Co tady děláš, Piercei? Nečekala jsem tě dřív než vpondělí nebo v úterý.“

„Chtěl jsem tě vidět,“ řekl prostě a zvedl dlaň k její tváři. „Chtěl jsem se tě dotknout.“

Ryan vzala jeho ruku a přitiskla si ji ke rtům. Kolem žaludku se mu rozhořel plamen. „Stýskalo se mi potobě,“ zašeptala a očima se vpila do jeho. „Moc. Kdybych byla věděla, že moje přání tě sem přivede, bylabych si to přála silněji.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli budeš volná.“

„Piercei,“ řekla tiše a položila mu ruce na prsa. „Ty si opravdu myslíš, že bych chtěla být s někým jiným?“

Upřeně se na ni díval, nemluvil. Cítila pod svýma rukama zrychlený tep jeho srdce.

„Pleteš se mi do práce,“ řekl konečně.

Ryan rozpačitě naklonila hlavu. „Ano? A jak?“

„Mám tě v hlavě, když bys tam neměla být.“

„Je mi to líto.“ Ale usmála se, bylo na ní vidět, že jí to vůbec není líto. „Rušila jsem tvé soustředění?“

„Ano.“

Jela mu rukama po hrudi ke krku. „To je špatné.“ Hlas měla škádlivý a svůdný. „Co s tím chceš dělat?“

Místo odpovědi ji Pierce strhl na podlahu. Bylo to tak rychlé, tak nečekané, že Ryan hlasitě vydechla, aleten zvuk spolkla jeho ústa. Plášť měla dole dřív, než se mohla nadechnout. Pierce ji přivedl k vyvrcholenítak rychle, že neměla sílu dělat nic jiného, než reagovat na zoufalou, vzájemnou touhu.

Šaty měl dole dřív, než si to uvědomila, ale neposkytl jí čas ho prozkoumat. Jedním pohybem ji Piercepřevrátil na sebe, pak ji zvedl, jako kdyby vůbec nic nevážila a posadil na sebe tak, že se do ní plněvnořil.

Ryan vykřikla ohromením i radostí. Z té rychlosti se jí zatočila hlava. Pocítila horko, kůže se jí zalila potem.

Otevřela oči doširoka, rozkoš se stávala nesnesitelnou. Viděla Pierceův obličej, zvlhlý vášní, oči zavřené.Slyšela každé jeho trhavé vydechnutí, jak zabořoval své dlouhé prsty do jejích boků, aby se pohybovala sním. Pak jí oči zakryla jemná blána, bílá, mlhavá blána, která jí zamžila zrak. Opřela se rukama o jehohrudník, aby nespadla. Ale přesto padala, pomalu, pomalu, naprosto vyčerpaná.

Když se mlha rozplynula, zjistila Ryan, že mu leží v náručí. Obličej měl zabořený v jejích vlasech. Jejichvlhká těla byla slepená k sobě.

„Teď už taky vím, že jsi skutečná,“ zamumlal Pierce a posloužil si jejími ústy. „Jak se cítíš?“

„Jako omámená,“ řekla Ryan zadýchaně. „Nádherně.“

Pierce se zasmál. Vstal a zvedl ji. „Vezmu tě do postele a budu se s tebou znovu milovat, než se

vzpamatuješ.“

„Hm, ano.“ Přejela mu rty po krku. „Nejdřív bych měla vypustit vodu z vany.“

Pierce pozvedl obočí, pak se usmál. S omámenou Ryan v náručí bloudil po bytě, až našel koupelnu. „Bylajsi ve vaně, když jsem zaklepal?“ „Skoro.“ Ryan vzdychla a přitiskla se k němu. „Chtěla jsem se zbavit toho, kdo by mě vyrušil. Byla jsem

velice naštvaná.“

Pohybem zápěstí otevřel Pierce horkou vodu naplno. „Ani jsem si nevšiml.“

„Copak jsi neviděl, že se tě chci zbavit?“

„Někdy mám hroší kůži,“ přiznal se. „Předpokládám, že voda zatím trochu vystydla.“

„Pravděpodobně,“ souhlasila s ním.

„Dala jsi tam moc bublinek.“

„Ouvej.“ Ryan prudce otevřela oči, když zjistila, že ji pokládá do vany.

„Je to studeně?“ Zasmál se na ni.

„Ne.“ Ryan natáhla ruku a zavřela horkou vodu. Na chvíli dovolila svým očím, aby se něm pásly, dlouhé,

štíhlé tělo, šlachovité svaly a úzké boky. Pak naklonila hlavu a zakroužila prstem v bublinkách. „Chtěl by

ses ke mně připojit?“ pozvala ho zdvořile.

„Napadlo mě to.“

„Prosím.“ Pokynula rukou. „Buď mým hostem. Byla jsem velmi nezdvořilá. Ani jsem ti nenabídla nic k

pití.“ Vyzývavě se na něho usmála.

Voda se zvedla, když se Pierce ponořil do vany. Seděl v nohách obličejem k ní. „Já moc nepiju,“ připomněl

jí.

„To já vím.“ Vážně pokývla hlavou. „Nekouříš, nepiješ, zřídka kleješ. Jste vzor všech ctností, pane

Atkinsi.“

Hodil po ní hrst pěny.

„V každém případě,“ pokračovala Ryan a otřela si pěnu z tváře, „jsem si s tebou chtěla promluvit o

návrzích scény. Chceš mýdlo?“

„Děkuji vám, slečno Swanová.“ Vzal si od ní mýdlo. „Řeknete mi něco o těch návrzích?“

„Samozřejmě. Myslím, že se ti ty návrhy budou líbit, možná budeš chtít nějaké menší změny.“ Posunula

se ve vaně, vydechla, když se nohama otřela o jeho. „Řekla jsem Bloomfieldovi, že chci něco

fantastického, středověkého, ale ne moc přeplácaného.“

„Žádná brnění?“

„Ne, jen atmosféra. Něco náladového, jako…“ Zmlkla, když vzal její nohu do rukou a začal ji mydlit.

„Ano?“ pobídl ji, aby pokračovala.

„Odstíny,“ řekla a cítila, jak jí nohou probíhá jemné pulzování rozkoše. „Tlumené barvy. Něco podobného,

jako máš ve svém obývacím pokoji.“

Začal jí masírovat lýtko. „Jen jedna scéna?“

Ryan se zachvěla v kouřící vodě, když jel namydlenými prsty po noze nahoru. „Ano, myslela jsem si –hmm, myslela jsem si, že základní nálada…“ Pomalu pohyboval rukou po noze nahoru a dolů, díval se jípřitom do obličeje.

„Jaká nálada?“ Zvedl ruku, aby jí krouživými pohyby namydlil prsa, zatímco druhou masíroval horní část

stehna.

„Sex,“ vydechla Ryan. „Jsi na jevišti velice sexy.“

„Opravdu?“ Slyšela v jeho hlase pobavený tón, tělem jí probíhaly drobné vlnky různých pocitů.

„Ano, dramatický a poněkud chladně sexy. Když vidím…“ Zajíkla se, nemohla popadnout dech. Kolem nístoupala opojná vůně koupelové soli. Cítila, jak jí voda šplouchá pod prsy, těs ně pod Pierceovýmaobratnýma rukama. „Tvé ruce,“ vydechla a ponořila se do žhavé, mučivé rozkoše.

„Co je s nimi?“ zeptal se a vklouzl do ní prstem.

„Čarují,“ řekla rozechvěle. „Piercei, nemůžu mluvit, když mi tohle děláš.“

„Mám přestat?“ Už se na něho nedívala. Měla zavřené oči. Pozoroval její obličej, dráždil ji jen konečkyprstů.

„Ne.“ Ryan našla pod vodou jeho ruku a přitiskla ji k sobě.

„Jsi tak krásná, Ryan.“ Voda se zahoupala, když se pohnul směrem k ní a začal ji jemně kousat do prsou,pak do rtů. „Tak měkká. Představoval jsem si tě, když jsem byl uprostřed noci sám. Jak se tě takhledotýkám. Nemohl jsem zůstat tak daleko od tebe.“

„Ne.“ Vjela mu rukama do vlasů a přitiskla k sobě jeho ústa pevněji. „Nezůstávej daleko ode mne. Užjsem čekala dost dlouho.“

„Pět dní,“ zamumlal a roztáhl jí nohy.

„To je jako celý život.“

Při jejích slovech mu cosi projelo hlavou, ale vášeň mu nedovolila o tom dále přemýšlet. Musí ji mít, to je

všechno.

„Piercei,“ zašeptala Ryan jako v mlze, „utopíme se.“

„Tak zadrž dech,“ navrhl a vzal si ji.

„Jsem si jistá, že tě otec bude chtít vidět,“ řekla Ryan Pierceovi příští den ráno, když zajížděl na její místov parkovacím komplexu agentury Swan Productions. „A předpokládám, že ty budeš chtít mluvit s

Coogarem.“

„Když už jsem tady,“ souhlasil s ní Pierce a vypnul motor. „Ale přijel jsem za tebou.“

Ryan se s úsměvem k němu naklonila a políbila ho. „Jsem moc ráda, že jsi to udělal. Můžeš tu zůstat přes

víkend, nebo se musíš vrátit?“

Zatahal ji za pramen vlasů za uchem. „To ještě uvidíme.“

Vystoupila z auta. Lepší odpověď nemohla očekávat. „Samozřejmě, první porada celého štábu jeplánovaná až na příští týden, ale nějak by se to dalo zařídit, aby ses se všemi mohl setkat už teď.“ Vešlido budovy. „Z kanceláře je obtelefonuji.“

Ryan ho rázně vedla chodbami, odpovídala na pozdravy. Všiml si, že jakmile prošla hlavním vchodem

budovy, byla samá práce.

„Nevím, kde je dnes Bloomfield,“ pokračovala, když mačkala knoflík výtahu. „Ale jestli nebude k zastižení,seženu ty scénografické návrhy a probereme je spolu.“ Když nastoupili, okamžitě začala měnit svůj dennírozvrh tak, aby se do něj vešel i Pierce. „Mohli bychom se spolu podívat i na časový harmonogram,“

mluvila dál. „Máme na to padesát dva minut. A…“

„Půjdete se mnou dnes na večeři, slečno Swanová?“

Ryan přerušila svou řeč, zjistila, že se na ni usmívá. Podívala se mu do očí a v tom okamžiku bylo obtížné

vzpomenout si na všechny plány na dnešní den. Myslela jen na to, co se stalo minulou noc. „Myslím, že

bych vás nějak mohla vtěsnat do svého programu, pane Atkinsi,“ prohlásila, když se dveře výtahu

otevřely.

„Podíváš se do kalendáře?“ zeptal se a políbil jí ruku.

„Ano.“ Ryan musela zadržet dveře, aby se znovu nezavřely. „A dnes se na mě takhle nedívej,“ dodala

zadýchaně. „Nemohla bych pracovat.“

„A proč?“ Vytáhla ho na chodbu. „Mohl bych to považovat za pomstu za to, že ty jsi mi znemožňovala

pracovat.“

Ryan ho nervózně uvedla do své kanceláře. „Jestli máme ten televizní speciál dát nějak dohromady…“

začala.

„Mám naprostou důvěru k velmi spolehlivé organizátorce, slečně Swanové,“ řekl Pierce lehce. Vytáhl si

židli a čekal, až se Ryan posadí za svůj pracovní stůl.

„S tebou asi bude těžká práce, co?“ zeptala se ho.

„Je to nanejvýš pravděpodobné.“

Pokrčila na něho nosem, vzala telefon a stiskla několik knoflíků. „Ryan Swanová,“ ohlásila se. „Je volný?“

„Čekejte prosím, slečno Swanová.“

Za okamžik uslyšela otcův netrpělivý hlas. „Mluv rychle, mám moc práce.“

„Promiň, že tě vyrušuju,“ řekla automaticky. „Pierce Atkins je u mne v kanceláři. Myslela jsem si, že bys

ho chtěl vidět.“

„Co tady dělá?“ chtěl vědět Swan. Než mohla Ryan odpovědět, pokračoval. „Přiveď ho ke mně nahoru.“

Zavěsil, ani nečekal na její souhlas.

„Rád by tě viděl hned teď,“ řekla Swan, když položila sluchátko.

Pierce přikývl a vstal současně s ní. Krátkost telefonického rozhovoru mu hodně napověděla. O pár minut

později, když vstoupil do Swanovi kanceláře, se toho dozvěděl mnohem víc.

„Vítám vás, pane Atkinsi.“ Swan vstal, obešel svůj masivní psací stůl a natáhl ruku k Pierceovi. „Jaké milé

překvapení. Očekával jsem, že se s vámi osobně setkám až příští týden.“

„Dobrý den, pane Swane.“ Pierce přijal nabízenou ruku, všiml si, že se Swan nepozdravil s dcerou.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl ho Swan širokým rozmachem ruky. „Co vám mohu nabídnout? Kávu?“

„Ne, nic, děkuji.“

„Swan Productions je velmi potěšena, že vás může počítat mezi své klienty, pane Atkinsi.“ Swan se opět

usadil za stolem. „Vkládáme do tohoto projektu spoustu energie. Propagace a kampaň v tisku se

rozběhnou co nevidět.“

„Já vím. Ryan mě o tom informovala.“

„Samozřejmě.“ Swan krátce kývl hlavou směrem ke své dceři. „Natáčet budeme ve studiu dvacet sedm.

Ryan může zařídit, aby vám ho dnes ukázali, jestli chcete. A cokoli jiného, o co byste měl zájem, když jste

tady.“ Znovu se na Ryan podíval.

„Ano, samozřejmě,“ řekla Ryan. „Myslela jsem si, že by se pan Atkins mohl setkat s Coogarem a

Bloomfieldem, jestli budou volní.“

„Zařiď to,“ nařídil a propustil ji. „A teď, pane Atkinsi, tu mám dopis od vašeho agenta. Je v něm několikbodů, které bych s vámi chtěl projít, než se setkáte s víc umělecky orientovanými členy naší společnosti.“

Pierce počkal, až za sebou Ryan zavře dveře. „Mám v úmyslu pracovat s Ryan, pane Swane. Uzavřel jsem

smlouvu s vaší agenturou s tou výhradou.“

„Přirozeně,“ odpověděl Swan, trochu vyvedený z míry. Většinou se klienti cítili polichoceni, když jimvěnoval svou osobní pozornost. „Ujišťuji vás, že pro vás pracuje velmi tvrdě.“

„O tom nepochybuji.“

Swan se podíval zpříma do šedých očí, které ho odhadovaly. „Ryan je producentkou toho speciálu na vaši

žádost.“

„Vaše dcera je velmi zajímavá žena, pane Swane.“ Pierce chvíli vyčkával, díval se, jak Swan přivírá oči.„Na profesionální úrovni,“ pokračoval uhlazeně, „mám naprostou důvěru v její schopnosti. Je bystrá, umíse dívat a bere svou práci velmi vážně.“

„Rád slyším, že jste s ní spokojený,“ odvětil Swan. Nebyl si jistý, co se za Atkinsovými slovy skrývá.

„Musel by to být obzvlášť stupidní člověk, kdo by s ní nebyl spokojený,“ řekl Pierce a pokračoval dřív, nežho Swan mohl přerušit. „Vám se nelíbí nadání a profesionální přístup?“

Swan chvíli Pierce studoval, pak se opřel v křesle. „Nebyl bych šéfem Swan Productions, kdyby se mitakové věci nelíbily,“ řekl suše.

„Tak si tedy rozumíme,“ podotkl Pierce mírně. „Které body jste si chtěl se mnou vyjasnit?“

Bylo čtvrt na šest, když skončilo setkání Pierce s Bloomfieldem. Ryan byla celý den v poklusu, zařizovalaschůzky, vzniklé z náhlého popudu a kromě toho dělala svou plánovanou práci. Neměla ani chviličku časpromluvit si téte-á-téte s Piercem. Teď, když spolu šli po chodbě z Bloomfieldovy kanceláře, si dlouze

vydechla.

„Tak to bychom měli. Není nad neočekávaný příchod kouzelníka, který by všechno obrátil naruby.Bloomfield je sice velmi ostřílený, ale měla jsem dojem, že čeká, až vytáhneš králíka z klobouku.“

„Neměl jsem klobouk,“ upozornil ji Pierce.

„A to by ti vadilo?“ zasmála se Ryan a podívala se na hodinky. „Musím se ještě zastavit v kanceláři avyřídit pár věcí, setkat se s otcem a říct mu, že…“

„Ne.“

„Ne?“ Ryan se na něho překvapeně podívala. „Chceš snad vidět ještě něco jiného? Nebo nebylo s těmiscénografickými návrhy něco v pořádku?“

„Ne,“ opakoval Pierce. „Nepůjdeš zpátky do své kanceláře, ani za otcem.“

Ryan se znovu zasmála a šla dál. „Nebude to trvat dlouho, asi tak dvacet minut.“

„Souhlasila jste, že se mnou půjdete na večeři, slečno Swanová.“

„Jakmile vyřídím těch pár věcí, které mám na stole.“

„To můžeš udělat v pondělí ráno. Máš tam něco naléhavého?“

„Ne, ale…“ Zmlkla, když ucítila něco chladného na zápěstí. Podívala se dolů a spatřila pouta. „Piercei, co

to děláš?“

Ryan zatáhla rukou, ale zjistila, že je pevně připoutána k jeho.

„Beru tě na večeři.“

„Piercei, sundej tu věc,“ nařídila mu podrážděně. „Je to směšné.“

„Později,“ slíbil a táhl ji k výtahům. Klidně čekal, až výtah dojede do jejich patra, dvě sekretářky se přitom

dívaly na něho, na pouta a na Ryan.

„Piercei,“ řekla tlumeně. „Okamžitě tu věc sundej. Dívají se na nás.“

„Kdo?“

„Piercei, já to myslím vážně!“ Zoufale zaúpěla, když se dveře výtahu otevřely a v něm se objevilo několik

dalších členů personálu agentury. Pierce vstoupil dovnitř. Neměla na vybranou, musela ho následovat.

„To mi zaplatíš,“ bručela a snažila se ignorovat tázavé pohledy.

„Řekněte mi, slečno Swanová,“ řekl přátelským, zvučným hlasem, „je vždycky tak obtížné přesvědčit vás,

abyste dodržela domluvenou schůzku na večeři?“

Ryan zavrčela něco nesrozumitelného a dívala se přímo před sebe.

Kráčeli spolu přes parkoviště, Ryan pořád ještě byla připoutaná k Pierceovi. „No tak, legrace skončila,“

naléhala. „Sundej mi to. Ještě nikdy v životě jsem se tak nestyděla! Máš vůbec ponětí, jak…“

Ale Pierceova ústa zastavila její prudký slovní projev. „Tohle jsem chtěl udělat celý den,“ řekl jí a pak ji

znovu políbil, než mohla něco namítnout.

Ryan se ze všech sil snažila zůstat rozzlobená. Ale jeho ústa byla tak měkká. Jeho ruka, kterou ji držel v

týle, tak něžná. Přitiskla se k němu, ale když ho chtěla obejmout kolem krku, pouta jí v tom zabránila.

„Ne,“ řekla pevně a upamatovala se. „Z toho se jen tak nevyvlíkneš.“ Odtáhla se od něho a chystala se

zuřivě se do něho pustit. Usmál se na ni. „Zatraceně, Piercei,“ řekla a vzdychla. „Polib mě ještě.“

Něžně ji políbil. „Jste velmi vzrušující, když se zlobíte, slečno Swanová.“

„Zlobila jsem se,“ zamumlala a vrátila mu polibek. „A pořád ještě se zlobím.“

„A pořád jsi vzrušující.“ Táhl ji k autu.

„A co teď?“ Zvedla jejich spoutané ruce vzhůru a tázavě se na něho podívala. Pierce otevřel auto a

pokynul jí, aby nastoupila. „Piercei!“ Ryan rozhořčeně zahoupala rukou. „Sundej to! Takhle nemůžeš

řídit.“

„Ale můžu. Musíš přelézt přes sedadlo řidiče,“ poučil ji a vstrčil do vozu.

Ryan chvíli seděla na sedadle řidiče a zuřivě se na něho dívala. „Tohle je absurdní.“

„Ano,“ souhlasil s ní. „A moc se mi to líbí. Přesedni si na vedlejší sedadlo.“

Ryan uvažovala o tom, že odmítne, ale pak si řekla, že by ji prostě na vedlejší sedadlo přenesl. Přesunula

se. Pierce se na ni usmál a nastartoval motor.

„Polož ruku na řadicí páku a půjde to docela dobře.“

Ryan poslechla. Jeho dlaň spočinula na hřbetu její ruky, když řadil zpátečku. „Ale jak dlouho mi to chceš

nechat?“

„To je zajímavá otázka. Ještě jsem se nerozhodl.“ Vyjel z parkoviště a zamířil k severu.

Ryan zavrtěla hlavou, pak se proti své vůli rozesmála. „Kdybys mi byl řekl, že máš takový hlad, šla bych s

tebou dobrovolně.“

„Já nemám hlad,“ řekl klidně. „Myslel jsem, že se zastavíme někde cestou a najíme se.“

„Cestou?“ opakovala po něm Ryan. „Cestou kam?“

„Domů.“

„Domů?“ Pohled z okénka jí ukázal, že míří ven z Los Angeles v opačném směru, než je její byt. „K tobě

domů?“ zeptala se nevěřícně. „Piercei, ale to je dvě stě čtyřicet kilometrů odsud.“

„Více méně,“ souhlasil s ní. „Nemusíš být v Los Angeles dřív než v pondělí.“

„V pondělí! Chceš snad říct, že tam jedeme na celý víkend? Ale to já nemůžu.“ Netušila, že dostane ještě

větší vztek, než už měla. „Nemůžu jen tak skočit do auta a odjet někam na víkend.“

„Proč ne?“

„No, já…“ Jeho otázka zněla tak rozumně, že musela hledat nějakou chybu. „Protože nemůžu. Jednak

nemám žádné šaty a…“

„Nebudeš je potřebovat.“

To ji zastavilo. Dívala se na něho s podivnou směsí vzrušení a paniky. „Ty mě unášíš.“

„Přesně.“

„Hm.“

„Nějaké námitky?“ zeptal se a vrhl na ni krátký pohled.

„To ti řeknu v pondělí,“ prohlásila a uvelebila se v sedadle, odhodlána vychutnat ten únos.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Ryan se probudila v Pierceově posteli. Otevřela oči do zářivého slunce. Sotva se rozednívalo, když ji Pierceprobudil a zašeptal jí, že jde dolů pracovat. Ryan sáhla po polštáři, přitáhla si jej blíž a ještě chvíli zůstala

ležet.

Jaký je to neobyčejný muž, uvažovala. Nikdy by si nepomyslela, že by mohl něco takového udělat.Připoutal ji k sobě a odvlékl s sebou na víkend jen v tom, co měla právě na sobě. Měla by být rozčílená,rozhořčená.

Ryan zabořila obličej do polštáře. Jak by se mohla zlobit? Jak by se mohla zlobit na muže, který jí každým

pohledem, každým dotykem dával najevo, jak moc ji potřebuje, jak moc po ní touží? Jak by mohla býtrozhořčená na muže, který po ní touží tolik, že ji unese, aby se s ní mohl milovat, jako kdyby byla tonejdrahocennější stvoření na světě?

Ryan se rozkošnicky protáhla, pak vzala hodinky z nočního stolku. Půl desáté! Lekla se. Jak jen může býttak pozdě? Zdálo se jí, že Pierce od ní odešel teprve před okamžikem. Vyskočila z postele a spěchala dosprchy. Budou spolu jen dva dny. Nemůže je prospat.

Když se vrátila do ložnice s ručníkem kolem těla, začala si pochybovačně prohlížet své šaty. Připustila, žeto má sice něco do sebe, když člověka unese temperamentní kouzelník, ale je škoda, že ji nenechal, abysi vzala něco s sebou. S filozofickým klidem se začala oblékat do kostýmu, který měla na sobě předchozíden. Pierce jí prostě bude muset najít něco jiného, co by si mohla vzít na sebe, ale teď to bude musetstačit.

Poněkud konsternované si Ryan uvědomila, že si nevzala ani kabelku. Ta pořád ještě leží ve spodnízásuvce jejího psacího stolu. Pokrčila nosem na svůj obraz v zrcadle. Vlasy má zcuchané, obličejnenalíčený. Nemá u sebe ani hřeben a rtěnku. Pierce bude muset něco vyčarovat. Myslela na to, když šlaza ním dolů.

Když sešla ze schodů, spatřila Linka, který právě odcházel. „Dobré ráno.“ Ryan zaváhala, nevěděla, co mumá říct. Když večer přijeli, nikde ho neviděla.

„Nazdar.“ Zasmál se na ni. „Pierce říkal, že jste tady.“

„Ano. Já, pozval mě na víkend.“ Zdálo se jí, že je to ta nejschůdnější cesta.

„Jsem rád, že jste tady. Postrádal vás.“

Oči se jí přitom rozzářily. „Mně se po něm taky stýskalo. Je tady?“

„V knihovně. Telefonuje.“ Pak zaváhal, Ryan si všimla, že se trochu začervenal.

Usmála se a sestoupila z posledního schodu. „Copak se děje, Linku?“

„Já, hm, dokončil jsem tu píseň, která se vám líbila.“

„To je vynikající. Ráda bych si ji poslechla.“

„Je na pianě.“ Byl ve strašných rozpacích, díval se na špičky svých bot. „Pak si ji můžete zahrát, jestli

chcete.“

„Vy tady nebudete?“ Chtělo se jí vzít ho za ruku jako malého chlapce, ale cítila, že by ho tím uvedla doještě větších rozpaků. „Ještě nikdy jsem vás neslyšela hrát.“

„Ne, já…“ Zrudl ještě víc, rychle se na ni podíval. „Bess a já… víte, ona by chtěla jet do San Franciska.“

Odkašlal si. „Ráda jezdí tou starou tramvají.“

„To je pěkné, Linku.“ Z náhlého impulsu ji napadlo, že by měla Bess pomoct. „Ona je vynikající žena,

nemyslíte?“

„Jistě. Žádná jiná není jako Bess,“ souhlasil s ní ochotně. Zase se díval na špičky bot.

„Ona si o vás myslí totéž.“

Na okamžik se jí podíval do obličeje, pak přes rameno.

„Myslíte?“

„Ale ano.“ Ryan bylo do smíchu, ale udržela vážnou tvář. „Vyprávěla mi, jak se s vámi poprvé setkala.Znělo to strašně romanticky.“

Link se nervózně zasmál. „Je moc hezká. Motá se kolem ní spousta mužů, když jsme na cestách.“

„To si umím představit,“ souhlasila s ním Ryan a rozhodla se, že ho trochu povzbudí. „Ale myslím, že onadává přednost muzikantům. Pianistům,“ dodala, když se na ni podíval. „Těm, kteří dokáží skládat krásné,romantické písničky. Nesmíte mařit čas, nemyslíte?“

Link na ni upíral oči, jako kdyby si přebírat její slova. „Cože? Hm, ano.“ Svraštil obočí a přikývl. „Myslím,

že ano. Musím za ní už jít.“

„Myslím, že je to dobrý nápad.“ Teď ho vzala za ruku a rychle mu ji stiskla. „Mějte se moc pěkně.“ „Jistě.“ Usmál se a obrátil se ke dveřím. S rukou na klice se zastavil a podíval se přes rameno. „Ryan,

opravdu se jí líbí pianisti?“ „Ano, Linku, opravdu.“

Zasmál se a otevřel dveře. „Sbohem.“

„Sbohem, Linku. Pozdravujte ode mne Bess.“

Když se za ním zavřely dveře, zůstala Ryan chvíli stát tam, kde byla. Je to sladký muž, pomyslela si. BudeBess držet palce. Byl by z nich nádherný pár, kdyby jen Link dokázal překonat svou ostýchavost. No, řekla

si Ryan s úsměvem, ona toho určitě při svém prvním pokusu v dohazovačství udělala dost. Zbytek už jena těch dvou.

Přešla halu a vstoupila do knihovny. Dveře byly otevřené, slyšela Pierceův klidný hlas.

I pouhý jeho zvuk v ní něco probudil. Když se zastavila ve dveřích, podíval se na ni.

Usmál se na ni, pokračoval v hovoru, ale pokynul jí, aby šla dál. „Pošlu vám přesnou specifikaci písemně,“

řekl a díval se, jak jde Ryan dovnitř a prohlíží si knihy. Proč ho pohled na ni v tom jejím pedantském,tmavém kostýmu nikdy nepřestane vzrušovat, pomyslel si. „Ne, potřebuji to mít hotové za tři týdny. Vícčasu vám na to nemůžu dát,“ pokračoval s očima upřenýma na Ryanina záda. „Musím s tím nějaký časpracovat, abych si byl jistý, že to můžu použít.“

Ryan se obrátila, sedla si na opěradlo křesla a dívala se na něho. Měl na sobě texasky a košili s krátkýmirukávy. Vlasy měl rozcuchané, jako kdyby si jimi projížděl rukama. Zdálo se jí, že nikdy nevypadalpřitažlivěji. Seděl zabořený v mohutném křesle a byl uvolněnější než obvykle. Avšak pořád ještě z něhovyzařovala energie. V tomto domě se zřejmě cítí pohodlněji než kdekoli jinde.

Dával dál pokyny někomu na druhém konci, ale Ryan viděla, že se na ni občas podívá. Napadlo jí něcouličnického. Snad by mohla ten jeho klid trochu pocuchat.

Pomalu vstala a začala zase přecházet po místnosti, vyzula si přitom boty. Vzala knihu z police,

prolistovala ji a zase vrátila na místo.

„Potřebuji, abyste mi všechny položky na seznamu doručili sem,“ prohlásil Pierce a díval se, jak si Ryansundává kabátek kostýmu. Přehodila jej přes opěradlo židle. „Ano, to je přesně to, co chci. Jestliže…“Přerušil se, když si začala rozepínat blůzu. Zvedla oči, když přestal mluvit a usmála se na něho. „Jestližese se mnou spojíte, až…“ Blůza sklouzla na zem, začala si nenuceně rozepínat zip na sukni. „Až budete…“pokračoval Pierce a snažil se vzpomenout, co chtěl říct, „až budete mít všechny položky, zařídímpřepravu.“

Ryan vystoupila ze sukně, která spadla kolem jejích nohou na zem, sehnula se a začala si rozepínatpodvazky na punčochách. „Ne, to nebude… nutné.“ Ryan trhla hlavou a hodila si vlasy na záda, pakvyslala na Pierce další úsměv. Několik vteřin se na něho dívala. „Ano,“ zamumlal Pierce do telefonu. „Ano,

to bude v pořádku.“

Nechala nylonky ležet na pohozené sukni a narovnala se. Živůtek měl zapínání vpředu. Ryan jednímprstem zatahala za mašličku mezi prsy, živůtek se uvolnil. Dívala se mu do očí, usmála se, když viděla, jak

je sklopil tam, kde si její prsty pohrávaly se šněrováním.

„Cože?“ Pierce zavrtěl hlavou. Mužův hlas na druhé straně linky byl v jeho uších jen nesrozumitelnýmbzučením. „Cože?“ opakoval, když se hedvábí rozevřelo. Velmi pomalu si Ryan živůtek sundala. „Zavolám

vás zpátky.“ Pierce hodil sluchátko do vidlice.

„Už jsi skončil?“ zeptala se a šla k němu. „Chtěla jsem si s tebou promluvit o své garderobě.“

„Líbí se mi to, co máš teď na sobě.“ Přitáhl ji k sobě na křeslo a našel její ústa. Ochutnala jeho divokoutouhu a zvláčněla.

„Byl to důležitý rozhovor?“ zeptala se, když se jeho rty přemístily na její krk. „Nechtěla jsem tě vyrušit.“

„To ti tak věřím.“ Sáhl po jejím prsu, zaúpěl, když se jej zmocnil. „Bože, já se z tebe zblázním! Ryan…“Hlas měl drsný naléhavou touhou, sesunul ji na podlahu. „Teď.“

„Ano,“ zašeptala, když do ní pronikl.

Ležel na ní, chvěl se. Dech měl trhavý. Ještě nikdy nikdo nedokázal takhle zničit veškerou jehosebekontrolu, pomyslel si. Je to děsné. Jedna jeho část chtěla vstát a odejít, aby si dokázala, že ještědokáže odejít. Avšak zůstal, kde byl.

„Nebezpečná,“ mumlal jí do ucha a přejížděl jí špičkou jazyka po jeho okraji. Slyšel, jak vzdychla. „Jsinebezpečná žena.“

„Hmm, a proč?“

„Znáš moje slabiny, Ryan Swanová. Možná že ty jsi moje slabina.“

„Je to zlé?“ zeptala se šeptem.

„Já nevím.“ Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Opravdu nevím.“

Ryan zvedla ruku a něžně mu sčesala vlasy z čela. „Dnes to nevadí. Dnes jsme jen my dva.“

Pohled, kterým se na ni podíval, byl dlouhý a pronikavý, jako když se jejich oči setkaly poprvé. „Čímčastěji jsem s tebou, tím víc jsme jen my dva.“

Usmála se, pak ho stáhla zpátky k době. „Když si mě poprvé políbil, celý svět zmizel. Pokoušela jsemsama sebe přesvědčit, že jsi mě zhypnotizoval.“

Pierce se zasmál, natáhl ruku a polaskal její prs. Bradavka byla ještě vztyčená a napjatá. Ryan se při tomdotyku zachvěla. „Umíš si vůbec představit, jak moc jsem tě tu noc chtěl vzít do postele?“ Palcem jí líněpřejížděl přes bradavku, poslouchal, jak se jí zrychluje dech. „Nemohl jsem pracovat, nemohl jsem spát.Jen jsem tam ležel a myslel jsem na to, jak jsi vypadala v tom kousíčku hedvábí a krajky.“

„Chtěla jsem tě,“ řekla Ryan přiškrceně, pomalu se v ní rozhořívala nová touha. „Šokovalo mě, že tě známteprve několik hodin a chci se s tebou milovat.“

„Byl bych se s tebou tehdy miloval takhle.“ Pierce se dotkl rty jejích úst. Líbal ji, používal jen rty, dokud

její ústa nebyla horká, měkká a hladová. Obě ruce měl teď v jejích vlasech, stahoval jí je z obličeje, jehojazyk něžně pustošil.

Zdálo se jí, že ji líbá nekonečně dlouho. Ozývaly se tiché, šeptavé zvuky, jak se jejich rty oddělovaly azase setkávaly. Horko jí stoupalo do hlavy, bylo to nesnesitelně krásné. Hladil jí ramena a polibekpokračoval a pokračoval. Věděla, že celý svět se soustředil do jeho rtů.

Dotýkal se jí po celém těle, ale jeho ústa zůstávala na jejích. Rukama mohl bloudit kdekoli, ale jehopolibek ji držel v zajetí. Zdálo se, že víc dychtí po její chuti než po dýchání. Chytila ho za ramena, zabořila

mu do nich nehty, vůbec si to neuvědomovala. Myslela jen na to, aby ten polibek trval věčně.

Věděl, že její tělo je zcela jeho, dotýkal se jí tam, kde to oběma působilo největší potěšení. Při nejmenším

náznaku rozevřela nohy. Jel špičkou prstu dolů a nahoru po jejím vnitřním stehně, cítil jeho hedvábnoustrukturu a její rozechvělou reakci. Na cestě k druhému stehnu se jen krátce dotkl středu, celou tu dobusi hrál s jejími rty.

Používal zuby a jazyk, pak už jen rty. Blouznivě mumlala jeho jméno, cítil na kůži, jak se celé jeho těloznovu rozechvívá. Sledoval rukama jemné vzedmutí jejích boků, křivku jejího pasu. Paže měla hebké jaksatén. V jejich dotyku nacházel nekonečné potěšení. Je jeho, pomyslel si znovu a musel potlačit výbušné

nutkání rychle se jí zmocnit. Místo toho nechal za sebe mluvit polibek. Mluvil o temné, naléhavé touze a

nekonečné něze.

I potom, co do ní vklouzl, nepřestával Pierce vychutnávat chuť jejích úst. Bral si ji pomalu, vyčkával, ažjejí touha naroste, potlačoval svou vlastní vášeň, až už ji nebylo možné zapírat.

Jeho ústa pořád ještě drtila její, když vykřikla v posledním záblesku rozkoše.

Nikdo než ona, pomyslel si zmámeně a vdechoval vůni jejích vlasů. Žádná jiná. Ryan ho objala pažemi apřitiskla ho blíž k sobě. Věděl, že je v pasti.

O několik hodin později položila Ryan dva steaky na gril. Měla na sobě Pierceovy texasky, upevněné vpase páskem, s nohavicemi několikrát založenými, aby se přizpůsobily její výšce. Přes boky jí jako pytelsplývalo příliš velké tričko. Ryan si vyhrnula rukávy nad lokty a pomáhala mu připravit večeři.

„Vaříš tak dobře jako Link?“ zeptala se a dívala se, jak přidává k salátu, který právě připravoval, kousky

smažené housky.

„Ne. Když jste unesená, slečno Swanová, nemůžete čekat žádná gurmánská jídla.“

Ryan šla a postavila se za něho, vklouzla mu pažemi kolem pasu. „Budeš žádat výkupné?“ S povzdechem

mu položila tvář na záda. Ještě nikdy v životě nebyla tak šťastná.

„Možná. Až s tebou skončím.“

Důkladně ho štípla, ale on se ani nepohnul. „Ty prevíte,“ řekla zamilovaně, vklouzla mu rukama pod košili

a prsty mu přejížděla po hrudi. Tentokrát pocítila, jak se zachvěl zase on.

„Rozptyluješ mě, Ryan.“

„To doufám. Není to právě jednoduché.“

„V poslední době jsi v tom měla značný úspěch,“ komentoval její poznámku, když mu hladila ramena.

„Dokážeš si opravdu vykloubit ramenní klouby, aby ses dostal ze svěrací kazajky?“ ptala se zvědavě.

Pobaveně dál krájel sýr na kostičky. „Kde jsi něco takového slyšela?“

„Ani nevím,“ řekla neurčitě. Nechtěla přiznat, že hltá všechno, co o něm bylo napsáno. „Také jsem

slyšela, že máš dokonalou kontrolu nad svými svaly.“ Ty sebou pod jejími zvědavými prsty zacukaly.Přitiskla se mu na záda, vychutnávala slabou vůni lesa, která k němu lnula. „Slyšela jsi také, že jím jen určité bylinky a kořínky, které sbírám za úplňku?“ Hodil si kus sýra do úst, pakse otočil a objal ji. „Nebo že jsem studoval magická umění v Tibetu, když mi bylo dvanáct?“ „Četla jsem, že tě vyučil Houdiniho duch,“ odpověděla. „Opravdu? Tak tohle jsem asi přehlédl. Je to velmi lichotivé.“ „Tobě se ale ve skutečnosti líbí všechny ty směšné věci, které o tobě píší, viď?“ „Samozřejmě.“ Políbil ji na nos. „Když se skutečnost a fantazie takhle smíchají dohromady, nikdo nikdy

neví, co nebo kdo jsi.“

Otočil si pramen jejích vlasů okolo prstu. „Čím víc o mně píší, tím větší mám soukromí.“

„A tvé soukromí je pro tebe důležité.“

„Když člověk vyrůstá tak jako já, naučí se vážit si ho.“

Ryan se mu přitiskla tváří na prsa. Pierce jí dal prst pod bradu a zvedl jí hlavu. Oči se jí leskly slzami.

„Ryan,“ řekl jí opatrně, „není třeba, abys mě litovala.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou, věděla, že nemá rád, když mu někdo projevuje soucit. S Bess to bylo stejné. „To já

vím, ale je těžké nelitovat malého chlapce.“

Usmál se, přejel jí prstem přes rty. „Byl velmi houževnatý.“ Odsunul ji od sebe. „Radši bys ty steaky měla

obrátit.“

Ryan se začala starat o steaky, věděla, že o té věci nechce už dál mluvit. Jak mu má vysvětlit, že chceznát každý detail jeho života, cokoli, co by jí ho ještě víc přiblížilo? Ale možná se mýlí, pomyslela si, když

se dotýká minulosti a nechce pomyslet na budoucnost. „Jak chceš ty steaky?“ zeptala se, sehnutá nad grilem.

„Napůl propečené.“ Víc ho zajímal pohled na ni, jak se skláněla nad grilem. „Link má na salát vlastní

zálivku. Je moc dobrá.“

„Kde se naučil vařit?“ zeptala se a obrátila druhý steak.

„Bylo to z nutnosti,“ řekl jí Pierce. „Rád jí. První léta, kdy jsme jezdili po světě, byl hubený. Ukázalo se, že

umí zacházet s vařečkou mnohem líp než já nebo Bess.“

Ryan se obrátila a usmála se na něho. „Víš, že dnes spolu jeli do San Franciska?“

„Ano.“ Nakrčil obočí. „No a co?“

„Je do ní právě tak blázen jako ona do něho.“

„To vím taky.“

„Mohl jsi za celá ta léta udělat něco, aby se věci mezi nimi pohnuly,“ řekla a gestikulovala přitomvidličkou. „Koneckonců jsou to tvoji přátelé.“

„Právě proto jim nechci do ničeho zasahovat,“ pronesl mírně. „Co jsi udělala?“

„No, do ničeho jsem se nepletla,“ pokrčila nosem. „Jen jsem ho trochu popostrčila správným směrem.Zmínila jsem se, že Bess dává přednost pianistům.“

„Aha.“

„Je tak ostýchavý,“ řekla podrážděně. „Bude v důchodu, než sebere odvahu, k, k…“

„K čemu?“ zeptal se Pierce s úsměvem.

„K čemukoli,“ řekla Ryan. „A přestaň na mne civět.“

„Já jsem něco takového dělal?“

„Víš to až moc dobře. Vůbec…“ Vydechla a upustila s rachocením vidličku, když se jí něco otřelo o kotníky.

„To je jen Kirké,“ uklidnil ji Pierce, pak se zasmál, když vzdychla. „Cítí maso.“ Sebral vidličku ze země a

opláchl ji, kočka se zatím třela Ryan o nohy a předla. „Snaží se tě přesvědčit, že si zaslouží kousek pro

sebe.“

„Tvoji miláčkové mají ve zvyku mě překvapovat.“

„To je mi líto,“ řekl. Ale smál se přitom, vůbec to nevypadalo, že by toho litoval.

Ryan si založila ruce v bok. „Ale rád se díváš, když mě něco vyvede z míry, viď?“

„Rád se na tebe dívám,“ odpověděl prostě. Zasmál se a chytil ji do náruče. „Musím připustit, že je velmi

zajímavé vidět tě, jak se v mých šatech pohybuješ bosá po kuchyni.“

„No,“ řekla vědoucně, „to asi bude syndrom jeskynního muže.“

„Ale ne, slečno Swanová.“ Hladil jí ústy krk. „Jsem váš otrok.“

„Skutečně?“ Ryan zvažovala zajímavé možnosti, které jí dalo jeho prohlášení. „Tak prostři stůl,“ přikázala

mu. „Mám už hrozný hlad.“ Jedli při svíčkách. Ryan neochutnala ani kousíček masa. Měla plnou hlavuPierce. Měli víno - cosi hladkého a lahodného, ale pro ni to mohla klidně být voda. V pytlovité košili atexaskách se cítila být ženou jako ještě nikdy předtím. Jeho oči jí neustále ujišťovaly, že je krásná,zajímavá, žádoucí. Vypadalo to, jako by ještě nebyli milenci. Namlouval si ji.

Rozpaloval ji pohledem, něžným slovem či dotykem ruky. Nikdy ji nepřestalo těšit a ohromovat, že má vsobě tolik romantiky. Musí přece vědět, že s ním bude za každých okolností, ale přesto se jí dvoří.Květiny, svíčky a slova okouzleného muže. Ryan se znovu zamilovala.

Seděli tam ještě dlouho potom, kdy oba ztratili zájem o jídlo. Víno teplalo, svíčky dohořívaly. Byl spokojený, že se na ni může dívat v mihotavém světle, nechával na sebe působit její tichý hlas. Veškerétouhy v něm mohly být utišeny tím, že se pouze dotkl prsty hřbetu její ruky. Nechtěl nic víc, než být s ní.

Vědět, že vášeň přijde později. V noci, až bude ve tmě ležet vedle něho. Teď mu stačilo, když viděl, jak se

usmívá.

„Počkáš na mě v obývacím pokoji?“ zeptal se a políbil jí prsty jeden po druhém. Paží jí proběhla chvějivá

rozkoš.

„Pomůžu ti s nádobím.“ Ale myšlenkami byla daleko, velmi daleko od praktických věcí.

„Ne, postarám se o to sám.“ Pierce jí otočil ruku a políbil dlaň. „Počkej na mě.“

Třásla se jí kolena, ale vstala, když ji zvedl za ruce. Nemohla z něho spustit oči. „Nebude ti to trvat moc

dlouho?“

„Ne.“ Sklouzl jí rukama po pažích. „Nebude, lásko.“ Něžně ji políbil.

Ryan kráčela do obývacího pokoje jako v mrákotách. Nebyl to polibek, ale jediné, prosté slovo, které jírozbušilo srdce. Je neuvěřitelné, že potom, co už spolu prožili, jí obyčejné slovo dokáže zrychlit tep. AvšakPierce zachází se slovy opatrně.

A je to noc plná kouzel, pomyslela si, když vstoupila do salonu. Noc stvořená pro romantickou lásku. Šla koknu a podívala se na oblohu. Dokonce i měsíc je v úplňku, jako kdyby věděl, že musí být. Bylo tak ticho,

že slyšela zvuk vln, narážejících na skálu.

Ryan si představila, že jsou na ostrově. Je to malý, větrem ošlehaný ostrov někde v temném moři. A nocijsou dlouhé. Žádný telefon, žádná elektřina. Z náhlého popudu se odvrátila od okna a začala zapalovatsvíčky, roztroušené po místnosti. V krbu bylo připravené dřevo, a tak přidržela zápalku u třísek. Suchédřevo se s praskotem vzňalo.

Vstala a rozhlédla se po místnosti. Světlo bylo přesně takové, jaké si přála, křehké a nehmotné, spohybujícími se stíny. Dodávalo to nádech tajemna, bylo to obrazem jejích citů k Pierceovi.

Ryan se podívala na sebe a přejela rukou tričko. Kdyby jen měla něco hezkého na sebe, něco bílého aprůsvitného. Ale třeba bude Pierceova fantazie tak živá jako ta její.

Hudba, napadlo jí najednou a rozhlédla se. Určitě má stereo, ale neměla ani tušení, kde je má hledat. Šla

k pianu.

Čekal tam Linkův notový papír. Při světle ohně z krbu a svíčky na pianě viděla Ryan docela dobře na noty.

Posadila se a začala hrát. Trvalo to jen chvíli, než ji melodie uchvátila.

Pierce stál ve dveřích a díval se na ni. Oči měla upřené na papír před sebou, zdálo se, že sní.

Ještě nikdy ji takhle neviděl, ponořenou do vlastních myšlenek. Nechtěl ji vyrušit a tak zůstal, kde byl.

Mohl by se na ní dívat celou věčnost.

Ve světle svíček byly její vlasy jen mlhou, splývající jí na ramena. Kůži měla bledou. Jen oči měla tmavé,

dojaté hudbou, kterou hrála. Zachytil slabý závan kouře a tajícího vosku. Věděl, že je to okamžik, na který

bude vzpomínat po zbytek svého života. Uplynou léta, a on bude moct jen zavřít oči a uvidí ji takhle před

sebou, uslyší tichou hudbu a ucítí hořící svíčky.

„Ryan.“ Nechtěl promluvit nahlas, ve skutečnosti její jméno jen zašeptal, ale pozvedla k němu oči.

Usmála se, ale mihotavé světlo svíček se odrazilo od slz v jejích očích. „Je to tak krásné.“

„Ano.“ Pierce nedůvěřoval svému hlasu. Jedno slovo, chybný pohyb a kouzlo bude zlomeno. To, co vidí,

co cítí, může být koneckonců jen iluze. „Prosím, zahraj to znovu.“

Začala hrát, ale ani potom se nepřiblížil. Chtěl, aby obraz zůstal tak, jak je. Měla lehce pootevřené rty.

Cítil jejich chuť, jak tam tak stál. Věděl, co by cítil, kdyby jí položil ruku na tvář. Zvedla by oči a usmála by

se na něho s tím zvláštním teplem v očích. Ale nedotkne se jí, bude jen vstřebávat vše, čím mu je, vtomto zvláštním okamžiku mimo čas.

Plameny svíček mířily vzhůru. Na roštu krbu se tiše sesunulo poleno. Dohrála.

Zvedla k němu oči. Šel k ní.

„Nikdy jsem tě nechtěl víc,“ řekl tichým hlasem, téměř šeptal. „A taky jsem se bál tě dotknout.“

„Bál ses?“ Prsty měla lehce položené na klávesách. „Proč?“

„Kdybych se tě dotkl, mohly by mé ruce tebou projít. Mohla jsi být jen sen.“

Ryan uchopila jeho ruce a přitiskla si je k tváři. „Není to sen,“ zašeptala. „Pro žádného z nás.“

Její pokožka pod jeho prsty byla teplá a skutečná. Padla na něho vlna neuvěřitelné něhy. Pierce zvedl jejíruku, držel ji tak, jako by byla z porcelánu. „Kdys měla nějaké přání, Ryan, jenom jedno, co by sis přála?“

„Abys dnes večer, alespoň dnes večer, nemyslel na nic, na nikoho jiného než na mě.“

Oči jí zářily v mdlém, mihotavém světle. Pierce ji zvedl a vzal její obličej do dlaní. „Plýtváš přáním, když sipřeješ něco, co už je skutečností.“ Líbal jí spánky, pak tváře, ústa se jí chvěla, jak toužila ochutnat ta

jeho.

„Chci, abys mě měl plnou hlavu,“ řekla mu rozechvěle. „Aby tam už nebylo místo pro nic jiného. Dnes tam

chci být jen já sama. A zítra…“

„Pšt.“ Políbil ji na ústa, aby ji umlčel. Ale tak lehce, že to cítila jen jako příslib toho, co bude potom. „Nenínikdo jiný než ty, Ryan.“ Oči měla zavřené, jemně jí přejel rty přes víčka. „Pojď do postele,“ zašeptal.

„Dokážu ti to.“

Vzal ji za ruku, procházel místností a zhášel svíčky. Jednu zvedl, její chvějící se světlo jim ukazovalo cestu.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Museli se znovu rozloučit. Ryan věděla, že je to nezbytné pro přípravu speciálu. Až se jí po němzasteskne, postačí, když si vzpomene na tu kouzelnou noc, kterou spolu strávili. Bude jí to stačit k tomu,

aby vydržela, než ho zase znovu uvidí.

I když ho během příštích několika týdnů občas viděla, bylo to vždycky jenom profesionálně. Přijížděl k nína porady nebo zkontrolovat určité otázky svého vystoupení. Ty si nechával pro sebe. Ryan pořád ještěnic nevěděla o stavbě rekvizit a triků, které použije. Dal jí sice podrobný seznam čísel, která zamýšlelpředvést i jejich pořadí, ale jen nejnutnější vysvětlení jejich mechaniky.

Pro Ryan to bylo k zoufání, ale jinak si nemohla na nic stěžovat. Scénická výprava vznikala podle zásad,

na nichž se ona, Bloomfield a Pierce nakonec dohodli. Elaine Fisherová podepsala smlouvu na pohostinské

vystoupení. Ryan se podařilo prosadit své mínění na řadě tvrdých, vzrušených porad. A totéž se podařiloi Pierceovi, pomyslela si pobaveně.

Dokázal dlouhými odmlkami a jedním či dvěma klidnými slovy vyjádřit víc než tucet zběsilých, hašteřícíchse vedoucích oddělení. Čelil jejich požadavkům a stížnostem s naprostou přívětivostí, nakonec měl

vždycky navrch.

Nesouhlasil s použitím profesionálního scénáře pro své živé vystoupení v televizi. Bylo to prosté. Zkrátkařekl ne. A toho se držel, protože věděl, že má pravdu. Má svou vlastní hudbu, svého vlastního režiséra,svůj vlastní personál. Nikdo s ním nedokázal pohnout, chtěl mít na klíčových místech své vlastní lidi.

Nedbalým zavrtěním hlavy odmítl šest návrhů kostýmů.

Pierce dělal věci svým vlastním způsobem a podrobil se jen tehdy, když se mu to hodilo. Přesto Ryanpozorovala, že tvůrčí personál, většinou velmi temperamentní, si na něho téměř nestěžuje. Všimla si, žeje okouzlil. Uměl to s lidmi. Dokázal člověka potěšit nebo zmrazit, na to mu stačil jediný pohled.

Bess měla poslední slovo, pokud šlo o její vlastní garderobu. Pierce prostě prohlásil, že ona ví nejlíp, co jívyhovuje. Odmítal zkoušet, pokud nebyla scéna uzavřená. Potom bavil kulisáky vtipy a triky s kartami.Věděl, jak si udržet kontrolu, aniž by příliš čeřil vodu.

Pro Ryan bylo však obtížné pracovat s omezeními, která stanovil pro ni a její personál. Pokoušela se ho

přesvědčit, hádala se s ním, prosila. Nedostala se nikam.

„Piercei.“ Ryan ho během přestávky ve zkoušce zahnala do kouta. „Musím s tebou mluvit.“

„Hmm?“ Díval se, jak jeho lidé rozmísťují pochodně pro další číslo. „Přesně dvacet centimetrů od sebe,“

nařídil jim.

„Piercei, tohle je důležité.“

„Ano, poslouchám tě.“

„Nemůžeš Nedovi zakázat přístup na jeviště během zkoušek,“ řekla a zatahala ho za rukáv, aby upoutala

jeho pozornost.

„Ale ano, můžu. Udělal jsem to. On ti to neřekl?“

„Ano, řekl mi to.“ Zoufale si povzdechla. „Piercei, jako koordinátor produkce má všechny důvody tam

být.“

„Překáží. Ujistěte se, že mezi řadami je mezera třicet a půl centimetru, prosím.“

„Piercei!“

„Copak?“ řekl přívětivě a otočil se zpátky k ní. „Už jsem vám řekl, že dnes vypadáte báječně, slečnoSwanová?“ Vzal klopu jejího saka mezi palec a ukazováček. „To je moc pěkný kostým.“

„Poslouchej, Piercei, musíš dát mým lidem trochu víc prostoru.“ Snažila se ignorovat úsměv v jeho očích apokračovala. „Tvůj personál je velmi výkonný, ale při tak velké produkci potřebujeme víc lidí. Tví lidé

znají svou práci, ale neznají televizi.“

„Nemůžu dovolit tvým lidem, aby se mi tu motali kolem rekvizit, Ryan. Nebo aby se mi tu potulovali, kdyžpřipravuju scénu.“

„Proboha, chceš snad, aby podepsali vlastní krví přísahu, že neodhalí tvá tajemství?“ ptala se ho a mávalapoznámkovým blokem. „Mohli bychom to provést při příštím úplňku.“

„To je dobrý nápad, ale nevím, kolik z tvých lidí by s tím souhlasilo. Určitě ne ten tvůj koordinátor

produkce,“ dodal a ušklíbl se. „Nemyslím, že by se odvážil pohlédnout na svou vlastní krev.“

Ryan pozvedla obočí.

„Žárlíš?“

Zasmál se tak vesele, že ho chtěla praštit. „Nebuď absurdní. On přece nepředstavuje žádnou hrozbu.“ „O to nejde,“ zabručela naštvaně. „Je ve svém oboru velmi dobrý, ale sotva může dělat svou práci, když

nebudeš rozumný.“

„Ryan,“ řekl a tvářil se přesvědčivě překvapeně. „Já jsem vždycky rozumný. Co chceš, abych udělal?“

„Byla bych ráda, kdybys Neda nechal dělat jeho práci. A chtěla bych, abys pustil do studia moje lidi.“

„Jistě,“ souhlasil s ní. „Ale ne když zkouším.“

„Piercei,“ řekla vážně, „svazuješ mi ruce. Pro televizi musíš udělat určité ústupky.“

„Toho jsem si vědom, Ryan, a udělám je.“ Políbil ji na obočí. „Až na to budu připravený. Ne,“ pokračoval,

než mohla něco říct. „Musíš mě nechat pracovat s mými vlastními lidmi, dokud si nebudu jistý, že všechno

je perfektní.“

„A jak dlouho to bude trvat?“ Věděla, že nad ní vyhrává, tak jako vyhrál nade všemi, počínaje Coogarem.

„Ještě pár dní.“ Vzal ji za volnou ruku. „Tvoji klíčoví lidé tu v každém případě jsou.“

„Tak dobře,“ řekla s povzdechem. „Ale koncem týdne budou muset být osvětlovači na zkouškách. To je

základní.“

„Ujednáno.“ Slavnostně jí potřásl rukou. „Ještě něco?“

„Ano.“ Ryan se narovnala v ramenou a střelila po něm pohledem. „První segment přetahuje o deset vteřin

stanovený čas. Budeš to muset změnit, aby to zapadlo do plánovaných reklam.“

„Ne, budeš muset změnit časy reklam.“ Lehce ji políbil a odkráčel.

Než na něho Ryan mohla zakřičet, zjistila, že má na klopě připnutou růži.

„On je pěkné číslo, co?“

Ryan se otočila a spatřila Elaine Fisherovou. „To ano,“ souhlasila s ní. „Doufám, že vy jste se vším

spokojená, slečno Fisherová,“ pokračovala a usmála se na drobnou blondýnku, připomínající kotě. „Je

vaše šatna pohodlná?“

„Je moc pěkná.“ Elaine vykouzlila svůj poutavý úsměv, kterým si získávala obecenstvo. „Ale nad zrcadlem

je prasklá žárovka.“ „Postarám se o to.“

Elaine se podívala na Pierce a bublavě se zasmála. „Musím vám říct, že by mi vůbec nevadilo, kdybych honašla ve své šatně.“

„Myslím, že to pro vás zařídit nemůžu, slečno Fisherová,“ řekla Ryan odměřeně.

„Ale, moje milá, to bych si dokázala zařídit sama, nebýt toho, jak se dívá na vás.“ Přátelsky na Ryanmrkla. „Samozřejmě, pokud nemáte zájem, mohla bych se pokusit ho utěšit.“

Bylo těžké odolat jejímu kouzlu. „To nebude nutné,“ řekla Ryan s úsměvem. „Víte, to je práceproducenta, udržet účinkující v dobré náladě.“

„Co kdybyste se podívala po nějakém klonu pro mne?“ Opustila Ryan a šla k Pierceovi. „Už jste na mnepřipravený?“

Ryan se dívala, jak spolu pracují a ubezpečila se, že jí její instinkt nezklamal. Dokonale se doplňovali.Elainina světlá krása a naivní šarm skrývaly pronikavý talent a smysl pro humor. Byla to dokonalárovnováha, jak Ryan očekávala.

Ryan čekala, zadržovala dech, když zapalovali pochodně. Bylo to poprvé, kdy viděla tohle číslo celé.Plameny vyšlehly vysoko, světlo bylo skoro oslepující, pak Pierce rozpřáhl ruce a zklidnil je. Potom seotočil k Elaine.

„Nespalte mi šaty,“ zavtipkovala, „jsou z půjčovny.“

Ryan si udělala poznámku, že by ten improvizovaný vtip měl zůstat součástí vystoupení. Pierce začal s

Elaine provádět levitaci. Za okamžik se vznášela nad plameny.

„Jde to dobře.“

Ryan zvedla oči a usmála se na Bess. „Ano, přes veškeré ty problémy, které působí, je třeba uznat, že u

Pierce není nic jiného ani možné. Je neúnavný.“

„O tom mi povídej.“ Chvíli se tiše dívaly, pak stiskla Bess Ryan paži. „Nemůžu to vydržet,“ řekla tiše, aby

nerušila zkoušku. „Musím ti to říct.“

„Co mi musíš říct?“

„Chtěla jsem to nejdřív říct Pierceovi, ale…“ Zazubila se od ucha k uchu. „Link a já…“

„Gratuluju!“ přerušila ji Ryan a objala ji.

Bess se zasmála. „Nenechala jsi mě to dokončit.“

„Chtěla jsi mi říct, že se vezmete.“

„No ano, ale…“

„Ještě jednou gratuluju,“ opakovala Ryan. „Kdy se to stalo?“

„Vlastně před chvílí.“ Bess se tvářila trochu omámené, škrábala se na hlavě. „Byla jsem ve své šatně achystala jsem se na zkoušku, když zaklepal na dveře. Nechtěl jít dál, jen tam stál ve dveřích a šoupalnohama, však ho znáš. Potom se mě zničehonic zeptal, jestli se chci vdávat.“ Bess zavrtěla hlavou aznovu se zasmála. „Byla jsem tak překvapená, že jsem se ho zeptala za koho.“

„Bess, jak jsi mohla!“

„No, prostě mi to vyklouzlo. Víš, po dvaceti létech jsem tu otázku nečekala.“

„Chudák Link,“ usmála se Ryan. „Co řekl?“

Chvíli tam jen tak stál, zíral na mne a měnil barvy. „No, asi za mne, řekl potom.“ Zachichotala se

spokojeně. „Bylo to opravdu romantické.“

„Myslím, že je to báječné,“ řekla jí Ryan. „Jsem tak šťastná.“

„Děkuju.“ Povzdechla si a podívala se na Pierce. „Nic mu neříkej, ano? Myslím, že to nechám na Linkovi.“

„Já nic neřeknu,“ slíbila. „Vezmete se brzy?“

Bess se usmála. „Drahoušku, to víš, že ano. Jak to já vidím, byli jsme zasnoubeni dvacet let. To je dost

dlouho.“ Skládala mezi prsty lem svého trička. „Myslím, že počkáme až po tom speciálu, pak do toho

praštíme.“

„Zůstanete s Piercem?“

„Jistě.“ Tázavě se podívala na Ryan. „Jsme tým. Samozřejmě budeme s Linkem bydlet u mne, alenemůžeme rozbít číslo.“

„Bess,“ začala Ryan pomalu. „Je něco, na co jsem se tě chtěla zeptat. Jde o to závěrečné číslo.“ Ustaraněse zamračila směrem k Pierceovi, který stále ještě pracoval s Elaine. „Nechce o tom mluvit, jetajnůstkářský. Zatím mi řekl jen to, že se jedná o únik, a že na něj bude potřebovat čtyři minuty a desetvteřin. Co o tom víš?“

Bess neklidně pokrčila rameny. „Nechává si to pro sebe, protože zatím nevychytal všechny mouchy.“

„Jaké mouchy?“

„To nevím, až na…“ Zaváhala mezi svými vlastními pochybnostmi a loajalitou. „Až na to, že Linkovi se tonelíbí.“

„Proč?“ Ryan položila Bess ruku na paži. „Je to nebezpečné? Opravdu nebezpečné?“

„Podívej se, Ryan, všechny úniky můžou být nebezpečné, pokud nejde jen o to dostat se ze svěrací

kazajky nebo policejních pout. Ale on je nejlepší ze všech.“ Dívala se, jak Pierce spouští Elaine na

podlahu. „Za chviličku mě bude potřebovat.“

„Bess.“ Pevně držela rudovlásku za paži. „Řekni mi, co víš.“

„Ryan.“ Bess si povzdechla a podívala se na ni. „Já vím, co k němu cítíš, ale nemůžu.“

„Já přece na tobě nechci, abys mi prozradila nějaké kouzelnické tajemství,“ řekla Ryan netrpělivě. „Pierce

mi stejně bude muset nakonec říct, co je to za číslo.“

„Tak ať ti to řekne on.“ Bess ji pohladila po ruce a odešla.

Zkouška trvala déle, než bylo plánováno, jak se u Pierceových zkoušek často stávalo. Ryan se pozdě

odpoledne musela zúčastnit produkční porady, potom se rozhodla počkat na Pierce v jeho šatně. Problém

závěrečného čísla jí celé odpoledne vrtal hlavou. Nelíbil se jí ustaraný pohled v Bessiných očích. Pierceova šatna byla prostorná a přepychová. Koberce byly tlusté, pohovka měkká a dost široká na to,aby mohla sloužit jako postel. Byla tam televize s velkou obrazovkou, dokonalý stereo systém a plnězásobený bar, který, jak věděla, Pierce nikdy nepoužil. Na stěně viselo několik velice dobrých litografií.

Byla to šatna, kterou Swan rezervoval pro významné herce. Ryan pochybovala, že v ní Pierce strávil víc

než třicet minut od chvíle, kdy přijel do Los Angeles.

Ryan nahlédla do ledničky, našla litrovou krabici pomerančové šťávy, nalila si ji do sklenice a pak kleslana pohovku. Líně se natáhla po knize, ležící na stole. Všimla si, že je to Pierceova kniha, další pojednání oHoudinim. Nepřítomně v ní listovala.

Když Pierce vstoupil, našel ji schoulenou na pohovce, byla už v polovině knihy.

„Provádíš výzkum?“

Ryan prudce zvedla hlavu. „On opravdu dokázal všechny ty věci?“ zeptala se. „Myslím třeba to, jak spolkljehly a klubko nití a pak vytáhnul jehly navlečené. To přece nemohl dokázat, že ne?“

„Ano, dokázal to.“ Svlékl si košili.

Ryan se na něho podívala přivřenýma očima. „Ty to taky dokážeš?“ Jen se usmál. „Nemám ve zvyku kopírovat něčí čísla. Jak ses měla?“ „Dobře. Tady se říká, že někteří lidé si mysleli, že má v kůži kapsu.“

Tentokrát se zasmál.

„Nemyslíš si, že bys byla tu moji našla, kdybych nějakou měl?“

Ryan položila knihu a vstala. „Chci s tebou mluvit.“

„Dobře.“ Pierce ji vtáhl do náruče a začal jí pokrývat obličej polibky. „Za pár minut. Byl jsem bez tebe

dlouhé tři dny.“

„To ty jsi odešel,“ připomněla mu, pak zastavila jeho potulující se ústa svými.

„Musel jsem vyjasnit několik drobností. Tady nemůžu pořádně pracovat.“

„Na to máš tu svou kobku,“ zamumlala a našla znovu jeho ústa.

„Správně. Dnes půjdeme na večeři. Někam, kde mají svíčky a tmavé kouty.“

„V mém bytě jsou svíčky i tmavé kouty,“ řekla těsně u jeho rtů. „Můžeme tam být sami.“

„Ty by ses mě pokusila zase svést.“

Ryan se zasmála a zapomněla, o čem s ním chtěla mluvit.

„Já se o to jen nepokusím, já tě svedu.“

„Jste domýšlivá, slečno Swanová.“ Odstrčil ji. „Vždycky se nevzdávám tak snadno.“

„Mám ráda výzvy.“

Třel se nosem o její. „Líbila se ti ta květina?“

„Ano, děkuju.“ Objala ho kolem krku. „Zabránila mi v tom, abych tě pronásledovala.“

„Já vím. Myslíš si, že pracovat se mnou je těžké?“

„Strašně těžké. A jestli dovolíš, aby tvůj další speciál produkoval někdo jiný, budu sabotovat všechna

tvoje čísla.“

„No, to tedy si tě budu muset nechat a tím se chránit.“

Něžně se dotkl ústy jejích rtů. Vlna lásky ji zalila takovou silou, tak prudce, že se k němu zoufale přitiskla.

„Piercei.“ Chtěla mluvit rychle, než jí v tom strach zabrání. „Piercei, čti mi myšlenky.“ Pevně zavřela oči a

zabořila mu obličej do ramene. „Dokážeš mi číst myšlenky?“ Naléhavost v jejím hlase ho zmátla, odtáhl ji od sebe a prohlížel si ji. Otevřela oči dokořán, viděl v nich, žeje trochu vyděšená a trochu omámená. A spatřil ještě něco jiného. Srdce se mu rozbušilo.

„Ryan?“

Zvedl ruku k její tváři, obával se, že vidí něco, co jen on potřebuje vidět. A také se bál, že je to skutečné.

„Jsem vyděšená,“ zašeptala. „Nekážu to vyjádřit slovy. Vidíš to?“ řekla trhaně. Kousla se do rtu, abyzastavila chvění. „Jestli ne, pochopím to. Nic se nemusí změnit.“

Ano, viděl ta slova, ale ona se mýlí. Jakmile budou jednou vyřčena, všechno se změní. Nechtěl, aby ktomu došlo, ale nějak věděl, že k tomu dojde. Věděl to už v okamžiku, kdy scházela po schodech do jehopracovny. Je tou ženou, která všechno změní. Všechna moc, kterou má, se stane částečně i její, jakmilevyřkne ta tři slova. Je to jediné opravdové kouzlo ve světě iluzí.

„Ryan.“ Zaváhal, ale už se nedalo zastavit to, co bylo skutečností. „Já tě miluju.“

Prudce, s úlevou vydechla. „Piercei, moc jsem se bála, že to nebudeš chtít vidět.“ Objali se. „Mám tě mocráda. Strašně moc.“ Hlas se jí chvěl. „Je to dobré?“

„Ano.“ Cítil, že jí srdce buší ve stejném rytmu jako jemu. „Ano, je to dobré.“

„Nevěděla jsem, že můžu být tak šťastná. Chtěla jsem ti to říct už dřív, ale bála jsem se,“ šeptala s ústy

na jeho krku. „Byla jsem bláhová.“

„Oba jsme se báli.“ Přitiskl ji blíž k sobě, ale pořád ještě to nestačilo. „Plýtvali jsme časem.“ „Ale miluješ mě,“ zašeptala, chtěla ta slova slyšet znovu.

„Ano, Ryan, miluju tě.“

„Pojďme domů, Piercei.“ Přejela mu rty po čelisti. „Pojďme domů. Chci tě.“

„Ne. Teď.“

Ryan zaklonila hlavu a zasmála se.

„Teď? Tady?“

„Tady a teď,“ ujistil ji a měl radost, když se jí v očích zablesklo.

„Někdo by sem mohl přijít,“ řekla a odtáhla se od něho.

Pierce se beze slova obrátil ke dveřím a zamkl je. „Myslím, že ne.“

„Ach.“ Ryan se kousla do rtu, aby se nemusela smát. „Vypadá to, že budu znásilněna.“

„Mohla bys volat o pomoc,“ navrhl, když jí stahoval kabátek z ramen.

„Pomoc,“ řekla tiše, když jí rozepínal blůzu. „Myslím, že mě nikdo neslyší.“

„Tak to tedy vypadá, že budeš opravdu znásilněna.“

„No co se dá dělat,“ zašeptala Ryan. Blůza jí sklouzla z ramen.

Dotýkali se jeden druhého, smáli se čirou radostí z toho, že jsou zamilovaní. Líbali se a tiskli k sobě, jako

by nebylo žádné zítra. Šeptali si něžná slova a vzdychali rozkoší.

Miluje mě, myslela si Ryan a přejížděla mu rukama po silných zádech. Je můj. Vášnivě mu oplácela

polibky.

Miluje mě, myslel si Pierce a cítil pod prsty její rozpálenou kůži. Je moje. Našel její ústa a vychutnával je.

Dávali se jeden druhému, brali si jeden druhého, až byli víc jeden než dva. Byla v nich rostoucí vášeň,

nekonečná něha a nová svoboda. Když milování skončilo, pořád ještě se smáli, zmámeni vědomím, že

tohle je pro ně jenom začátek.

„Víš,“ zamumlala Ryan, „myslela jsem si, že producenti lákají mladé talenty na gauč.“

„A tys mě nelákala?“ Pierce nechával klouzat její vlasy skrz prsty.

Ryan se zasmála a políbila ho mezi oči. „Měl sis myslet, že to byl tvůj nápad.“ Posadila se a sáhla po

blůze.

Pierce se posadil za ní a přejel jí prsty po páteři. „Ty někam jdeš?“

„Podívejte, Atkinsi, budete mít svou kamerovou zkoušku.“ Zaječela, když ji kousl do ramene.

„Nepokoušejte se mě přesvědčit,“ řekla a uhnula mu z dosahu. „Skončila jsem s vámi.“

„Ano?“ Pierce se opřel o loket a díval se, jak se obléká.

„Do té doby, než dojdeme domů.“ Ryan se vsoukala do podvazkového pásu a začala si zapínat punčochy.

Podívala se na jeho nahotu. „Radši by ses měl obléknout, než si to rozmyslím. Nebo nás v budově

zamknou a zůstaneme tu přes noc.“

„Dostal bych nás ven, kdybychom chtěli.“

„Jsou tu poplašná zařízení.“

Zasmál se.

„A ty si myslíš, že by to byl problém?“

Podívala se na něho.

„Asi je dobře, že ses nerozhodl pro zločineckou dráhu.“

„Je jednodušší nechat si za otevření zámku zaplatit. Lidé vždycky budou ochotni platit za to, aby viděli, že

se to dá udělat.“ Zasmál se. „Nemají rádi, když to člověk dělá zadarmo.“

Zvědavě naklonila hlavu na stranu. „Už jsi někdy narazil na zámek, který jsi neotevřel?“

„Když má člověk na to dost času,“ řekl Pierce a sáhl po šatech, „dá se otevřít každý zámek.“

„Bez nástrojů?“

Zvedl obočí. „Jsou nástroje a nástroje.“

Ryan se na něho zamračila. „Budu se muset znovu podívat po kapse v tvé kůži.“

„Kdykoli,“ souhlasil ochotně.

„Ale mohl bys být tak hodný a naučit mě alespoň jednu věc. Jak se dostat z pout.“

„To ne.“ Zavrtěl hlavou a vklouzl do texasek. „Mohly by se mi zase někdy hodit.“

Ryan pokrčila rameny, jako by jí na tom vůbec nezáleželo a zapínala si blůzu. „Na něco jsem zapomněla.

Chtěla jsem si s tebou promluvit o tom závěrečném čísle.“

Pierce vyndal ze šatníku čistou košili. „Co je s ním?“

„To právě chci vědět,“ řekla Ryan. „Co přesně plánuješ?“

„Je to únik, už jsem ti to řekl.“ Oblékl si košili.

„Potřebuju o tom vědět něco víc, Piercei. Veřejná nahrávka v televizi je už za deset dní.“

„Pracuju na tom.“

Ryan poznala ten tón, přistoupila k němu blíž. „Ne, tohle není sólové vystoupení. A já jsem producent,Piercei. Ty jsi to tak chtěl. Vyhověla jsem tvým podivínským požadavkům, pokud jde o personál.“Ignorovala jeho rozhořčený výraz. „Ale musím vědět naprosto přesně, co půjde do éteru. Nemůžeš měudržovat v nevědomosti teď, když do natáčení zbývá necelých čtrnáct dní.“

„Předvedu únik z trezoru,“ řekl prostě a podal Ryan botu.

„Únik z trezoru.“ Vzala od něho botu a podívala se na něho. „Musí v tom být ještě něco víc, Piercei.

Nejsem blázen.“

„Budu spoután na rukou i na nohou.“

Ryan se sehnula pro druhou botu. Jeho trvající neochota k podrobnějšímu popisu závěrečného čísla jí

naháněla strach. Chvíli počkala, snažila se, aby její hlas zněl klidně. „A co ještě, Piercei?“

Neřekl nic, dokud si nezapnul košili. „Je to taková hra. Krabice v krabici v krabici. Takový starý trik.“

Její strach vzrostl. „Tři trezory? V sobě?“

„Ano. Každý další větší než ten předchozí.“

„Jsou ty trezory vzduchotěsné?“

„Ano.“

Ryan ztuhla. „Nelíbí se mi to.“

Klidně si ji změřil pohledem. „Nemusí se ti to líbit, Ryan, ale taky se nemusíš bát.“

Polkla, věděla, že si musí zachovat jasnou hlavu. „Je v tom ještě něco jiného, viď? Vím to.“

„Poslední trezor má časový zámek,“ řekl přímo. „Už jsem to dělal.“

„Časový zámek?“ Po zádech jí přeběhlo zamrazení. „Ne, to nemůžeš udělat. Je to bláznovství.“

„To sotva,“ odporoval Pierce. „Pracuju na tom už celé měsíce, abych dokonale propracoval techniku a

načasování.“

„Načasování?“

„V trezoru budu mít vzduch na tři minuty.“ Tři minuty! pomyslela si a snažila se, aby nepropadla panice.

„A jak dlouho ti ten únik trvá?“

„V tomto okamžiku něco přes tři minuty.“

„Přes tři minuty,“ opakovala Ryan otupěle. „Co když se něco stane?“

„Nemíním připustit, aby se něco stalo. Zkoušel jsem to znovu a znovu, Ryan.“

Otočila se pryč od něho, pak se prudce obrátila zpátky. „Nedovolím to. To vůbec nepřichází v úvahu.

Použij na finále to číslo s panterem, ale tohle ne.“

„Budu dělat ten únik, Ryan.“ Hlas měl velmi klidný a velmi rozhodný.

„Ne!“ Propadla panice, chytila ho za paži. „Vypouštím to. Můžeš použít některé ze svých starších čísel,

nebo nějaké nové, ale tohle ne.“

„Nemůžeš to vypustit.“ Tón jeho hlasu se nezměnil. „Mám rozhodující slovo. Přečti si smlouvu.“

Zbledla a ustoupila o krok. „K čertu se smlouvou. Vím, co v ní je. Psala jsem ji.“

„Takže tedy víš, že nemáš na vybranou,“ pronesl klidně.

„Nenechám tě to dělat.“ Do očí jí vhrkly slzy, ale zapudila je. „Nemůžeš to dělat.“

„Je mi líto, Ryan.“

„Najdu nějaký způsob, jak to vystoupení stornovat.“ Těžce dýchala vztekem, strachem a beznadějí.

„Dokážu najít způsob, jak odstoupit od smlouvy.“

„Možná.“ Položil jí ruce na ramena. „Stejně ten únik budu dělat. Příští měsíc v New Yorku.“

„Proboha, Piercei!“ Zoufale ho chytla za ruce. „Mohl bys tam vevnitř umřít. Nestojí to za to. Proč se musíš

o něco takového pokoušet?“

„Protože to dokážu. Ryan, pochop, že to je moje práce.“

„Já jen chápu, že tě miluju. Na tom ti nezáleží?“

„Ty víš, že ano,“ řekl drsně. „Víš, jak moc.“

„Ne, nevím, jak moc.“ Zuřivě ho od sebe odstrčila. „Já jen vím, že to uděláš, ať tě prosím sebevíc. Čekáš,

že budu klidně stát a dívat se, jak riskuješ život kvůli nějakému potlesku a článku v novinách.“

„Nemá to nic společného s potleskem a články v novinách.“ V očích se mu objevil první záblesk vzteku.„Myslel jsem si, že mě znáš líp.“

„Ne, neznám tě,“ řekla zoufale. „Jak mám pochopit, proč trváš na tom, že to budeš dělat? Není to nutnéani pro to představení, ani pro tvou kariéru!“

Snažil se dostat svůj vztek pod kontrolu. Odpověděl klidně. „Pro mne to je nutné.“

„Proč?“ zeptala se zuřivě. „Proč je pro tebe nutné riskovat život?“

„To je tvoje hledisko, Ryan, ne moje. Je to součást mé práce i toho, čím jsem.“ Odmlčel se, ale nepřiblížilse k ní. „Budeš to muset přijmout, pokud přijímáš mě.“

„To není spravedlivé.“

„Možná že ne,“ souhlasil. „Je mi to líto.“ Ryan spolkla slzy. „A co bude s námi?“ Podíval se jí do očí. „Tozáleží na tobě.“

„Nebudu se na to dívat.“ Couvala ke dveřím,

„Nebudu. Nemíním strávit život čekáním na to až zajdeš příliš daleko. Nemůžu.“ Třesoucími se prstyšátrala po klíči. „Zatracená magie,“ vzlyk, la a vyběhla ven.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Když Ryan opustila Pierce, šla přímo do otcovy kanceláře. Poprvé v životě vstoupila bez zaklepání. Swanato vyrušení nemile překvapilo, přestal mluvit do telefonu a zamračil se na ni. Chvíli se na ni upřeně díval.Ještě nikdy Ryan takhle neviděl. Byla bledá, třásla se, měla vytřeštěné oči, leskly se jí slzami.

„Já vám ještě zavolám,“ řekl do telefonu a zavěsil. Pořád ještě stála u dveří a Swan zjistil, že je vneobvyklé situaci, nevěděl, co má říct. „Co je s tebou?“ zeptal se nakonec a odkašlal si.

Ryan se opírala o dveře tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se jí nepodlomí kolena. Pak šla k otcovustolu. „Potřebuju, chci zrušit ten Atkinsův speciál.“

„Cože?“ Vyskočil a zuřivě se na ni podíval. „Co to k čertu má znamenat? Jestli ses rozhodla, že se podtlakem zhroutíš, najdu náhradu. Ross to může převzít. Sakra!“ Bouchl pěstí do stolu. „Měl jsem nejspíšvědět, že ti to nemám svěřovat.“ Sahal po telefonu.

„Prosím.“ Ryanin tichý hlas ho zastavil. „Já tě žádám, abys vykoupil tu smlouvu a zrušil vystoupení v

televizi.“

Swan jí chtěl začít znovu nadávat, ale pak se pozorně podíval na její obličej a šel k baru. Nic neřekl, nalildo skleničky pořádnou porci francouzského brandy. Zatracená holka, cítí se kvůli ní jako neohrabanýblázen. „Tady máš,“ zahučel a vrazil jí skleničku do ruky. „Posaď se a vypij to.“ Nevěděl, co má dělat sdcerou, která vypadala zničená a bezmocná. Neobratně ji pohladil po rameni a šel si zase sednout zapsací stůl.

„No tak.“ Už zase seděl ve svém křesle, cítil se jistější. „Tak o co vlastně jde? Nějaké potíže přizkouškách?“ Vrhl na ni chápavý úsměv. „Podívej se, přece se motáš kolem téhle branže už dost dlouho na

to, abys věděla, že je to součást hry.“

Ryan se zhluboka nadechla, pak se napila brandy. Nechala je, aby se propálilo vrstvami strachu a utrpení.

Příští nadechnutí bylo už klidnější. Znovu se podívala na otce. „Pierce plánuje jako finále únik.“

„To já vím,“ řekl netrpělivě. „Viděl jsem scénář.“

„Je to příliš nebezpečné.“

„Nebezpečné?“ Swan položil ruce na stůl. Tohle zvládne, řekl si. „Ryan, ten člověk je profesionál. Ví, co

dělá.“ Swan natočil zápěstí, aby se mohl podívat na hodinky. Může jí dát nanejvýš pět minut.

„Tohle je něco jiného,“ trvala na svém. Aby nekřičela, sevřela pevně skleničku. Swan by nikdy nevyslechl

nějakou hysterku. „Ani jeho vlastním lidem se to nelíbí.“

„No tak dobře, co má v plánu?“

Ryan nebyla schopná formulovat slova, tak se znovu napila. „Tři trezory,“ začala. „V sobě.

Ten poslední…“ na chvíli se odmlčela, bála se, že se jí začne třást hlas. „Ten poslední má časový zámek.

Bude mít vzduch jen na tři minuty, až ho zavřou do prvního trezoru. Řekl mi, že zatím mu to trvá o něco

déle.“

„Tři trezory,“ zauvažoval Swan nahlas a našpulil rty. „To je opravdu bomba.“

Ryan prudce položila skleničku. „Zvlášť, když se udusí. To dostane opravdu vysoké hodnocení v pořadí

sledovanosti. Můžou mu posmrtně udělit cenu Emmy.“

Swan nebezpečně svraštil obočí. „Tak se uklidni, Ryan.“

„Já se nechci uklidnit.“ Vyskočila ze židle. „Nemůžeme mu dovolit, aby něco takového dělal. Musíme zrušit

smlouvu.“

„To nemůžu udělat.“ Swan pokrčil rameny.

„To nechceš udělat,“ opravila ho Ryan zuřivě.

„To nechci udělat,“ souhlasil Swan stejným tónem. „Příliš mnoho je v sázce.“

„Všechno je v sázce!“ vykřikla na něho Ryan. „Já ho miluju.“

Chystal se vstát a křičet na ni, ale její slova ho překvapila. Zíral na ni. Měla teď v očích slzy zoufalství.Opět byl na rozpacích. „Ryan.“ Povzdechl si a sáhl po doutníku. „Posaď se.“

„Ne!“ Vytrhla mu doutník z ruky a hodila jej přes celou místnost. „Nesednu si a neuklidním se. Žádám tě opomoc. Proč se na mne nepodíváš?“ zeptala se zoufale. „Opravdu nepodíváš!“

„Já se na tebe dívám!“ zařval v sebeobraně. „A můžu ti říct, že mě ten pohled moc netěší. Teď si sedni aposlouchej mě.“

„Ne, už jsem tě poslouchala dost a snažila jsem se, abys byl se mnou spokojený. Udělala jsem všechno,co jsi ode mne kdy chtěl, ale nikdy ti to nestačilo. Nemůžu být tvým synem, to nedokážu změnit.“ Přikrylasi obličej rukama a definitivně se zhroutila. „Jsem jen tvoje dcera a potřebuju, abys mi pomohl.“

Její slova ho připravila o řeč. Slzy ho znervózňovaly. Nemohl si vzpomenout, kdy ji naposledy viděl plakat.A určitě ještě nikdy neplakala tak zoufale. Neohrabaně vstal a sáhl do kapsy pro kapesník. „No tak, tadymáš.“ Vstrčil jí kapesník do ruky a přemýšlel, co dál. „Vždycky jsem…“ Odkašlal si a bezmocně se rozhlédlpo místnosti. „Vždycky jsem byl na tebe hrdý, Ryan.“ Když se po těch slovech rozplakala ještě víc, strčil si

ruce do kapes a zmlkl.

„To je jedno.“ Hlas měla přes kapesník tlumený. Zastyděla se za slzy i za svá slova. „Teď už to nevadí.“

„Pomohl bych ti, kdybych mohl,“ řekl po dlouhé odmlce. „Ale nemůžu ho zastavit. I kdybych mohl

stornovat to představení a čelit tak žalobám od televize i od Atkinse, on by to stejně udělal.“

Ryan byla nucena pohlédnout do očí čisté pravdě. Podívala se jinam. „Ale něco by se snad dalo dělat…“

Swan rozpačitě přešlápl.

„On tě taky miluje?“

Ryan rozechvěle vydechla a otřela si slzy. „To je jedno, co ke mně cítí. Nedokážu ho zastavit.“

„Promluvím si s ním.“

Unaveně zavrtěla hlavou. „To bude k ničemu. Promiň.“ Obrátila se na otce. „Neměla jsem sem takvtrhnout. Ale nedokázala jsem pořádně myslet.“ Podívala se na své ruce a zmačkala kapesník do kuličky.„Odpusť mi tu scénu.“

„Ryan, jsem přece tvůj otec.“

Znovu si odkašlal, zjistil, že neví co s rukama. „Nechci, aby ses omlouvala za to, že jsi za mnou přišla.“ Aleona se na něho jen nepřítomně dívala. Zkusmo natáhl ruku a dotkl se její paže. „Udělám, co budu moct,abych přesvědčil Atkinse, aby to číslo vypustil, jestli si to přeješ.“

Ryan si dlouze povzdechla a pak se posadila. „Děkuju ti, ale měl jsi pravdu. Udělal by to jindy, někdejinde. Sám mi to řekl. Nedokážu ho přesvědčit.“

„Chceš, aby to převzal Ross?“

Přitlačila si prsty k očím. „Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Dodělám, co jsem začala. Skrývat se by bylo kničemu.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl a potěšeně kývl hlavou. „A teď…“ Zaváhal, jako kdyby hledal ta správná slova.„Něco o tobě a tom kouzelníkovi.“ Zakašlal a pohrával si s kravatou. „Máte v plánu… tedy, měl bych s ním

promluvit o jeho úmyslech?“

Ryan by si nebyla pomyslela, že se dokáže usmát. „Ne, to nebude nutné.“ Spatřila úlevu v otcových očích

a vstala. „Ale uvítala bych nějaké volno, až tohle skončí.“

„Samozřejmě, zasloužila sis to.“

„Už tě nebudu zdržovat.“ Chtěla se otočit, ale položil jí ruku na rameno. Ryan se na něho překvapeně

podívala.

„Ryan…“ Nemohl najít ta správná slova k tomu, co jí chtěl říct. Místo toho jí stiskl rameno. „Pojď, vezmutě na večeři.“

Ryan na něho vyvalila oči. Přemýšlela, kdy ji asi otec naposled pozval na večeři. Při nějakém udělovánícen? „Na večeři?“ zeptala se nechápavě.

„Ano.“ Swanův hlas nabyl na jistotě, jeho myšlenky zřejmě sledovaly stejný směr jako Ryaniny. „Člověksnad může svou vlastní dceru vyvést na večeři, nebo ne?“ Položil jí ruku kolem pasu a vedl ji ke dveřím.Najednou si uvědomil, jak je malá. „Jdi si omýt obličej,“ zabručel. „Počkám na tebe.“

Příští den ráno v deset hodin dočetl Swan podruhé Atkinsovu smlouvu. Zatracená záležitost, pomyslel si.Nebylo by snadné ji zrušit. Ale on to stejně neměl v úmyslu. Byl by to nejen špatný smysl pro obchod, aletaké by to bylo zbytečné gesto. Bude muset jednat s Atkinsem samotným. Když zazněl bzučák, obrátilsmlouvu lícem na stůl.

„Je tady pan Atkins, pane Swane.“

„Ať jde dál.“

Swan vstal, když Pierce vstoupil, a tak jako to udělal při jeho první návštěvě, přešel místnost s nataženou

rukou. „Piercei,“ řekl žoviálně. „Děkuji, že jste přišel.“

„Dobrý den, pane Swane.“

„Bennete, prosím,“ řekl a přitáhl Pierceovi židli.

„Bennete,“ souhlasil Pierce a posadil se.

Swan si sedl naproti němu a opřel se. „Tak jak jste se vším spokojen?“

Pierce zvedl obočí.

„Dobře.“

Swan vytáhl doutník. Ten člověk je příliš chladný, pomyslel si s nechutí. Nechce dát nic najevo. Swan serozhodl, že se k věci přiblíží postranními dvířky. „Coogar mi řekl, že zkoušky jdou jako na drátku.“ Swanse zasmál. „Je to pověrčivý pacholek, má rád spoustu potíží před živým natáčením. Řekl mi, že byste toskoro mohl řídit sám.“

„Je to vynikající režisér,“ pronesl Pierce lehce a díval se, jak si Swan zapaluje doutník.

„Ten nejlepší,“ souhlasil s ním Swan srdečně. „Ale děláme si trochu starosti s tím vaším závěrečnýmčíslem.“

„Ano?“

„Víte, tohle je televize,“ připomněl mu Swan se širokým úsměvem. „Čtyři minuty deset je trochu moc pro

jedno číslo.“

„Je to nezbytné.“ Pierce si položil ruce na opěradla židle. „Ryan vám to jistě řekla.“

Swan se mu zpříma podíval do očí. „Ano, Ryan mi to řekla. Přišla sem včera večer a byla zoufalá.“

Pierceovy prsty na opěradle židle se trochu napjaly, ale neuhnul pohledem. „Já vím. Je mi to líto.“

„Podívejte se, Piercei, jsme přece rozumní muži.“ Swan se k němu nahnul a ukázal na něho doutníkem.

„To vaše číslo zní jako báseň. Ten časový zámek, to je opravdu inspirující. Malá modifikace…“

„Já svá čísla nemodifikuji.“

Chladné odmítnutí Swana rozzuřilo. „Žádná smlouva není vytesaná do kamene,“ řekl nebezpečně.

„Můžete se pokusit ji zrušit,“ souhlasil s ním Pierce. „Pro vás to bude znamenat mnohem víc potíží než pro

mne. A nakonec to stejně nic nezmění.“

„Sakra, člověče, ta holka byla úplně bez sebe!“ Swan se uhodil pěstí do stehna a naklonil se dozadu.

„Říká, že vás miluje.“

„Je do mne zamilovaná,“ připustil Pierce klidně a snažil se ignorovat, že se mu sevřel žaludek.

„A co s tím sakra chcete dělat?“

„Ptáte se mě jako otec nebo jako šéf Swan Productions?“

Swan svraštil obočí a chvíli si něco mumlal. „Jako otec,“ řekl nakonec.

„Miluju Ryan.“ Pierce se na Swana klidně podíval. „Jestli mě bude chtít, strávím s ní celý život.“

„A jestli ne?“ namítl Swan.

Pierceovi ztmavly oči, něco v nich zamžikalo, ale nic neřekl. To je něco, s čím se bude muset vyrovnat. V několika krátkých vteřinách věděl Swan, co chtěl. Pokusil se přitlačit.

„Zamilovaná žena se někdy nechová rozumně,“ řekl s blahosklonným úsměvem. „Muž má dělat drobné

ústupky.“

„Je toho jen velmi málo, co bych pro Ryan neudělal,“ odpověděl Pierce. „Ale je pro mne nemožné změnitto, čím jsem.“

„Mluvíme přece o rutině,“ namítl Swan, který začínal ztrácet trpělivost.

„Ne, mluvíme o mém způsobu života. Mohl bych vypustit ten únik,“ pokračoval, Swan se přitom na něhostále mračil, „ale přijde další a potom zase další. Jestliže Ryan nedokáže přijmout tenhle, jak bude moctpřijmout ty další?“

„Ztratíte ji,“ varoval ho Swan.

Pierce při těch slovech vstal, už nevydržel sedět. „Možná jsem ji nikdy neměl.“ Dokáže se s tou bolestívyrovnat, říkal si. Ví, jak se s bolestí vyrovnat. Hlas měl klidný, když mluvil dál. „Ryan se musí rozhodnoutsama. Já její rozhodnutí přijmu.“

Swan vstal a zuřivě na něho hleděl. „Nezdá se mi, že byste mluvil jako zamilovaný muž.“

Pierce na něho upřel dlouhý, chladný pohled. Swan polkl. „V tomto světě iluzí,“ řekl Pierce drsně, „je onato jediné, co je skutečné.“

Otočil se a vyšel z místnosti.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Budou natáčet v šest hodin, podle času na západním pobřeží. Ve čtyři hodiny odpoledne měla Ryanvšechno vyřízené, počínaje jakýmsi rozhněvaným správcem areálu až po naprosto zmořenou kadeřnici.Živé vysílání dokáže přivést do stavu šílenství i ostřílené veterány. Dobře to vyjádřil osudu odevzdaný

kulisák.

„Všechno, co je možné zkazit, se zkazí.“ Něco podobného ovšem Ryan nechtěla slyšet.

Avšak problémy a požadavky jí zabránily, aby zalezla někam do kouta a plakala. Potřebovali ji a onaneměla jiné vyhnutí, než být spolehlivá. Jestli kariéra bude všechno, co jí zůstane, musí ze sebe vydat to

nejlepší.

Deset dní se Pierceovi vyhýbala, udržovala citový odstup. Nezbývalo jim nic jiného než se občas setkat,ale jen jako producent a hvězda. On sám neudělal žádný pokus o sblížení.

Ryan to bolelo. Někdy ji samotnou udivovalo, jak moc. Avšak vítala to. Bolest pomáhala potlačit strach.Přivezli všechny tři trezory. Když se přinutila prohlédnout si je, zjistila, že ten nejmenší je sotva metrvysoký a šedesát centimetrů široký. Při pomyšlení na to, že se Pierce bude muset vmáčknout do té malé,černé bedny se jí udělala mdlo od žaludku.

Stála tam a prohlížela si největší trezor s tlustými dveřmi a komplikovaným časovým zámkem, kdyžvytušila, že stojí za ní. Ohlédla se, tiše se na sebe podívali. Než od něho Ryan odešla, zalil ji pocit touhy,lásky a beznaděje. Slovem ani gestem jí nenaznačil, aby zůstala.

Od té chvíle se Ryan držela od trezorů dál, místo toho se soustředila na kontrolu a ještě další kontroluvšech drobných detailů produkce.

Musela zkontrolovat garderobu. Rozbitý reflektor potřeboval opravit. Bylo třeba nahradit onemocněléhotechnika. A časový rozvrh, to nejdůležitější ze všeho, musel být rozpracován do poslední vteřiny.

Zdálo se, že problémy, které se objevují na poslední chvíli, nemají konce. Neměla čas na přemýšlení až do

okamžiku, kdy se studio začalo plnit obecenstvem. S rozechvělým žaludkem, ale s klidným výrazem v obličeji čekala Ryan v kontrolní kabině, až dá pomocnýrežisér pokyn k odpočítávání.

Začalo to.

Pierce byl na jevišti, klidný a vyrovnaný. Jevištní výprava byla dokonalá, čistá, nepřeplácaná a trochutajemná, s tlumeným osvětlením. V černém obleku vypadal jako čaroděj dvacátého století, který nepotřebuje kouzelnou hůlku ani špičatý

klobouk.

Mezi dlaněmi mu protékala voda, ze špiček prstů vystřelovaly plameny. Ryan se dívala, když balancovalBess na špičce šavle, roztočil ji, pak šavli mávnutím odtáhl a Bess se otáčela bez jakékoli opory ve

vzduchu.

Elaine se vznášela nad plameny pochodní, obecenstvo zadržovalo dech. Pierce ji zavřel v bublině z čistého

skla, přikryl červeným hedvábím, vznesla se tři metry nad jeviště. Jemně se tam pohupovala za zvukůLinkovy hudby. Když ji Pierce přiměl sestoupit a strhl hedvábí, byla z Elaine bílá labuť.

Čísla programu šla jedno za druhým, skvělá, efektní, prostě nádhera. Ovládal živly, vzdoroval přírodnímzákonům, ohromoval obecenstvo.

„Jde to jako ve snu,“ řekl někdo. „To by bylo, abychom za tohle nedostali pár cen Emmy. Třicet vteřin,kamera dvě. Bože, ten chlap je opravdu dobrý!“

Ryan opustila kontrolní kabinu a šla do zákulisí. Říkala si, že je jí zima proto, že klimatizace v kabině jepuštěna příliš silně. U jeviště bude třeba tepleji. Reflektory tam žhnuly, ale jí přebíhal po těle mráz. Dívala

se, když předváděl obměněné přemísťovací číslo, které viděla v Las Vegas.

Ani jednou se nepodíval směrem k ní, ale Ryan cítila, že o ní ví. Musel o ní vědět, protože veškeré jejímyšlenky byly soustředěné na něho.

„Jde to dobře, co?“

Ryan se ohlédla, viděla, že vedle ní stojí Link. „Ano, zatím je to dokonalé.“

„Líbila se mi ta labuť. Je hezká.“

„Ano.“

„Možná byste měla jít do Bessiny šatny a sednout si,“ navrhl jí. Přál si, aby nebyla tak bledá a studená.„Mohla byste to tam vidět na televizní obrazovce.“

„Ne. Zůstanu tady.“

Pierce měl na jevišti tygra, štíhlou, přecházející kočku ve zlaté kleci. Přikryl klec stejným hedvábím jakopředtím bublinu. Když je odtáhl, byla v kleci Elaine a tygr byl pryč. Ryan věděla, že je to poslední číslopřed závěrečným únikem a zhluboka se nadechla.

„Linku.“ Sáhla po jeho ruce, musela se něčeho podržet.

„Bude to v pořádku, Ryan.“ Stiskl jí prsty. „Pierce je nejlepší.“

Přinesli nejmenší trezor s dokořán otevřenými dveřmi, obraceli jej kolem dokola, aby bylo vidět, že jepevný. Ryan pocítila v ústech železnou pachuť strachu. Neslyšela Pierceovo vysvětlování publiku, když hokapitán policejního oddělení v Los Angeles spoutal na rukou i nohou. Měla oči přilepené k jeho obličeji.

Sotva se vešel do prvního trezoru. Rameny se třel o strany.

Nebude se tam moct ani pohnout, pomyslela si a začala se jí zmocňovat panika. Když se dveře trezoru

zavřely, udělala krok směrem k jevišti. Link ji přidržel za ramena.

„To nemůžete, Ryan.“

„Ale, proboha, vždyť se nemůže hýbat. Nemůže dýchat!“ Dívala se s narůstající hrůzou, jak přinášejí

druhý trezor.

„Už je venku z pout,“ utěšoval ji Link, i když ani jemu se nelíbil pohled na to, jak zvedají trezor s Piercema zamykají jej do druhého. „Teď už otevírá dveře prvního trezoru,“ uklidňoval právě tak sebe jako Ryan.„Pracuje rychle. Víte, viděl jsem ho.“

„Ale ne.“ Třetí trezor způsobil, že se jí strach téměř vymkl z kontroly. Pocítila závrať, byla by upadla,kdyby ji byly Linkový ruce nezadržely. Největší trezor spolkl oba předchozí s mužem uvnitř. Zavřeli jej.Časové hodiny nastavili na půlnoc. Teď se zvenčí nikdo nemohl dostat dovnitř.

„Jak dlouho?“ zašeptala. Oči měla přilepené na trezor, na lesklé, komplikované časové zařízení. „Jak

dlouho už tam je?“

„Dvě a půl minuty.“ Link cítil, jak mu po zádech stékají kapky potu. „Má spoustu času.“

Věděl, že trezory do sebe zapadají tak těsně, že dveře lze otevřít jen tolik, aby se jimi protáhlo dítě. Nikdy

nechápal, jak Pierce dokáže tak zkroutit své tělo. Ale viděl, jak to dělá. Na rozdíl od Ryan se Linknesčíslněkrát díval na Pierce, jak ten únik zkouší. Po zádech se mu neustále lil pot.

Vzduch byl řídký, Ryan jej mohla sotva nadechnout do plic. Takové je to asi v trezoru, pomyslela siotupěle. Žádný vzduch, žádné světlo. „Čas, Linku!“ Třásla se teď jako list. Velký muž se přestal modlit,aby jí mohl odpovědět.

„Dvě minuty padesát vteřin. Už je skoro konec. Teď pracuje na posledním zámku.“

Ryan sevřela ruce k sobě, začala v duchu odpočítávat poslední vteřiny. Hučelo jí v uších, kousala se dospodního rtu. Ještě nikdy v životě neomdlela, ale věděla, že teď k tomu má nebezpečně blízko. Oči se jízalily, zamrkala, aby si je vyčistila. Ale nemohla dýchat. Pierce už teď nemá vzduch, ona také ne.Hystericky si pomyslela, že ona se tu udusí ve stoje právě tak jako Pierce ve třech trezorech.

Pak viděla, jak se dveře otevírají, slyšela ulehčený výdech obecenstva, pak výbuch potlesku. Stál na

jevišti, zbrocený potem, lapající po dechu.

Ryan padla v mdlobách dozadu na Linka. Byla v bezvědomí jen pár vteřin, vzpamatovala se a slyšela

Linka, jak na ni volá.

„Ryan, Ryan, je to v pořádku. Je venku.“

Opřela se o Linka a zavrtěla hlavou, aby si ji pročistila. „Ano, je venku.“ Ještě vteřinu se na něho dívala,

pak se otočila a odešla.

Jakmile se kamery zastavily, Pierce odešel z jeviště. „Kde je Ryan?“ zeptal se Linka.

„Odešla.“ Díval se, jak Pierceovi stéká po tvářích pot. „Byla pěkně rozrušená.“ Podal Pierceovi ručník,

který měl pro něho připravený. „Myslím, že na minutu omdlela.“

Pierce si neotřel pot, neusmál se jako vždy, když úspěšně dokončil únik. „Kam šla?“

„Nevím. Prostě odešla.“

Pierce se ji beze slova vydal hledat.

Ryan se opalovala v silném slunci. Něco ji svědilo uprostřed zad, ale nepohnula se, aby se poškrábala.Ležela tiše a nechala horko, aby se jí vsakovalo do kůže.

Strávila týden na palubě otcovy jachty nedaleko břehů ostrova Svatého Kříže. Swan ji nechal jetsamotnou, jak chtěla. Na nic se jí neptal, když přišla do jeho domu a požádala ho o to. Všechno jí zařídil a

sám ji dovezl na letiště. Později si Ryan uvědomila, že to bylo poprvé, co ji neposadil do limuzíny sřidičem, ale doprovodil ji sám až k letadlu.

Celé dny se povalovala na slunci, plavala a snažila se na nic nemyslet. Po živém natáčení ani nešla zpátkydo svého bytu. Přijela na Svatý Kříž jen v šatech, které měla na sobě. Všechno, co potřebovala, si koupilana ostrově. Mluvila jen s posádkou a neposlala žádnou zprávu do Spojených států. Na týden prostězmizela z tváře světa.

Ryan se obrátila na záda a nasadila si na oči sluneční brýle. Věděla, že když se nebude nutit dopřemýšlení, odpověď, kterou potřebuje, se dostaví časem sama. Až přijde, bude správná a ona se podlení zařídí. Do té doby bude čekat.

Pierce ve své pracovní místnosti míchal a vykládal tarotové karty. Potřeboval se uvolnit. Napětí ho užíralo.

Po natáčení prohledal celou budovu, aby našel Ryan. Když ji nikde nemohl najít, porušil jedno ze svýchzákladních pravidel a odemkl si zámek u dveří jejího bytu. Čekal tam na ni až do příštího rána. Domů senevrátila. Vztekal se a zuřil. Vztek, ten nedisciplinovaný vztek, který si nikdy nedovolil, se dostavil v plnésíle. Link mlčky snášel jeho náladu.

Pierceovi trvalo několik dní, než znovu získal sebekontrolu. Ryan odešla a on to musí přijmout. Jehovlastní pravidla mu nedávala na vybranou. I kdyby věděl, kde ji má hledat, nemohl by ji přivést zpátky.

Během týdne, který uplynul, neudělal žádnou práci. Neměl sílu. Kdykoli se pokusil soustředit, viděl jenRyan, cítil ji. To bylo všechno, co dokázal vyčarovat. Musí to nějak překonat. Pierce věděl, že jestližebrzy nenajde svůj rytmus, bude vyřízený.

Byl teď úplně sám, Link a Bess byli na svatební cestě v horách. Když se trochu vzpamatoval, trval na tom,

aby dodrželi své původní plány. Vypravil je na cestu a popřál jim štěstí, zatímco jeho vlastní život leželpřed ním prázdný.

Bylo načase, aby se vrátil k jediné věci, která mu zbyla. Ale i toho se trochu obával. Nebyl si jistý, jestlimu ještě nějaké kouzlo zbylo.

Odložil karty, vstal a začal připravovat jednu ze svých složitějších iluzí. Nevyzkouší své schopnosti naněčem jednoduchém. Když se soustřeďoval a procvičoval si ruce, zvedl oči a uviděl ji.

Pierce upíral zrak na její obraz. Ještě nikdy ji před sebou neviděl tak jasně. Dokonce slyšel její kroky, jakkráčí přes místnost k jevišti. Zachytil její vůni, krev mu začala vřít. Přemýšlel, celkem nevzrušeně, jestlizačíná šílet.

„Nazdar, Piercei.“

Ryan viděla, jak sebou trhl, jako kdyby ho probudila ze snu. „Ryan?“ Vyslovil její jméno měkce, tázavě.

„Přední dveře nebyly zamčené, tak jsem vešla dovnitř. Doufám, že ti to nevadí.“

Stále se na ni upřeně díval a nic neříkal. Vyšla po schodech na jeviště.

„Vyrušila jsem tě z práce.“

Pierce sledoval směr jejího pohledu, podíval se na skleněné lahvičky ve své ruce a barevné kostky na

stole.

„Z práce? To, ne, to je v pořádku.“ Položil lahvičky na stůl. Nebyl by svedl ani to nejjednodušší kouzlo. „Nebude to trvat dlouho,“ řekla mu Ryan s úsměvem. Ještě nikdy ho neviděla tak zmateného a byla si

naprosto jistá, že už ho tak nikdy neuvidí. „Je tady ta nová smlouva, o které si musíme promluvit.“

„Smlouva?“ opakoval po ní. Nebyl schopen z ní spustit oči.

„Ano, proto jsem přišla.“

„Ach tak.“ Chtěl se jí dotknout, ale držel ruce na stole. „Vypadáš dobře,“ vypravil ze sebe a nabídl jí židli.

„Kde jsi byla?“ Bylo to venku dřív, než to mohl zastavit. Mělo to nebezpečně blízko k obviňování. Ryan se

jen znovu usmála.

„Byla jsem pryč,“ řekla prostě a přistoupila o krok blíž. „Myslel jsi na mě?“

Pierce o krok ustoupil. „Ano, myslel jsem na tebe.“

„Často?“ zeptala se tiše a opět se pohnula směrem k němu.

„Nedělej to, Ryan!“ bránil se a ustoupil. Hlas měl ostrý.

„Já jsem na tebe myslela často,“ pokračovala, jako kdyby nic neřekl. „Vlastně pořád, i když jsem sesnažila to nedělat. Děláš taky do nápojů lásky, Piercei? Namíchal jsi mi něco?“ Přiblížila se k němu o dalšíkrok. „Hrozně jsem se snažila tě nenávidět a ještě víc jsem se pokoušela na tebe zapomenout. Ale tvojekouzlo je příliš silné.“

Její vůně pomalu zaplňovala jeho smysly, až byly docela zastřené. „Ryan, jsem jen muž, a ty jsi mojeslabost. Nedělej mi takové věci.“ Pierce zavrtěl hlavou a pokoušel se vyburcovat poslední zbytky

sebekontroly. „Musím pracovat.“

Ryan pohlédla na stůl, pohrála si s jednou z barevných kostek. „To bude muset počkat. Víš, kolik je hodin

v týdnu?“ zeptala se a usmála se na něho.

„Ne. Ryan, přestaň.“ Krev mu bušila v hlavě. Touha se stávala nezvladatelnou.

„Sto šedesát osm,“ zašeptala. „Máme co dohánět.“

„Jestli se tě dotknu, už tě nepustím.“

„A když se já dotknu tebe?“ Položila mu ruku na prsa.

„Nedělej to,“ varoval ji rychle. „Měla bys odejít, dokud ještě můžeš.“

„Ty budeš ten únik dělat znovu, viď?“

„Ano. Sakra, ano.“ Konečky prstů ho svědily, jak toužily po ní sáhnout. „Ryan, proboha, jdi pryč.“

„Budeš to tedy dělat znova,“ pokračovala. „A jiné, možná ještě nebezpečnější, nebo přinejmenším

hrůzostrašnější úniky, protože jsi to ty. Neříkal jsi mi právě tohle?“

„Ryan…“

„Proto jsem se do tebe zamilovala,“ řekla klidně. „Nevím, proč jsem si myslela, že bych mohla nebo seměla pokusit to změnit. Jednou jsem ti řekla, že jsi přesně to, co chci, a to je pravda. Ale asi se budumuset naučit, co to znamená. Chceš mě ještě, Piercei?“

Neodpověděl, ale viděla, jak mu ztmavly oči, cítila, jak se mu pod její rukou rychleji rozbušilo srdce.„Můžu odejít a žít velmi klidným, nenáročným životem.“ Ryan udělala poslední krok k němu. „To mipřeješ? Zranila jsem tě tolik, že mi přeješ život plný nesnesitelné nudy? Prosím, Piercei,“ zašeptala,

„odpustíš mi?“

„Není co odpouštět.“ Utápěl se v jejích očích, třebaže s tím bojoval ze všech sil. „Ryan, proboha!“ Zoufaleodstrčil její ruku ze svých prsou. „Copak nevidíš, co se mnou děláš?“

„Vidím, a jsem moc ráda. Bála jsem se, že bys na mne opravdu mohl zapomenout.“ Ulehčené si oddychla.„Zůstanu tady, Piercei. Nemůžeš s tím nic dělat.“ Ruce měla kolem jeho krku a ústa jen kousíček od jeho.„Řekni mi znovu, že chceš, abych odešla.“

„Ne.“ Přitáhl ji k sobě. „Nemůžu.“ Jeho ústa hltala její. Proudila do něho síla, horce a bolestně. Přitiskl jiblíž a cítil, jak její ústa oplácejí jeho divokost. „Je pozdě,“ šeptal. „Příliš pozdě.“ Vzrušení mu spalovalotělo. Pořád se mu zdálo, že ji nedrží dost blízko u sebe. „Nebudu ti moct nechat otevřené dveře, Ryan.

Chápeš to?“

„Ano. Ano, chápu to.“ Zaklonila hlavu, chtěla mu vidět do očí. „Ale budou zavřené i pro tebe. Dohlédnu na

to, aby na nich byl zámek, který nedokážeš otevřít.“

„Žádný únik, Ryan. Ani pro jednoho z nás.“ A jeho ústa byla opět na jejích, horká, zoufalá. Cítil, jak se k

němu tiskne, její ruce na jeho těle byly silné a jisté. „Miluju tě, Ryan,“ řekl znovu a pokrýval jí tváře a krk

polibky. „Miluju tě. Ztratil jsem všechno, když jsi mě opustila.“

„Už tě neopustím.“ Vzala jeho obličej do dlaní, aby zastavila jeho toulavé polibky. „Mýlila jsem se, když

jsem tě žádala, abys ten únik nedělal. Udělala jsem chybu, když jsem odešla. Neměla jsem dost víry.“

„A teď?“

„Miluju tě, Piercei, přesně takového, jaký jsi.“ Znovu ji k sobě přitáhl a přitiskl jí ústa na krk. „Krásná

Ryan, tak malá, tak měkká. Bože, jak tě chci. Pojď nahoru do postele. Chci se s tebou milovat.“

Srdce se jí při těch slovech, vyřčených na jejím krku, rozbušilo jako kladivo. Zhluboka se nadechla,

položila mu ruce na ramena a odtáhla se od něho. „Je tu ještě ta smlouva.“

„K čertu se smlouvou,“ zamumlal a snažil se ji přitáhnout zpátky.

„Ale ne.“ Ryan od něho odstoupila. „Chci to mít vyřízené.“

„Už jsem tu tvou smlouvu podepsal,“ připomněl jí netrpělivě. „Pojď sem.“

„Tahle je nová,“ prohlásila, ignorujíc ho. „Je výhradní a doživotní.“

Zamračil se. „Ryan, nemíním se připoutat ke Swan Productions na zbytek života.“

„Nejde o Swan Productions,“ odvětila. „Jde o Ryan Swanovou.“

Hněvivé odseknutí, které se mu dralo na špičku jazyka, nikdy nebylo vyřčeno. Viděla, jak se jeho oči

mění. „Co je to za smlouvu?“

„Osobní mezi námi, s doložkou exkluzivity a doživotní platností.“ Ryan polkla, ztratila trochu té

sebedůvěry, která ji až dosud poháněla.

„Pokračuj.“

„V platnost vstupuje okamžitě, obsahuje ustanovení o právně závazném obřadu, který bude následovat

při nejbližší možné příležitosti.“ Propletla si prsty. „A s ustanoveními, týkajícími se případných potomků.“

Viděla, že Pierce pozvedl obočí, ale neřekl nic. „O jejichž počtu je možné se dohodnout.“

„Chápu,“ řekl po chvíli. „Je tam nějaká penalizační doložka?“

„Ano. Jestli se pokusíš porušit podmínky smlouvy, mám právo tě zabít.“

„Velice rozumné. Vaše smlouva je velice lákavá, slečno Swanová. Jaké z ní budu mít výhody?“

„Mě.“

„Kde mám podepsat?“ zeptal se a vzal ji znovu do náručí.

„Tady.“ Vzdychla a zvedla k němu ústa. Polibek byl něžný, slibující. Ryan zaúpěla a přitiskla se blíž.

„A ten obřad, slečno Swanová.“ Pierce ji jemně hryzl do rtů, zatímco jeho ruce bloudily. „Co považujete za

nejbližší možnou příležitost?“

„Zítra odpoledne.“ Zasmála se a opět se mu vysmekla z náruče. „Nemysli si, že ti nechám dost času na to,

abys našel zadní vrátka.“

„Vidím, že jsem našel důstojného protivníka.“

„To určitě,“ souhlasila. „Mám v rukávu pár triků.“ Zvedla tarotové karty a překvapila Pierce tím, že z nich

udělala docela obstojný vějíř. Cvičila to už celé měsíce.

„Výborně.“ Zasmál se a šel k ní. „Udělala jsi na mne dojem.“

„To jsi ještě nic neviděl,“ slíbila. „Vyber si jednu kartu,“ řekla se smíchem v očích. „Jakoukoli kartu.“