Nora Robertsová

MANŽELSKÁ REPRÍZA

PROLOG

Na hřišti se rozléhal křik, vzduch byl plný dramatického dění a politiky. Už jako osmiletý kluk Michailvěděl, co je politika. Koneckonců, byl už v Americe skoro dva roky.

Už se nemusel bát, že jeho tatínka odvlečou někam pryč neznámí muži v dlouhých kabátech, nemusel seskrývat na útěku z Ukrajiny přes Maďarsko a Rakousko.

Žil v Brooklynu, v New Yorku, a to bylo dobře. Byl Američan, a to bylo ještě lepší. Se starší sestrou amladším bratrem tu chodili do školy a mluvili anglicky. Většinou. Jeho nejmladší sestřička se narodila užtady. Nikdy se nebude muset třást v nákladním vagonu – ani zimou, ani strachem, že je najdou.

A doufat, že cílovou stanicí je svoboda.

Většinou ale na takové věci vůbec nemyslel. Ráno se vzbudil a z okna pokojíčku vyhlédl na domky, kterétomu jejich jako by z oka vypadly. Z kuchyně voněla snídaně, kterou vařila maminka. Do jejího drmolenínad plotnou se občas ozývaly otcovy netrpělivé výkřiky, protože „papa“ pospíchal do práce.

Papa musel tvrdě pracovat. Domů chodíval unavený, ale s usměvavýma očima, a ustarané vrásky pod

nimi pomalu mizely.

Chodíval domů pozdě, ale na stole bylo dost teplého jídla a všichni se smáli.

Ani škola nebyla špatná, a on se dobře učil, i když učitelé říkali, že je příliš často duchem mimo.

„Holky skáčou přes švihadlo.“ Alex, Michailův mladší bratr, si kecnul na zem vedle něj.

Oba měli tmavé vlasy, hnědé, nazlátlé oči a ostré rysy ve tváři, ze kterých půjde za pár let ženám hlava

kolem. Teď samozřejmě byly ženy všech generací hodné přehlížení, pokud ovšem nebyly z rodiny.

„Nataša je nejlepší,“ netajil se Alex pýchou na starší sestru. „Je holt Stanislaski.“

Alex jen uznale přikývl. To přece bylo samozřejmé. Očima přeletěl dění na hřišti. Rád pozoroval lidi, jak sechovají a co dělají. Bundu, která na něm trochu visela, měl navzdory lezavému březnovému větrurozepnutou. Zrovna jako bratr, kterému už zase začínaly být trochu krátké rukávy.

Alex kývl hlavou směrem ke dvěma chlapcům na druhém konci vyasfaltovaného plácku. „Po škole to

musíme nandat Willovi a Charliemu Braunsteinovým.“

Michail významně našpulil pusu a podrbal se. „Platí. A proč?“

„Will o nás řekl, že jsme ruský špióni a Charlie se tomu smál a chrochtal jako prase. Proto.“

„Ach, proto…“ přisvědčil Michail chápavě. Pak si oba bratři vyměnili důvěrné pohledy a usmáli se od ucha

k uchu.

Vypadalo to, že přijdou pozdě ze školy, což pravděpodobně znamenalo trest. Michail měl pořádnou skobuna koleni a Alex natržený ret, což znamenalo, že k trestu bude ještě kázání.

Stálo to ale za to. Oba bratři vyšli z bitky jako vítězové. Byla to slast, ještě trochu cestu domů prodloužit a

zrekapitulovat události.

„Charlie má dobrou ránu,“ řekl uznale Michail. „Takže příště budeš muset být rychlejší. On má delší ruce

než ty.“

„Teď má ale taky monokl,“ připomněl Alex s uspokojením.

„Ano.“ Michail se nadýmal pýchou nad tím, jak se mladší bráška vytáhl. „To je prima. Až půjdeme zítra do

školy, tak… ach ne…“ Zmlkl, jako když utne, a neohrožený bojovník byl ten tam.

Na prahu přede dveřmi stála Naďa Stanislaski s rukama v bok a bylo jasné, že její orlí oko už z dálky

odhalilo natržené kalhoty.

„Teď si to schytáme,“ zamumlal Alex.

Pokusil se o úsměv na přivítanou, přestože ret ho přitom zabolel. Naďa nebezpečně přimhouřila oči.

„Vy jste se zase prali?“

Michail si jako starší stoupl o krok před bratra. „Jen trošičku.“

Přejela je zkušeným pohledem od hlavy k patě a usoudila, že škody jsou minimální.

„Prali jste se spolu?“

„Ne, mami.“ Alexovy oči jako by prosily o pochopení.

„Když Will Braunstein říkal –“

„Mě nezajímá, co říkal Will Braunstein. Jsem snad jeho máma?“

Oba chlapci svěsili hlavy a zamumlali. „Ne, maminko.“

„Čí máma jsem?“

Unisono si povzdechli. Zhluboka. „Naše, mami.“

„A tohle dělá vaše máma, když má o vás strach, protože přijdete pozdě ze školy a rvete se jak chuligáni.“To poslední slovo se naučila od sousedky, Grace MacNamarové, a měla za to, že je pro její syny jako

ušité. Ti jen sykli bolestí, když popadla každého jednou rukou za ucho.

Než je však stihla dotáhnout ke dveřím, ozval se rachot, který mohl patřit jen ojeté dodávce, kterou jezdil

její manžel Jurij.

Zaparkoval u obrubníku a zvedl obočí, když viděl, že jeho žena právě tahá děti za uši. „Co zase provedli?“

„Prali se s Braunsteinovic kluky. Teď jdeme zavolat paní Braunsteinové, aby se omluvili.“

„Úůů! Jau!“ vykřikl Michail, jehož výraz nesouhlasu se vzápětí proměnil ve výkřik bolesti, když mu matka

znaleckým tahem zkroutila ušní boltec.

„To ale počká, ne? Něco pro vás mám.“ Jurij se vyškrábal z auta a vytáhl malé, šedivé štěně. „To je Saša,

váš nový kamarád.“

Oba chlapci vypískli radostí, a když je matka pustila, vrhli se k psíkovi, kterého Jurij opatrně spustilMichailovi do náruče. Ten je vítal neumělým štěkotem, hbitým vrtěním ocásku a nadšeně vyplazenýmrůžovým jazýčkem.

„O toho se budete starat vy s Alexem, Táňou a Rachel. Ne maminka!“ řekl, když viděl, jak Naďa protočila

panenky. „Je to jasné?“

„Ano, budeme se o něj starat, tatínku. Miku, půjč mi ho pochovat!“ žadonil Alex a pokusil se ho bratrovi

vytrhnout.

„Ne, já jsem starší, první ho chovám já.“

„Každý si ho pochová. Teď jděte a ukažte ho Táně a Rachel.“ Jurij mávl rukou směrem do domu, obachlapci se však k němu nejprve přitiskli a objali ho kolem pasu.

„Díky, tati.“ Michail se otočil a políbil matku na tvář. „Hned zavoláme paní Braunsteinové, mami.“

„Ano, to zavoláte.“ Naďa zakroutila hlavou, když viděla, jak pádí do domu a křičí na své sestry.„Chuligáni,“ řekla a vychutnala si to slovo na jazyku.

„Kluci jsou kluci.“ Jurij ji sevřel v náručí a nadzvedl ji několik centimetrů nad zem. „Teď jsme americkárodina,“ řekl a zasmál se svým zvučným, hlubokým hlasem. Postavil ženu na zem a s rukou kolem jejího pasu ji vedl k domu. „Co je k večeři?“

PRVNÍ KAPITOLA

Trpělivost nebyla její silná stránka. Zpoždění a omluvy netolerovala a nikdy žádného opozdilce anizpozdilce tak úplně neomluvila. Kdykoli musela čekat – jako například právě teď – klesalo její rozpoloženíjako rtuť na teploměru až k bodu mrazu. A to bylo u Sydney Haywardové mnohem nebezpečnější, nežkdyž vřela vzteky. Stačilo zmrazit oběť pohledem a utrousit pár chladně kritických frází, břitkých a ostrých

jako rampouchy, a nešťastník zůstal stát ztuhlý hrůzou jako socha z ledu.

Sydney se ve své nové kanceláři v desátém patře moderní budovy v centru Manhattanu právě cvičila vnetrpělivosti. Elegantními kroky přecházela po smetanově béžovém koberci z jednoho rohu do druhého apřehlížela jako generál šiky svých kancelářských potřeb. Všechno bylo na místě, papíry, desky, adresáře.Tužky a pera trčely v zástupu nad naleštěným mahagonovým stolem, vedle telefonu ležel v zákrytu

poznámkový blok.

Její vlastní vzhled ladil vkusem, elegancí a precizností s interiérem. Bezvadně vyžehlený béžový kostýmekbyl samá strohá, rovná linie, nesnažil se však zakrýt skutečnost, že jeho majitelka vlastní také proklatědlouhé a sexy nohy. Ty teď pochodovaly stále rychleji sem a tam po místnosti.

Jednoduchá šňůrka perel a perlové náušnice, stejně jako tenké zlaté hodinky, se vyznačovaly nenápadnouavšak exkluzivní elegancí. Byla Haywardová a tento styl patřil k jejímu vychování.

Kaštanové vlasy měla hladce sčesané dozadu, na šíji spoutané zlatou sponou. Světlé pihy, které patřily kjejí barvě vlasů, téměř zakrýval lehký poprašek pudru na mléčné kůži. Ve svých osmadvaceti letech mělapocit, že ji dělají příliš dětskou a zranitelnou. Vysoké lícní kosti, sebevědomá, mírně vystrčená brada arovný, klasický nos tvarovaly aristokratickou tvář. Měkká křivka úst se snadno stáhla do úzké linie vzdorua velké, kouřově modré oči vůbec nebyly tak bezelstné a naivní, jak se mohlo zdát.

Sydney znova pohlédla na hodinky, polohlasně zaklela a rázným krokem odpochodovala ke stolu. Ještěnež stihla zvednout telefon, zabzučel intercom.

„Ano?“

„Slečno Haywardová, je tu člověk, který chce mluvit s osobou zodpovědnou za tu rekonstrukci v Soho.Nedá se odbýt. A ta schůzka ve čtyři –“

„Je čtvrt na pět,“ sykla Sydney hlasem hladkým a nebezpečným jako had. „Pošlete ho dál.“

„Ano, ale není to pan Howington.“

Tak Howington za sebe poslal náhražku. Nazlobeně stiskla rty.

„Pošlete ho dál,“ řekla znovu a sekla do vypínače intercomu dokonale vybroušeným nehtem, zalitým vbledě růžovém průsvitném laku jako ve skle. Takže teď se má bavit o důležitých věcech s nějakýmzástupcem zástupce. Zhluboka se nadechla a chystala se porušit pravidlo, že na posly se nestřílí.

Když však ten muž vešel dovnitř, jen aristokratické vychování jí zabránilo, aby neotevřela ústa úžasem.Vypadal jako osmahlý, ostřílený pirát, který právě sebejistým, pružným krokem skočil na rozhoupanou

palubu dobývané lodi.

Její počáteční šok nesouvisel jen s jeho divokou, mužnou krásou – třebaže ten popis byl zcela na místě:hřívu vlnitých, přirozeně lesklých černých vlasů měl na šíji spoutanou do ohonu, který mu ani vnejmenším neubíral na mužnosti. Výrazně modelovaná tvář měla hřejivou a snědou barvu zašlé zlatémince, a dvoudenní strniště nad plnými, smyslně tvarovanými rty působilo drsně a nebezpečně.

Ačkoli neměl na výšku víc než metr osmdesát a byl spíš štíhlý a urostlý než nějaký svalovec, vypadal v jejížensky zařízené kanceláři jako obr v domečku pro panenky.

Více ji však šokoval fakt, že měl na sobě – div ne montérky! Špinavé, seprané džínsy, zpocené tričko adosluhující tenisky, po kterých zůstala na světlém koberci cestička bláta. Tak oni neposlali zástupce,pomyslela si s bezkrevně sevřenými rty. Poslali nějakého kopáče, který si ani nedokázal utřít boty.

„Vy jste Haywardová?“

Jeho drzý tón a slovanský přízvuk v ní vyvolaly představu, jak sesedá ze svého kozáckého koně a s bičem

za pasem jde vysokou trávou k táborovému ohni.

Proto, s náhlým impulzem k sebeobraně, odpověděla až zbytečně zostra: „Ano, a vy jdete pozdě.“

Přimhouřil oči a chvíli se přes její pracovní stůl měřili pohledem. „Ano?“

„Ano. Kdybyste si pořídil hodinky, možná byste zjistil, jak mohou být užitečné. Nevím, jestli je váš čas

drahý, ale můj ano, pane…“

„Stanislaski.“ Zahákl prsty do poutek džínsů a zlehka, s jistou vláčnou arogancí, přešlápl z nohy na nohu.

„Sydney je mužské jméno.“

Zvedla obočí. „Očividně se mýlíte.“

Pomalu ji přejel pohledem se směsí zájmu a hněvu. Byla hezká, ale on se neutrhl z práce proto, aby tu

ztrácel čas s ženskou. „Očividně. Myslel jsem, že tu bude starý plešatý pán s bílým knírkem.“

„To asi máte na mysli mého dědečka.“

„Aha, tak v tom případě jsem přišel za ním.“

„To nebude možné, pane Stanislaski, protože můj dědeček je už skoro dva měsíce mrtvý.“

Aroganci v jeho očích okamžitě vystřídal soucit. „To je mi líto. Je těžké ztratit někoho z rodiny.“

Nevěděla, čím to bylo, ale ta krátká kondolence od naprosto cizího člověka zasáhla do živého. „Ano, je. A

teď, kdybyste se posadil, můžeme přejít k věci.“

Chladná a vzdálená jako měsíc. Tím líp, pomyslel si. Nebude ho aspoň svádět k nepatřičně osobním

představám. Tedy, aspoň dokud nevyřídí to, proč sem přišel.

„Poslal jsem vašemu dědečkovi několik dopisů,“ řekl, když se usadil na stylovou židli. „Možná se v tom

zmatku po jeho smrti někam zatoulaly.“

Zmatek, to se strefil do černého. Její život byl posledních pár měsíců vzhůru nohama. „Korespondence by

měla být adresována mně.“ Posadila se, s rukama složenýma na stole. „Jak víte, Hayward Enterprises

zvažuje několik firem –“

„Na co?“

„Prosím?“ Z hlasu jí čišelo podráždění nad tím, že jí skočil do řeči.

„Na co zvažuje několik firem?“

Nejraději by se zhluboka nadechla a zavřela oči. Místo toho jen s kamennou tváří začala ťukat prsty o

stůl.

„V jaké pracujete funkci, pane Stanislaski?“ „Funkci?“

„Ano, co děláte?“

Její chladně netrpělivý tón mu vyvolal na tváři úsměv. Měl zdravé bílé zuby, i když ne úplně rovné.

„Myslíte, co jako dělám? Pracuju se dřevem.“

„Jste tesař?“

„Příležitostně.“

„Příležitostně,“ opakovala a opřela se. Za prosklenou stěnou za jejími zády se do ostře modrého nebe

tyčily přísné a dravé kontury mrakodrapů. „Snad byste mi mohl vysvětlit, proč z Konstrukčních prácí

Howington poslali na tento pohovor příležitostného tesaře.“

Místnost voněla po citronu a rozmarýnu, což mu jen připomínalo, že má žízeň, je mu horko a nemá ani o

kapku víc trpělivosti než ona. „To bych mohl – ale když oni mě neposlali.“

Chvíli trvalo, než jí došlo, že to není vtip. „Vy nejste od Howingtona?“

„Ne. Jsem Michail Stanislaski a bydlím v jednom z vašich činžáků.“ Opřel si zablácenou botu o zaprášenékoleno. „A pokud zvažujete najmout si Howingtona, být vámi bych si to rozmyslel. Obcházejí předpisy aněkdy jsou to moc nebezpečné kličky.“

„Promiňte.“ Sydney bodla prstem do tlačítka intercomu. „Janine, představil se pan Stanislaski jako

reprezentant Howingtona?“

„Ne, slečno Haywardová. Chtěl s vámi jen mluvit. Howington volal asi před deseti minutami, chtěl přeložit

schůzku. Říkala jsem vám –“

„To už je jedno.“ Znovu se posadila a pátravě se zahleděla na muže, který se šklebil od ucha k uchu.

„Zřejmě tu došlo k nedorozumění.“

„Ano, zřejmě jste se spletla. Přišel jsem kvůli vašemu činžáku v Soho.“

„Přišel jste si tedy stěžovat jako nájemník.“

„Přišel jsem si stěžovat jménem mnoha nájemníků,“ upřesnil.

„Pak byste měl vědět, že v takové situaci se postupuje podle určité procedury.“

Zvedl jedno obočí. „Vy jste vlastník toho domu, je to tak?“

„Ano, ale –“

„Tak je to vaše zodpovědnost.“

Ztuhla. „Své povinnosti velmi dobře znám, pane Stanislaski. A nyní prosím…“

Když vstala, také se zvedl, ale neustoupil ani o píď. „Váš dědeček něco slíbil a vy, v zájmu jeho cti, musíte

sliby dodržet.“

„Jediné, co musím,“ opravila ho kovově chladným hlasem, „je starat se o svou firmu.“ Právě se zoufalesnažila naučit, jak se to dělá. „Můžete vzkázat ostatním nájemníkům, že Hayward Enterprises je právě vestadiu hledání stavební firmy na provedení oprav a že jsme si zcela vědomi, že je mnohé z našichnemovitostí potřebují. Na objekt v Soho přijde řada.“

V tváři se mu nepohnul jediný sval, ani jeho hlasu neubylo na odhodlanosti. „Jenže právě čekání, až nanás přijde řada, už máme dost. Chceme, co jste nám slíbili, a to hned.“

„Pokud mi zašlete seznam vašich požadavků –“ „To už jsme udělali.“

Zaskřípala zuby. „Pak prostuduju spisy dnes večer.“

„Spisy nejsou lidi. Každý měsíc vybíráte nájemné, ale o lidi, kteří ho platí, se nestaráte.“ Opřel se dlaněmi

o stůl a předklonil se. Sydney ucítila vůni dřevěných pilin a svěžího mužského potu, která vůbec nebylanepříjemná. „Viděla jste ten dům nebo lidi, co tam žijí?“

„Mám svá hlášení,“ začala.

„Hlášení.“ Zabručel cosi v jazyce, kterému nerozuměla, ale byla si jistá, že to byla nadávka. „Vy máte svéprávníky a úředníky a sedíte si tu v útulné kanceláři nad papíry.“ Jedním rychlým máchnutím rukyodsoudil kancelář i ji jako zcela nepodstatné jevy. „Ale nevíte zhola nic. Vám není zima, když nefunguje

topení, a nemusíte se šplhat do pátého patra, když nejezdí výtah. Nemusíte si lámat hlavu s tím, kdy

poteče teplá voda, ani se bát, kdy dostanete ránu, protože elektroinstalace je ztrouchnivělá.“

Takhle s ní ještě nikdy nikdo nemluvil. Za celý život. Srdce jí bušilo jako o závod. „Tak to se mýlíte.Všechny tyto problémy beru velmi vážně a mám v úmyslu je napravit, jakmile to jen bude možné.“

Jeho přimhouřené oči byly náhle ostré jako čepel nože. „Takové sliby jsme už slyšeli.“

„Ale ještě jste je neslyšeli ode mě.“

„A vám máme důvěřovat? Když jste buď příliš pohodlná, nebo máte příliš velký strach, než abyste sepřijela podívat, co vlastníte?“

Tvář, bledá jako stěna, byla jedinou viditelnou známkou zlosti, která jí cloumala.

„Myslím, že na jedno odpoledne jsem si vašich urážek užila víc než dost, pane Stanislaski. A teď prosímodejděte, nebo zavolám bezpečnost, aby vás vyprovodila.“

„Děkuju, trefím sám,“ řekl pevným hlasem. „Řeknu vám jedno, slečno Sydney Haywardová. Ty slibyzačnete plnit do dvou dnů, nebo půjdeme na vyšší úřady a celý případ dáme do tisku.“

Sydney se posadila, teprve když jeho vzpřímená záda zmizela za dveřmi. Rozvážně otevřela zásuvku,vytáhla list papíru a pomalu, metodicky ho roztrhala na cáry. Při pohledu na zpocené otisky velkých rukou

na naleštěném stole rozcupovala další list. O něco klidněji stiskla tlačítko intercomu. „Janine, přineste mivšechno, co máme o tom projektu v Soho.“

Za hodinu odstrčila spisy stranou a vzala telefon. Nejprve zrušila večeři, na kterou měla toho večera jít, apak si zavolala Lloyda Binghama, dědečkova – a nyní svého – výkonného zástupce.

„Zastihla jsi mě v poslední chvíli,“ řekl Lloyd, když vešel do její kanceláře. „Už jsem byl na odchodu. Copro tebe můžu udělat?“

Sydney na něj krátce pohlédla. Byl to pohledný, ambiciózní muž, který si dovedl vybrat z italskýchmódních značek a francouzského jídelníčku. V necelých čtyřiceti se podruhé rozváděl a rád se stýkal sženami z lepší společnosti, které se nechaly zlákat jeho uhlazeným zjevem a způsoby. Sydney věděla, žese ke své současné pozici u Haywarda tvrdě propracoval a že během dědečkovy nemoci byla firma v jeho

rukou.

Také věděla, že ji nemá v lásce, protože seděla za stolem, na nějž si dlouho brousil zuby on sám.

„Nejprve bys mi mohl vysvětlit, proč se ještě nic neudělalo s tím blokem v Soho.“

„S těmi byty v Soho?“ Lloyd si vyndal cigaretu z elegantní zlaté krabičky. „Je to v plánu.“

„Je to v plánu už skoro rok a půl. První dopis od nájemníků přišel skoro před dvěma roky a obsahujeseznam sedmadvaceti jednotlivých problémů.“

„Ve spise sis jistě také všimla, že jsme už řadu z nich řešili.“ Vyfoukl tenký proužek dýmu a ležérně se

usadil na jednu z židlí.

„Řadu z nich,“ opakovala Sydney. „Jako například opravu kotle. Nájemníci jsou však zřejmě přesvědčeni,že byl potřeba kotel nový.“

Lloyd vágně pokrčil rameny. „Jsi v té hře začátečník, Sydney. Brzy zjistíš, že nájemníci vždycky chtějí něconového, lepšího, a chtějí toho víc.“

„To je možné. Nicméně, nezdá se mi právě ekonomické investovat do opravy třicetiletého kotle, který seza dva měsíce zase rozbije.“ Zvedla varovně prst, aby ji nepřerušoval. „Rozbité zábradlí na schodech,padající omítka, nedostatečný ohřívač vody, vadný výtah, popraskaná sanitární keramika…“ Vzhlédla odpapírů. „Mohla bych pokračovat, ale to snad nebude nutné. A je to zpráva od dědečka, podle které sesměl o opravy a údržbu té budovy postarat ty.“

„Což jsem udělal,“ odvětil Lloyd toporně. „Víš velmi dobře, že kvůli nemoci pana Haywarda byla firma zaposlední rok vzhůru nohama. A ten činžák v Soho je jen jedním z mnoha jeho domů.“

„To máš naprostou pravdu.“ Její hlas byl klidný, ale nepřístupný. „Ale také vím, že máme právní a morální

zodpovědnost vůči nájemníkům, ať už se jedná o dům v Soho nebo v Central Park West.“ Zaklapla desky

a položila na ně spojené ruce, jako by tak chtěla stvrdit svá vlastnická práva. „Nechci, abys to bralosobně, Lloyde, ale rozhodla jsem se, že se o tuto nemovitost postarám sama.“

„Proč?“

Věnovala mu krátký suchý úsměv. „Tím si nejsem tak úplně jistá. Řekněme, že mám málo vlastníchstarostí… Ten projekt pro mě prostě bude na prvním místě. Mezitím bych byla ráda, aby ses podíval nareference o stavebních firmách a dal mi nějaká doporučení.“ Podala mu jiné desky. „Zpracovala jsemseznam nemovitostí podle důležitosti. V pátek v deset hodin budeme mít schůzi, abychom to dořešili.“

„Dobrá.“ Uhasil cigaretu a vstal. „Sydney, doufám, že se neurazíš, ale žena, která strávila většinu životacestováním a nakupováním oblečení, toho nemusí moc vědět o obchodu a vytváření zisků.“

Urazila se, ale rozhodla se to nedat najevo.

„V tom případě bych se raději měla něco naučit, nemyslíš? Hezký večer, Lloyde.“

Teprve když za ním zaklaply dveře, podívala se dolů na své ruce a zjistila, že se třesou. Měl pravdu, kdyžjí připomněl, že nemá pro vedoucí postavení nejlepší předpoklady. Nemohl ale tušit, jak zoufale toužíněco dokázat a udělat něco smysluplného s dědictvím, které jí dědeček odkázal. Nemohl vědět ani to,jakou hrůzu má z toho, aby splnila závazky vůči jménu rodiny. Aby, jako už jednou, neselhala.

Rychle, aby si to ještě nerozmyslela, strčila desky do kufříku a vyšla z kanceláře. Chodbou, vymalovanoupastelovými barvami a zdobenou vkusnými akvarely a bujícími fíkusy, došla až ke skleněným dveřím

vedoucím z prostor její firmy. Soukromým výtahem sjela do haly, kde jí vrátný pokynul hlavou na

rozloučenou.

Horko do ní udeřilo jako rozhněvaná pěst. Ačkoli byla teprve polovina června, New York byl rozžhavenýjako pec a dusivá vlhkost ze dne na den stoupala. Jí naštěstí stačilo přejít chodník a uniknout doklimatizovaného auta. Pak už jen dala řidiči adresu a nechala se odvézt do Soho.

Ulice byly ucpané, nervy řidičů našponované k prasknutí. Aspoň tak měla víc času na rozmyšlenou. Nebylasi jistá, co bude dělat, až tam bude. Ani co udělá, jestli znovu narazí na Michaila Stanislaského.

Udělal na ni docela velký dojem, to si musela přiznat. Exotický vzhled, jiskrný pohled a naprostýnedostatek konvenční zdvořilosti. Nejhorší bylo, že po prostudování dokumentace musela uznat, že mělprávo ztrácet trpělivost a nebrat si servítky. Za poslední rok napsal několik dopisů, které nikdo nebral dost

vážně a na které dostal jen polovičaté, nijaké odpovědi.

Snad to nemuselo dojít tak daleko, kdyby dědeček nebyl tak tvrdohlavý a nesnažil se utajit svou vážnou nemoc před sdělovacími prostředky, napadlo ji. Promnula si spánky a litovala, že si v kanceláři nevzala

aspirin.

Ale to bylo nenávratně v minulosti. Nyní ležela zodpovědnost na ni. Předsevzala si, že dědictví převezme sveškerými vyplývajícími závazky, a to hodlala dodržet. Zavřela oči a zatímco se její řidič prodíral hustým

provozem do Soho, nechala se ukolébat do polospánku.

Michail právě ve svém bytě opracovával kus třešňového dřeva. Sám nevěděl, proč toho ještě nenechal.Srdcem byl někde mimo, cítil se však lépe, když mohl něco dělat aspoň rukama.

Nemohl tu ženu vyhnat z hlavy. Sydney. Ledový chlad a nepokořitelná pýcha. Patřila k aristokratům, protikterým se celou svou bytostí bouřil. Ačkoli utekl s rodinou do Ameriky ještě jako dítě, nemohl popřít svůjpůvod. Jeho předkové kočovali na Ukrajině jako cikáni a jejich horká krev nedovolovala respekt vůčiautoritě.

Michail se považoval za Američana – pokud se mu ovšem občas nezachtělo být spíš jako Ukrajinec.

Stočené hobliny padaly na stůl i na podlahu. Většinu jeho stísněného životního prostoru zaplňovalpracovní materiál a nástroje – kusy různého dřeva, dokonce dubový suk, nože, pilky, dláta, kladívka,vrtačky. V několika zavařovacích sklenicích byly štětce. Pokoj voněl lněným olejem a pilinami.

Napil se piva z lahve a zahleděl se na hrubě otesaný špalíček dřeva. Ještě nebylo dostatečně připravené,aby mohl uhádnout, jaký tvar, jaká podoba se v něm skrývá. Přejel po něm zlehka prsty a snažil sevstřebat jeho strukturu. Za oknem za jeho zády hučela auta, odněkud se rozléhala hudba a překřikující se

ženské a mužské hlasy.

Za poslední dva roky byl dostatečně úspěšný a prodávaný na to, aby se přestěhoval do většího amodernějšího příbytku, ale jemu se v téhle hlučné čtvrti líbilo. Na rohu bylo pekařství, ruch a shon naCanalu mu připomínal orientální tržiště, a na schůdkách u vchodu jeho domu si ráno povídaly ženy avečer tam vysedávali muži.

Nepotřeboval koberce ode zdi ke zdi, ani zapuštěnou vanu, ani vybavenou stylovou kuchyni. Chtěl jenstřechu nad hlavou, skrz kterou nezatékalo, sprchu, z níž by tekla teplá voda v kteroukoli denní dobu, aledničku, ve které by se dalo vychladit pivo. V tuto chvíli však zůstávala jeho skromná přání nesplněna, aproto se slečnou Sydney Haywardovou ještě neskončil.

Vtom se ozvalo ostré zaklepání na dveře a dovnitř vtrhla jeho sousedka. „Co se děje?“ zeptal se súsměvem.

Keely O’Brianová za sebou zabouchla dveře a dramaticky se o ně opřela. „Dostala jsem tu roli!“ Snadšeným výskotem se vrhla Michailovi kolem krku. „Dostala jsem roli!“ S mlasknutím ho políbila na tvář.

„Dostala jsem roli!“ A na druhou.

„Říkal jsem ti, že to tak dopadne.“ Přátelsky jí pocuchal krátké blond vlasy. „Vem si pivo, ať to oslavíme.“

„Ach, Miku.“ Došla k ledničce, štíhlé dlouhé nohy odhalené téměř po celé délce, vtěsnaná do neonovězelených, vykrojených šortek. „Byla jsem před konkurzem tak nervózní, že jsem dostala škytavku aběhem čtení jsem musela vypít asi galon vody.“ Hodila zátku do koše a pozvedla láhev k přípitku. „Astejně jsem tu roli dostala. Film týdne. V titulkách budu asi až na šestém nebo sedmém místě, alezavraždí mě až v závěrečné třetině.“ Upila doušek piva, nadechla se a z hrdla se jí vydral pronikavý jekot,při kterém tuhla krev v žilách. „Takhle musím křičet, až mě ten sériový vrah chytne v pasáži. Myslím, žejsem to dostala jen kvůli tomu vřískotu.“

„Nepochybně.“ Její čilý, trochu nervózní projev ho vždycky pobavil. Bylo jí třiadvacet, měla pevné, hříběcítělo, živé zelené oči a srdce široké jako Velký kaňon. Kdyby si Michail už od jejich seznámení nepřipadaltolik jako její bratr, byl by se ji určitě pokusil dostat do postele.

Upila další doušek piva. „Hele, nechceš si objednat nějakou činu nebo pizzu? Mám zmraženou pizzu v

lednici, ale trouba zase stávkuje.“

Při tomto banálním prohlášení v něm vzkypěl hněv. „Byl jsem dneska u Haywardů.“ Zarazila se s lahví na půl cesty k ústům. „Ano? A šel jsi za velkým šéfem osobně?“

„Ano.“

Michail odložil řezbářské náčiní. Nechtěl v rozčilení dřevu ublížit.

Keely, na kterou svým sdělením očividně udělal dojem, se posadila na okenní římsu. „Jú! A jaký je?“

„Je mrtvý.“

Málem jí zaskočilo. Vypoulila oči.

„Mrtvý? Snad jsi ho…?“

„Myslíš, nezabil?“ Usmál se. Keely měla opravdu úžasný talent pro drama. „Ne, ale měl jsem chuť zabít Haywardovou – jeho vnučku a následnici.“

„Nová majitelka je žena? Jaká je?“

„Velmi krásná a velmi chladná.“ Se svraštělým čelem znovu přejel prsty po hrubém třešňovém dřevě. „Mákaštanové vlasy, trochu do zrzava, a bílou kůži. Modré oči jako zamrzlá jezera. Když promluví, začne sedělat jinovatka.“ Keely protáhla obličej. „Kdo je bohatý, může si chlad dovolit.“ „Řekl jsem jí, že má dva dny na to, aby něco udělala, jinak půjdu na úřady.“

Tentokrát se Keely usmála. Ačkoli Michaila obdivovala, věděla, že je v mnohém naivní. „Tak hodně štěstí. Možná bychom měli zkusit neplatit nájem, jak navrhuje paní Bayfordová. Pak bychomsice riskovali vystěhování, ale… jé, podívej!“ Vyklonila se z otevřeného okna. „To je fáro. Lincoln, nebo co

– s řidičem. A vystupuje nějaká žena.“ V hlase jí znělo spíš uznání než závist: „Jak vystřižená z Harper´sBazaaru.“ Usmála se a ohlédla se přes rameno. „Myslím, že tvá ledová královna se k nám přijela trochuohřát.“

Sydney právě zvenčí obhlížela budovu. Byla vlastně docela půvabná, říkala si. Připomínala starou ženu,která si zachovala svou důstojnost a alespoň stín dřívější krásy. Kdysi červené cihly vybledly dočervenohnědé, tu a tam je zašpinily saze a kouř. Vymalované úseky se olupovaly, ale to šlo snadnonapravit. Vyndala blok a začala si dělat zápisky.

Byla si dobře vědoma toho, jak ji muži usazení na schůdkách pozorují, ale ignorovala je. Bylo to hlučnémísto. Z otevřených oken se linula symfonie nejrozmanitějších zvuků – televizí, radií, křičících dětí,dokonce čísi nejistý soprán. Malé balkónky praskaly ve švech pod nákladem květináčů a jízdních kol a napřekřížených šňůrách se v nehybném, sálajícím vzduchu sušilo prádlo.

Zastínila si oči a přejela pohledem nahoru. Zábradlí na vnějším požárním schodišti bylo zrezivělé a mnohotyček v něm chybělo. Vtom spatřila Michaila, jak se vyklání z okna v horním poschodí, bokem skoropřitiskly na blond sexbombu. Protože byl od pasu nahoru nahý a blondýna měla jen zcela miniaturníbolerko, napadlo Sydney automaticky, že je vyrušila. Přikývla strnule na pozdrav a vrátila se ke svým

poznámkám.

Pak namířila ke vchodu, kde jí muži uvolnili místo, aby mohla projít. V malé vstupní hale bylo šero a horkok zalknutí. Staré parkety byly poškrábané a ve vzduchu byl zřetelný zápach plísně. Nedůvěřivě pohlédlana výtah. Nad přivolávací knoflík někdo připsal nápis „Zanechte nadějí, vy, kdož sem vstupujete.“

Když zvědavě stiskla knoflík, stroj výhružně zarachotil a zaskřípal. S netrpělivým povzdechem naškrábaladalší poznámku. Hrůza, pomyslela si. Ten blok už měl být dávno podroben inspekci a Hayward hnán předsoud. Ale Hayward Enterprises teď zastupovala ona!

Dveře se se skřípotem otevřely a z nich vystoupil Michail.

„Přijela jste obhlédnout své panství?“ zeptal se.

Okázale si nejprve dopsala poznámky a teprve pak mu věnovala pohled. Aspoň měl tu slušnost vzít sitričko – pokud se tomu tak dalo říkat. Na loktech mělo díry a lem byl celý roztřepený.

„Řekla jsem vám myslím, že se podívám na ten spis. To jsem udělala a na základě toho se rozhodlanavštívit budovu osobně.“ Pohlédla na výtah a pak zpět na něj. „Buď jste velmi odvážný, nebo velmi

hloupý, pane Stanislaski.“

„Jen fatalista,“ opravil ji s pomalým pokrčením ramen. „Co se stane, stane se.“

„Snad. Ale já bych raději, kdyby ten výtah nikdo nepoužíval, dokud se neopraví nebo nevymění.“

Strčil ruce do kapes.

„A to se stane?“

„Ano, v nejkratší možné lhůtě. Myslím, že jste se v dopise zmiňoval o rozbitých zábradlích na schodišti.“

„Ta nejhorší jsem už vyměnil.“

Zvedla obočí. „Vy?“

„Bydlí tady děti a staří lidé.“

Ta prostá odpověď ji zahanbila.

„Chápu. No, protože jste se ujal úkolu zastupovat nájemníky, mohl byste mi možná sám ukázat nejhoršímísta.“

Když se vydali na výstup do schodů, všimla si nového zábradlí. Cítila pod rukou, jak je dřevo pevné asolidní. Poznamenala si, že zábradlí bylo vyměněno nájemníkem.

Klepali na jedny dveře po druhých. Jeho vítali vřele, ji trochu opatrně. Skoro všude to vonělo jídlem –čerstvě přineseným na stůl, právě dojedeným, nebo teprve vřícím na plotně. Dostala štrúdl, guláš, kuřecíkřidélka. Některé stížnosti byly zatrpklé, jiné nervózní. Sydney však měla možnost se přesvědčit, žeMichailovy dopisy v ničem nepřeháněly.

Ve třetím patře už jí bylo z horka na omdlení. Ve čtvrtém odmítla špagety s masem – nechápala, jakněkdo může v tomhle horku vařit – a přijala sklenici vody natočené z kohoutku. Pečlivě si přitomzaznamenala, jak přitom potrubí sténá a úpí. Když se dostali do pátého, toužila zoufale po studené sprše,

sklenici vychlazeného chardonnay a klimatizaci.

Michail si všiml, jak jí hoří tváře. Na posledním úseku schodů trochu těžce oddychovala, což mu přineslo

zadostiučinění. Královně jistě neuškodí, když jednou sestoupí – nebo v tomto případě spíš vystoupí – mezi

poddané. Napadlo ho, proč si aspoň nesundá to sako nebo nerozepne knoflíčky od blůzy.

Vůbec ho nepotěšilo, když si uvědomil, jak rád by jí s oběma úkony pomohl.

„Čekala bych, že někteří nájemníci budou mít klimatizaci.“ Cítila na zádech čúrek potu.

„Elektrické vedení ji neutáhne,“ vysvětlil. „Když se zapne, vyhodí pojistky. Na chodbách je to nejhorší,“

pokračoval odlehčeným konverzačním tónem. „Nedýchatelno. A teplo stoupá nahoru.“

„To jsem už někde slyšela.“

Všiml si, že je bílá jako stěna a v duchu zaklel. „Sundejte si to sako.“

„Prosím?“

„Jste snad padlá na hlavu?“ Stáhl jí ho z ramenou a začal jí z něj vyprošťovat ruce.

Z kombinace horka a jeho hrubých, cílevědomých prstů se jí roztančily mžitky před očima. „Přestaňte!“

„Nedělejte hlouposti. Tohle není zasedací místnost.“

V jeho doteku nebylo nic záměrně erotického, přesto na ni však silně působil. Jakmile vyprostila jednu

paži, několikrát ho plácla do rukou. Michail si toho nevšímal a jemně ji strčil dovnitř do svého bytu.

„Pane Stanislaski,“ vypravila ze sebe zadýchaně, ale důstojně. „Mě nikdo nebude ohmatávat.“

„Pochybuju, že víte, jak takové ohmatávání vypadá, Vaše Veličenstvo. Jakej chlap by si chtěl vysloužit

omrzliny? Posaďte se.“

„Nemám v úmyslu –“

On ji však jednoduše strčil na židli a ohlédl se po užaslé Keely. „Přines vodu,“ nařídil.

Sydney pomalu popadala dech. Kousek za zády tiše předl ventilátor a chladil její rozpálenou kůži. „Jsteten nejnevychovanější a nejnesnesitelnější sprosťák, s jakým jsem kdy byla nucena jednat.“ Vzal od Keely vodu a navzdory silnému pokušení chrstnout ji Sydney do tváře, jí dal sklenici do ruky.

„Napijte se.“

„Sakra, Miku, měj slitování,“ zamumlala Keely. „Vždyť je úplně hotová. Nechcete studený obklad?“ V

duchu přitom musela obdivovat slonovinově bílou, hedvábnou blůzu s perlovými knoflíčky.

„Ne, děkuji. Nic mi není.“

„Já jsem Keely O’Brianová. Číslo 502.“

„Nepeče jí trouba,“ doplnil Michail. „Neteče jí teplá voda a střecha zatéká.“

„Jen když prší.“ Keely se pokusila o úsměv, nedostalo se jí však žádné odpovědi. „Tak já asi půjdu. Těšilo

mě.“

Když zůstali sami, upila Sydney pomalu několik doušků vlažné vody. Michail si na svůj vlastní bytnestěžoval, viděla však, že lino v kuchyni je natržené a lednička malá a zastaralá. Na to, aby si prohlédlaostatní, už neměla sílu.

Jeho přístup postrádal veškerý takt, když se však vše podtrhlo a sečetlo, byl v právu.

Posadil se na okraj kuchyňského pultu a sledoval, jak se jí do tváří pomalu vrací barva. Ulevilo se mu. Za

dveřmi se opravdu bál, že omdlí, a připadal si jako buran.

„Nechcete něco sníst?“ Jeho hlas byl úsečný a ne právě přátelský. „Můžu vám udělat sendvič.“

Vzpomněla si, že původně měla večeřet v jedné z nejprestižnějších restaurací, Le Cirque, s posledním k

ženitbě vhodným starým mládencem, kterého jí matka vyhlídla. „Ne, děkuju. Nevím, co si o mně myslíte,

ale asi to nebude nic lichotivého?“

Pokrčil rameny. „Zato jsem na vás dnes myslel od rána do večera.“

Svraštila čelo a odložila sklenici. Jeho tón nechával příliš mnoho prostoru dvouznačnosti. „Říkal jste, žejste tesař?“

„Příležitostný.“

„Máte licenci?“

Přimhouřil oči. „Ano. Na přestavby a renovace.“

„Pak asi budete mít kontakty na poskytovatele jiných služeb – instalatéry, elektrikáře?“

„Ano.“

„Výborně. Vypracujte nabídku, včetně malování, výměny dlaždic, podlahových krytin, spotřebičů. Dotýdne ji chci mít na stole.“ Vstala a sebrala pomačkané sako.

Zůstal tam, kde byl, a sledoval, jak si ho přehodila přes ruku a sebrala svůj kufřík. „A pak?“

Vyslala k němu chladný pohled. „Pak, pane Stanislaski, vám moje firma nacpe peníze rovnou do tohovašeho nevymáchaného chřtánu. Najmu vás na celkovou rekonstrukci.“

DRUHÁ KAPITOLA

„Mami, já na tohle vážně nemám čas.“

„Sydney, holčičko, na čaj si dáma udělá čas vždy.“ Margerite Rothchild Hayward Kinsdale LaRueová nalilaženšenový čaj do porcelánového šálku. „Dělám si obavy, že jsi tu firmu vzala příliš vážně.“

„Snad to bude tím, že tam šéfuju,“ zamumlala Sydney, aniž vzhlédla od papírů na stole před sebou.

„Nechápu, co to jen dědečka napadlo. Ale on byl vždycky podivín.“ Margerite si povzdechla. „Tak pojďdrahoušku, dáme si čaj a pár těch rozkošných malých chlebíčků. I paní prezidentka potřebuje oběd.“

Sydney to vzdala v naději, že když matce vyhoví, rychleji se jí zbaví. „Díky, že jsi přišla, mami, jen prostěnemám čas.“

„Všechny ty firemní nesmysly,“ mávla Margerite rukou, když se Sydney posadila vedle ní. „Nevím, proč stím ztrácíš čas. Bylo by přece tak jednoduché přijmout nějakého zkušeného manažera.“ Margerite sipřidala do šálku citron a opřela se. „Chápu, že to může být na chvíli zábavné rozptýlení, ale ty a kariéra…zdá se to tak směšné.“

„Vážně?“ Pokusila se potlačit trpký přídech v hlase. „Možná všechny překvapím.“

„Ach, já nepochybuji, že budeš dobrá ve všem, do čeho se pustíš, má milá.“ Sydney bývala hodné dítě,teď však Margerite nevěděla, jak se vypořádat s tímto záchvatem vzpoury – který však byl, jak si bylajistá, jen dočasný. „A měla jsem radost, když ti dědeček odkázal všechny ty hezké domy.“ Úhledně siukousla chlebíčku. Ve svých padesáti vypadala o deset let mladší a v kostýmku od Chanela, dokonaleupravená do poslední nitky, byla okouzlující. „Ale že hned musíš pracovat…“ Nechápavě si přihladilapečlivě nabarvené kaštanové vlasy. „Zdá se mi to trochu… neženské. Muže snadno odradí žena ve vysoké

funkci, nemysli si.“

Sydney pohlédla na nedávno obnažený prsteník své matky. „Ulovit muže není pro každou ženu tím

největším cílem v životě, mami.“

„Ale nebuď přece hloupá.“ Margerite ji s veselým smíchem poplácala po hřbetu ruky. „Není dobré, abyžena zůstávala dlouho bez manžela. Nesmíš se nechat odradit, že vám to s Peterem nevyšlo. Prvnímanželství je často jen na zkoušku.“

Sydney opatrně položila šálek na stůl a potlačila rostoucí netrpělivost. „Takže manželství s tátou bylo jen

na zkoušku?“

„Oba jsme si z něj odnesli cenná ponaučení.“ Margerite vrhla na svou dceru pohled zářící sebedůvěrou aspokojeností. „A teď mi, drahoušku, řekni, jaké to bylo, když jste si vyšli s Channingem?“

„K nesnesení.“

V Margeritiných šedomodrých očích se rozčileně zablýskalo. „Sydney, teď vážně.“

„Mluvím vážně.“ Na posílení znovu zvedla šálek čaje. V duchu se ptala, proč jen si vedle ženy, která jipřivedla na svět, připadá stále tak méněcenná. „Promiň, mami, ale prostě se k sobě nehodíme.“ „Nesmysl. Hodíte se k sobě skvěle. Channing Warfield je inteligentní a úspěšný muž z dobré rodiny.“

„To byl Peter taky.“

Margerite s chladným zacinkáním položila šálek na podšálek. „Sydney, nesmíš každého muže srovnávat sPeterem.“

„Já ho nesrovnávám.“ Položila jí dlaň na hřbet ruky. Musí mezi nimi být přece nějaké pouto, nějaká cestak porozumění. „Channing se mi jen zdá trochu nudný a suchý. Možná by se mi tak nyní zdáli všichni muži,

co já vím? Prostě mě momentálně nezajímají, mami. Chci nejdřív něčím být.“

„Chceš něčím být,“ opakovala Margerite spíš nechápavým než rozhněvaným tónem. „Jsi Haywardová. Nicvíc být nemusíš.“ Vytáhla ze stojánku ubrousek a pečlivě si otřela rty. „Proboha, Sydney, jsi rozvedená užčtyři roky. Je na čase, aby sis našla nějakého vhodného manžela. Máš určité místo ve společnosti azodpovědnost vůči svému jménu.“

Sydney ucítila v žaludku známou křeč. Odložila čaj. „Ano, to jsi mi říkala už mockrát.“

Margerite se se zadostiučiněním usmála. „Tak vidíš. A jestli se ti nelíbí Channing, jsou tu jiní. Jen myslím,že bys ho neměla tak rychle odmítat. Kdybych já byla o dvacet let mladší…“ Pohlédla na hodinky avykřikla: „Proboha, přijdu pozdě k holiči. Jen si odskočím a musím běžet.“

Když Margerite zmizela na toaletě, Sydney se opřela a zavřela oči. Jak se jen měla zbavit těch pocitů vinya méněcennosti? Jak měla matce vysvětlit, co chce, když to nevěděla ani ona sama?

Vstala a vrátila se k pracovnímu stolu. Bylo těžké Margerite přesvědčit, že její neochota začít nový vztahnesouvisí s Peterem, když to nebyla pravda. Kdysi byli přátelé. Znali se odmalička, prakticky spoluvyrostli. Jen se nemilovali jako muž a žena. K oltáři je dotlačily jejich rodiny. Oni byli tehdy příliš mladí,než aby chápali, jak velká je to chyba, a větší část jejich dvouletého manželství strávili tím, že se hosnažili udržet pohromadě.

Největší ztrátou však nebyl rozvod, ale jejich zničené přátelství. V Sydney navíc zůstal pocit, že pokud jí tonevyšlo s někým, s kým měla tolik společného a kdo ji měl opravdu rád, bude chyba určitě na její straně.

Teď se však její život točil kolem toho, aby si zasloužila důvěru, kterou jí věnoval dědeček, když jí odkázalspolečnost. To byla meta, které chtěla dosáhnout. A na tomto poli selhat nechtěla.

Unaveně odpověděla na zabzučení intercomu.

„Ano, Janine?“

„Je tu pan Stanislaski, slečno Haywardová. Nemá domluvenou schůzku, říká ale, že jste chtěla vidět

nějaké papíry.“

O celý den dříve, napadlo ji. „Pošlete ho dál.“

Aspoň se oholil, pomyslela si, když vešel. Ačkoli, džínsy měl děravé. Sotva zavřel dveře, pátravě ji změřil

pohledem. Chvíli se pozorovali jako dva soupeři, hodnotící před zápasem své šance z rohů ringu.

Byla zrovna tak uhlazená a nažehlená jako při minulém setkání. Stříbrné knoflíčky blůzy pod světle šedým

kostýmkem měla zapnuté až ke krku. Když se přinutil, aby odvrátil pohled od jejího hladkého, bílého

hrdla, všiml si podnosu s čajem a miniaturními chlebíčky.

„Vyrušil jsem vás od oběda?“

„Ne, vůbec ne.“ Nenamáhala se vstát nebo usmát, ale pokynula mu, aby šel ke stolu. „Máte tu nabídku,

pane Stanislaski?“

„Ano.“

„Pracujete rychle.“

„Ano.“ Vtom ucítil vůni – vlastně dvě vůně. Jednu lehkou a svěží, druhou květinovou a sytě ženskou.„Máte návštěvu?“

Zvedla obočí. „Proč se ptáte?“

„Cítím tu nějaký parfém, který nepatří vám.“ Pak jí podal stoh papírů, které držel v ruce. „To první je, cose musí udělat, to druhé, co by se mělo udělat.“

„Aha.“ Ucítila jeho sálající tělesné teplo. Z nějakého důvodu ji uklidňovalo, utěšovalo, jako by to bylanějaká životodárná síla. Když si od něj brala papíry, dala si pozor, aby se ho nedotkla. „Máte odhadynákladů?“

„Ano, jsou přiložené.“ Zatímco listovala papíry, vzal jeden z úhledných obložených chlebíčků a přičichl kněmu jako hladový vlk. „Co je tohle?“

Nepatrně zvedla hlavu. „Řeřicha.“

Odfrkl a položil ho zpátky.

„Odkdy jedí lidé řeřichu?“

Znovu na něj pohlédla, tentokrát přímo do očí, a usmála se. „Zajímavá otázka.“

To neměla dělat, pomyslel si a neklidně zavrtěl rukama v kapsách. Když se usmála, celá se změnila. Její

oči byly teplejší, linie rtů změkla a její krása byla rázem mnohem přístupnější. V tu chvíli zapomínal, že hotenhle typ žen vůbec nezajímá. „Pak vám položím jinou otázku.“ Se zaujatě sevřenými rty studovala nabídku, která se jí začínala líbit. „Jste dnes velmi zvědavý.“ „Proč nosíte takové barvy? Takové bezvýrazné… měla byste nosit jasné barvy, plné života, safírovou a

smaragdovou.“

Zůstala na něj překvapeně zírat. Bylo to poprvé v životě, co někdo kritizoval její dobrý vkus a styl. Vurčitých kruzích měla pověst velmi elegantní ženy. „Jste tesař nebo vizážista, pane Stanislaski?“

„Jsem muž. To je čaj?“ Zvedl konvičku a přičichl k jejímu obsahu. „Na čaj je moc horko. Nemáte něco

studeného?“

Nevěřícně zakroutila hlavou a stiskla tlačítko intercomu. „Janine, přineste prosím panu Stanislaskémuněco studeného.“ Přemohla neodbytný impulz vstát a prověřit svůj vzhled v zrcadle. Odkašlala si. „Vášseznam nezbytných oprav je mnohem stručnější než těch žádoucích, pane –“

„Říkejte mi Michail,“ přerušil ji. „I v životě je mnohem míň věcí, které musíme, než těch, které bychomměli udělat.“

„A navíc jste ještě filosof,“ řekla s ironickým obdivem. „Začneme těmi nezbytnými, pak možná zařadíme některé další. Když si pospíšíme, mohli bychom mít do konce týdne smlouvu.“ Pomalu přikývl.

„Vy taky pracujete rychle.“

„Když je třeba. Teď bych ale ráda slyšela, proč by se měla vyměnit všechna okna.“ „Protože jsou jen jednoduchá a nedostatečně funkční.“

„Ano, ale –“

„Sydney, drahoušku, to osvětlení uvnitř je příšerné. Ach!“ Margerite se zastavila na prahu. „Prosím zaprominutí, vidím, že máš jednání.“ Na Michailovy obnošené džínsy by se jistě dívala s pohrdáním, jejípohled se však nedokázal odpoutat od jeho tváře. „Dobrý den,“ řekla, potěšená, že povstal, když vešla.

„Vy jste Sydneyina matka?“ zeptal se Michail, než ji Sydney stihla vyprovodit.

„Ach, ano.“ Její úsměv byl rezervovaný. Nelíbilo se jí, že její dceru oslovuje křestním jménem bůhvíjakýdělník s culíkem, v zablácených botách. „Jak to víte?“

„Opravdová krása zůstává krásou, i když uzraje.“

„Ach.“ Margerite k němu v okouzlení vyslala nepatrně vřelejší úsměv než ten předchozí a řasy se jízatřepetaly. „To je od vás milé.“

„Mami, omlouvám se, ale potřebuji s panem Stanislaským projednat pracovní záležitosti.“

„Ach ano, samozřejmě.“ Margerite přikročila ke své dceři a políbila ji na tvář – přesněji řečeno, dovzduchu asi centimetr od tváře. „Já musím běžet. Ale miláčku, nezapomeň, že spolu jdeme příští týden naoběd. A také… ach, Stanislaski?!“ Prudce se otočila zpátky k Michailovi. „Hned jste mi byl povědomý.Proboha!“ Zadýchaně si položila ruku na srdce. „Vy jste Michail Stanislaski?“

„Ano. Známe se snad odněkud?“

„Ne, ale viděla jsem vaši fotografii v časopise Art/World. Občas trochu sponzoruji umění…“ S rozzářenoutváří obešla stůl a vzala ho před svou zkoprnělou dcerou za ruce. Teď se Margerite zdál jeho ohonumělecký a roztrhané džínsy byly jen bohémským výstřelkem. „Vaše práce, pane Stanislaski, je úchvatná.Vskutku na mě zapůsobila. Na poslední výstavě jsem zakoupila dva kousky. Ani nevíte, jakou z nich mám

radost.“ „Vy mi lichotíte.“

„Ale vůbec ne,“ opáčila zpěvavým hlasem. „Už o vás psali jako o předním umělci devadesátých let. A tysis objednala umělecké dílo,“ obrátila se rozzářeně na Sydney, němou úžasem. „Výborný tah, má drahá.“ „Já… vlastně…“

„Je mi velkým potěšením,“ přerušil ji Michail, „spolupracovat s vaší dcerou.“ „To je báječné.“ Nadšeně mu stiskla ruce. „Musíte přijet na večeři, kterou v pátek pořádám na LongIslandu. Prosím neříkejte, že už něco máte.“ Zpod namalovaných víček k němu vyslala dlouhý pohled. „To

by mě zničilo.“ S velkým sebezapřením neudělal přes její hlavu škodolibý obličej na Sydney. „Nerad bych nesl vinu za zničení tak krásné ženy.“ „Skvělé. Má dcera vás přiveze. V osm hodin. A teď musím běžet.“ Přihladila si vlasy, roztržitě zamávala Sydney na rozloučenou a zmizela mezi dveřmi, právě když Janine

přinášela chlazenou minerálku.

Michail si s poděkováním vzal sklenici a znovu se posadil. „Takže,“ začal, „ptala jste se mě na ta okna.“

Sydney se přinutila uvolnit ruce, které držela pod stolem mimovolně sevřené v pěst. „Říkal jste, že jste

tesař.“

„Příležitostně.“ Dlouze se napil. „Někdy ze dřeva, místo zatloukání hřebíků, vyřezávám.“

Pokud se snažil udělat z ní blázna – což nebylo vyloučeno – nemohlo se mu to podařit lépe.

„Strávila jsem poslední dva roky v Evropě,“ řekla, „a tak nejsem s americkým uměleckým podsvětím právě

v kontaktu.“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl, ačkoli si její omluvu v duchu vychutnával.

„Neomlouvám se.“ Stálo ji velké úsilí mluvit klidně. Nejraději by vstala a roztrhala jeho nabídku na tisíc

kousků. „Jen bych ráda věděla, na co si to se mnou hrajete, pane Stanislaski.“

„Nabídla jste mi práci na něčem, co pro mě má určitou hodnotu, a já ji přijal.“

„Lhal jste mi.“

„Jak to? Mám na ty práce licenci. Živím se na rekonstrukcích od šestnácti. Co na tom mění skutečnost, žeteď lidé kupují mé plastiky?“

„Nic.“ Znovu vztekle chňapla po papírech. Stejně určitě produkuje nějaké primitivní hrůzy, pomyslela se.Byl příliš hrubý, než aby mohl být opravdový umělec. Pro ni bylo důležité jen to, zda umí odvést práci, na

kterou ho najala.

Nesnášela ale, když byla za hlupáka. Aby se mu nějak pomstila, přinutila ho projít každou podrobnost v

nabídce, čímž jen promarnila hodinu jeho i svého času.

„Tak dobrá.“ Odstrčila blok s puntičkářskými poznámkami. „Vaše smlouva bude hotová v pátek.“

„Fajn.“ Vstal. „Můžete ji přinést, až se pro mě budete stavovat. Měli bychom se domluvit na sedmou.“

„Prosím???“

„Na tu večeři.“ Předklonil se a ji na zlomek vteřiny popadla panická hrůza, že ji políbí. Ztuhla jako solný

sloup, on však jen stiskl mezi prsty klopu jejího saka. „Musíte nosit něco, co má barvu.“

Odsunula se od stolu a vstala. „Nemám v úmyslu vozit vás k matce na večeři.“

„Vy se se mnou bojíte,“ řekl s nemalou dávkou pýchy.

Vystrčila bradu.

„To rozhodně ne.“

„Co jiného by v tom ale mohlo být?“ S přímým pohledem do jejích očí obešel stůl, až jí stanul tváří v tvář.

„Žena jako vy by nejednala proti dobrému vychování bez důvodu.“

Sydney prudce vydechla.

„Stačí snad, že mi nejste sympatický.“

Usmál se a vzal do ruky šňůrku perel kolem jejího hrdla. „To ne. To nemají aristokraté ve zvyku, slečno

Haywardová.

Určitě vás naučili snášet lidi, kteří se vám protiví. K takovým jste naopak ještě zdvořilejší.“

„Přestaňte se mě dotýkat.“

„Jen se vám snažím vlít trochu krve do tváří.“ Se smíchem pustil náhrdelník, se kterým si pohrával. Byl sijistý, že její kůže je stejně hladká a chladná jako ty perly. „No tak, Sydney, co řeknete své okouzlujícímatce, až se objevíte na jejím večírku beze mě? Jak vysvětlíte, že jste mě odmítla přivézt?“ Viděl v jejíchočích, že svádí vnitřní boj, lítou bitvu mezi pýchou, dobrými mravy a svou přirozeností, a znovu se zasmál.

„Vaše dobré vychování vás dostalo do úzkých. To by se mně stát nemohlo.“

„O tom nepochybuji,“ ucedila úsečně mezi zuby.

„Tak v pátek,“ řekl, a aby ji rozzuřil, přejel jí ještě ukazováčkem po tváři. „V sedm.“

„Pane Stanislaski…“ Když se otočil, na půl cesty ke dveřím, vrhla po něm nejchladnější ze svých úsměvů.„Pokuste se ve svém šatníku najít něco, co nemá díry.“

Slyšela, jak se ještě na chodbě směje. Kéž bych nebyla tak dobře vychovaná, pomyslela si, když se svezla

zpátky na židli. Mohla by si ulevit třeba tím, že by na dveře, které se za ním zavřely, hodila něco zkancelářských potřeb.

Naschvál si oblékla černou. Ani za nic by nedovolila, aby si myslel, že obrátila šatník vzhůru nohama, abyv něm našla něco barevného podle jeho vkusu. Navíc byla přesvědčená, že jednoduché rovné šaty budoupůsobit jak seriózně, tak módně a budou odpovídat příležitosti.

Vlasy si rozpustila a nechala je volně splývat na ramena – to proto, že toho ohonu měla dost. Když svůjcelkový vzhled hodnotila v zrcadle, byla spokojená, že dosáhla – ostatně jako vždy – povznesené,

rezervované elegance.

Ještě než zaklepala, slyšela skrz jeho dveře hlasitou hudbu. Trochu ji překvapilo, že jsou to vášnivé árie zCarmen. Zaklepala o něco hlasitěji a zrovna se chystala překřičet operní divu, když se dveře rozlétly a vnich se objevila spoře oblečená blondýna v miniaturním tričku a šortkách.

„Brýden.“ Keely rozkousla kostku ledu a polkla. „Právě jsem si byla půjčit od Mika trochu ledu – nechávám

rozmrazit ledničku.“ Nejistě se usmála a potlačila potřebu upravit se. Připadala si jako pytlačka přistiženáprinceznou. „Právě jsem byla na odchodu.“ Než se Sydney zmohla na slovo, skočila zpátky dovnitř pronádobku s ledem. „Miku, máš rande.“

Sydney zaskřípala zuby a sledovala, jak světlovlasá kometa mizí v chodbě.

„Není důvod spěchat –“

„Ve dvou se to táhne líp než ve třech,“ křikla ještě Keely v běhu a krátce se usmála, než zmizela ve svémbytě.

„Ty jsi mě volala?“ Michail se objevil ve dveřích mezi kuchyní a ložnicí. Veškerý jeho oděv spočíval vnevelkém bílém ručníku kolem pasu. Druhým si právě třel mokré, rozcuchané vlasy. Když viděl Sydney,zastavil se. Přejel pohledem po střízlivé linii jejích šatů; zvláštně mu přitom zajiskřilo v očích. Pak seusmál. „Mám zpoždění.“

Ona však měla co dělat, aby na něj nezůstala zírat s otevřenými ústy. Jeho tělo bylo štíhlé, s pevnými, ikdyž ne přehnanými svaly, a po bronzové kůži stékaly zářivé kapky vody. Uvědomila si, že má žízeň.Ručník visel nebezpečně nízko. Jako omámená sledovala, jak mu kapka klouže z prsou po břiše, až

zmizela za froté tkaninou.

Teplota, už teď jako v džungli, o pár stupňů stoupla.

„To ano…“ Než bude s to ze sebe vypravit souvislou větu, nejspíš ještě nějaká ta minuta uplyne. „Řekli

jsme v sedm.“

„Měl jsem práci.“ Pokrčil rameny a ručník se posunul. Sydney polkla. „Nebude to dlouho trvat. Udělejte siněco k pití.“ S úsměvem, do nějž pronikalo cosi ďábelského, pokynul k ledničce. Musel by být slepý, aby mu ušla její reakce – a svatý, aby z ní neměl samolibou radost. „Vypadáte, že je vám horko, Sydney.“Udělal krok k ní, s pohledem upřeným do jejích rozšířených očí, na její náhle rozechvělé rty, a zapnulmalý přenosný ventilátor. Vlhký tropický vzduch se rozhýbal. „To pomůže,“ řekl prostě.

Přikývla. Bylo to osvěžující, také to však v místnosti rozdmýchalo vůni jeho čerstvě osprchované kůže.Musela se vzchopit. „Vaše smlouvy.“ Položila na stůl desky, kterým Michail věnoval sotva jeden pohled.

„Prohlídnu to a podepíšu později.“

„Výborně. Teď by bylo asi nejlepší, kdybyste se oblékl.“ Znovu musela spolknout ten nepříjemný knedlík vkrku, když se na ni usmál. Netrpělivým hlasem dodala: „Přijdeme pozdě.“

„Trochu. V ledničce je něco studeného k pití.“ Pak zmizel v ložnici. „Jako doma,“ zavolal na ni.

Teprve když byla sama, vrátil se jí dech do normálu. To by mělo být trestné, aby muži vypadali v ručníku

takhle, pomyslela si, než se vydala na prohlídku místnosti.

Při první návštěvě byla příliš rozčílená, než aby se stihla rozhlédnout. Teď si všimla menších i větších kusů

dřeva, nástrojů a štětců. Pod oknem byl pracovní stůl. Zastavila se u něj a viděla, že na některých z těchšpalíků se pracuje.

Přejela prstem po třešňovém dřevu plném suků a jizev. Hrubé a primitivní, přesně jak si myslela. Jejímupošramocenému egu lichotilo, že se alespoň nemýlila, co se týče jeho nedostatku talentu. Očividně udělaljen dočasný dojem na vrtkavou uměleckou smetánku.

Pak se však otočila a pohled jí spočinul na policích. Byly plné jeho prací. Plynulé, hladké tvary. Profil ženys dlouhými, vlajícími vlasy, dítě zachycené při veselém smíchu, milenci na věky přistiženi při prvním,nesmělém polibku. Nedokázala se udržet, aby se jich nedotkla. Jeho sošky byly rozmanité – vášnivé i

klidné, odvážné i jemné.

V němém úžasu se sehnula, aby lépe viděla na spodní poličky. Bylo by možné, aby člověk s tak hrubýmizpůsoby, s takovou arogancí měl dostatek ducha, citu, porozumění, aby vytvořil z mrtvých kusů dřeva

takovou krásu?

Krátce se zasmála, když sáhla po malé klokanici s klokánkem v kapse. Na dotek byla figurka hladká ajemná jako sklo. A když ji s povzdechem vrátila na místo, všimla si další. To je Popelka, pomyslela si v

okouzlení, když ji brala do ruky. Krásná pohádková princezna měla ještě stále šaty na bál, jednu nohuvšak už měla bosou. Michail ji zachytil na útěku, těsně před úderem dvanácté. Na okamžik se Sydneyzdálo, že v těch malovaných očích vidí lesknoucí se slzy.

„Líbí se vám?“

Trhla sebou a napřímila se, s figurkou v ruce.

„Ano – promiňte.“

„Nemusíte se omlouvat, že se vám líbí.“ Michail, nyní už trochu konzervativněji oděný v režně zbarvenýchkalhotách, se opřel o pracovní stůl. Vlhké vlasy, sčesané dozadu, se mu vlnily a spadaly téměř na ramena.

Sydney, trochu na rozpacích, položila miniaturu zpátky na polici. „Chtěla jsem se jen omluvit, že jsem naně sahala.“

Na rtech se mu rozehrál úsměv. Fascinovalo ho, jako dokázala ve zlomku vteřiny přejít od upřímné radostik chladné zdvořilosti. „Je lepší, když se vás něco nebo někdo dotkne, než zůstat stranou a být obdivován

zpovzdálí, nemyslíte?“

Dvojsmysl v jeho hlase nebylo možné přehlédnout. „Přijde na to.“

Když se protahovala kolem něj, málem se srazili. „Na co?“ Nezrudla, neztuhla ani necouvla. Byla zvyklá

hájit si svou pozici.

„Na tom, jestli si člověk přeje, aby se ho něco nebo někdo dotkl.“

Zašklebil se. „Ale já myslel, že mluvíme o umění.“

Takže mě dostal, pomyslela si a zhluboka se nadechla.

„Ano, to jsme mluvili. A teď, abychom nepřišli pozdě, pane Stanislaski –“

„Michaile.“ Nenuceně se dotkl safírové kapky její náušnice. „Je to jednodušší.“ Než stihla odpovědět,

uvěznil ji ve svém neodbytném pohledu. V tu chvíli zapomínala, kdo je a jak se jmenuje. „Voníte jakoanglická zahrada odpoledne,“ řekl polohlasem. „Tak svěže a lákavě. Ale zároveň vznešeně.“ Je tu takové vedro, říkala si. Horko a dusno. Jen proto se zalyká a nemůže popadnout dech. On jí přece jeúplně ukradený! „Stojíte mi v cestě.“ „Já vím.“ Z důvodů, kterým sám úplně nerozuměl, tak hodlal zůstat. „Vy jste přece ale zvyklá lidi z cesty

odstrkovat.“

„Nevím, co to má společného s –“

„Je to jen takový postřeh,“ přerušil ji a zaujatě si začal pohrávat s konečky jejích vlasů. Všiml si, že jejichstruktura je zrovna tak bohatá a sytá, jako jejich barva, a byl rád, že si je ten večer nechala rozpuštěné.„Umělci mají pozorovací talent. A asi zjistíte, že někteří lidé se nenechají odstrčit z cesty tak snadno jakojiní.“ Slyšel, jak se jí zadrhl dech. Ignoroval, jak vzdorně trhla hlavou a jemně jí sevřel bradu v prstech.Měl pravdu, když hádal, že má kůži zrovna tak hladkou jako perly. Pomalu otočil její tvář ze strany na

stranu. „Skoro dokonalá,“ poznamenal. „A skoro dokonalá je lepší než dokonalá.“ „Pardon?“

„Máte příliš velké oči a i vaše ústa jsou o trochu širší, než by měla.“

Uraženě odstrčila jeho ruku. Mnohem víc než jeho neomalenost ji však zahanbovalo, že od něj vůbec

čekala kompliment. „Do mých očí a úst vám nic není.“

„To se mýlíte,“ opáčil. „Budu vás portrétovat.“

Když se zamračila, objevila se jí mezi obočím drobná svislá vráska. Líbila se mu.

„Co že budete?“

„Udělám váš portrét. Myslím, že z růžového dřeva. S takhle rozpuštěnými vlasy.“

Znovu mu musela odstrčit ruku stranou. „Pokud mě žádáte, abych vám seděla modelem, pak bohužel

nemám zájem.“ „To je jedno, já mám.“

Vzal ji za předloktí a zamířil ke dveřím.

„Pokud se snad domníváte, že mi to lichotí –“

„Proč by vám to mělo lichotit?“ Otevřel dveře a znovu se na ni pozorně zahleděl. „S tou tváří jste senarodila, není to vaše zásluha. Kdybych byl řekl, že dobře zpíváte, tancujete nebo líbáte, pak by vám to

mohlo polichotit.“

V chodbě ji pustil a zamkl dveře. „A líbáte dobře?“ dodal jakoby mimochodem.

Oči pod pyšnými oblouky obočí navzdory horku zledovatěly. Ve zlomku vteřiny se však ocitla zádypřitisknutá na stěnu, uvězněna mezi jeho dlaněmi, opřenými o zeď vedle její hlavy. Teď už se ani nestihla urazit – přemohl ji šok a strach. Rozechvěla se.

Vědomí, že se chová nesnesitelně dotěrně, jen prohlubovalo jeho potěšení. Zastavil se jen pár centimetrůod jejích rtů. Uvnitř útrob cítil plíživou, pulzující touhu. Cítil, jak se jejich dech mísí, a usmál se. Sydneyprudce, nevěřícně vydechla.

„Myslím,“ řekl rozvláčně a zamyšleně, „že se to teprve budete muset naučit. Máte na to ale vhodná ústa.“Jako by na potvrzení svých slov na nich spočinul dlouhým pohledem. „Člověk by však musel mít dostvelkou trpělivost, aby vám napřed trochu rozehřál krev v žilách. Škoda, že já trpělivost nemám.“

Neuniklo mu, že než se v jejích očích usadil tvrdý, ledově chladný pohled, mihl se v nich záblesk uraženéhrdosti. „Myslím,“ řekla Sydney, jako by se mu chtěla hlasem zaříznout do masa, „že vy líbáte skvěle.Žena by však musela být velmi tolerantní, aby nejprve překonala to vaše nesnesitelné ego. Škoda, že

nejsem tolerantní.“

Chvíli zůstal stát v takové blízkosti, že by bylo velmi snadné se sklonit a prověřit jejich teorie, pak se mu

však v tváři rozehrál úsměv. Raději vyčkám svého času, řekl si.

„Muž se může naučit trpělivosti a získat si ženu natolik, že ji naučí toleranci.“

Přimáčkla se ke stěně jako kočka zahnaná do rohu, připravená prskat a škrábat. On však jen couvl o krok

zpět a vzal ji jemně za loket.

„Teď bychom měli jít, ne?“

„Ano.“ Když ho na podlamujících se kolenou následovala ke schodišti, nevěděla, zda cítí úlevu či zklamání.

TŘETÍ KAPITOLA

Margerite dobře věděla, že mít na večírku záhadného umělce na vzestupu, jakým byl Stanislaski, je velký

společenský triumf. Aby si ho lépe vychutnala, obhlédla ještě jako generál před bitvou bitevní pole –

přípravy v kuchyni, prostřený stůl v jídelně a výzdobu na terasách. Zaměstnanci společností, kteří

připravovali pohoštění, ji proklínali, ona ale nakonec zářila spokojeností.

Netěšilo ji však, že má její dcera s hostem večera zpoždění.

S klokotavým smíchem a proudem lehké konverzace poletovala po domě ve své tyrkysové nadýchané

róbě. Mezi pozvanými bylo několik politiků, pár lidí od divadla a spousta dalších, kteří prostě jen byli

bohatí. Ukrajinský umělec byl zlatým hřebem a ona se jen tetelila, aby se s ním mohla pochlubit.

Více než jako umělec na ni však udělal dojem jako muž, a proto se nemohla dočkat, až si trochu zaflirtuje.

Když ho konečně spatřila, málem se rozplynula štěstím.

„Ááách, pan Stanislaski, jak báječné!“ Jen na zlomek vteřiny přestala zářit a vrhla po dceři káravý pohled.

„Jen Michail, prosím.“ Michail dobře znal pravidla hry, a když se mu zachtělo, občas ji hrál – proto teď

pozvedl její ruku ke rtům. „Musíte mě omluvit, že jsem se opozdil. Nechal jsem vaši dceru čekat.“

„Ach…“ Její řasy se zatřepetaly a druhou rukou mu spočinula lehce, ale trochu majetnicky na paži. „Chytrá

žena vždy počká na toho správného muže.“

„Pak mi tedy odpouštíte?“

„Naprosto.“ Důvěrně mu stiskla prsty. „Pro tentokrát! A teď bych vás měla představit.“ Zavěsila se do jeho rámě a nepřítomně se usmála na dceru. „Sydney, miláčku, bav se přece trochu s hosty!“

Michail na ni přes rameno vrhl potutelný úšklebek a pak se nechal Margerite odvést na okružní cestu podomě.

Společenskou konverzaci zvládal s nenucenou elegancí a do newyorské smetánky zapadl stejně přirozenějako mezi obyčejné lidi v Soho nebo do Brooklynu, kde žili jeho rodiče a znali se se všemi sousedy. Nedalna sobě nijak znát, že by mnohem radši šel s kamarády na pivo, nebo pil kávu, jak ji dělá jeho máma u ní

v kuchyni.

Teď upíjel šampaňské, obdivoval dům s vysokými stropy a skládal Margerite poklony k její sbírce umění.

Po celou dobu, co se bavil s ostatními, připíjel si s nimi a vysílal okouzlující úsměvy na všechny strany,však nepřestával potají pozorovat Sydney.

Bylo to zvláštní – byl by čekal, že nablýskaný luxus sídla na Long Islandu pro ni bude perfektní, přirozenéprostředí. Průzračná čistota, která z ní vyzařovala, i dokonale vybroušené chování mu připomínalo třpytícíse kostky ledu ve vzácné křišťálové míse. A přesto sem tak úplně nezapadala. Proplouvala sice mezi hosty

se stejnou společenskou obratností a hladkostí jako její matka. Její jednoduché černé šaty byly stejněexkluzivní jako šaty ostatních dam. Ani její safíry si ve svém třpytu nijak nezadaly s diamanty na jejichšíjích.

Bylo to však něco v jejích očích. Neviděl v nich smích, ale netrpělivost. Jako by přemýšlela, jak se odsudco nejdřív dostat a pustit se do něčeho smysluplnějšího.

Při pomyšlení, že bude mít ještě celou cestu zpátky na Manhattan, aby ji škádlil, se v duchu tetelil radostí.Ta však rázem opadla, když uviděl, jak ji vysoký blondýn s ragbyovými rameny nacpanými do

hedvábného saka políbil rovnou na ústa.

Sydney se usmála do jeho světle modrých očí pod světlým obočím. „Ahoj, Channingu.“

„Ahoj, krásko.“ Od procházejícího číšníka jí podal sklenici vína. „Margerite si na tebe najala zvláštní

jednotky?“

„Prosím?“

„Aby tě osvobodili z kanceláře,“ vysvětlil s úsměvem, ze kterého ukapával cukr jak z laciného bonbónu.Sydney nezbývalo než ho opětovat.

„Nebylo to až tak dramatické. Jen jsem měla práci.“

„To jsi mi říkala.“ Její přiléhavé černé šaty oceňoval asi stejným způsobem, jako kdyby se mu podařilonajít vkusný doplněk do bytu. „Zmeškala jsi ten den skvělou hru. Zdá se, že Sondheim zase zabodoval.“Sebevědomě ji vzal za rámě a vedl ji ke stolu. „Řekni mi, miláčku, kdy si přestaneš hrát na ženu skariérou a dáš si pauzu? Jedu na víkend do Hamptons a udělalo by mi radost, kdybys jela se mnou.“

Jen díky bezvadnému vychování se jí podařilo skrýt, jak skřípe zuby. Koneckonců, Channing nebyl sám,kdo si myslel, že si jen na něco hraje. „Bojím se, že teď nemůžu.“ Posadila se vedle něj ke dlouhémuskleněnému stolu v jídelně. Závěsy byly roztažené a otevřenými okny jako by se dovnitř valily pastelovéskvrny raných růží, pozdních tulipánů a ve větru se kolébajícího orlíčku.

Litovala, že večeře nebyla pod širým nebem, kde by mohla vdechovat voňavý vzduch od moře.

„Snad ti nebude vadit, když ti dám malou radu.“

Sydney už momentálně nevadilo nic – nechala se ševelícím proudem hovoru kolem nich a cinkotemskleniček ukolébat do lhostejné letargie. Právě se podával první chod – nadívané houby.

„Ovšemže ne, Channingu.“

„Buď můžeš vést firmu a mít ji pevně v rukou, nebo se ti stane, že firma bude mít ve spárech tebe.“

„Hmm.“ Prázdná klišé byla jeho specialitou.

„Věř člověku, který s tím už má jisté zkušenosti.“

Nasadila si masku příjemného úsměvu a vypnula mozek.

„Nemohu se dívat, jak se necháš drtit těmi povinnostmi,“ pokračoval. „Kromě toho všichni víme, že jsi vnelítostné džungli obchodu s realitami nováček.“ Položil dlaň na její ruku a zlaté manžetové knoflíčky smonogramem se zablyštěly. „Jenže, přirozeně, tvé počáteční nadšení tě nutí, aby sis toho na sebe brala

víc, než je pro tebe dobré.“

Její mozek se znovu probral k činnosti. „Víš, Channingu, vlastně mě ta práce docela baví.“

„Prozatím,“ namítl hlasem tak nadřazeným, že po něm málem tasila svou salátovou vidličku. „Ale ažotevřeš oči a octneš se tváří v tvář tvrdé realitě, budeš v úzkých. Neber si toho tolik na sebe, Sydney.Pověř tou prací ty, kdo jí rozumí.“

Napřímila se, jako by spolkla pravítko. „Dědeček svěřil Hayward do mých rukou.“

„Staří lidé jsou někdy sentimentální. Určitě ale nečekal, že to vezmeš tak vážně.“ Na jeho hladkém, mírněopáleném čele se objevily vrásky. „Vždyť jsi celé týdny nebyla na žádném večírku, žádné recepci! Všichni

o tom mluví.“

„Opravdu?“ Přinutila se povolit zaťaté zuby a usmát se. Pokud se jí pokusí vnutit ještě jednu dobrou radu,tak za sebe neručila. „Channingu, co kdybys mi raději vyprávěl, jaká byla ta hra?“

Michail pozoroval Sydney z druhého konce stolu, kde seděl uvězněn mezi Margerite a paní AnthonyLowellovou (z rodu bostonských Lowellů). Vůbec se mu nelíbilo, jak se k sobě s tím hezounem tulili. Ne,to tedy ne. Ten chlap na ni nepřetržitě sahal. Na ruku, na její hladké bílé nahé rameno. A ona se jenusmívala a přikyvovala, jako by každé jeho slovo bylo nějaký zázrak.

Ledové královně tedy zřejmě osahávání nevadilo, pokud ji osahávaly ruce stejně liliově bílé a pěstěné,jako její vlastní. Tlumeně zaklel ve své mateřštině.

„Promiňte, Michaile?“

Stálo ho určité úsilí, aby mohl Margerite obdařit milým úsměvem.

„Ten bažant je vynikající.“

„Děkuju. Ráda bych věděla, jakou sochu si u vás Sydney objednala.“

Vyslal dlouhý pohled na druhý konec stolu. „Budu pracovat na tom projektu v Soho.“

„Ach tak.“ Margerite neměla tušení, co Hayward v Soho vlastní. „Bude to v interiéru nebo v exteriéru?“

„Obojí. Kdo je ten muž vedle Sydney? Myslím, že jsem ho ještě nepotkal.“

„Ach, to je Channing, Channing Warfield. Warfieldovi jsou staří přátelé.“

„Přátelé,“ opakoval, jako by se mu ulevilo.

Margerite se k němu však spiklenecky naklonila. „Pokud vám mohu prozradit něco důvěrného, doufáme s

Wilhemínou Warfieldovou, že v létě oznámí zásnuby. Jsou takový hezký pár, tolik se k sobě hodí,

nemyslíte? A protože Sydneyino první manželství je už dávno za námi –“

„První manželství?“ Vrhl se po té informaci jako ryba po návnadě. „Sydney byla vdaná?“

„Ano, ale bohužel byli s Peterem oba příliš mladí a nezkušení,“ řekla, přičemž taktně zamlčela skutečnost,že se vzali jen na její nátlak. „Teď už je však zralejší a zodpovědnější. Těšíme se, že na jaře bude

svatba.“

Michail zvedl svou sklenku vína. Hrdlo se mu nepříjemně stáhlo. „Co Channing Warfield dělá?“

„Co dělá?“ Ta otázka ji evidentně zaskočila. „Warfieldovi jsou v bankovnictví – předpokládám, žeChanning dělá to, co bankéři dělají. Je ale hotový ďábel na koňské pólo.“

„Pólo,“ opakoval Michail a zamračil se, až Helen Anthony Lowellové zaskočil bažant. Michail ji ochotněudeřil mezi lopatky a podal jí karafu vody.

„Ach, vy jste původem Rus, pane Stanislaski, jestli se nemýlím?“ zeptala se. Před očima jí vytanulapředstava tančících kozáků.

„Narodil jsem se na Ukrajině.“

„Ach ano, na Ukrajině. Četla jsem myslím něco o tom, že vaše rodina uprchla za hranice, když jste bylještě dítě.“

„Utekli jsme v nákladním vagoně přes hory do Maďarska a do Rakouska, a nakonec jsme se dostali až do

New Yorku.“

„V nákladním voze!“ Margerite povzdechla nad sklenkou vína. „Jak romantické!“

Michail si vzpomněl na tu zimu, strach a hlad. Pokrčil však shovívavě rameny. Vždyť romantika snad

nemusí být pohodlná.

Helen Lowellová, které se ulevilo, že se její spolustolovník zase tváří mile a přístupně, se ho začalavyptávat na umění, a trvalo snad hodinu, než se mu podařilo uniknout před přívalem jejích prázdnýchřečí. Domem zněla hudba houslí, zahradu zalilo světlo měsíce, a většina hostů se rozprchla po terasách.Jeho hostitelka poletovala kolem něj jako motýlek, s třepetajícími se řasami a klokotavým smíchem.

Margeritino flirtování bylo zcela nezastřené a nijak ho neznepokojovalo. Byla to pohledná, živá žena, kterábyla ráda ve společnosti mužů. Ačkoli už si udělal názor, že její dcera po ní nezdědila víc než vzhled,

považoval ji za neškodnou, spíš zábavnou. Proto se nijak nezdráhal, když mu nabídla ukázat patio na

střeše.

Vál hravý, voňavý vánek. A po hluku hovoru v jídelně bylo ticho hotové požehnání. Michail se opřel ozábradlí a zahleděl se na vodu, na křivku pláže, na vznešenou eleganci ostatních domů ukrytých v

zahradách za vysokými zdmi.

A pak si všiml Sydney, která právě kráčela do temného rohu terasy pod nimi, zavěšená do Channingovarámě.

„Ten dům postavil můj třetí manžel,“ vysvětlovala právě Margerite. „Je architekt. Když jsme se rozvedli,mohla jsem si vybrat mezi tímto domem a malou vilou v Nice. Přirozeně jsem si vybrala tohle – mám tutolik přátel.“ S povzdechem se otočila tváří k němu a opřená o zábradlí zaujala svůdnou pózu. „Musímpřiznat, že to tady zbožňuji. Když dělám večírky, lidé se rozmístí po všech patrech, a tak mají pohodlí isoukromí. Možná byste v létě mohl přijet na víkend.“

„Možná,“ odpověděl nepřítomně, zatímco nespouštěl oči ze Sydney. Ve svitu měsíce se její vlasy lesklyjako naleštěný mahagon.

Margerite přešlápla a posunula se blíž k němu, právě tak, aby se jejich stehna lehce dotýkala. Michail sinebyl jistý, zda ho to víc překvapilo, nebo pobavilo. Avšak aby ušetřil její hrdost, usmál se a jen pomaluse odtáhl. „Máte krásný dům. Hodí se k vám.“

„Strašně ráda bych viděla váš ateliér.“ V očích se jí vznášela výzva. „Místo, kde tvoříte.“

„Bojím se, že by se vám zdál příliš malý, dusný a nudný.“

„To je nemožné.“ Se zasněným úsměvem mu přejela konečkem prstu po hřbetu ruky. „Na vás určitě není

nic nudného.“

Proboha, ta ženská, která by mohla být jeho matka, se ho snažila svést! Navíc se tvářila jako nějakázasněná panna, která se osmělila ke svému prvnímu dobrodružství. Michail potlačil povzdech a vzal její

ruku do dlaní.

„Margerite, jste okouzlující. A já jsem pro vás – zlehka ji políbil na prsty „– nevhodný.“

Pohladila ho prstem po tváři.

„Vy se podceňujete, Michaile.“

To ne, ale uvědomil si, jak podcenil ji!

Dole na terase se Sydney horečnatě snažila najít nějaký přijatelný způsob, jak Channinga setřást. Byl

pozorný a citlivý a nudil ji k smrti.

Chyba byla v ní, tím si byla jistá. Každá žena, která by nebyla chladná jako ropucha, by se rozplývala

slastí, kdyby jí idol jako Channing projevil náklonnost. K tomu svítil měsíc, hrála hudba, voněly květiny. Vestromech ševelil vánek od moře. Channing mluvil o Paříži a jeho ruka lehce spočívala na jejích

obnažených zádech.

Chtěla být sama doma, nad hromadou čtvrtletních zpráv.

Zhluboka se nadechla. Bude mu muset na rovinu říct, aby se poohlédl po jiné. Byla to smůla, že když se k

němu otočila, zahlédla náhodou právě, jak Michail na střešní terase líbá její matce ruku.

Ten… nevybavovalo se jí žádné dostatečně sprosté a výstižné slovo.

Že byl mizera, to bylo příliš slabé. Slizký, to bylo příliš otřepané. Že byl gigolo, příliš konvenční. Tak on se

tam na střeše muchloval s její matkou. S její matkou. Když před pouhými pár hodinami…

Se nic nestalo, připomněla si střízlivě a vypudila tu scénu z chodby v domě v Soho z mysli. Jen frajeřil a

vytahoval se, nic víc. Ačkoli by za to ráda viděla jeho hlavu na míse.

Viděla, jak se smíchem couval od Margerite. Pak shlédl dolů. V okamžiku, kdy se jejich pohledy setkaly,

mu Sydney vyhlásila válku.

Přitáhla Channinga k sobě, s tak divokým výrazem ve tváři, až se málem vylekal. „Líbej mě,“ nařídila mu.

„Cože, Sydney?“

„Řekla jsem, abys mě líbal.“ Popadla ho za klopy a přitiskla se k němu.

„Samozřejmě, miláčku.“ Potěšen změnou její nálady ji vzal za ramena a sklonil se k ní.

Jeho rty byly měkké, teplé, dychtivé. Zmocnily se jejích úst s dobře natrénovanou přesností. Cítila, jak se

jí jeho ruce sunou níž po zádech. Chutnal po peprmintových pastilkách. Jejich těla do sebe dobře

zapadala.

A ona necítila nic, vůbec nic, kromě prázdného, dutého vzteku, který duněl někde uvnitř. Pak zamrazení v

zádech, které mohlo být strach zrovna jako zoufalství.

„Ty se vůbec nesnažíš, miláčku,“ zašeptal. „Já ti přece neublížím.“

Ne, neublíží. Z Channingovy strany se neměla čeho obávat. Nešťastně mu dovolila prohloubit polibek,

přinutila se mu ho oplácet. Cítila však, jak se od ní odtahuje, ještě když se jejich rty dotýkaly.

„Sydney, drahoušku, já nevím, čím to je…“ Uhladil si zmačkané klopy a pohlédl na ni bezmocnýma očima.

„Ale bylo to jako líbat vlastní sestru.“

„Jsem unavená, Channingu,“ vymluvila se, aniž by mu pohlédla do očí. „Měla bych jít dovnitř a připravit

se k odchodu.“

O dvacet minut později už její řidič mířil směrem k Manhattanu. Seděla v jednom rohu zadního sedadla,vzpřímená, jako by spolkla pravítko, a na druhé půlce se pohodlně rozvaloval Michail. Nenamáhali sekonverzovat, ani si vyměňovat prázdné zdvořilosti.

Michail vřel vzteky.

Ze Sydney čišelo ledově chladné pohrdání.

Udělala to, jen aby mě rozčílila, usoudil. Nechala toho hedvábím omotaného kreténa, toho bource

morušového, aby ji okusoval, jen aby mě naštvala.

Ale proč by ho to mělo naštvat? Vždyť mu mohla být ukradená.

Ale nebyla. Proto se musel rozhodnout, co pro něj v tom případě byla.

Sydney se jen potvrdilo podezření, že je to člověk bez morálky a beze špetky studu. Seděl si tu, jako by

se nechumelilo. Zamračila se na odraz vlastní tváře v okénku a pokusila se zaposlouchat do Chopina

linoucího se z reproduktorů. Takhle nepokrytě flirtovat se ženou, která je o dvacet let starší! A vysmívat

se jí přitom ze střechy do očí – ano, on se jí vysmíval, tím si byla jistá.

A to ho najala na tu práci! V duchu zaklela. Měla čeho litovat! Ve snaze udělat správnou věc byla natolik

zaslepená, že najala nevychovaného a bezskrupulózního ukrajinského tesaře.

Pokud si ale myslel, že bude bezostyšně osahávat její matku, velmi se pletl.

Zhluboka se nadechla, otočila se a vrhla po něm nevraživý pohled. Michail by byl přísahal, že teplota v

autě klesla, jako by tam zavál arktický vánek.

„Od mé matky dáš ruce pryč.“

Zvolna na ni pohlédl zpod hustých řas a elegantně překřížil dlouhé nohy. „Prosím?“

„Slyšel jsi mě. Jestli myslíš, že se budu jen tak dívat, jak se pokoušíš o mou matku, tak se pleteš. Je

osamělá a zranitelná. Poslední rozvod byl pro ni těžký a ještě se z toho nedostala.“

Ucedil nějaké krátké slovo ve své mateřštině a zavřel oči.

Sydney se neovládla, vrhla se k němu přes sedadlo a dloubla ho do předloktí.

„Co to má sakra znamenat?“

„Chcete překlad? Nejjednodušší je ‚blbost´.“ „A teď buďte zticha, jdu spát.“

„Nikam nejdeš, dokud si tohle nevyjasníme. Ty své špinavé pracky dáš od mé matky pryč, nebo z tohobaráku, který ti tak leží na srdci, udělám parkoviště.“

Oči se mu otevřely na alespoň malé škvírky. Zlost, kterou v nich zahlédla, jí přinášela uspokojení. „To jevelká hrozba od tak malé ženy,“ řekl s hranou leností. Byla příliš blízko na to, aby se mohl cítit volně a vklidu. Její vůně útočila na jeho smysly a vzbuzovala v něm nebezpečnější emoce, než jakou byl vztek.„Měla byste se soustředit na námluvy a nechat matku, ať se o sebe postará.“

„Námluvy? Jaké námluvy?“

„S tím ulízaným bankéřem, který vám celý večer očichával paty jako pejsek.“ Krev se jí nahrnula do tváří.

„Nic takového nedělal. Má příliš dobré vychování, než aby očichával nohy, chlebíčky nebo cokoli jiného. AChanning je moje věc.“

„Vaše věc, moje věc… Pojďme radši zjistit, co máme společného.“ V mžiku ji strhl do náruče a přitáhl si jina klín. Sydney, ochromená úžasem, se mu zapřela rukama o prsa a pokusila se vykroutit, on ji však jensevřel o něco pevněji. „Jak vidíš, já žádné vychování nemám.“

„To už vím.“ Zvrátila hlavu dozadu a vzpurně vystrčila bradu. „O co ti sakra jde?“

To by býval sám rád věděl. Byla ztuhlá jako ledová kra, a přesto bylo na tom, jak mu padla do náruče,něco neodolatelného, osudového. Ačkoli se za to už předem proklínal, přitáhl ji k sobě blíž, až cítil naprsou, jak se jí zdvíhají a klesají ňadra, a ústy vdechoval sladkou, vínem nasycenou chuť jejího dechu.

„Rozhodl jsem se tě naučit líbat. Podle toho, co jsem viděl ze střechy, jsi ses s tím pólistou moc

nevyznamenala.“

Znehybněla šokem a zuřivostí. Nebude křičet a zmítat se a poskytovat mu zadostiučinění, že jí nahnal

strach. Jeho oči byly velmi blízko a byla v nich jasná výzva.

„Ty nafoukanej pitomče!“ Sevřela pěsti a vrhla na něj pohled, do kterého soustředila veškeré své

pohrdání. „Ty mě nemůžeš nic naučit.“

„Ne?“ Napadlo ho, jestli by pro něj nebylo lepší ji jednoduše uškrtit. „Tak to zkusíme. Ten tvůj Channing ti

položil ruce sem. Je to tak?“ Položil jí je na ramena. Kůže se jí rozechvěla. „Ty se mě bojíš.“

„Nebuď směšný.“ Ale bála se ho – ten strach nečekaně udeřil v plné síle. Polkla. Cítila, jak ji hladí bříšky

prstů po nahých ramenou.

„To je dobré, když se chvěješ. Muž si pak připadá silný. Neřekl bych, že ses třásla s Channingem.“

Nic neříkala, jen si pomyslela, jak je jeho přízvuk najednou nápadnější. Zněl exoticky – a eroticky. Jeho

však udivovalo spíš to, že se ještě vůbec zmůže na slovo – když ona napjatě čeká a dívá se na něj.

„Já to ale dělám jinak než on,“ zamumlal. „Ukážu ti to.“

Vklouzl prsty na její šíji a přitáhl si její tvář. Slyšel, jak se jí zadrhl dech a pak jí rozkolísaně vyšel z hrdla,

když se zastavil těsně před tím, než se jejich rty setkaly. Viděl jen její oči, širokou, modrou hladinu moře

před bouří. S provokativním úsměvem uhnul rty od jejích úst a přejel jimi jemně podél hrany její tváře.

Pokusila se spolknout vzrušené zasténání, ale to se jí podařilo jen z části. Instinktivně zaklonila hlavu a

vydala mu tak napospas své hladké, citlivé hrdlo.

Co to s ní jen dělal? Její tělo se slastně vznášelo, mysl zmateně uháněla vpřed. Proč s tím jen rychle

neskoncoval, aby z toho mohla vyváznout s nezraněnou pýchou?

Za tohle jí zaplatí. Zničí ho, rozdrtí na padrť.

Ale bylo to tak báječné, sladké, tak zakázané.

On myslel jen na to, že chutná jako svěží ráno – chladné, jarní ráno, když se na zelené trávě třpytí rosa.

Zachvěla se, tělo ještě stále nepoddajné a tuhé, ačkoli její ústa se podvolila jeho dobývání a hlava jí

uvolněně klesla dozadu.

Kdo vlastně byla? Líně líbal cestičku k jejímu uchu a hořel touhou, aby mu to ukázala.

Na kůži cítila miliony tančících jehliček, které rozechvívaly její smysly. Pokusila se odtáhnout. Když však

ucítila jeho ruce na zádech, její vůle jako by se pod jeho dotekem roztavila. A zatímco ji nemilosrdně

škádlil svými polibky, nikdy nedopřál jejím ústům své vlastní rty, po kterých tolik toužila.

Chtěla ho.

Hluboko v těle jí rostl žár.

Potřebovala ho.

Ten žár vlnu za vlnou zaléval její kůži, obklopoval ji a unášel ji s sebou.

Vzala si ho. Její tělo podlehlo samovznícení. Přitiskla se k němu, ústa na ústa, a nechala veškerý svůjchlad vypařit v tom ohni. Prsty mu zajela do vlasů a nenasytně vychutnávala vášeň, která ji tak zaskočila.

Konečně. Konečně to, co potřebovala. Muž, který je cítit jako muž, ne jako drahá voda po holení. Drsný anespoutaný. Nerozuměla slovům, která mumlal, přitisknutý k jejím rtům, ale nezněla jako něžnosti,lichotky či sliby. Zněla spíš jako odhodlané dobývání, jako výhrůžky.

Jeho ústa nebyla měkká, teplá a roztoužená, ale tvrdá, rozžhavená a neúprosná. A ona to vítala. Vítala tustřemhlavou bitvu jejich polibků.

Jeho ruce nebyly ani nezkušené, ani zkušené – byly prostě silné a netrpělivé. Omámeně si uvědomovala,že je muž, který si vezme, co chce a kdy chce. Síla té představy v ní explodovala jako sluneční erupce.Když jí stáhl z ramen šaty a stiskl jí ňadra v drsných, mozolnatých dlaních, zajíkla se s jeho jménem v

ústech.

Utápěl se v ní. Její led roztál jak při jarní záplavě a on byl příliš omámený, než aby přemýšlel, zda se máponořit hlouběji, anebo co mu síly stačí plavat k hladině. Ta chuť, ta vůně, ach bože. Hedvábí, alabastr,lístky bílých růží. Nenasytnýma rukama bral víc a víc.

Záhy se octla pod ním, na dlouhém plyšovém sedadle, vlasy rozprostřené kolem bledého oválu tváře jakauru roztavené mědi. Její tělo se nepřestávalo chvět, zmítat, vlnit se mu v ústrety – měkká křivka ňader,která osvobodil z šatů, ho teď neodvratně vyzývala, aby je okusil, zmocnil se jich.

Prohnula se pod ním, když jedno po druhém vsál a vychutnal v horké jeskyňce svých úst. Ve středu jejího

těla pulzovala neodvratná, prohlubující se touha. Chtěla, aby ji ukojil a nasytil právě tam, kde seroztékala, kde potřebovala cítit jeho pevnou sílu.

„Prosím,“ zasténala. Na stud nezbývalo místo. „Michaile, prosím,“ žadonila.

Její předoucí, zoufale svůdný hlas jako by mu pronikl rovnou do morku kostí. Znovu se vrhl po jejíchústech a zmocnil se jich v divokém krutém polibku. Téměř v pominutí smyslů popadl její šaty, jako by bylpřipraven je z ní servat. Pohlédl na její tvář, velké oči, třesoucí se rty. Ve střídajících se pruzích uměléhosvětla a stínu vypadala jako přízrak. A chvěla se mu pod rukama, jako by se mohla každou chvíli

rozplynout.

Pak k němu zvenčí dolehl hukot aut.

Rázem se vynořil nad hladinu jako potápěč, který strávil příliš dlouhou dobu v hlubinách a teď lapal podechu. Jeli městem a jejich soukromí bylo stejně křehké jako kouřové sklo, které je oddělovalo od řidiče.A on se tu po ní válel, ano, válel, jako nějaký nevycválaný puberťák.

Jeho první impulz byl omluvit se, omluva se mu však zadrhla v hrdle. „Promiňte, já nerad“ by asi nebyloto pravé. S nepolevující touhou, bodající do slabin, se rozpačitě vyhnul jejím očím a upravil jí šaty.

S tichou kletbou se od ní odtáhl a pomohl jí posadit se.

Opřel se ve svém rohu, aby mu tvář zakryl stín, a zadíval se někam ven z okénka. Byli jen pár bloků odjeho bytu. A on ji skoro… ani na to nechtěl myslet.

„Už tam budeme.“ Napětí způsobilo, že zněl jeho hlas úsečně a tvrdě. Sydney se celá stáhla – bylo to jakopolíček. Horší.

Co udělala tentokrát špatně? Vždyť to chtěla, o tolik víc než kdy jindy. A přesto selhala. V jedennezapomenutelný okamžik odhodila hrdost i strach stranou. Zůstala jen vášeň, pravá a nezkrotná. A po celou dobu si myslela, že on prožívá něco stejně silného.

Asi to nestačilo. Zavřela oči. Asi bude vždy neschopná. Náhle jí byla zima. Přitiskla ruce k tělu, aby

zachránila poslední zbytky tepla.

Sakra, proč nic neříkala? Michail si nejistě prohrábl vlasy. Zasloužil by si od ní pár facek. Nebo spíšzastřelit. A ona tam jen tak seděla.

Když však zamyšleně hleděl na domy ubíhající za oknem, uvědomil si, že to nebylo všechno jen z jehoiniciativy. Byla zrovna tak nedočkavá a dychtivá jako on. Přitiskla se k němu bez váhání svým krásnýmtělem, svými rafinovanými ústy ho přiváděla k šílenství. Její svěží, vzrušený pot byl opojnější než tennejvzácnější parfém a on v tom oparu snadno ztratil hlavu.

Začal se cítit o trochu lépe.

Ano, na tom zadním sedadle spolu vyváděli dva teenageři, ne on sám. Podílela se na té blamáži rovným

dílem.

„Sydney, podívej…“ Když se k ní otočil, trhla sebou jako na pružině.

„Nedotýkej se mě.“ Slyšel jen jed v hlase, ne její slzy.

„Fajn.“ Než auto zaparkovalo u obrubníku, necítil nic víc, než vinu a stud. „Svý velký, špinavý pracky dám

od tebe pryč. Až příště dostaneš chuť si trochu zaskotačit na zadním sedadle, zavolej někoho jiného.“

Sevřela ruce v pěst, ale navenek zůstala klidná. „To, co jsem řekla o matce, jsem myslela vážně.“

Otevřel a světlo pouliční lampy mu zalilo tvář. „Já taky. Dík za svezení.“

Když se za ním dvířka zabouchla, zavřela pevně oči. Nebude brečet. Rychle setřela z tváře jedinou slzu,která jí skanula. Ne, nebude brečet. A nikdy mu to nezapomene.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Byl to dlouhý den. Vlastně celý týden byl pracovní – když sečetla čas v kanceláři, schůze nad obědem avečery strávené doma nad papíry, mohlo to být klidně šedesát hodin. Dnes před sebou měla ještě párhodin a k tomu pocítila něco dosud nepoznaného – úlevu a radost, se kterou ti, co chodí do práce, vítajípáteční odpoledne a těší se na sobotu ráno.

Během jejího dospělého života byl jeden den jako druhý – mozaika dobročinných akcí, nákupů pro radosta obědů s přáteli. Neměla žádný rozvrh, žádnou agendu, a víkendy se lišily prostě tím, že večírky trvaly oněco déle.

Teď se však mnoho změnilo. I teď, nad jakousi smlouvou, kterou pročítala, se z toho radovala. Užchápala, proč její dědeček vždy tak sršel energií. Měl v životě nějaký smysl, cíl, místo.

Ten cíl, smysl i místo teď patřily jí.

Sice ještě stále musela žádat o radu, pokud šlo o obtížnější pasáže smluv, a při jejich uzavírání bylazávislá na správní radě. Přesto se však ve velké hře nákupu a prodeje nemovitostí cítila stále více jako

doma.

Zakroužkovala jakousi dlouhou větu, která se jí zdála nepřesná, a stiskla tlačítko intercomu, který se

dožadoval její pozornosti.

„Je tu pan Bingham, slečno Haywardová.“

„Pošli ho dál, Janine. A zkus sehnat Franka Marlowa z Marlow, Radcliffe and Smyth.“

„Ano, slečno Haywardová.“

Když vzápětí vešel Lloyd, Sydney byla ještě stále zahloubaná do té smlouvy. Zvedla prst, aby jí dal ještě

minutu.

„Promiň, Lloyde, ale pokud teď něco přeskočím, můžu rovnou začít znova.“ Rychle si naškrábala krátkoupoznámku, odsunula všechna lejstra stranou a usmála se na něj. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Jde o ten projekt v Soho. Úplně se to vymklo z rukou.“ Stiskla rty. Pomyšlení na Soho jí připomněloMichaila. A Michail jí připomněl tu divokou jízdu z Long Islandu a její poslední selhání jako ženy. Ale to jípřece bylo jedno.

„V jakém smyslu?“

„V každém smyslu.“ Se špatně skrývaným vztekem začal přecházet po její kanceláři. „Čtvrt milionu. Ty jsina asanaci toho baráku vyčlenila čtvrt milionu.“

Sydney jen klidně založila ruce před sebou na stole. „Já dobře vím, kolik jsem na to vyhradila prostředků,

Lloyde. Když ale zvážím stav té budovy, nabídka pana Stanislaského byla velmi rozumná.“

„Jak to víš?“ obořil se na ni. „Měla jsi nějaké konkurenční nabídky?“

„Ne.“ Prohnula prsty a pak je zase nechala uvolnit. Bylo to těžké, ale nesměla zapomínat, že on i svoucestu nahoru po žebříčku musel tvrdě vysloužit, zatímco ji osud vyzdvihl rovnou na první příčku. „Řídila

jsem se instinktem.“

„Instinktem?“ Se zlověstně přimhouřenýma očima se otočil zpátky čelem k ní. Ani se nesnažil zakrýtvýsměch v hlase: „Jsi ve firmě pár měsíců, a už máš instinkt?!“

„Přesně tak. A kromě toho vím, že odhady výdajů na opravy elektroinstalace, potrubí a na tesařské práce

byly ve stejné kategorii jako u jiných podobných rekonstrukcí.“

„Sakra, Sydney, tolik jsme za minulý rok neinvestovali ani do tohohle baráku, ve kterém teď sedíš.“

Začala svým štíhlým ukazovákem vyťukávat rytmus o stůl. „To, co jsme dělali tady v Haywardu, ovšemnebyla rekonstrukce, ale kosmetické úpravy. A řada oprav v Soho je věcí bezpečnosti, obyvatelnosti auvedení budovy do souladu s předpisy.“

„Čtvrt milionu na opravy.“ Plácl dlaněmi o stůl a naklonil se k ní. Sydney se ihned hlavou mihla představaMichaila, který udělal stejné gesto. Po Lloydových rukou tam nicméně určitě nezůstane špinavý flek…„Víš, jaký je náš roční příjem z těch bytů?“

„Náhodou ano.“ K jeho překvapení na něj vychrlila cifru, přesnou do posledního centu. „Na jednu stranu

bude trvat více než rok, než se ten kapitál vrátí. Na druhou stranu ale, pokud lidé platí nájem, zaslouží sislušné bydlení.“

„Slušnost především, ano,“ ucedil Lloyd posměšně mezi zuby. „Ty mícháš morálku s byznysem.“

„Ach, to rozhodně doufám.“

Napřímil se. Lomcoval jím vztek, když viděl, s jakým bohorovným klidem sedí za stolem, který měl patřit

jemu. „Jsi naivní, Sydney.“

„Možná. Ale dokud stojím v čele téhle společnosti, bude řízena podle mých zásad.“

„Ty si myslíš, že ji řídíš jen proto, že podepíšeš pár smluv a zvedneš pár telefonů? Strčila jsi čtvrt milionudo projektu, ze kterého sis udělala koníčka, a nemáš ponětí, co může mít Stanislaski za lubem. Co když nakoupí nějaký podřadný materiál a prachy shrábne do kapsy?“

„To je nesmysl.“

„Jsi naivní, zrovna jak jsem říkal. Postavíš nějakého ruského šaška do čela významného projektu a pak se

ani nenamáháš tu práci kontrolovat.“

„Mám v úmyslu ji kontrolovat. Neměla jsem čas tam jít osobně, ale od pana Stanislaského dostávám

týdenní zprávy.“

Pohrdavě si odfrkl. A Sydney v poslední chvíli zadržela hrozící výbuch hněvu, když si uvědomila, že mápravdu. Najala Michaila impulzivně, vedená svými instinkty, a pak, opět jen z irelevantních osobníchdůvodů, zanedbala kontrolu nad celým projektem.

To nebylo jen naivní. Bylo to zbabělé.

„Máš naprostou pravdu, Lloyde. Udělala jsem chybu, že jsem na projekt nedohlédla osobně a na místě.

Napravím to.“ Opřela se. „Ještě něco?“

„Ano, udělala jsi chybu,“ řekl. „Drahou, a správní rada ti už žádnou další nebude tolerovat.“

S rukama lehce spočívajícíma na opěradlech přikývla. „A ty hodláš její členy přesvědčit, že za tenhle stůl

patříš ty.“

„Jsou to obchodníci, Sydney. A i když to snad zní hezky, když tu sedí někdo jménem Haywardová, jejich

srdci je bližší zisk a prosperita.“

Její pohled zůstal neměnný, pevný hlas jí nezakolísal. „V tom máš asi zase pravdu. Ale dokud mě budesprávní rada podporovat, očekávám od tebe následující: buď loajalitu, nebo výpověď. Nic mezi tímnebudu tolerovat. Stačí?“

Když za ním práskly dveře, sáhla po telefonu, ruka se jí však tolik chvěla, že ho zase položila. Vzalakovovou svorku na papír a rozlámala ji. Pak druhou a třetí. Když k tomu přidala dva listy papíru, terapiezabrala a ona se přestala třást vzteky.

S jasnou hlavou si srovnala základní fakta:

Lloyd Bingham byl její nepřítel, a to ne ledajaký – měl praxi a měl vliv. S tím projektem v Soho jednalaneuváženě. Nemýlila se sice, to ne. Ale pokud se něco pokazí, Lloyd z toho vytěží velký kapitál a každouchybu jí vmete do tváře.

Riskovala snad tím jedním projektem všechno, co jí dědeček svěřil? Mohli by ji donutit odstoupit, kdyby sejí nepodařilo ten projekt obhájit?

Určitě ano, a to na tom bylo nejhorší.

Byla tedy na tenkém ledu a musela postupovat opatrně, krůček po krůčku. Ten první vedl rovnou do

Soho.

Nebe mělo barvu šedé a špinavé zdi. Vedra v posledních pár dnech polevila, toho rána se však znovuvrhla na město jako tropická horečka. Manhattan sálal jako pec a vlhký vzduch byl k zalknutí. Skupinkyzpocených chodců proudily přes přechody na ucpaných křižovatkách a spěchaly do nejbližšího stínu.

Děvčata v kratičkých šortkách i byznysmeni v povadlých oblecích postávali v hloučcích kolem pouličníchprodavačů s nadějí, že vychlazená plechovka koly nebo zmrzlina na chvíli přemůže žár.

Když Sydney vystoupila z auta, zalapala po dechu v dusivém, lepkavém vzduchu. Pomyslela na řidiče vuzavřeném zaparkovaném autě a pustila ho domů. S očima zastíněnýma rukou se zahleděla na budovu.

Zdi obrostly složitým lešením jako plechovým břečťanem. Na novotou zářících oknech byly ještě barevnénálepky se značkou výrobce. V jednom okně ve třetím patře na okamžik zahlédla čísi staré, hrbolaté ruce,

jak se ji snaží seškrábat.

Na dveřích byly varovné nápisy upozorňující na stavební práce. Slyšela bušení kladiv, bzučení elektricképily, údery kovu o kov a mizerně reprodukovanou rockovou hudbu z přenosného magnetofonu.

U obrubníku uviděla dodávku instalatérské firmy a pár zvědavých přihlížejících. Protože momentálněupírali pohledy kamsi nahoru, ohlédla se tím směrem a uviděla Michaila.

Na okamžik se jí zastavilo srdce. Stál na lešení před oknem v posledním poschodí a čile se pohyboval poprkně, které jí připadalo úzké jako akrobatické lano.

Sydney polkla. Jeho obnažená záda byla pohled pro bohy. Jen si ho nemohla vychutnat, když už ho viděla

rozpláclého dole na asfaltu.

V návalu paniky se do domu málem rozběhla. Výtah byl dokořán a dva dělníci právě buď nakládali, nebovykládali nástroje. Bez zastávky pokračovala ke schodům.

Mezi druhým a třetím patrem se právě znovu omítala zeď na schodišti. Zedníci na ni neopomněli zapískat,ona však bez ohlédnutí stoupala dál. Zpoza jedněch dveří hlasitě burácela televize, jejíž majitel chtěl asiněčím přehlušit otravný hřmot vrtaček a sbíječek. Jinde vřískal kojenec. Odněkud vonělo smažící se kuře.

Neúnavně a bez dechu pokračovala do pátého patra. Chodbou se rozléhala tvrdá rocková hudba, kterouneuměle doprovázel čísi tenor.

Michailovy dveře byly otevřené a Sydney šla bez klepání rovnou dovnitř. Málem zakopla o prošedivěléhomuže, který se v podřepu prohraboval nějakým nářadím. Včas se však napřímil a pomohl jí najít

rovnováhu.

„Promiňte, neviděla jsem vás.“

„To je v pořádku, nevadí mi, když mi ženy padají k nohám.“

Zaregistrovala slovanský přízvuk a rozhlédla se po Michailovi. Možná byl celý dům od sklepa až na půdu

plný Rusů, pomyslela si horečnatě. Možná dovezl instalatéry ze své vlasti.

„Můžu vám nějak pomoci?“

„Ne. Ano.“ Uvědomila si, že ještě stále nemůže popadnout dech a přitiskla si ruku na srdce. „Kde je

Michail?“

„Tam venku.“ Mávl rukou za sebe k oknu a zvědavě ji sledoval očima. Uviděla ho – aspoň jeho opálené, pevné torzo. „Venku.

Ale, ale –“

„Dnes máme padla. Posadíte se.“

„Zavolejte ho dovnitř,“ zašeptala. „Prosím, ať se vrátí dovnitř.“

Než stihl odpovědět, okno se otevřelo a Michail stanul jednou dlouhou svalnatou nohou vevnitř. Řekl něcov mateřštině a se smíchem v hlase vklouzl dovnitř. Když uviděl Sydney, po smíchu nebylo rázem ani

stopy.

„Slečno Haywardová.“ Poklepal si o dlaň kusem těsnění, které držel v ruce.

„Co jsi tam dělal?“ utrhla se vyčítavým tónem.

„Vyměňoval okna.“ Odložil těsnění. „Nějaký problém?“

„Ne, jen jsem…“ Takového blázna ze sebe snad v životě neudělala! „Přišla jsem zkontrolovat postup

prací.“

„Ach tak. Hned vás tu provedu.“ Odešel do kuchyně, strčil hlavu pod kohoutek a pustil proud studené

vody.

„Má horkou hlavu,“ řekl muž za ní a trochu se pousmál. Když se mu od Sydney nedostalo jiné odpovědinež chabého úsměvu, zakřičel něco na Michaila proudem toho exotického cizího jazyka.

Ten však reagoval jediným, pro ni neznámým slovem: „Da.“ Vlasy měl zabalené v ručníku, avšak zněkolika pramenů, visících mu do tváře, kapala voda. Hodil hlavou, až se od něj rozletěla sprška kapiček,a zahákl palce do poutek na pásek na kalhotách. Byl mokrý, zpocený a polonahý. Sydney mělanepříjemný pocit, že si musel všimnout, jak hlasitě polkla.

„Můj syn se chová jako buran,“ řekl Jurij Stanislaski a zakroutil hlavou. „Měl by si vzpomenout na své

vychování.“

„Váš… ach tak.“ Pohlédla na jeho širokou tvář a krásné ruce – takové, jaké měl Michail. „Těší mě, pane

Stanislaski.“

„Mě také, ale říkejte mi Jurij. Ptal jsem se syna, jestli jste od těch Haywardů, co vlastní tuto budovu, aleon se jen mračí.“

„Ano, jsem.“

„Je to hezký dům, jen trochu porouchaný. My ho ale dáme do pořádku, jako doktoři.“ Zašklebil se nasvého syna a zahalekal na něj něco v ukrajinštině. Michailovi zacukalo v koutcích úst. „Žádný strach, tati. Ty jsi přece ještě nikdy pacienta neztratil. Můžeš sejít v klidu domů navečeřet.“ Jurij zvedl těžkou brašnu s nářadím. „Tak přijď k nám a vezmi dámu s sebou. Vždyť víš, že máma navaří vždycky dost.“ „Ach to je milé, děkuju, ale já už –“ Michail skočil do Sydneyina zdvořilého odmítnutí: „Mám dnes večer moc práce, tati.“ Jurij zvedl křoviska svých obočí. „Ty máš dnes večer jen hloupé výmluvy,“ řekl ukrajinsky. „To je ta, kvůli

které jsi celý týden zasmušilý?“

Michail pobouřeně popadl ručník a utřel si tvář. „Já kvůli ženským splín nemívám,“ opáčil kategoricky.

Jurij se vševědoucně usmál. „Ale tahle je výjimka.“ Pak se obrátil k Sydney. „Omlouvám se, teď se sámchovám jako hrubián, když před vámi mluvím cizím jazykem. Má na mě špatný vliv.“ Pak jí se značným

šarmem políbil ruku. „Rád jsem vás poznal.“ „Já vás také.“

„Obleč si nějakou košili,“ nařídil Jurij ještě synovi, než odešel, pískaje si nějakou melodii.

„Je moc milý,“ řekla Sydney.

„Ano,“ řekl Michail a sebral tričko. „Tak vy jste se přišla podívat, jak postupují práce?“

„Ano, myslela jsem –“

„Okna už jsou hotová,“ skočil jí do řeči. „I rozvod elektřiny, skoro. Elektrika s vodou ale zabere ještětýden. Pojďte se mnou.“

Vyšel na chodbu a bez zaklepání vešel do vedlejšího bytu.

„To je Keely,“ vysvětlil. „Není doma.“

Pokoj byl plný ostrých, řvoucích barev a tlukoucích se, divokých parfémů. Nábytek byl starý a sešlý,oživovaly ho však pestré polštáře a poházené kusy ženského oblečení.

Přilehlá kuchyně byla ve stavu chaosu – ne snad kvůli neumytému nádobí, ale kvůli rozbourané zdi, zekteré trčely dráty.

„Ta rekonstrukce musí být pro ni i pro ostatní velmi nepříjemná.“

„Pořád lepší než strčit do zdi mixér a vyhodit elektriku v celým baráku. Těm starým drátům bylo přesčtyřicet let a už byly celé roztřepené. Ty nové jsou od Romexu, výkonné a bezpečnější.“

Předklonila se směrem, kam ukazoval, a zaujatě se zadívala na elektroinstalaci. „Aha. Hmm…“

Málem se musel usmát. Nemohl ale, když tak krásně voněla, pouhých pár centimetrů od něj. Ustoupil okrok dál, do bezpečné vzdálenosti. „Až se to dodělá, ty zdi se znovu vymalují. Tak pojďte.“

Byla to pro ně pro oba nelehká zkouška, on ji však důsledně provedl po celé přestavbě, z patra do patra,podél nekonečných kilometrů trubek a kabelů.

„Většina podlah půjde zachránit – vybrousit a nalakovat. Něco je však potřeba i vyměnit.“ Kopl do kusupřekližky, kterou přibil na díru v podlaze v mezipatře.

Sydney jen přikývla – snažila se pokládat otázky, jen když zněly poučeně a inteligentně. Většina dělníkůuž odešla vyzvednout si svou týdenní mzdu. Hladina hluku klesla, a tak bylo zpoza zavřených dveří slyšettlumené hlasy, hudbu, útržky televizních dialogů a skřípot brzdících aut. Zaujatě zvedla obočí, když

uslyšela saxofon, hrající Rapsodii v modrém.

„To je Will Metcalf,“ řekl jí Michail. „Hraje v jedné kapele, je dobrý.“

„Ano, je dobrý.“ Když sestupovali ze schodů, cítila pod dlaní hladké, pevné zábradlí. To dělal Michail,pomyslela si. Opravil ho, protože to bylo potřeba, protože mu záleželo na lidech, kteří tu žili kolem něj.Znal sousedy, kteří hráli na saxofon, nebo právě večeřeli smažené kuře, věděl, čí dítě se to právě směje.

„Jsi spokojený s postupem prací?“ zeptala se tiše.

Tón jejího hlasu ho přiměl, aby na ni pohlédl, čemuž se dosud vyhýbal. Několik pramínků vlasů sevymanilo ze sponek a vytvořilo jí jemné vlnky na spáncích. Zblízka viděl, jak má nos poprášený jemnýmipihami. „Docela spokojený. Ale to je spíš otázka pro tebe – je to tvůj dům.“

„Ne, není.“ Její oči byly velmi vážné a velmi smutné. „Je to váš dům. Já jen investuju.“

„Sydney…“

„Viděla jsem dost, aby mi bylo jasné, že práce postupují úspěšně.“ Spěšným krokem sestupovala seschodů. „Kontaktujte mou kancelář, až přijde čas na další platbu.“

„Sakra, zpomal trochu.“ Dole pod schody ji dohonil a chytil ji za loket. „Co se s tebou děje? Nejdřív seobjevíš u mě v pokoji celá bledá a sotva popadající dech. Teď zase utečeš a tváříš se jako na pohřbu.“

Jí však velmi, velmi tvrdě zasáhlo, když viděla, že má Michail komunitu lidí, na kterých mu záleží, mezikterými je doma. Její vlastní okruh přátel byl tak úzký, tak omezený a uzavřený. Její nejbližší přítel bylPeter, ale toto přátelství bylo nenávratně pryč. Připadala si, jako by žila na nějaké vedlejší, mrtvé koleji, a

strašně záviděla lidem, kteří žili v tak vřelé atmosféře přátelství a blízkosti, jaká vládla tady. Ten důmvšak není můj, pomyslela si znovu. Jen ho vlastním.

„Neutíkám a nic se mnou není.“ Musela odtud pryč, ale musela to udělat s důstojností. „Beru tuto prácivelmi vážně. Je to můj první velký projekt, co jsem převzala Hayward, a chci, aby dopadl dobře. Riskovala

jsem, když jsem…“ její hlas zmizel do ztracena, když pohlédla směrem k jedněm dveřím kousek od nich.

Byla by přísahala, že slyší volání o pomoc. Televize, pomyslela si, ale než mohla pokračovat, znovu

uslyšela slabé, žalostné volání. „Michaile, slyšel jsi to?“

„Co jako?“ Jak mohl cokoli slyšet, když měl plné ruce práce s tím, aby ji znovu nepolíbil?

„Tady, zevnitř.“ S našpicovanýma ušima se naklonila ke dveřím. „Ano, tady, slyšela jsem –“

Tentokrát to slyšel i on. Zabouchal pěstí na dveře „Paní Wolburgová, paní Wolburgová! To jsem já, Mike.“

Zpoza dveří jen těžko pronikl slabý hlásek. „Upadla jsem. Pomozte mi.“

„Proboha, ona…“

Než se Sydney zmohla na slovo, Michail se opřel ramenem do dveří. Ty s druhým úderem povolily azůstaly viset na pantech.

„V kuchyni,“ volala paní Wolburgová skomírajícím hlasem. „Miku, díkybohu.“

Michail se několika skoky prohnal pokojem, načinčaným spoustou naškrobených deček a papírovýchkvětin, až se ocitl u kuchyňských dveří, v nichž viděl majitelku bytu. Byla to drobná stařenka, kost a kůže.Její obvykle vzorně upravené bílé vlasy byly pocuchané a zbrocené potem.

„Nic nevidím,“ řekla. „Spadly mi brýle.“

„To bude dobré.“ Poklekl vedle ní, automaticky jí překontroloval pulz a znepokojeně se jí zahleděl doutrápených očí. „Zavolej sanitku,“ poručil Sydney, která však už vytáčela číslo. „Nebudu vás zvedat,

protože nevím, kde jste si ublížila.“

„Kyčle.“ Zaťala zuby. „Myslím, že jsem si zlomila kyčli. Zachytla jsem o něco nohou a upadla jsem.Nemohla jsem se hýbat. A v tom kraválu mě nikdo neslyšel. Ležím tu už dvě nebo tři hodiny, strašně jsem

zeslábla.“

„Už je to dobré,“ těšil ji Michail, který jí třel ruce, aby se alespoň trochu zahřály. „Sydney, přines polštář a

deku.“

Už je držela v náručí, a než domluvil, seděla vedle paní Wolbugové. „Pozor, teď vám trochu nadzvednuhlavu.“ Jemně ji podložila polštářem. Navzdory horku se paní Wolburgová chvěla zimou. Sydney ji zanepřetržitého konejšení zabalila do deky. „Už jen chvilku,“ zamumlala a pohladila ji po čele studeném jako

led.

U dveří se mezitím shromáždil hlouček lidí. Ačkoli se mu nechtělo nechávat Sydney samotnou sporaněnou ženou, musel vstát. „Nechci, aby sem lezli sousedé. A musím někoho poslat, aby počkal na

sanitku.“

„Fajn.“ V srdci pocítila paniku, dokázala však zachovat klidný hlas a nepřestávala se usmívat na paníWolburgovou. „Máte hezký byt. Ty ubrousky jste háčkovala sama?“

„Já háčkuju už šedesát let, od té doby, co jsem čekala první dceru.“

„Jsou krásné. Máte ještě nějaké děti?“

„Šest – tři dcery a tři syny. A dvacet vnoučat. Pět pra –“ Zavřela oči, když jí projela vlna bolesti, pak sevšak zmohla na úsměv a statečně pokračovala: „Už bůhvíjak dlouho to mám na talíři, že bych nemělabydlet sama, ale mně se tu líbí a ráda si dělám věci po svém.“

„Ovšem.“

„A moje dcera Lizzy? Ta se odstěhovala do Phoenixu v Arizoně. Co bych tam dělala?“

Sydney se usmála. „Chápu vás.“

„Teď mi nedají pokoj,“ bručela stará paní a znovu zavřela oči. „Nestalo by se to, kdyby mi neupadly tybrýle. Jsem strašně krátkozraká. Stáří je strašné, děvenko, a pokud někdo říká, že ne, tak tomu nevěřte.Neviděla jsem na cestu a zachytla jsem nohou o to roztržené lino. Mike mi už kolikrát říkal, abych ho měla

přilepené lepenkou, ale chtěla jsem ho pořádně vydrbat.“ Na ústech se jí objevil letmý úsměv. „Aspoňjsem tu ležela na čistém linu.“

„Co nevidět tu bude záchranka,“ ozval se za Sydney Michail. Sydney jen přikývla. Dusil ji hněv a pocitviny, který ani nedokázala vyjádřit.

„Zavolal jsi mého vnuka, Miku? Bydlí na Osmdesáté první. Dá vědět ostatním.“

„S tím si nedělejte starosti, paní Wolburgová.“

O patnáct minut později už Sydney stála na chodníku, kde zřízenci nakládali do sanity nosítka.

„Dovolal ses jejímu vnukovi?“ zeptala se Michaila. „Nechal jsem mu vzkaz na záznamníku.“

S kývnutím přešla k obrubníku a pokusila se zamávat na taxi.

„Kde je tvoje auto?“

„Poslala jsem řidiče domů. Nevěděla jsem, jak dlouho se zdržím, a nechtěla jsem ho tu nechat sedět v

tom horku. Asi bych se měla vrátit dovnitř a zavolat si taxíka.“

„Pospícháš někam?“

Sykla, když se za nimi rozeřvala siréna. „Chtěla bych jet do nemocnice.“

Nechápavě strčil ruce do kapes.

„To přece není nutné.“

Otočila se k němu a pohlédla na něj očima přetékajícíma citem. Pak se beze slova zase obrátila do ulice a

čekala, až konečně jeden taxík zastavil. Ani když Michail vlezl na zadní sedadlo vedle ní, nepromluvila

jediné slovo.

Nenáviděla pach nemocnic. Vrstvy zatuchlého vzduchu se mrtvolně válely jedna po druhé – nemoci,umírání, dezinfekce, lyzol, strach. Vzpomínky na poslední dny svého dědečka měla ještě příliš živě vpaměti. Čekárna pohotovosti měla jeden pach navíc – pach čerstvé krve.

Sydney se obrnila proti nepříjemným vjemům a přešla kolem hloučků nemocných a zraněných upříjmového okénka.

„Právě jste přijímali paní jménem Wolburgová.“

„Ano.“ Úřednice ťukla na několik kláves na počítači. „Jste rodinný příslušník?“

„Ne, já –“

„Budeme potřebovat, aby někdo z rodiny vyplnil tyhle formuláře. Pacientka udává, že není pojištěná.“

Michail se právě s nebezpečně přimhouřenýma očima naklonil k pultu, když Sydney vyhrkla: „O platbuvýdajů na léčbu se postará společnost Hayward Industries.“ Sáhla do kabelky pro řidičský průkaz a plácla

s ním o pult. „Jsem Sydney Haywardová. Kde je paní Wolburgová?“

„Na rentgenu.“ Úřednice se pod Sydneyiným mrazivým pohledem nervózně zavrtěla. „Ošetřující lékař je

doktor Cohen.“

Nezbylo jim než čekat nad kalíšky odporné kávy mezi sténajícími a hekajícími pacienty pohotovosti.Sydney seděla s hlavou zakloněnou a opřenou o stěnu, jako by podřimovala, ve skutečnosti však myslela

na to, jaké to je být starý, bezmocný a sám.

Michail mezitím sám sebe přesvědčoval, že je tu jen proto, aby si kryla záda. Ano, horečně sepřesvědčoval, že taková je, že jen o to jí jde. Bylo mnohem jednodušší vnímat ji jako majitelku nějakéchladnokrevné realitní společnosti než jako ženu.

Vzpomněl si ale, jak pohotově se zachovala v apartmá staré paní, jak jemně a citlivě ji utěšovala. A zevšeho nejlépe si pamatoval pohled v jejích očích, když čekali na ulici. Přetékaly zármutkem, soucitem a

pocitem viny.

„Zakopla o to linoleum,“ zamumlala Sydney.

Bylo to poprvé, co asi po hodině promluvila. Michail se k ní otočil a pozorně se jí zahleděl do tváře. Oči

měla ještě stále zavřené, tvář bledou a uvolněnou.

„Upadla ve vlastní kuchyni, protože nemohla bezpečně chodit po vlastní podlaze.“

„Teď ale bude zase všechno bezpečné, díky tobě.“

Sydney pokračovala, jako by ho neslyšela. „Byla bezmocná, mohla tam jen ležet, zraněná a o samotě.

Měla tak slabý hlas, že jsem ho málem přeslechla.“

„Ale nepřeslechla.“ Zarazil se s dlaní těsně nad hřbetem její ruky. Pak ji stiskl. „Jsi jen jedním zástupcem

Hayward Industries, Sydney. Tvůj dědeček –“

„Byl nemocný.“ Sevřela ruku pod Michailovou dlaní a zavřela oči o něco pevněji. „Byl nemocný skoro dva

roky, a já jsem byla v Evropě. Nevěděla jsem to. Nechtěl mi komplikovat život. Můj otec už byl po smrti,

děda nikoho neměl, ale nechtěl mi přidělávat starosti. Když mě konečně zavolal, bylo už skoro po všem.

Byl to dobrý člověk. Nedovolil by ve firmě takový nepořádek, ale nemohl… prostě už nemohl.“

Přerývaně vydechla. Michail otočil její ruku dlaní nahoru a propletl své prsty s jejími.

„Když jsem přijela do New Yorku, byl v nemocnici. Byl tak drobný, scvrklý, unavený. Řekl mi, že jsem

poslední z Haywardů. Pak umřel,“ řekla vyčerpaně. „A opravdu jsem byla poslední.“

„Děláš všechno, jak má být. Nikdo by od tebe nemohl žádat víc.“

Znovu otevřela oči a pohlédla na něj. „Já nevím.“

Pak znovu mlčky čekali.

Uplynuly téměř dvě hodiny, než se přihnal vnuk paní Wolbugové. Museli znovu vyprávět celou událost,

než zase odspěchal, aby dal vědět celé rodině.

Čtyři hodiny poté, co vstoupili do nemocnice, za nimi přišel lékař, aby jim sdělil diagnózu.

Zlomená kyčle, lehký otřes mozku. Z intenzivní péče bude přeložena do běžného pokoje. Vzhledem k

jejímu věku byla zlomenina vážná, ale celkové dobré zdraví mluvilo v její prospěch. Sydney dala lékaři i

vnukovi paní Wolburgové své telefonní číslo do kanceláře i domů, aby ji mohli o stavu staré paní

informovat.

Na hranici psychického i fyzického vyčerpání se vypotácela z nemocnice. „Potřebuješ něco sníst,“ řekl Michail.

„Cože? Ale ne, jsem jen unavená.“

Michail to však nevzal na vědomí, vzal ji za loket a začal ji manévrovat někam ulicí. „Proč vždycky říkáš

pravý opak toho co já?“

„Neříkám.“

„Vidíš, už zase. Potřebuješ maso.“

Kdyby nepovolila, nejspíš by jí vykloubil rameno. Rozmrzele ho následovala. „Jak víš, co potřebuju?“

„Prostě to vím.“ Když se na semaforu před nimi rozsvítila červená, zastavil se tak prudce, až do něj

vrazila. Než stihla nabrat rovnováhu, dotkl se rukou její tváře. „Proboha, jsi tak překrásná.“

Sydney překvapeně zamrkala a Michail ji s tichým zaklením vtáhl na přechod.

„Sice tebou nejsem tak úplně nadšený,“ mumlal si dál pro sebe, „sice jsi protivná, jsi snob, a –“

„Nejsem snob.“

Pronesl povědomá slova ve svém rodném jazyce, a když si Sydney vybavila, co v překladu znamenají,vzpurně zvedla bradu. „Není to blbost. Ty jsi snob, když si myslíš, že já jsem snob jen proto, že pocházímz jiné společenské vrstvy.“

Zastavil a pohlédl na ni se směsí zájmu a nedůvěry. „Výborně, tak to ti nebude vadit, když se najíme v

tomhle zapadáku.“ A vtáhl ji do hlučného grill baru, kde se posadili vedle sebe v jedné z úzkých kójí.

V těžkém mastném vzduchu bylo cítit rozlité pivo, ale i smažící se maso a cibulka. Sběhly se jí sliny.

„Řekla jsem snad, že nemám hlad.“

„A já říkám, že jsi nejen snob, ale taky lhářka.“

Potěšilo ho, že se jí do tváří nahrnulo trochu barvy, ale ne na dlouho. Předklonila se.

„A zajímá tě, co si myslím já o tobě?“

Znovu zvedl ruku, aby ji jemně pohladil po tváři. Nemohl odolat pokušení. „Ano, zajímá.“

Z hledání dostatečně trefného popisu ji však vyrušila číšnice.

„Dva steaky, středně propečené, a dvakrát točené pivo.“

„Nemám ráda, když mi muži objednávají jídlo,“ prohlásila odměřeně.

„Tak příště objednáš ty mně a budeme si kvit.“ Ležérně položil paži na opěradlo lavice a protáhl si nohy.

„Proč si nesundáš to sako, Haywardová? Vždyť je ti horko.“

„Přestaň mi říkat, co mi je. A s tímhle taky přestaň.“

„S čím?“

„Hrát si s mými vlasy.“ Zašklebil se.

„Hrál jsem si s tvým krkem. Líbí se mi.“ Aby to dokázal, přejel jí prstem po šíji.

Páteří jí projelo jemné mrazení. Zaťala zuby. „Co kdyby sis trochu poposedl.“

„Fajn.“ Přisedl si blíž k ní. „Takhle?“

Jen klid, říkala si. Zachovej ledový klid. Nadechla se a obrátila se k němu.

„Jestli si neodsedneš…“

V tom se však jejich rty dotkly a veškerá slova, která měla na jazyku, veškeré myšlenky, které se jí rojily vhlavě, se vypařily. „Chci, abys mě políbila.“ Chtěla zakroutit hlavou, ale neměla sílu. „Chci se přitom na tebe dívat,“ zašeptal jí. „Chci vidět, co v tobě je.“

„Nic.“

Když se však zmocnil jejích úst, snadno dokázal, že je to lež. Nechala se tím polibkem unést, jednu ruku

zabořenou do jeho kadeří, druhou pevně přitisknutou na jeho rameno.

Cítila všechno, jeho sebemenší dotek, sebemenší zachvění. Bylo to rychlé a bouřlivé jako větrná smršť. Vmysli se jí zatmělo, ruch, shon a cinkot příborů kolem nich utichl. Vnímala jen jeho dobývající ústa,provokující zuby, svůdný jazyk.

A on věděl, že s ní dělá zrovna to, co ona s ním. Viděl to v jejích zastřených očích, cítil to v jejích horkých,odevzdávajících se rtech. Mělo by to ukojit jeho mužskou pýchu, dokázat, co s ní může udělat. Žádnézadostiučinění však necítil.

Jen bolestnou, nenaplněnou touhu.

„Nerada ruším.“ Číšnice před ně položila dva zpěněné půllitry. „Steaky se už nesou.“

Sydney se prudce napřímila. Ještě stále ji objímal, i když sevření povolilo. Seděla však, jako by k němu zatu chvíli přirostla. Jejich těla jako by splynula v jednu hmotu. A to všechno na veřejnosti. V jejích pocitechpřevládl stud a vztek. Odtrhla se od něj.

„To bylo velmi hloupé.“

Pokrčil rameny a vzal půllitr.

„Nejedu v tom sám.“ Pronikavě na ni pohlédl přes bílou pěnu. „Ani tentokrát, ani minule.“

„Minule jsi…“ „Co?“

Sydney zvedla svou sklenici a delikátně upila doušek. „Nechci o tom mluvit.“

Michail o tom chtěl mluvit, dokonce měl chuť se hádat, ale cosi zraněného v jejím pohledu ho zastavilo.

Nevadilo by mu, kdyby ji naštval, rozzlobil – ne, to se mu moc líbilo. Ale nechápal, čím jí ublížil. Počkal, až

před ně číšnice naservíruje steaky.

„Měla jsi dnes těžký den,“ řekl tak něžně, až Sydney zalapala po dechu. „Nechci ti to ještě ztěžovat.“

„Byl to…“ tápala po nějaké vhodné odpovědi. „Byl to pro všechny těžký den. Pojďme ho hodit za hlavu.“

„Platí.“ Usmál se na ni a podal jí příbor. „Najez se, vyhlašuju příměří.“

„Skvělý nápad.“ Při prvním soustu zjistila, že ji chuť k jídlu přece jen neopustila.

PÁTÁ KAPITOLA

Sydney nevěděla, jak se nehoda paní Mildred Wolburgové dostala do tisku, ale do středy už se všude vkancelářích šeptalo, že proti Hayward Enterprises bude vznesena žaloba, a Sydney musela čelit setkání sne právě nadšenými členy správní rady. Podle nich totiž tím, že přijala zodpovědnost za léčebné výdaje,přiznala vlastně, že zranění staré paní způsobil zanedbaný stav budovy, a vystavila tak společnostnebezpečí, že bude muset platit nemalé odškodné.

To byla špatná zpráva. Připravila tedy tiskové prohlášení a souhlasila s mimořádnou schůzí správní rady.Do pátku, říkala si, když vcházela do nemocnice, bude vědět, zda zůstane vedení Haywardu v jejíchrukou, nebo zda se z ní stane pouhá figurka v čele společnosti.

S několika knihami v jedné ruce a květináčem v druhé se zastavila přede dveřmi nemocničního pokoje.Protože to byla od nehody již třetí návštěva, tušila, že paní Wolburgová nebude sama. Tentokrát tamzastihla Michaila, Keely a dvě děti staré paní. A než se stihla v pootevřených dveřích rozmyslet, zda seraději nevypařit a nenechat dárky v sesterně, Michail si jí všiml.

„Máte další návštěvu, paní Wolburgová.“

„Sydney!“ Oči za tlustými skly brýlí se rozzářily.

„Váš vnuk mi řekl, že ráda čtete.“ Rozpačitě položila knihy na noční stolek a stiskla nabízenou ruku.

„To je ale překrásná africká fialka.“

„Všimla jsem si, že máte doma pár pěkných exemplářů.“ Sydney se usmála. „A když jsem tu za vámi bylaposledně, vypadalo to tu jako v květinářství.“

„Mám pro všechno býlí určitou slabost. Položte to prosím na skříňku, zlatíčko. Mezi ty růže a karafiáty.“

„Jak ji tu rozmazlujou!“ Její dcera zamrkala na bratra. „Bůhví jestli nám po tom lenošení ještě někdy něcoupeče.“

„No, na pár plechů cukroví se snad ještě zmůžu,“ řekla paní Wolburbová a hrdě se opřela o polštář. „Mike

mi prozradil, že dostanu novou troubu.“

„Za tak dobrou zprávu si zasloužím první várku,“ hlásil se o slovo Michail, který právě voněl k pugétu růží.

„Prosím tě, nech toho.“ Keely si přitiskla ruku na břicho. „Držím dietu. Příští týden mě zavraždí, musím být

ve formě.“ Usmála se na nic nechápající Sydney. „Krok smrti,“ vysvětlovala. „Můj první televizní film.Jsem třetí obětí nebezpečného psychopata. V té scéně, kdy mě uškrtí, na sobě budu mít fakt skvělýnegližé.“

Sydney se brzy rozloučila, ale Michail jí dal pouze desetivteřinový náskok. Vytáhl z vázy jednu žlutou růži,a několika dlouhými kroky ji dohonil u výtahů. „Vypadáš, že by ti růže udělala dobře.“

„Ano, určitě by neškodila.“ Přivoněla k ní. „Děkuju.“

„Neřekneš mi, proč jsi tak nervózní?“

„Nejsem nervózní.“ Znovu stiskla knoflík výtahu.

„S umělcem se nikdy nehádej o tom, jak se cítíš.“ Dotkl se prstem její brady. „Vidím únavu, obavy arozčilení.“

Výtah zastavoval ve všech patrech. Lidé se trousili dovnitř i ven, a než sjeli až do přízemí, ocitla se Sydneypřitisknutá bokem k Michailovi, s jeho paží kolem pasu. Nenamáhal se ji pustit, ani když vystoupili. A ona

se nenamáhala protestovat.

„Práce pokračují dobře,“ řekl jí.

„Výborně.“ Nemyslela raději na to, jak dlouho se bude ještě přímo podílet na projektu. Přitiskla si prst na

bolestivě pulzující spánek. „Promiň. Ale mám hlavu plnou starostí.“

„Řekni jakých.“

„Nemá to cenu,“ rozhodla se a zamířila k čekajícímu autu. Jak by mohl pochopit, že jí firma tak přirostla k

srdci? Překvapilo ji však, že má docela chuť si s ním o svých obavách promluvit.

„Co kdybys mě odvezla domů?“

Otočila se. Jízdu z večeře na Long Islandu měla ještě živě v paměti. Dohodli se ale na příměří – jen pár

minut odtud.

„Jistě. Vysadíme pana Stanislaského v Soho, Donalde.“

„Ano, paní.“

Pro jistotu se stáhla až k protějšímu okénku. „Paní Wolburgová vypadá skvěle s ohledem na tak vážnézranění.“

„Je houževnatá.“

Odmlčel se. Z reproduktorů se linuly něžné a tiché tóny Mozartovy hudby.

„Doktor říká, že bude moct jít brzy domů.“

„A ty jsi zařídila, že za ní bude docházet fyzioterapeut.“

„Nehraju si na žádného samaritána,“ zamumlala Sydney. „Jen se snažím dělat, co je třeba.“

„Já to vím. Vím také, že o ni máš starost. Trápí tě však ještě něco jiného. Jsou to ty články v novinách, že

ano?“

„K uhrazení léčebných výdajů jsem se nezavázala kvůli publicitě, ať už pozitivní, nebo negativní. A nechci

–“

„Já vím, že ne.“ Položil dlaň na její sevřenou ruku.

Sydney se zhluboka nadechla. „Jde mi o to,“ řekla o něco klidněji, „že se jedná o vážně zraněnou starouženu. Její bolest by neměla být potravou ani pro média, ani pro správní radu mé firmy. Udělala jsem, cojsem udělala, protože jsem to považovala za správné.“

„Jsi prezidentkou Haywardu.“

„Zatím.“ Pohlédla z okénka na ten osudový dům, před kterým právě zastavili. „Na střeše děláte pokroky.“

„Mimo jiné.“ Naklonil se přes ni a otevřel její dvířka. Na okamžik se ocitli velice blízko a ji popadla téměřzoufalá touha přejet mu prsty po neoholené tváři. „Rád bych, kdybys šla nahoru,“ řekl. „Něco pro tebe

mám.“

Sydney rychle stáhla ruku, která se ho jakoby z vlastní vůle chtěla dotknout. „Je už skoro šest. Měla bych

–“

„– měla bys jít aspoň na hodinku nahoru, mohla by ses podívat na tu zprávu,“ dokončil za ni. „Řidič se protebe může vrátit, ne?“ „Ano.“ Odsedla si, ne zcela jistá, zda chce vystoupit, nebo mezi nimi jen udržet bezpečnou vzdálenost. On si však přisedl o další centimetr blíž a Sydney v obranném reflexu vystrčila nohy z auta. „Tak dobrá,

ale myslím, že celou hodinu to trvat nebude.“ „Ale bude.“

Povolila, protože jí bylo mnohem milejší sedět s Michailem nad zprávou než v prázdném bytě a přemýšlet

o plánované schůzi správní rady. Když dala řidiči instrukce, vydala se s Michailem k domu.

„Opravili jste schody.“

„Ano, v úterý. Nebylo snadné z nich chlapy na chvíli vyhnat.“

Pozdravil se se třemi muži, kteří na horní plošince schodů posedávali v oparu piva a tabáku.

Když opravený výtah hladce přistál v jeho patře, odemkl a lehkým dotekem ji pobídl, aby šla dovnitř.

„Posaď se, sotva stojíš na nohou.“

Sydney se rozhlédla po pokoji. Nábytek stál v semknutém šiku ve středu místnosti. Židle se tyčily vabstraktních sousoších na stolech, srolovaný koberec trčel z celé té hromady jako nahnutý komín. Podlistem papíru pohozeného na pracovním stole bylo několik zajímavě tvarovaných předmětů, nástrojů ihotových či teprve budoucích plastik.

„Kam se mám posadit?“

Zastavil se a po zběžném rozhlédnutí vytáhl z haldy nábytku staré houpací křeslo. „Sem.“ Když ho postavil

na relativně čisté místo, pokračoval do kuchyně. Dubový povrch byl hladký jako satén. Když pohladila opěradla, bylo jí, jako by se ocitla v čísi konejšivénáruči.

„To je krása.“ Bylo moc příjemné se jen tak pohupovat a poslouchat jemné skřípání dřeva.

„Udělal jsem ho před léty pro sestru – když měla mimino.“ Otočil kohoutkem nad dřezem. „O děťátko – oLily – Nataša přišla, když jí bylo teprve několik měsíců, a to křeslo se stalo jen nepříjemnou vzpomínkou.“ „To je mi moc líto.“ Rytmické zvuky utichly. „Nedokážu si představit nic horšího, co by se člověku mohlo

stát.“

„Nic horšího není.“ Vrátil se se sklenicí vody a lahvičkou léků. „Lily nechala v Natašině srdci navždy jizvy.Táňa, tedy Nataša, má teď ale tři děti. Takže bolest vyrovnala radost. Na,“ řekl, když jí dal sklenici doruky, aby mohl z lahvičky vytřást dvě tablety aspirinu. „Bolí tě hlava.“

Zamračila se na pilulky, které jí spustil do dlaně. Ano, hlava ji bolela, ale nic mu o tom neřekla. „Jak to

víš?“

„Vidím ti to v očích.“ Počkal, dokud neupije doušek vody a nespolkne lék. Pak si stoupl za ni a začal jí

krouživými pohyby masírovat spánky.

„Tak to je to, co pro mě máš? Prášky na hlavu?“

„Ne, mám pro tebe ještě něco, ale to počká, až se ti uleví. Sydney, řekni mi, co tě trápí. Možná bych ti

mohl pomoct.“

„Ne, to je něco, co musím zvládnout sama.“

„Fajn. Ale copak se něco stane, když mi o tom řekneš?“

Ne, pomyslela si. Byl to sice její problém, šlo o její budoucnost. Ale když se někomu svěří, nic se nestane.

„Problémy v práci.“ Vydechla, když jí začal masírovat šíji drsnými, ale neuvěřitelně něžnými prsty. „Boj o

postavení může být dost krutý, i když má člověk zkušenost. A já mám jen slavné jméno a dědečkovu

poslední vůli. Ten malér s paní Wolburgovou nepomohl. Přihlásila jsem se k odpovědnosti bez konzultaces právním oddělením a správní rada šílí.“

Zamračil se, ale dotek jeho rukou však zůstal hřejivý a jemný. „Nepotěšilo je, že máš svědomí?“

„Nepotěšilo je, že jsem je obešla. A pak ten poprask v novinách… Panuje všeobecná shoda, že případWolburgová – tak se o tom totiž v Haywardu mluví – by měl řešit někdo zkušenější a zdatnější než já. Vpátek v poledne je schůze a nemohla bych se divit, kdyby rada žádala, abych odstoupila z funkceprezidentky společnosti.“

„A uděláš to?“

„Nevím.“ Masíroval ji teď s profesionální důkladností ramena. „Chci se s nimi poprat. Na druhou stanu,poslední rok vládne ve společnosti chaos a nijak jí nepomůže, když bude správní rada s prezidentkou naválečné stezce. Aby toho nebylo málo, s mým výkonným zástupcem jsme už teď na nože. Myslí si, amožná oprávněně, že na mé židli by měl sedět on.“ Tiše se zasmála. „Chvílemi si přeju, aby na ní užseděl.“

„Ne, nepřeješ.“ Potlačil náhlé přání sklonit se a přitisknout rty na její dlouhou, štíhlou šíji. „Ráda šéfuješ, a

myslím, že máš na to vlohy.“

Přestala se houpat a otočila se k němu s udiveným pohledem. „Jsi první člověk, který mi kdy něcotakového řekl. Většina lidí si myslí, že si jen hraju, nebo že prodělávám nějaký záchvat šílenství.“

Pohladil ji zlehka po paži a obešel křeslo, aby si mohl sednout před ni do podřepu.

„Tak to tě špatně znají, ne?“

Vpila se mu do očí, hypnotizována jeho vřelým, přátelským pohledem, a srdce jí zaplavily emoce.Konečně… konečně měla pocit, že jí někdo rozumí. „Ano, možná mě špatně znají,“ řekla tiše. „Zdá se, žemě neznají vůbec.“

„Nebudu ti nic radit.“ Zvedl její ruku – rád si prohlížel ty dlouhé prsty bez prstenů, štíhlá zápěstí, dotýkalse její hladké kůže. „Nerozumím sice politice správní rady, ale věřím, že ty uděláš to, co je správné.“

Usmála se a najednou z ničeho nic obrátila ruku dlaní nahoru a propletla prsty s jeho. Vládlo mezi nimivšak mnohem pevnější spojení, a ona nechápala, kde se vzalo. Dával jí důvěru a povzbuzení, jaké nikdy

nedoufala najít.

Pohlédl jí znovu do očí. „Hlava tě přestala bolet.“

Překvapeně se dotkla prsty spánků. „Ano, máš pravdu.“ Vlastně se už dávno necítila tak uvolněná aodpočatá. „S těma zázračnýma rukama by sis mohl vydělat majlant.“

Usmál se a přejel jimi nahoru po jejích předloktích až pod rukávy jejího saka. „Stačí jen vědět, co s nimidělat a kdy.“ Teď přesně věděl, co by to mělo být, bohužel však na to nebyla vhodná chvíle.

„Hmm, víš…“ Někde v útrobách se jí už zase zažehávaly zrádné plamínky touhy. „Díky za všechno, ale užbych měla jít.“

„Máš ještě čas.“ Sjel po jejích pažích dolů, aby mohl znovu proplést prsty s jejími. „Ještě jsem ti nedal

dárek.“

„Dárek?“ Pomohl jí vstát a zůstali stát tváří v tvář, těsně u sebe, její oči ve výšce jeho rtů. Byly tak krásně

tvarované, až se jí rozbušilo srdce.

Stačilo by, aby se k ní sklonil. Bylo to jen pár centimetrů. Ta představa ho dováděla k šílenství. Tanejistota však k jeho překvapení vůbec nebyla nepříjemným pocitem. Až mu svá ústa nabídne k polibku,vezme si je. Dřív ne.

„Ty nemáš ráda dárky?“

Jeho hlas zněl jako roztavená čokoláda, která ji zalévala. „Já jen… kdy mi dáš tu zprávu?“ chytla se

záchranného stébla.

„Zprávu můžu poslat. Teď mám pro tebe něco jiného.“

„Něco…“ Hlas ji zradil, její mysl jako by se zastavila v mrtvém bodě.

Zasmál se. Měl chuť ji zlíbat, až by zapomněla, kdo je, až by všechny její rozpaky a obavy zmizely. Pustil

ji však a odešel k látkou zakrytým poličkám, a když se vrátil, vtiskl jí do dlaně malou Popelku.

„Chtěl bych ti ji dát.“

„Ale, to…“ Tápala po nějakých vhodných slovech jak odmítnout, žádná však nepřicházela.

„Nelíbí se ti?“

„Ne, tedy, ano, ovšemže se mi líbí, je nádherná. Ale proč?“ Její prsty už mezitím mimoděk sevřely hladkoufigurku, jako by jí patřila od nepaměti. Pohlédla do jeho zjihlých očí. „Proč mi ji dáváš?“

„Protože mi tě připomíná. Je krásná, křehká, nejistá.“

Ten popis trochu zkalil Sydneyinu radost. „Většina lidí by řeklo, že je romantická.“

„Já nejsem jako většina lidí. Když utíká, jako tady, je to proto, že jí chybí sebedůvěra.“ Přejel prstem pojemných záhybech plesových šatů. „Řídí se pravidly a na nic víc se neptá. Tančí v náruči svého prince, alekdyž odbije půlnoc, dá se na útěk. Protože tak to určují pravidla. A ona se bojí, má strach pustit ho podochrannou slupku kouzel a iluzí, k živé, opravdové ženě.“

„Musela přece odejít. Slíbila to. A kromě toho, propadla by se studem, kdyby ji viděl ve špinavých hadrech

a s bosýma nohama.“

Michail naklonil hlavu ke straně a pátravě se na ni zahleděl. „Ty myslíš, že mu záleželo na tom, co má na

sobě?“

„Vlastně bych řekla, že mu to bylo jedno.“ Netrpělivě se nadechla. Bylo to přece směšné rozebírat tu

psychologický profil pohádkové postavy. „V každém případě, pohádka měla šťastný konec, a ačkoli

nemám s Popelkou nic společného, je to překrásná figurka. Moc si tvého dárku vážím.“

„To jsem rád. Teď tě doprovodím dolů. Nechceš přece zmeškat večeři s matkou.“

„Přijde až v půl deváté. Vždycky chodí pozdě.“ Napůl cesty ke dveřím se zastavila. „Jak víš, že jdu na

večeři s matkou?“

„Řekla mi to před dvěma dny, byli jsme ve městě na skleničce.“

Sydney se k němu otočila čelem. Stáli právě každý z druhé strany prahu, on uvnitř, ona venku. „Ty chodíš

s mou mámou do barů?“ zeptala se, pečlivě oddělujíc každé slovo. „Ano.“ Líně se opřel o rám dveří. „Ale dřív než mě pohledem zpražíš na popel, rád bych ti řekl, že o žádné

pletky s Margerite nemám zájem.“

„To je milé. To ráda slyším.“ Kdyby si už panenku neuložila do kabelky, byla by mu ji hodila do obličeje.

„Dohodli jsme se ale, že ji necháš na pokoji.“

„Nedohodli jsme se na ničem,“ opáčil. „A já za tvou matkou neběhám.“ Nejspíš by věci nijak neprospělo,kdyby jí prozradil, že mu Margerite třikrát volala, než to vzdal a souhlasil se schůzkou. „Bylo to jenpřátelské setkání nad skleničkou a myslím, že Margerite pochopila, že nic víc mezi námi není možné.Zvlášť proto,“ dodal rychle, než mu skočila do řeči, „že mě velmi přitahuje její dcera.“

To jí naprosto vyrazilo dech. Polkla. „To není pravda. Jde ti jen o to, aby sis zapsal další čárku.“

V očích se mu nebezpečně zablýsklo.

„Chceš jít zpátky dovnitř, abych ti předvedl, o co přesně mi jde?“

„Ne.“ Automaticky o krok couvla. „Chtěla bych ale, abys měl dost slušnosti na to, aby sis přestal zahrávat

s mou matkou.“

Napadlo ho, zda by se Margerite tak rychle postavila na obranu své dcery, nebo zda by Sydney dokázala

pochopit, že její matce nejde o nic víc než o malou aférku s mladým mužem – což on velmi razantně

odmítl.

„Protože bych nechtěl, aby tě znovu rozbolela hlava, když jsem si s tebou dal takovou práci, řeknu tojasně. Nemám v úmyslu se citově ani sexuálně sbližovat s tvojí matkou. Stačí?“

„Stačilo by, jen kdybych tomu mohla věřit.“

Ani se nepohnul, ona však vnímala napětí, které ho náhle ovládlo. „Já nelžu.“

Chladně přikývla. „Jen se drž svého kladiva a hřebíků, Michaile. Nějak už to překlepeme. Dolů trefím

sama.“

V pravé poledne zasedla do čela dlouhého ořechového stolu v zasedací místnosti. Za stolem sedělodohromady dvanáct mužů a žen, před sebou broušené sklenice, zápisníky a pera. Těžké brokátové závěsy

byly roztažené a za stěnou ze zabarveného skla, které mělo zmírňovat žár newyorského slunce, leželašpinavá, deštivá obloha.

Ta ponurost však Sydney vyhovovala. Připadala si jako zlobivé dítě zavolané do ředitelny.

Přejela pohledem po tvářích lidí, z nichž někteří sedávali v této kanceláři, dávno předtím, než se onanarodila. Možná budou ti, kteří ji pamatovali jako malou holčičku, která se chodila do Haywardu houpatdědečkovi na kolenou, nejtvrdší.

A pak Lloyd, s tak triumfálním, škodolibým výrazem, že měla chuť mu do obličeje vychrstnout skleniciminerálky. Ne, opravila se v duchu, když se jejich tvrdé pohledy na dlouhý zlomek vteřiny střetly. Mělachuť vyhrát.

„Dámy a pánové.“ Povstala. „Než začneme projednávat záležitost, která v posledních dnech tolikzaměstnává mysl každého z nás, ráda bych učinila jedno prohlášení.“

„Jedno prohlášení jsi už dala tisku, Sydney,“ připomněl jí Lloyd. „Myslím, že všichni přítomní znají situaci.“

Sálem se rozlehl vzrušený šepot, v němž místy převládl souhlas, místy nesouhlas. Počkala, až utichne.„Jako prezident a hlavní akcionář Haywardu nicméně před zahájením diskuse hodlám přednést své

stanovisko.“

Strnula trémou, když se na ni upřelo několik párů očí – některé trpělivé, jiné shovívavé, další tázavé.

„Chápu, že správní radu znepokojila výše částky, která byla přidělena na projekt v Soho. Mezinemovitostmi, které Hayward vlastní, představuje dotyčný dům relativně malý roční příjem. Na druhoustranu je však tento příjem stabilní. Za posledních deset let tato budova vyžadovala jen velmi máloinvestic na opravy a údržbu – přesněji, jen velmi málo investic se jí dostalo. Ze čtvrtletních zprávsamozřejmě víte, jak ve zmíněném časovém období stoupla cena takové nemovitosti. Proto myslím, že zčistě praktického hlediska jsou jakékoli vložené prostředky zárukou ochrany našeho majetku.“

Měla chuť obrátit do sebe sklenici vody, nemohla si však dovolit dát svou nervozitu najevo.

„Kromě praktických důvodů jsem však přesvědčená, že Hayward nese morální, etickou a právníodpovědnost za bezpečné bydlení nájemníků.“

„Bezpečné bydlení v tom domě mohlo stát o polovinu míň, než jsme za něj vyhodili,“ namítl Lloyd.

Sydney mu věnovala jen velmi krátký pohled.

„To máš možná pravdu. Já však myslím, že můj dědeček vždy chtěl, aby Hayward nabízel víc než pouhéminimum. Chtěl pro společnost to nejlepší a já chci totéž. Nebudu nyní citovat všechna data a čísla, máteje na papírech před sebou a za chvíli je můžeme podrobně prodiskutovat. Ano, rozpočet na rekonstrukci v

Sohu je vysoký, ale vysoký je i standard Haywardu.“

„Sydney,“ oslovil ji jemně Howard Keller, jeden z dědečkových nejstarších společníků. „Nikdo z nás

nepochybuje o tvých dobrých úmyslech a nadšení. Musíme se však zamyslet nad tvým úsudkem jak v této

věci, tak ve věci Wolburgová. Ohlas v médiích byl velmi nepříznivý. Akcie Haywardu spadly o celá třiprocenta. Rozuměj, po tom poklesu, který zaznamenaly, když jsi stanula v čele společnosti. Je jenpochopitelné, že jsou naši akcionáři znepokojeni.“

„Věc Wolburgová,“ ohradila se Sydney, „je konkrétně osmdesátiletá žena se zlomenou kyčlí. Upadla vkuchyni vinou poškozeného linolea, které bylo naší povinností vyměnit.“

„Tak přesně kvůli takovým neopatrným výrokům teď Haywardu hrozí soudní spor,“ prohlásil Lloyd sezadostiučiněním. Jeho hlas byl klidný a pyšný. „Nemáme snad bezpečnostní inspektory a právníky odtoho, aby po pečlivém prošetření situace rozhodovali, čí vinou k takovým nehodám dochází? Nemůžemepřece vést společnost na základě emocí. Slečnu Haywardovou možná ta záležitost s paní Wolburgovoudojala, existuje však procedura. A teď, když se po tom vrhl tisk –“

„Ano,“ přerušila ho. „Není to zajímavé, jak rychle se o té nehodě média dozvěděla? Nechce se věřit, žejsou najednou kvůli jedné stařence, která zakopla, Haywardu plné titulky.“

„Já bych hádal, že je zavolala sama,“ řekl Lloyd.

Sydney se ledově usmála.

„Ano?“

„Myslím, že není důležité, jak to tisk vyčenichal,“ poznamenala Mavis Trelanová. „Důležité je, že se tostalo a že nás negativní publicita dostala do velmi ošemetné situace. Akcionáři chtějí rychlé řešení.“ „Myslí si snad někdo v této místnosti, že Hayward není za zranění paní Wolburgové zodpovědný?“ „Nejde o to, co si myslíme,“ oponovala Mavis. „A nikdo z nás o tom nemůže rozhodovat, dokud se nehodadůkladně neprošetří. Existují však nějaká pravidla.“ Svraštila čelo, když ji vyrušilo zaklepání na dveře. „Promiňte,“ řekla Sydney a toporným krokem došla otevřít. „Janine, říkala jsem snad, že si nepřejeme být

rušeni.“

„Ano, slečno Haywardová.“ Sekretářka, která se po incidentu okamžitě postavila na Sydneyinu stranu,mluvila tichým hlasem: „Je to však důležité. Právě mi zavolal jeden známý, pracuje pro televizi Channel 6.V poledních zprávách udělá paní Wolburgová nějaké prohlášení. Už za chvilku.“

Sydney po krátkém zaváhání přikývla.

„Díky, Janine.“

„Hodně štěstí, slečno Haywardová.“

Sydney se usmála a zavřela dveře. S klidnou, vyrovnanou tváří se obrátila do sálu.

„Právě jsem se dozvěděla, že paní Wolburgová vystoupí v televizi, a jsem si jistá, že to nás všechny

zajímá.“ Nečekala na odpověď a namířila dálkový ovládač směrem k monitoru v rohu místnosti.

Zatímco se Lloyd nechával slyšet, že správní rada by se měla soustředit na fakta, ne na další tah médií, vtelevizi skončila reklama a objevil se záběr nemocničního pokoje.

Reportérka, pohledná mladá žena s očima stejně ostrýma jako nehty, se pacientky na lůžku nejprvezeptala, jak došlo k jejímu zranění.

Několik členů správních rady si začalo mezi sebou vzrušeně mumlat, když stará paní odpovídala, jakzakopla o roztržené linoleum a jak její volání o pomoc přehlušil hluk vrtaček.

Na Lloydovi bylo vidět, že těžko potlačuje škodolibý úsměv – očividně byl přesvědčený, že Sydneyina loďpůjde brzy ke dnu.

„A co se týče té podlahy,“ pokračovala reportérka, „byla závada hlášena Haywardu!“

„No to víte, že ano. Mike, jeden sympatický mladík z pátého patra psal léta dopisy se stížnostmi za celý

činžák.“

„A nic se nedělo?“

„Vůbec nic, dokud manželům Kowalským z čísla 101 nespadl ze stropu kus omítky velký jako talíř. Pak to

Mike opravil.“

„Takže nájemníci byli díky nedbalosti Haywardu nuceni provádět si opravy sami?“

„Přesně tak. Změnilo se to teprve před pár týdny.“

„Ano? A co se stalo?“

„Vedení společnosti převzala vnučka starého pana Haywarda, slečna Sydney Haywardová. Slyšela jsem,že on byl posledních pár let nemocný… Prostě, Mike šel za ní, a ona se ještě ten samý den přijela podívat.

Do dvou týdnů se to po domě už hemžilo instalatéry, elektrikáři a dalšími dělníky. Dostali jsme nováokna, dělá se nová střecha. Opravuje se do puntíku všechno, co bylo na seznamu stížností.“

„A tohle všechno se seběhlo před vaší nehodou, nebo po ní?“

„Před ní,“ odpověděla paní Wolburgová trochu rozmrzele, pobouřená sarkasmem v reportérčině hlase.„Vždyť jsem vám říkala, že právě kvůli tomu kraválu mě nikdo neslyšel, když jsem upadla a volala opomoc. Ale naštěstí byla slečna Haywardová právě toho dne znovu na obchůzce, aby viděla, jakpokračuje rekonstrukce. To ona s Mikem mě našla. To ona mi přinesla polštář a deku a zůstala se mnou,než přijela sanitka. Také přišla do nemocnice a postarala se o zaplacení výdajů. Byla za mnou už třikrátna návštěvě.“

„Neřekla byste ale, že společnost Hayward a tedy i slečna Sydney Haywardová může za to, že tu jste?“

„Za to můžou staré oči a díra v podlaze,“ odpověděla stará paní kategoricky. „A řeknu vám totéž, co jsemřekla těm právníkům, co mě teď otravují. Nemám nejmenší důvod Hayward žalovat. Udělal pro měmaximum. Možná kdyby se snažili to narafičit, jako že s tím nemají nic společného, dívala bych se na tojinak. Oni se však zachovali správně, nic víc bych nemohla žádat. Slečna Haywardová se mnou jednalaslušně, a dokud stojí v čele společnosti, můžu se spolehnout, že i Hayward bude jednat slušně. Jsemšťastná, že bydlím v domě, jehož majitel má slušnost a svědomí.“

Když Sydney vypnula televizi, zůstala mlčky stát na místě.

„Tak dobrou reklamu za peníze nekoupíte,“ prohlásila Mavis. „Tvoje metoda byla možná trochu

nekonvenční, Sydney, a všechen ten rozruch určitě ještě úplně neutichl, ale celkem vzato mám dojem, ženaši akcionáři budou mít radost.“

Diskuse pokračovala ještě asi půl hodiny, ale nebezpečí bylo zažehnáno.

Jakmile se Sydney ocitla sama ve své kanceláři, zamířila k telefonu. Vytočila známé číslo a čekala asi dvanáct dlouhých zazvonění, než někdo konečně zvedl sluchátko.

„Ano?“

„To je Michail?“

„Ne, je na chodbě.“

„Ach, tak já –“

„Počkejte.“ Telefon zarachotil, z pozadí dolehl zvučný mužský hlas, který volal Michailovo jméno. Sydneynezbylo než čekat a propadat se rozpaky.

„Haló?“

„Michaile, tady je Sydney.“

Usmál se a vytáhl z lednice džbán vychlazené vody. „Ahoj.“

„Právě jsem viděla zprávy. Předpokládám, že o tom víš.“ „Ano, díval jsem se během pauzy na oběd. A?“

„To ty jsi ji o to požádal?“

„Ne, nepožádal.“ Odmlčel se, dokud do sebe neobrátil asi půl litru studené vody. „Řekl jsem jí, co se děje,a s tím nápadem přišla sama. Dobrý nápad, ne?“

„Ano, dobrý nápad. A jsem proto tvým dlužníkem.“ „Ano?“ chvilku se rozmýšlel. „Fajn. Budeš platit.“

Ne, opravdu to byla chyba, čekat od něj zdvořilou skromnost. „Pardon?“

„Prostě mi to vynahradíš, Haywardová. V neděli se mnou půjdeš na večeři.“

„Nechápu, co to s tím má společného.“

„Jsi mým dlužníkem,“ připomněl jí. „A mé přání je, abys dluh splatila právě takhle. Nebude to nic

luxusního, jasné? Vyzvednu tě asi ve čtyři.“

„Ve čtyři? Ve čtyři odpoledne na večeři?“

„Přesně tak.“ Vytáhl z kapsy tesařskou tužku. „Kde bydlíš?“

Když mu neochotně dala adresu, obdivně zapískal. „To je hezké místo.“ Načmáral si jméno její ulice na

stěnu. „Máš doma telefon? Kdyby mi do toho něco vlezlo…“

Zamračila se. „Chtěla bych, aby bylo jasné, že –“

„Objasníš mi to, až pro tebe přijedu. Ne teď v pracovní době – koneckonců, pracuju tu za tvoje peníze.“

Bezmyšlenkovitě obkreslil její adresu a telefon srdíčkem. „Tak v neděli, paní prezidentko.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Sydney obhlédla svůj odraz v zrcadle.

Nejdu na rande, připomínala si asi po sté. Šlo jen o protislužbu. Ať si o Michailovi myslela, co chtěla,prokázal jí laskavost, kterou mu musela oplatit. Haywardové nezůstávali nikomu nic dlužni.

Tak tedy prý nic luxusního. Vzala ho za slovo. Oblékla si jednoduché šaty, jejichž hluboký výstřih a tenkáramínka byly úlitbou vedru. Vypasovaný střih jí slušel, zvonová sukně byla pohodlná. Lehounká látka bylaleskle tmavomodrá jako kachní peří. Ne že by si nějak brala k srdci jeho rady, aby nosila jasnější barvy…

Ty šaty sice sehnala po dvou hodinách horečnatého přehrabování v obchodech… ale to bylo prostě jenproto, že měla chuť pořídit si něco nového. Líčením strávila víc času než obvykle, to však bylo jen proto,že experimentovala s nějakými novými odstíny.

Vlasy si nechala rozpuštěné, musela si s nimi ovšem pořádně vyhrát, než účes vypadal nenuceně apřirozeně, a přitom dokonale. A sexy. Ne že by jí na tom záleželo, ale každá žena má přece právo na

trochu marnivosti.

Zaváhala nad broušeným flakónem parfému. Vzpomněla si, jak Michail popsal její vůni. Jemně si naneslapár kapek na hrdlo a na zápěstí. Ale voněla se jen sama pro sebe.

Překontrolovala kabelku, pohlédla na hodinky. Byla hotová o hodinu dřív. S povzdechem se posadila naokraj postele. Poprvé v životě dostala chuť na skleničku něčeho ostřejšího.

O hodinu a čtvrt později, po kilometrech nachozených po bytě, nekonečném natřásání polštářků apřendávání dekorací, které vždy zase vrátila na původní místo, se konečně ozvalo zaklepání. Předzrcadlem v hale si ještě jednou poopravila účes a navenek klidná a vyrovnaná šla otevřít.

Hned bylo jasné, že on si se svým vzezřením tolik starostí nedělal. Džínsy měl sice čisté, ale oprané.Bavlněnou košili kouřové barvy měl zastrčenou do kalhot – to byla viditelná změna. Rozpuštěné vlasy semu kroutily kolem límečku tak bujně, že musely v každé ženě vzbuzovat představy, jak do nich zaboří

prsty. Vypadal divoce, pirátsky.

A přinesl jí tulipán.

„Jdu pozdě.“ Podal jí květinu. „Pracoval jsem na tvé tváři.“

„Cože jsi?“

„Na portrétu.“ Vzal ji jemně za bradu a soustředěně se jí zahleděl do obličeje. „Konečně jsem našel tensprávný kus růžového dřeva a zapomněl jsem na čas.“ Přejel jí prsty po tváři, tak jako ještě před chvílíhladil dřevo. Jako by hledal odpovědi. „Nepozveš mě dál?“

„Ach, ano, samozřejmě…“ Ustoupila ode dveří, vlastně od něho. „Jen ho dám do vody.“

Když ho nechala o samotě, rozhlédl se po místnosti. Interiér ho potěšil. Nebyl to neosobní byt navrženýprofesionálními návrháři. Byl to opravdový domov, místo, kde žila. Jeho styl určovalo několik secesníchdekorací – bronzová lampa ve tvaru vysoké, štíhlé ženy a protáhlé květinové vzory, vyleptané naskleněných výplních dveří skříňky, ve které byla vystavena sbírka starožitných korálkových kabelek.

V jedné z vitrínek spatřil samostatně vystavenou sošku Popelky. Polichotilo mu to.

Vrátila se s tulipánem ve stříbrné váze.

„Máš dobrý vkus.“

Postavila vázu na secesní skříňku.

„Děkuju.“

„Secese je smyslná.“ Přejel prsty po ladných tvarech lampy.

„A zároveň plná vzdoru, revolty a síly.“

Svraštila čelo.

„Jako umělec snad souhlasíš s tím, že by umění mělo být silné. Dáš si něco k pití, než pojedeme?“

„Ne, řídím.“

„Řídíš?“

„Ano. Máš ráda nedělní vyjížďky, Sydney?“

„Ano, ale…“ Zvedla kabelku, aby nějak zaměstnala ruce. Nesměla se od něj nechat znervóznit jako nějaká

školačka. „Ve městě nemám moc příležitosti řídit.“ Zamířila ke dveřím. „Nevěděla jsem, že máš auto.“ A

že v něm s ním bude sama…

„Koupil jsem ho před pár lety, když moje umění poprvé slavilo úspěch. Myslím, že jsem zaplatil víc za

parkování v garáži než za vůz, ale splněné sny jsou málokdy zadarmo.“

Ve výtahu stiskl knoflík do garáže. „Sama o tom přemýšlím,“ přiznala se. „Chybí mi ježdění, ta nezávislost.V Evropě jsem mohla prostě sednout za volant a šlápnout na plyn, kdykoli se mi zlíbilo. Teď je alejednodušší mít řidiče než se nervovat, kdykoli chce člověk někde zaparkovat.“

„Jednou pojedeme na sever na venkov a ty budeš řídit.“

Představa jízdy po horských silnicích byla lákavá. Raději ji nekomentovala. „V pátek přišla tvoje zpráva,“

začala.

„Ne, dnes ne.“ Když se jejich kroky dutě rozlehly podzemní garáží, vzal ji za ruku. „To počká do pondělka.

Tady je auto.“ Otevřel dvířka nablýskaného červeného kabrioletu se shrnutou plátěnou střechou.

„Nevadí, když ji nechám dole?“

Sydney pomyslela na hodiny strávené česáním. A pak na ten pocit svobody, když vlasy čechrá jenom

vánek. „Ne, nevadí.“

Sedl za volant, nasadil si černé brýle a nastartoval. Z rádia hrál nějaký rock. Když vyjeli na silnici vedoucíkolem Central Parku, uvědomila si Sydney, že se usmívá štěstím. „Neřekl jsi mi ještě, kam jedeme.“

„Znám takové příjemné místo, kde se dobře vaří.“ Všiml si, že podupává nohou do rytmu hudby. „Kde jsižila v Evropě?“

„Nebydlela jsem na jednom místě, pořád jsem se stěhovala. Paříž, Saint-Tropez, Benátky, Londýn, Monte

Carlo.“

„Možná máš taky cikánskou krev.“

„Možná.“ Ale spíš ne. Na jejím zoufalém útěku do Evropy nebylo nic romantického. Na cesty ji pohánělajen nespokojenost a potřeba schovat se, dokud se jí nezahojí rány. „Byl jsi tam někdy?“

„Jako malý kluk. Rád bych se tam ale vrátil teď, když bych něco měl z té atmosféry, z umění. Kde se ti

nejvíc líbilo?“

„V jedné malé vesničce na francouzském venkově, kde se dojily krávy ručně a pěstovalo víno. U hostince,

ve kterém jsem bydlela, byl malý dvorek plný květin – měly tak zářivé barvy. Odpoledne se dalo sedětvenku, popíjet a poslouchat hrdličky.“ Odmlčela se, trochu na rozpacích. „A pak samozřejmě Paříž,“pokračovala rychle. „Jídlo, nákupy, balet. Chodila jsem z jedné party na druhou, bavila se…“

Ne, nijak zvlášť jsem se nebavila, přiznala si v duchu. Mnohem raději seděla o samotě a poslouchalacukrující hrdličky.

„Přemýšlíš někdy o tom, že by ses vrátil do bývalého Sovětského svazu?“ zeptala se ho.

„Často. Chtěl bych vidět místo, kde jsem se narodil, dům, ve kterém jsme bydleli. Možná už tam není. Alekopce, kde jsem si jako dítě hrál, ty tam určitě budou.“

Otočil se k ní a v jeho brýlích spatřila svůj vlastní odraz. Napadlo ji, že jeho oči musí teď být smutné.„Věci se za posledních pár let tolik změnily,“ řekla. „Glasnosť, pád berlínské zdi. Mohl by ses tam aspoň

podívat.“

„Někdy o tom přemýšlím, ale pak si říkám, jestli není lepší zachovat si hezkou vzpomínku – hořkosladkou,

ale barevnou, viděnou očima dítěte. Byl jsem malý, když jsme odjížděli.“

„Muselo to být těžké.“

„To ano. Hlavně pro rodiče. Měli odvahu nechat za sebou všechno, co měli, aby dali svým dětem to

jediné, co sami nikdy nepoznali – svobodu.“

Dojatě položila dlaň na jeho ruku na řadicí páce. Margerite jí vyprávěla jeho příběh o útěku v nákladnímvlaku. Z jejích úst to však znělo jako nějaké romantické dobrodružství. Sydney to připadalo spíš surové.„Musel ses strašně bát.“

„Jako nikdy v životě. V noci mi bylo zima, měl jsem hlad, ležel jsem a poslouchal jsem, jak si našipovídají. Navzájem se utěšovali a plánovali, jak daleko dojedeme zítra a pozítří. Když jsme přijeli doAmeriky, táta plakal. A já jsem pochopil, že náš útěk skončil. Přestal jsem se bát.“

Oči jí zalily slzy. Odvrátila se od něj a doufala, že jí je vítr osuší. „Ale i příchod do nové země musel býttěžký. Cizí jazyk, cizí kultura.“

Slyšel jí v hlase pohnutí. „Děti si zvyknou rychle. Stačilo poprat se s klukem odvedle a hned jsem se tucítil jako doma,“ řekl s úsměvem od ucha k uchu.

Vyprskla smíchy.

„Pak se z vás nejspíš stali nejlepší kamarádi.“

„Před dvěma lety jsem mu šel za svědka.“

Zakroutila hlavou a znovu se opřela. Právě přejížděli Brooklynský most. „To jsi na celém Manhattanu

nemohl najít místo, kam jít na večeři?“

Jeho úsměv se ještě víc rozzářil. „Takovéhle ne.“

Za pár minut se ocitli v jedné ze starších obytných čtvrtí s cihlovými domy a velkými, stinnými stromy. Na

chodnících si hrály děti, jezdily na kolech, skákaly přes švihadlo. Na obrubníku, u kterého Michailzaparkoval, si dva kluci s velkým obchodním zápalem vyměňovali baseballové karty.

„Hej, Miku!“ oba vyskočili, ještě než vystoupil z auta. „Zmeškal jsi ten zápas. Dohráli jsme před hodinou.“ „Snad stihnu ten příští.“ Ohlédl se přes rameno po Sydney, která mezitím vystoupila z auta a nechápavěse rozhlížela po okolí. Spiklenecky zamrkal na děti. „Mám totiž rande.“

„No to je toho.“ Ve dvanácti letech snad ani nešlo reagovat jinak než naprostým znechucením.

Se smíchem došel k Sydney, vzal ji za ruku a vedl ji k chodníku. „Co to má znamenat?“ namítla cestou po

popraskaném asfaltu, vybouleném kořeny starého dubu. „To je nějaká restaurace?“

„Ne.“ Musel ji za sebou doslova táhnout do schodů. „To je dům.“

„Ale řekl jsi –“

„Že půjdeme na večeři.“ Otevřel dveře a labužnicky vdechl vůni, která se linula už z předsíně. „Čichám,čichám, že máma dělá kuře po kyjevsku. To ti bude chutnat.“

„Tvoje matka?“ Málem zakopla o práh. V útrobách pocítila nepřehlednou změť emocí. „Ty jsi mě přivedlna návštěvu k rodičům?!“

„Ano, na nedělní večeři.“

„Proboha.“

Tázavě zvedl jedno obočí.

„Ty nemáš ráda kuře po kyjevsku?“

„Ne, tedy ano, ale nečekala jsem –“

„Jdeš pozdě,“ zahřímal Jurij z vedlejší místnosti. „Pozveš tu dámu dál, nebo budete stát ve dveřích?“

Michail nespouštěl oči ze Sydney.

„Ona nechce!“

„To není pravda,“ zašeptala vyděšeně. „Jen jsi mi o tom měl říct, abych mohla… ale to je jedno.“ Protáhlase kolem něj do obývacího pokoje. Jurij se právě zvedal ze židle.

„Pane Stanislaski, je to tak hezké, že jste mě pozvali.“ Podala mu ruku, která celá zmizela v jeho obrovské

dlani.

„Vítejte. A říkejte mi Jurij.“

„Děkuju.“

„Jsme rádi, když Michail projeví trochu dobrého vkusu.“ Potutelně se usmál a hlasitě, významně zašeptal.

„Ta blonďatá tanečnice se mamince vůbec nelíbila.“

„Díky, táto.“ Michail nenuceně objal Sydney kolem ramen.

Cítil napětí, jako by chtěla jeho paži setřást, ale v poslední chvíli si to rozmyslela. „Kde jsou všichni?“

„Máma s Rachel jsou v kuchyni. A Alex bude mít ještě větší zpoždění než ty. Alex chodí s moc holkama

najednou,“ vysvětlil Sydney. „Člověk by řekl, že v tom musí mít zmatek, ale on má přehled.“

„Juriji, ještě jsi nevynesl to smetí.“ Z kuchyně vyšla drobná žena s exotickou tváří a prošedivělými vlasy s

hrstí čistých příborů v zástěře.

„Čekal jsem, že to udělá Michail!“

„A Michail bude čekat na Alexe.“ Položila příbory na bytelný stůl na druhé straně místnosti a přešla k

Sydney. Její tmavé oči byly bystré, nikoli nepřátelské, ale zkoumavé. Voněla po koření a rozpuštěnémmásle. „Já jsem Naďa, Michailova matka.“ Nabídla jí ruku. „Jsme rádi, že jste přišla.“

„Děkuju. Máte to tu hezké.“ Řekla to automaticky, ale jakmile ta slova vyřkla, uvědomila si, jak jsou pravdivá. Celý dům by se nejspíšvešel do jednoho křídla matčiny vily, nábytek byl spíš starý než starožitný. Opěradla křesel pokrývalyháčkované dečky stejně půvabné, jako ty u paní Wolburgové. Tapety byly vybledlé, ale to jen dodávalovzorku z růžových poupat na kráse.

Oknem se dralo dovnitř sluneční světlo a obnažovalo každou jizvu, každou zamaltovanou puklinu ve zdi,stejně tak však ukazovalo, jak nablýskaný je všechen nábytek, jakou někdo věnoval domu lásku a péči.

Periferním zrakem zachytila jakýsi pohyb. Když pohlédla tím směrem, uviděla chlupatou šedivou kuličku,která kňučela a zmítala se pod židlí.

„To je Ivan,“ řekl Jurij a zamlaskal na štěně. „Je ještě malý.“ Trochu si povzdychl, když si vzpomněl nasvého starého psího přítele Sašu, který ve věku šestnácti let zemřel klidnou smrtí. „Alex ho našel u

rybníka.“

Michail se sehnul a podrbal psíka, který vrtěl ocáskem, ale nepřestával se nervózně ohlížet po cizínávštěvnici. „Pojmenovali jsme ho po Ivanu Hrozném, ale je to zbabělec.“

„Jen se stydí,“ bránila ho Sydney. Něco ji donutilo se k němu shýbnout. Vždy chtěla nějaké zvíře, ale vinternátních školách to bylo zakázané. „No pojď sem, ty jsi ale roztomilý!“ Chvíli se třásl rozčilením, než jízačal lízat prsty, vykukující ze sandálů, a Michaila napadlo, že ten pes přece jen nebude tak hloupý.

„Jaká je to rasa?“ zeptala se.

„Čistokrevný americký voříšek,“ ozvalo se od kuchyňských dveří. Když se Sydney otočila, spatřila nápadněkrásnou ženu s hladkými havraními vlasy a hnědýma očima. „Jsem Michailova sestra Rachel. Vy musíte

být Sydney.“

„Ano, těší mě.“ Napřímila se, aby se pozdravily. Kde jen pobrali všichni z rodu Stanislaski tak oslnivou

krásu?

„Večeře bude za deset minut.“ Hlas temný a hladký jako černý samet nesl jen stěží slyšitelný cizí přízvuk.„Michaile, můžeš prostřít stůl.“

„To radši vynesu odpadky,“ zvolil menší zlo.

„Já to udělám,“ nabídla se Sydney bez rozmýšlení. Byla už skoro hotová, když vešel Alex, stejně snědý a

krásný jako zbytek rodiny.

„Promiň, že jdu pozdě, tati. Měl jsem dlouhou směnu. Stěží jsem stihl…“ Zmlkl, když zaregistroval Sydney.Pohotově vykouzlil na tváři úsměv a v očích mu zajiskřilo. „Teď mě ale upřímně mrzí, že jdu pozdě.

Ahoj.“

„Dobrý den.“ Usmála se.

„Ta je moje,“ upozornil ho Michail, který právě vyšel z kuchyně.

Alex se jen zašklebil a zamířil k Sydney, aby jí políbil ruku. „Jen abyste věděla, já jsem míň náladový amám stálejší zaměstnání.“

Musela se zasmát. „Beru to na vědomí.“

„Hraje si na policajta.“ Michail se dobrosrdečně zašklebil na bratra. „Máma vzkazuje, že si můžete umýtruce. Večeře se může nosit na stůl.“

Sydney by přísahala, že v životě neviděla víc jídla na jednom stole. Byly tam hory kuřecích prsíčeknadívaných zlaťoučkým rozpuštěným máslem s bylinkami. K nim se podávala obrovská mísa zlehkaosmahlých brambor a tác grilované zeleniny z Nadiny vlastní zahrádky. K tomu domácí pečivo.

Sydney popíjela víno, které se podávalo spolu s vodkou, a nestačila se divit. Množství a pestrost jídla totiž

bylo zanedbatelné ve srovnání s bohatou konverzací.

Rachel a Alex se hádali kvůli komusi jménem Goose. Po dlouhém vysvětlování Sydney pochopila, žezatímco Alex je začínající policista, Rachel začíná jako advokátka. A Goose byl jeden zlodějíček, kterého

obhajovala.

Jurij s Michailem debatovali o baseballu. Sydney ani nepotřebovala Nadiny tlumočnické služby, abypochopila, komu kdo fandí. Konverzaci provázela živá gestikulace příbory, stejně jako temperamentnívýkřiky v mateřštině, zpestřující angličtinu. Pak smích a další hádky.

„Rachel je idealistka,“ prohlásil Alex. S lokty na stole a bradou opřenou o ruce se usmál na Sydney. „A co

jsi ty?“ Formální bariéry a ostych mezitím dávno padly.

Oplatila mu úsměv. „Já jsem příliš opatrná, než abych se pouštěla do hádky s právníkem a poldou.“ „Lokty ze stolu,“ pokárala Naďa svého syna. „Michail mi vyprávěl, v jakém se vaše společnost minulý

týden ocitla maléru,“ obrátila se k Sydney.

Rachel dopila vodku s šarmem, který vzbuzoval obdiv. „Zvládla jste to výborně. A zachovala jste se

slušně. Znáte Michaila už dlouho?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla. „Potkali jsme se asi před měsícem, když mi vtrhl do kanceláře, připravený

rozšlapat celý Hayward svými zablácenými bagančaty.“

„Přišel jsem se zdvořilou žádostí,“ protestoval.

„Ne tak docela.“ Protože viděla, že Jurij se dobře baví, dodala: „Byl špinavý, naštvaný, a nejspíš měl chuť

mi z kanceláře udělat kůlničku na dříví.“

„Má temperament po mamince,“ vysvětlil Jurij. „Je divoká.“

„Jen jednou jedinkrát,“ bránila se Naďa a nevěřícně zakroutila hlavou. „Jen jednou v životě jsem ho

praštila hrncem po hlavě a on mi to nikdy nezapomene.“

„Ještě pořád mám jizvy. A taky tady.“ Ukázal si na rameno. „To když jsi po mně hodila ten kartáč.“

„Neměl jsi mi říkat, že mi ty šaty nesluší.“

„Neslušely ti,“ řekl a ukázal si na prsa. „A sem ses trefila, když –“

„To by stačilo.“ Vstala, sama ztělesněná důstojnost. „Nebo si Sydney bude myslet, že jsem nějaká fúrie.“

„Ona je fúrie,“ zašeptal Jurij Sydney s úšklebkem.

„Tak si na mě dávejte pozor! Sklidit ze stolu, nese se moučník!“

Když přejížděli most zpátky na Manhattan, Sydney byla ještě stále na vrcholu blaha. Snad vypila přílišvína, ale během té družné večeře se zapomněla na Michaila zlobit. Snědla také spoustu Nadina božskéhomeruňkového pudinku se šlehačkou, cítila se však báječně a nevzpomínala si na krásnější nedělní večer.

„To s tím házením věcí si tvůj táta vymyslel?“ Otočila se k němu. Nikdy ji neunavilo dívat se na profil jehotváře.

„Ne, ona opravdu hází.“ Na konci mostu přeřadil rychlost a splynul s hustým proudem dopravy. „Jednouna mě hodila celý talíř špaget, protože jsem byl hubatý.“

Vyprskla smíchy.

„Tak to bych ráda viděla. Uhnul jsi?“ Otočil se k ní s oslnivým úsměvem.

„Ne dost rychle.“

„Já jsem nikdy v životě ničím po nikom nehodila.“ Její hlas zněl smutně a trochu závistivě. „Jsou skvělí,“řekla po chvíli. „Myslím tvou rodinu. Máš velké štěstí.“

„Takže ti nevadí jíst v Brooklynu?“

Zamračila se a trochu se napřímila v zádech. „O to vůbec nešlo. Řekla jsem ti, že nejsem snob. Jen jsemna to nebyla připravená. Měl jsi mi to říct.“

„A byla bys jela se mnou?“

Nadechla se a pokrčila rameny. „Nevím. Proč jsi mě tam vzal?“

„Chtěl jsem tě tam vidět. Anebo jsem možná chtěl, abys tam viděla ty mě.“

Tázavě na něj pohlédla. Už byli skoro doma. Za pár minut půjde každý svou cestou. „Nechápu, proč by ti

na něčem takovém mělo záležet.“

„Tak to chápeš velmi málo, Sydney.“

„Snad bych to lépe pochopila, kdybys to vysvětlil.“ Najednou pro ni bylo důležité, aby věděla, o co mujde. Sevřela ruce, které se jí rozechvěly.

„Jde mi to líp s dlátem než se slovy.“ Netrpělivě zaparkoval v podzemní garáži. Rozčilovala ho ona,rozčiloval i sám sebe. Když si rychlým pohybem sundal brýle, byly jeho oči temné jako rozbouřený oceán.

Copak nevěděla, že z toho jejího parfému přicházel o rozum? A to, jak se smála, jak za ní ve větru plulyjejí vlasy. Jak jí zjihly oči, když hladila to hloupé štěně.

Poté, co ji viděl v kruhu své rodiny, to bylo ještě mnohem horší. Viděl, jak po několika laskavých slovech

taje a povoluje a její škrobené chování mizí. Ve skrytu duše se bál, že to bude chyba, že se bude k jeho

rodině chovat chladně, že se bude na obyčejné jídlo dívat shora.

Ona se přitom smála vtipkování jeho otce a pomohla matce utřít nádobí. I na Alexovo bezostyšněflirtování reagovala přirozeně, pobaveně. A když Rachel ocenila, jak se postavila k té nehodě paníWolburgové, začervenala se jako malá holčička.

Copak za to sakra mohl, že se do ní zamiloval?

Teď, když se spolu ocitli sami, se však ta její chladná odměřenost vkrádala zpátky.

„Doprovodím tě nahoru.“ Zabouchl dvířka od auta.

„To nebude nutné.“ Nevěděla, co jí pokazilo náladu, byla však ochotná svalit vinu výhradně na něho.

„Doprovodím tě nahoru,“ opakoval a vedl ji za rámě směrem k výtahu.

„Fajn.“ Založila ruce a čekala.

Jakmile se otevřely dveře, mlčky vešli. Oba si byli jistí, že je to ta nejdelší jízda výtahem v historii lidstva.

Když konečně zastavili v jejím patře, vystoupila Sydney před ním a klíče vytáhla z kabelky už dva kroky

přede dveřmi.

„Tvoje rodina je moc milá,“ řekla s pečlivou zdvořilostí.

„Nezapomeň rodičům vyřídit, jak moc se mi u nich líbilo a jak moc si cením jejich pohostinnosti.“ Zámek

se s cvaknutím odemkl. „Pokud budou tento týden nějaké problémy, můžeš mi zavolat do kanceláře.“

Opřel se dlaní do dveří, než mu je stihla zavřít před nosem. „Já jdu ale dál.“

SEDMÁ KAPITOLA

Sydney zvažovala své šance, zda by dokázala zabouchnout dveře, do kterých se on opírá celou vahou.Protože usoudila, že jsou nepatrné, rozhodla se s ním místo hrubou silou vypořádat chladnou

rezervovaností.

„Na skleničku na dobrou noc je trochu brzo a na kávu trochu pozdě,“ řekla, když se protáhl dovnitř.

„Nepřišel jsem na drink.“ Přibouchl za sebou dveře s takovou ranou, až se zrcadlo v hale otřáslo.

Sydney odmítala couvnout, žaludek se jí však svíral. Věděla, že se chvěje. „Muže, který se takhle násilně

vetře ženě do bytu, by většina lidí považovala za velmi nevychovaného.“

„Já jsem nevychovaný,“ řekl jí s rukama v kapsách a odešel do obýváku.

„Pro tvé rodiče to musí být těžké – určitě se celý život sna žili vnuknout svým dětem nějaká pravidla

slušného chování a u tebe se jim to nepovedlo.“

Otočil se pružným pohybem, který jí připomněl dravou, kočkovitou šelmu na lovu. „Líbili se ti?“

„Ovšemže ano. To už jsem snad řekla.“

S pěstmi stále ještě nacpanými v kapsách na ni zpytavě pohlédl. „Já nevím. Možná jsi to řekla jen kvůli

svým perfektně vybroušeným způsobům.“

Ta narážka ťala do živého. „Tentokrát náhodou ne. A teď, když jsme si všechno vyjasnili, můžeš jít.“

„Nic jsme si nevyjasnili. Řekni mi, proč jsi tak jiná, než jsi byla před hodinou.“

Stiskla rty. „Nevím, o čem mluvíš.“

„U nás jsi byla milá, otevřená, usmívala ses. Teď se chováš chladně a odtažitě. A neusmíváš se.“

„To je nesmysl.“ V krátkém úšklebku odhalila zuby. „Tak, teď jsem se na tebe usmála. Jsi spokojený?“

Znovu začal hněvivě přecházet po místnosti. „Ne, nejsem spokojený už od chvíle, kdy jsem poprvé vešel

do tvé kanceláře. Nevím proč, ale přinášíš mi utrpení.“

„Umělci by snad měli trpět,“ opáčila pohotově. „A stejně si nemyslím, že za to můžu já. Splnila jsem

všechny požadavky.“ „To s tím nesouvisí.“

„Pak nevím, proč ten splín a duševní muka.“

„Vyvoláváš ve mně zvláštní pocity, kdykoli tě vidím nebo na tebe pomyslím.“

Přešla na druhou stranu stolu, aby mezi nimi byla nějaká překážka. Protože dobře věděla, že nemá kam

ustoupit, leda ke stěně, zaujala bojovnou pózu. „Tak fajn. Co chceš?“

„Tebe. Vždyť víš, že chci tebe.“

Srdce jí skočilo do krku. „To není pravda.“ To, že se jí chvěl hlas a že je tak zranitelná, ji natolik

rozčilovalo, že raději mluvila rozzlobeným tónem. „A ta tvoje hra se mi vůbec nelíbí.“ „Hra? Myslíš, že je to nějaká hra, když si ženská dělá z chlapa blázny, chvíli je celá žhavá a pakvychladne? Když po něm chvíli vystřeluje vášnivé pohledy a za chvíli je jako led?“ Bezmocně zvedl ruce apraštil dlaněmi o stůl. „Řekl jsem ti na rovinu, že nestojím o tvou matku, ale o tebe. A ty mě obviňuješ, žejsem lhář.“ „Neobviňuju…“ Stěží popadala dech. Ustoupila za židli a pevně se chytla opěradla. Byla to chyba,

pohlédnout mu do očí. Bylo v nich něco krutého, divokého, co ji vzrušovalo. „Předtím jsi mě ale nechtěl.“

„Předtím? Kdy předtím? Mně se někdy zdá, že jsem tě chtěl mnohem dřív, než jsem tě potkal.“

„Nechtěl jsi mě v autě.“ Tváře jí znachověly studem. „Když jsme se vraceli z Long Islandu…“ Zaryla prstydo polstrování opěradla. „To už je jedno.“

Dvěma dlouhými kroky skočil před její židli a popadl ji za ruce. „Co tím myslíš? Chci to slyšet.“

Hrdost, napadlo ji. Musí si zachovat hrdost. „Dobrá. Na vysvětlenou, abychom měli tento rozhovor jednou

provždy za sebou. Toho večera sis v autě něco začal. Nežádala jsem tě o to, neprovokovala jsem tě, alety jsi to začal.“ Zhluboka se nadechla a podstoupila velký boj, aby její hlas zůstal alespoň zdánlivě klidný.„A pak jsi toho najednou nechal, protože… no, prostě protože sis to rozmyslel, protože jsi mě přece jenzas tak moc nechtěl.“

Na okamžik se nezmohl na slovo, jen na ni němě zíral. Pak se výraz jeho tváře náhle změnil. Když jí vytrhl

židli, o kterou se opírala, z rukou a odhodil ji dva metry stranou, jen vypískla leknutím.

Ohromil ji svým výbuchem vzteku. Nemusela ani rozumět slovům v jeho jazyce, aby cítila, jaký hněv se zanimi skrývá. Než však stihla utéct, pevně ji uchopil za paže. Na okamžik v ní hrklo, aby neletěla stejnoucestou jako nešťastná židle. Měl na to dost síly i dostatečně velký vztek.

Uplynulo skoro půl minuty, než si uvědomila, že visí nohama pár centimetrů nad zemí a že přešel zpátkydo angličtiny.

„Ty náno. Jak může tak chytrá ženská nemít mozek?“

„Nehodlám tu jen tak stát a nechat se urážet.“ S hrůzou si uvědomila, že však nestojí na zemi. Nohy se jí

houpaly kousek nad kobercem.

„Pravda není urážka. Celé týdny jsem se snažil být džentlmen.“

„Tak to se ti nepodařilo,“ zpražila ho zuřivě.

„Myslel jsem, že potřebuješ trochu času, že potřebuješ, abych ti ukázal, co k tobě cítím. A mrzí mě, jakjsem se tehdy choval v tom autě.“ Vyzvedl ji ještě o pár centimetrů výš. „Ty myslíš, že jsem přestal,protože tě nechci?“

„Vím, že má sexuální přitažlivost není dostatečná.“

Netušil, o čem mluví. „Byli jsme v autě, uprostřed města, s řidičem vpředu. A já z tebe málem serval šatya vzal si tě na místě. Měl jsem vztek na tebe i na sebe, že jsi nade mnou měla takovou moc.“

Postavil ji zpátky na nohy a pevné, až násilné sevření jeho rukou se náhle proměnilo v něžné. I pohled vjeho očích zjihl, až se jí rozbušilo srdce.

„Od té doby jsem každý den,“ pokračoval tlumeným, sugestivním hlasem, „každý den a každou nocvzpomínal, jak jsi v tu chvíli vypadala, jaké bylo dotýkat se tě. A chtěl jsem víc. Chtěl jsem víc a čekaljsem, až mi dáš to, co jsem toho večera viděl v tvých očích. Ale ty mi to nedáváš a já už nemůžu čekat.“

Zajel prsty do jejích kadeří, zaklonil jí hlavu a zmocnil se jejích úst. Jeho žár jí projel jako blesk, ve kterémse vznítila celá její bytost. Zasténala. Její vzrušení bylo na hranici bolesti a slasti. Ochotně pootevřelaústa pod jeho rty, jako pozvání k laskání a dobývání. Její o překot bušící srdce tentokrát nenaplňovala

nejistota a strach, ale divoká, bujná radost a vzrušení.

Pak přitiskl rty na její hebké hrdlo. Ano, neříkala si o to, neprovokovala ho. Zoufale se pokusil chytit se jaktonoucí stébla posledních zbytků sebekontroly. „Odsuď mě do pekla, nebo do nebe,“ zamumlal tiše, „ale udělej to rychle.“ Její paže se semkly kolem jeho šíje. Určitě odejde, pomyslela si. Nechá ji být, stejně jako prve. Ale pokud

se to stane, možná už nikdy nepocítí tak ostrou, prudkou a nezkrotnou touhu, která ji nyní stravovala.

„Chci tě.“ Mám strach, mám takový strach. „Ano, chci tě. Vezmi si mě, miluj se se mnou!“

Jejich ústa se znovu spojila v hladovém, nenasytném polibku a jeho ruce si začaly přivlastňovat její tělo.Měla pocit, jako by ji zaléval roztavený kov. Jako by jí chtěl na kůži vypálit svou vášní cejch, tak žhavé jípřipadaly jeho doteky. Jako by místa, která jednou pohladil, měla navždy zůstat jeho dobytým územím.Teď bylo pozdě na ústup.

Strach se svářil se slastí, spolu s tím nejbouřlivějším vzrušením se chvěla tím nejněžnějším citem. Prsty sezaryla do jeho ramen, dlaněmi lačně nabírala hrsti jeho vlasů. Přes tenkou, bavlněnou látku cítila, jak mu

buší srdce. Pro ni.

A Michail chtěl víc. Přestože se mohl dosytosti nadýchat její vůně, přestože mohl bez omezenívychutnávat její kůži i ústa. Její drobné, štíhlé tělo se k němu neklidně přimykalo. Když se jeho ruce, ruceumělce, pokusily vytvarovat její tělo, jehož obliny i prohlubně byly již zcela dokonalé, rozsténala se slastí.Její hrdelní, hluboké povzdechy a výkřiky zněly jeho uším jako údery hromu při velké, krásné letní bouřce.

Chtěl víc.

Strhl jí ramínka šatů dolů tak prudce, až se jedno utrhlo. Musel však spěchat, musel odstranit všechnypřekážky, které ho dělily od její hladké, horké kůže. Pátravě přejel rty po obnažené křivce jejího ramene a

rukou jí přitom zajel na záda, aby jedním plynulým tahem rozepnul zip. Pak z ní nedočkavě stáhl šaty, ažjí zůstaly ležet u nohou jako modré, zvlněné jezírko.

Malá podprsenka bez ramínek spočívala měkce na jejích ňadrech jako vodní pěna. Když ji stáhl dolů,zvedla rozechvělou ruku, jako by chtěla zakrýt svou nahotu, ale on ji pevně chytil za zápěstí. Nevidělnejistotu v jejích očích. Kochal se hltavě její krásou, jejím mramorovým tělem, tajemně růžovým v

posledních paprscích zapadajícího slunce.

„Michaile…“ Protože se nezmohl na slovo, jen přikývl. „Ložnice je…“

Byl ve velkém pokušení vzít si ji na místě, strhnout ji dolů na koberec. Vzal ji však do náruče. „Doufám, že

je blízko.“

Nejistě se zasmála a pokynula směrem ke dveřím. Žádný muž ji nikdy nenesl do postele, a jí to připadaloopojné, romantické. Trochu nejistá sama sebou a rolí, kterou měla hrát, mu nesměle přitiskla rty na šíji.Zachvěl se. To ji povzbudilo, aby přejela ústy až k jeho uchu. Zasténal. Zavzdychala rozkoší a začala holaskat, s dlaněmi zlehka zasunutými pod jeho košili.

Sevřel ji o něco pevněji. Když se otočila k jeho tváři, ihned využil příležitosti znovu ochutnat její ústa.Společně padli na postel.

„Neměli bychom zatáhnout závěsy?“ Její otázka skončila překvapeným zasténáním. To, co s ní Michaildělal, totiž nenechávalo prostor na stud či rozpaky. Svět kolem ní se točil, bral jí dech, půdu pod nohama.

Vznášela se.

Až dosud pro ni bylo milování nemotornou, mechanickou povinností, v lepším případě příjemným,konejšivým mazlením. Nikdy však nebylo tak bouřlivé, tak nevyhnutelné. Tak neuvěřitelné. Jeho drsné,silné ruce hladily střídavě její kůži i hedvábné prádlo a nechávaly za sebou rozpálenou cestičku rozkoše.Tu ještě umocnilo, když se po stejné erotické stezce vydala jeho ústa, hladová a smyslná.

Nenávratně se v ní ztratil. I vzduch byl plný její jemné, svůdné vůně. Měl pocit, jako by se její kůže,hebká jako okvětní plátky, pod jeho polibky rozpouštěla. Celá se měnila v pohyblivou řeku rozkoše asmyslnosti. Kdykoli se zachvěla, odrazilo se na něm její vzrušení s umocněnou silou.

Touha ho nepřestávala bodat a pohánět, ani když Sydney v jeho rukou změkla, zvláčněla. Když se její tělostalo povolnější, přístupnější – jeho.

Netrpělivě se sklonil k jejímu ňadru a vsál ho do horkých úst. Jeho ruce zatím vyklouzly nahoru postehnech a nahmataly pulzující, vlhký a žhavý střed její touhy.

Když se jí v těch místech dotkl, její tělo se vzepjalo v bezmocném šoku. Jednou rukou zoufale sáhla zasebe a sevřela mosaznou tyč postele. Divoce hodila hlavou ze strany na stranu. Rozkoš jí projela jakonůž. Strach a touha najednou splynuly v jedinou emoci, takže nevěděla, zda ho v pláči prosit, aby přestal,

nebo žadonit, aby jí dal víc.

Zbavena sebevlády se zajíkala a marně se snažila ze sebe vypravit mezi vzdechy jeho jméno. Jako by secelá její bytost proměnila v žhavý, roztoužený uzlíček žádosti a rozkoši.

Sledoval, jak rozkoš zalévá nachem její udivenou tvář, jak zastírá její omámené oči jako clona modravéhodýmu. Znovu ji vzal do náruče a hnětl její tělo, až se její dech proměnil v přerývaný vzlykot.

„Prosím,“ zasténala, když z ní konečně stáhl hedvábné kalhotky.

„Ano ano, už to bude.“ Přejel jazykem po jedné z jejích ztuhlých, vztyčených bradavek.

Ale co ještě mohlo být? Nedokázala si představit nic víc, on jí však ukázal, jak málo zná. Ještě když z nějšílenými pohyby strhávala šaty, nepřestával ji týrat svým sladkým drážděním, posouvat hranice její slastido dosud neprobádaných území. Netušila, že by něco takového kdy mohla prožít a přežít.

Viděl, jak je šílená touhou po něm, stejně jako on sám touhou po ní. Cítil, jak se pod ním zmítá, stejněneukojená jako on sám, jak pátrá rukama po jeho těle, jak žadoní o naplnění. Její milostné výkřiky asteny zněly jako nějaké hluboko uložené tajemství, které si schovávala jen pro něj.

Když už nemohl čekat ani o vteřinu déle, vnořil se do ní až po okraj.

Ten pravěký příliv, který ji unášel, neměl jméno. Její tělo se měkce prohýbalo vstříc jeho pevnému,tuhému trupu. Brzy se pohupovali v rytmu, který pro ně byl stejně přirozený jako dýchání. Vnímala, jak kní mluví, jak vydechuje zoufalá slova ve směsi dvou jazyků. A věděla, že je s ní, že je polapen ve stejné

pasti, v jaké se ocitla ona sama.

Když jejich vášeň dostoupila vrcholu a přehoupla se přes něj, zůstal tím jediným, co naplňovalo jejívesmír. Jediným světem, ve kterém mohla žít.

Venku byla tma a pokoj plul v tajemných stínech. Sydney, s vědomím dosud omámeným slastí, zírala dostropu a poslouchala, jak Michail oddechuje. Bylo to tak intimní a uklidňující, že by to vydržela klidně celé

hodiny.

Možná to i trvalo celé hodiny.

Netušila, kolik času uběhlo od chvíle, kdy tak sebevědomě vtrhl do jejího bytu, ale na tom nezáleželo.Celý její život se změnil. S úsměvem ho pohladila ve vlasech. Nepatrně natočil hlavu a přitiskl rty na její

hrdlo.

„Myslela jsem, že spíš,“ zašeptala polohlasem.

„Ne, na tobě bych nikdy neusnul.“ Zvedl hlavu. Viděla lesk v jeho očích. Byl v nich náznak úsměvu. „Natobě se totiž dá dělat spousta mnohem zajímavějších věcí.“

Cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Ještě že byla tma! „Takže to… takže to bylo příjemné?“

„Ne.“ Cítil, jak její tělo, ke kterému se tiskl, strnulo. „Sydney, možná nemám tak skvělou slovní zásobujako ty, ale myslím, že ‚příjemné´ není to nejlepší slovo. Příjemná může být procházka v parku.“

„Jen jsem chtěla –“ Nervózně se zavrtěla. Ačkoli se nadzdvihl na loktech, aby ji příliš netížil, dával pozor,

aby se mu nemohla vykroutit.

„Myslím, že teď bychom si mohli dopřát trochu světla.“

„Ne, raději –“ Lampička na nočním stolku se rozsvítila.

„Chci tě vidět. Mám chuť se s tebou znovu milovat a rád bych se na tebe přitom díval.“ Letmo přejel rtypo jejích. „Nebuď najednou taková.“

„Jaká?!“

„Celá napjatá. Chtěl bych, aby ses uvolnila.“ „Jsem uvolněná,“ řekla a dlouze, zhluboka vzdychla. Ale nebyla. „Vadí mi jen, že kdykoli se na něco přímozeptám, vyhýbáš se odpovědi. Jen jsem chtěla vědět, jestli jsi… jak to jen říct… spokojený.“

Ještě před chvílí si tím byla jistá, ale teď se ten žár, který cítila, pomalu měnil v příjemné teplo, a ji jímaly

pochyby, zda nebylo její přání jen otcem myšlenky.

„Ach tak.“ Přitiskl ji k sobě a převalil se, až zůstala ležet nahoře. „Tak to má být kviz: vyberte správnou

odpověď. Ty jsem měl ve škole nejradši. Chceš vědět, jestli to za a) bylo příjemné, za b) velmi dobré, za

c) skvělé.“

„Zapomeň na to.“

Když se pokusila odtáhnout, sevřel ji svými pažemi. „Ještě jsem s tebou neskončil, Haywardová. Ještě

jsem neodpověděl na otázku, ale bojím se, že ty tři možnosti nejsou dostatečné.“ Přitáhl si její hlavu blíž,

až jí nezbylo než přijmout jeho dlouhý, něžný polibek. „Už to chápeš?“

Jeho oči byly ještě stále omámené slastí, kterou spolu prožili, a jejich měkký pohled říkal víc než tisíce

sladkých slovíček. „Ano.“

„To je fajn. Tak pojď zpátky.“ Přitáhl si její hlavu na rameno a začal ji hladit odshora dolů po zádech.

Na tváři se jí znovu objevil uvolněný úsměv.

„To je hezké.“ Znovu se mezi nimi rozhostilo mírumilovné ticho. „Michaile?“ „Hmm?“

„Já bych taky nevěděla jak odpovědět. Tohle přesahuje všechny možnosti.“

Ve spánku byla tak krásná, že od ní nemohl odtrhnout oči. Vlasy, které mu v ranním světle připomínalyplazící se plameny ohně, jí zčásti zakrývaly tvář. Drobná, něžně stočená ruka spočívala na polštáři vevytlačeném důlku, kde před chvílí ležela jeho hlava. Pokrývka, pomačkaná a zašmodrchaná po dlouhémmilování, opisovala obrysy jejího těla a končila přesně na oblé křivce jejích ňader.

Bylo to úžasnější než v nejbujnější fantazii: byla ochotná dát mu sebe, dát mu všechno. Nejvíc ho všakfascinovalo, jak byla smyslná a plachá zároveň. Jako by měl zasvětit pannu a zároveň být sveden bájnouSirénou. Ale co ta její nedůvěra a pochyby, které přišly potom? Z čeho pramenily?

Tomu přijde na kloub. Za každou cenu.

Nechtělo se mu ji budit, ale znal ženy dost dobře na to, aby věděl, že by se jí dotklo, kdyby odešel, dokud

spí.

Jemně jí odhrnul vlasy z tváře a políbil ji.

Zavrtěla se. Tím pohybem v něm znovu rozdmýchala touhu.

Znovu ji políbil, tentokrát několikrát, po pomyslné cestičce od hrdla k uchu. „Sydney.“ Ospale zapředla azvuk jejího zastřeného hlasu mu rozechvěl slabiny. „Vzbuď se a dej mi pusu na rozloučenou.“

„To už je ráno?“ Její řasy se zatřepetaly jako dva motýli a pod nimi se objevily temné oči, napůl ještě vříši spánku. S pohledem upřeným na něj se pokusila probrat k plnému vědomí. Když zaostřila na jehotvář, viděla, že je pokryta čerstvým strništěm. Přejela po něm dlaní – jak si to dřív tolikrát marně přála.

„Máš nebezpečnou tvář.“ Usmál se na ni a ona se nadzvedla, opřená o loket. „Ty jsi oblečený,“ uvědomila

si.

„Myslel jsem, že to tak do města bude lepší.“

„Do města?“

Pobaveně se posadil na okraj postele. „Do práce. Je skoro sedm. Udělal jsem si kafe a vysprchoval se.“

Přikývla. Cítila kávu i vůni mýdla na jeho kůži. „Měl jsi mě vzbudit.“

Obtočil si pramen jejích vlasů kolem prstu. Líbilo se mu, jak jejich zlaté plamínky přilnuly k jeho kůži. „V

noci ses určitě moc nevyspala… Přijdeš ke mně po práci? Uvařím večeři.“

S úlevou se usmála. „Přijdu.“

„A zůstaneš u mě přes noc? Budeš spát v mé posteli?“

Posadila se, takže seděli tváří v tvář. „Zůstanu.“

„To jsem rád.“ Přitáhl ji k sobě za polapený pramínek vlasů. „A teď mi dej pusu na rozloučenou.“

„Fajn.“ Sedla si na postel a objala ho kolem krku. Přikrývka sklouzla dolu. S ruměncem radosti a vzrušení

sledovala, jak jeho zrak neodvolatelně klouže dolů po jejím těle. Počkala, až se jejich oči opět střetnou, asklonila se k jeho rtům. Dráždivě se o ně otřela a couvla. Ještě jednou, a znovu. Tak ho provokovala,dokud nezasténal vzrušením. Spokojeně mu začala rozepínat knoflíčky od košile.

„Sydney.“ Chytil ji za zápěstí. „Přijdu kvůli tobě pozdě.“

„O to se snažím.“ S kočičím úsměvem mu stáhla košili z ramen. „Neboj se, přimluvím se za tebe u

šéfové.“

Za dvě hodiny vcházela do kanceláří své firmy s náručí květin, které koupila na ulici. Vlasy si nechalarozpuštěné a oblékla si zlatožlutý kostýmek, který se nejlépe hodil k její slunečné náladě. A nepřestávala

si broukat.

Janine vzhlédla od svého pracovního stolu, aby ji obvyklým způsobem pozdravila, když ji však spatřila,

slova jí uvízla v hrdle.

„No ne, slečno Haywardová, vy vypadáte skvěle.“

„Díky, Janine. Taky se tak cítím. Ty květiny jsou pro tebe.“ Janine nechápavě hleděla na náruč letníchkvětů. „Díky…“

„Kdy mám první schůzku?“

„V půl deváté. S paní Brinkmanovou, panem Lowem a panem Kellerem. Jde o dotažení té koupě v New

Jersey.“

„Takže máme asi dvacet minut. Ráda bych, abys šla se mnou.“

„Ano, slečno prezidentko.“ Janine sáhla pro svůj poznámkový blok.

„To nebudeš potřebovat,“ řekla Sydney cestou do své kanceláře, kde se posadila a nabídla Janine židli.

„Jak dlouho už pracuješ pro Hayward?“

„V březnu to bylo pět let.“

Sydney se pohodlně opřela a pozorně se na svou sekretářku zahleděla.

Janine byla přitažlivá a elegantní. Její upřímné šedé oči na ni teď tázavě hleděly. Tmavě plavé vlasy nosila

v krátkém, úhledném sestřihu. Měla dobré držení těla.

„Musela jsi být velmi mladá, když jsi tu začala.“

„Bylo mi jedenadvacet.“ S nejistým úsměvem pokračovala: „Přišla jsem sem rovnou z obchodní

akademie.“

„A je tato práce to pravé, co opravdu chceš dělat, Janine?“

„Promiňte?“

„Chceš pracovat jako sekretářka celý život, nebo máš jiné ambice?“

Janine se stěží ovládla, aby se nervózně nezavrtěla.

„Doufám, že se vypracuju až do funkce vedoucího oddělení. Ale pracovat přímo pro vás mě baví, slečno

Haywardová.“

„Máš pětiletou zkušenost, to je mnohem déle než já. A přesto pro mě ráda pracuješ. Proč?“

„Proč?“ Janinina nervozita přerostla v upřímný, nic nechápající zmatek. „Být sekretářkou prezidentkyspolečnosti Hayward je důležitá práce a myslím, že ji snad dělám dobře.“

„V obou bodech s tebou souhlasím.“ Sydney vstala, obešla stůl a napůl se na něj posadila. „Buďmeupřímné, Janine, nikdo v Haywardu nečekal, že zůstanu déle než symbolický měsíc nebo dva, avšeobecně se jistě předpokládalo, že tu dobu strávím pilováním nehtů nebo klábosením s kamarádkamipo telefonu.“ Podle lehkého zardění v Janinině tváři uhodla, že nebyla daleko od pravdy. „Dali misekretářku, ne osobního asistenta nebo manažera kanceláře – nečekalo se totiž, že bych nějakéhopotřebovala. Je to pravda?“

„To se aspoň povídá.“ Janine se napřímila a pohlédla jí do očí. Pokud měla být propuštěná, hodlala tonést s hlavou hrdě vztyčenou. „Tu práci jsem přijala, protože to bylo dobré místo, znamenalo to pro měpovýšení a větší plat.“

„Myslím, že ses rozhodla velmi rozumně. Otevřela se ti nová možnost a ty jsi ji využila. A pracuješ pro měod začátku velmi dobře, ačkoli nemohu tvrdit, že mám s osobními sekretářkami velké zkušenosti. Kdyžpotřebuji nějakou informaci, ty ji buď máš, nebo seženeš. Pokud mám nějaké otázky, vysvětlíš mi je apříkazy plníš bez otálení.“

„Nerada dělám věci napůl, slečno Haywardová.“

Sydney se usmála. To bylo přesně, co chtěla slyšet. „A chceš se propracovat nahoru. Když však bylo mépostavení minulý týden mírně řečeno ohrožené, stála jsi na mé straně. Přerušit to zasedání rady byloriskantní, a kdybych bývala byla nucena odstoupit, tvému postupu v Haywardu by to určitě nepomohlo.Udělala sis vlivného nepřítele.“

„Pracuju pro vás, ne pro pana Binghama. A i kdyby to nebyla věc loajality, věřím, že to, co jste udělala,

bylo správné.“

„Tvoje loajalita na mě zapůsobila, Janine, stejně jako tvoje ambice. A věřím, že pokud chce člověk něco

dokázat, má dostat šanci. Ty květiny jsou poděkování za tvou podporu.“

„Děkuju vám, slečno Haywardová.“ Janine se uvolnila a na tváři se jí objevil úsměv.

„Rádo se stalo. Mám za to, že tvoje povýšení na manažera mé kanceláře, s příslušným zvýšením platu a

dalšími výhodami, by bylo dobré rozhodnutí.“

Janine otevřela ústa.

„Prosím?“

„Doufám, že tu funkci přijmeš, Janine. Potřebuji někoho, komu věřím, koho si vážím a kdo má ponětí otom, jak se řídí kancelář. Přijímáš?“ Sydney jí nabídla ruku, Janine však chvíli trvalo, než se vzpamatovala,

vstala a stiskla ji.

„Slečno Haywardová –“

„Od teď Sydney, a žádné vykání. Jsme v tom společně.“

„Tak tedy Sydney.“ Nevěřícně se zasmála. „Doufám, že se mi to všechno jen nezdá.“

„Ne, nezdá, Janine. A hned dneska ve svém novém místě něco zažiješ. Tvůj první úkol je domluvit

schůzku s Lloydem. Ať je u mě v kanceláři dnes do konce pracovní doby.“

Nechal ji čekat do čtvrt na pět, ale ona byla trpělivá. Alespoň měla příležitost pořádně si rozmyslet svůj

plán a ujistit se, že nejedná pod vlivem emocí.

Když mu Janine stisknutím tlačítka otevřela dveře, Sydney už ho čekala, sebejistá a odhodlaná.

„Vybrala sis rušný den,“ začal.

„Posaď se, Lloyde.“

Poslechl. Klidně čekala, až si vyndá cigaretu. „Nebudu tě dlouho zdržovat,“ řekla. „Ale mám za to, že bude

dobré tu záležitost vyřešit co nejrychleji.“

Vrhl na ni sebevědomý pohled skrz závoj kouře. „Máš problém s nějakým projektem?“

„Ne.“ Věnovala mu letmý, kovově chladný úsměv. „Neexistuje žádný problém, s jakým bych si neporadila.

Trápí mě však vnitřní napětí tady v Haywardu a rozhodla jsem se ho řešit.“

„Reorganizace je složitá věc.“ Zkřížil nohy a zaklonil se. „Myslíš, že tu jsi dost dlouho na to, aby ses o to

pokusila?“

„Nehodlám se o to pokoušet, hodlám to provést. Chtěla bych zítra do pěti odpoledne vidět tvou výpověď.“

Nadskočil, jako by do něj střelil.

„O čem to sakra mluvíš?“

„O tvém dobrovolném odchodu, Lloyde. Jinak, pokud to bude nutné, o ukončení pracovního poměru ze

strany Haywardu. Vyber si sám.“

Rozdrtil nedokouřenou cigaretu v popelníku. „Ty myslíš, že mě můžeš vyhodit? Že po sotva třech měsícíchmůžeš vyhodit mě, který jsem tu dvanáct let?“

„O to tu nejde,“ opáčila s bohorovným klidem. „Ať jsem tu tři měsíce nebo tři dny, jsem Haywardová. Anehodlám tolerovat, aby jeden z mých nejvyšších manažerů podkopával mé postavení. Je nabíledni, že sesoučasným stavem v Haywardu nejsi spokojený, já ti však říkám na rovinu, že v jeho čele ještě pár let

pobudu. Proto si myslím, že je ve tvém vlastním zájmu, abys dal výpověď.“

„S tím nepočítej.“

„Záleží samozřejmě na tobě. V opačném případě však celou záležitost předám správní radě a použiju veškerý svůj vliv k tomu, abych omezila tvůj.“

Spoléhajíc se jen na instinkt udělala další krok na tenkém ledě. „To, že se nehoda paní Wolburgovédostala s takovým rozruchem do tisku, neznamenalo komplikace jen pro mě. Především to zkomplikovalosituaci Haywardu. Jako viceprezident bys měl mít na zřeteli především zájmy společnosti, nikoli osobní

pomstu, protože se ti nelíbí pracovat pode mnou.“

Z toho, jak ztuhl, jí bylo jasné, že se trefila do černého. „Nemůžeš nijak dokázat, že ty informace prosáklydo médií z mé kanceláře.“

„Moc by ses divil, co všechno můžu dokázat,“ blafovala. „Řekla jsem ti, že pokud správní rada podpořímůj projekt v Soho, budu od tebe žádat buď loajalitu, nebo odchod. A oběma je nám jasné, že o loajalitěnemůže být řeči.“

Když promluvil, byl v jeho hlase drzý, arogantní výsměch, bylo však vidět, jak se pod svým úhlednýmšedým oblekem potí. „Za tímhle stolem budu brzy sedět já, a ty budeš zase objíždět módní butiky poEvropě.“

„Ne, Lloyde. Za tímhle stolem nikdy sedět nebudeš. Jako většinový akcionář Haywardu se o to postarám.“

Tichým hlasem pokračovala: „Zatím nebylo nutné, abych předložila radě bohatou dokumentaci o tom, jak

jsi zanedbával stížnosti od klientů a nájemníků. Na příští schůzi to ale udělám. V současné atmosféře simohu být jistá, že mi správní rada vyhoví.“

Propletl prsty a sevřel ruce, jako by si představoval, jak je svírá kolem jejího krku. „Myslíš, že když sesvyhrabala z jednoho průšvihu a když tě tvůj senilní dědeček posadil za tenhle stůl, že se ti podaří měvykopnout? Tak to se pleteš. Zašlapu tě do země.“

Se zdviženým obočím naklonila hlavu na stranu. „Ano? Prosím, jen to klidně zkus. Ale jestli se ti tonepodaří, bude pro tebe těžké najít podobné místo u jiné firmy…“ Její oči se proměnily v tvrdou, mrazivou

clonu. „Pokud si myslíš, že nemám dostatečný vliv nebo odvahu dotáhnout tohle až do konce, tak dělášvelkou chybu. Máš čtyřiadvacet hodin na to, aby sis to rozmyslel. Tímto považuji naši schůzku zaskončenou.“

„Ty chladnokrevná bestie!“

Tentokrát to byla ona, kdo se postavil a výhružně se naklonil přes stůl. „Jak si přeješ,“ zasyčela tiše.

„Ještě jsem s tebou neskončil.“ Vstal, otočil se na podpatku a odpochodoval ke dveřím, které praštily ostěnu, než se za ním zabouchly.

Sydney se několikrát zhluboka nadechla, než se zhroutila na svou židli. Když si přitiskla ruku na břicho,uvědomila si, že se třese. Ne však strachy, ale vzteky, spravedlivým hněvem. Ten hněv však už nemuselaventilovat lámáním svorek nebo cupováním firemního papíru. Byl to báječný, osvobozující pocit. A ona se

o něj nehodlala už nikdy a nikým nechat připravit.

OSMÁ KAPITOLA

Michail zamíchal okořeněnou směs kousků masa a rajčat, smažící se ve staré litinové pánvi a pohlédlkuchyňským oknem dolů na ulici. Když ke svému polotovaru po chvíli přivoněl a ochutnal ho, přilil ještětrochu červeného vína. Z obýváku se rozléhaly vznosné tóny Figarovy svatby.

Jak asi Sydney přijede?

Nechal jídlo na mírném ohni pod pokličkou a odešel do pokoje prohlédnout si znovu ten špalíček růžovéhodřeva, které se pomalu měnilo v její tvář.

Z hmoty se konečně začínala vynořovat ta stěží zachytitelná, měkká linie jejích úst. Přejel po nich palcema vzpomněl si, jak dychtivě se nechala strhnout do hry dráždění a svádění. Chutnala chvíli jako sladkost,rozpouštějící se na jazyku, chvíli jako chladné bílé víno, kterým mohl zapít tu chuť.

Pohladil hřbetem ruky elegantní, aristokratickou křivku jejích lícních kostí. Jednou jí dodávaly vzhledpyšné královny, jednou bojovnice. K tomu pevná, hrdá brada – představil si, že se konečkem prstu dotýká

té jemné kůže.

Měl obavy, zda vystihne její oči. Jejich tvar nebyl problém, to bylo pouhé řemeslo. Bál se však, zda se mupodaří vyjádřit jejich výraz, zda zachytí jejich tajemství.

Sklonil se k nedodělanému portrétu, jako by mu hleděl do očí. „Však ty už mě pustíš dál,“ zašeptal. Kdyžse ozvalo zaklepání na dveře, zůstal, kde byl, jen křikl přes rameno: „Je otevřeno!“

„Nazdar, Miku.“ Ve dveřích se objevila Keely v kratičkých neonově zelených šortkách a přiléhavém tričku sbílými puntíky. „Nemáš něco studenýho? Moje lednička se asi definitivně odebrala na věčnost.“

„Klidně si posluž,“ odpověděl nepřítomně. „Dám tě na první místo na seznam žadatelů o novou.“

„Jsi pašák.“ V kuchyni se zastavila u pánve. „To je vůně!“ Nabrala si lžíci a ochutnala. „Báječné. Ale není

to trochu moc pro jednoho?“ „Je to pro dva.“

„Ach tááák,“ řekla významně a vyndala si z lednice plechovku limonády. Z vůně od plotny se jí však

sbíhaly sliny, a tak znovu upřela hladový pohled na pánvičku. „Řekla bych, že i pro dva je to trochu moc.“

Zašklebil se na ni od ucha k uchu. „Tak si vem trochu s sebou v misce a nech to ještě chvíli dusit.“

„Jsi opravdový kamarád.“ Začala se přehrabovat v kredenci s nádobím. „Kdo je ta šťastná žena?“

„Sydney Haywardová.“

„Sydney?!“ Vykulila oči a ruka se lžící se zastavila na půl cesty. „Myslíš tu krásnou a bohatou slečnuHaywardovou, která chodí do práce v hedvábí? Ta že sem přijde na večeři?“

Doufal, že na mnohem déle. „Ano.“

„Pane jo.“ Trefnější odpověď ji nenapadala. Nevěděla však jistě, co si o tom má myslet. Vlastně se jí tomoc nelíbilo, říkala si, když si nabírala svou z nebe spadlou večeři.

Bohatí jsou přece jiní, o tom byla pevně přesvědčená. A takhle dáma byla bohatá s velkým B. Keelyvěděla, že si Michail svými soškami mohl slušně vydělat, ale nikdy ho nepočítala mezi boháče. Byl toprostě Mike, ten sympatický kluk od vedle, vždycky ochotný vyčistit ucpaný dřez nebo vyhnat pavouka z

koupelny.

S miskou v ruce se zastavila u jeho posledního, nedodělaného díla. „No ne!“ Obdivně přejela pohledem povznešené tváři.

„Líbí se ti to?“

„To víš, že jo, tvoje věci se mi vždycky líbí.“ Přitom však nejistě přešlápla. Vůbec se jí nelíbilo, jak se na

ten portrét dívá. „Jen mám, ehm, dojem, že ta večeře bude víc než jen pracovní?“

„Ano.“ Zahákl palce o kapsy a pohlédl do její znepokojené tváře. „Je to problém?“

„Problém? Ne, žádný problém.“ Rozpačitě stiskla rty. „Já jen, že… sakra, Miku, vždyť je z jinýho světa, z

opravdové vyšší společnosti.“

Usmál se a přejel jí rukou po vlasech. „Ty máš o mě strach?“

„Jsme snad kámoši, ne?“ Znepokojeně pohlédla zpátky na vznikající bustu. Vznešená dáma. „Taková byurčitě dokázala chlapa dohnat k opravdovému zoufalství – třeba, aby se dal k cizinecký legii, nebo tak.“

Zasmál se a načepýřil jí vlasy. „Neboj se, budu ti posílat pohledy.“

Než stihla odpovědět, ozvalo se další zaklepání na dveře. Konejšivě Keely poplácal po ramenou a šelotevřít.

„Ahoj.“ Sydneyina tvář se rozjasnila. V jedné ruce nesla tašku s oblečením a v druhé láhev šampaňského.„Něco tu báječně voní. Začaly se mi sbíhat sliny už ve třetím patře, a…“ Všimla si Keely, stojící s miskou vruce u pracovního stolu. „Ahoj.“ Sydney si odkašlala. Ne, nebude se červenat studem jen proto, že jiMichailova sousedka nachytala, jak se k němu stěhuje málem s kufry.

„Nazdar, právě jsem odcházela,“ řekla s nemenšími rozpaky a vystřelila do kuchyně pro plechovku

studené limonády.

Sydney zůstala nemotorně stát vedle otevřených dveří. „Jak šla ta vražda?“

„Zardousil mě, než by člověk napočítal do tří.“ S nervózním, letmým úsměvem vyběhla na chodbu. „Přeju

vám příjemnou večeři. Díky, Miku.“

Když se ozvalo bouchnutí jejích dveří, Sydney dlouze vydechla. „To vždycky takhle lítá?“

„Většinou.“ Vzal Sydney kolem pasu. „Má strach, že mě svedeš, využiješ a odkopneš.“

„Aha.“

Tlumeně se zasmál a ochutná) její spodní ret. „To první a druhé mi nevadí.“ Přitiskl se na její ústa, vzal jítašku z ruky a dal ji stranou. Pak jí vzal láhev a strčil do dveří za jejími zády, až se zavřely. „Máš pěknéšaty. Vypadáš jako růže na sluníčku.“

Teď, když měla volné ruce, mohla mu je zasunout pod košili. „Mně se vždycky líbí, jak vypadáš.“

Usmál se a vtiskl jí na hrdlo polibek. „Máš hlad?“

„Jako vlk. Neměla jsem čas na oběd.“

„Za deset minut to bude,“ slíbil a neochotně ji pustil. Kdyby to však neudělal, hrozilo, že se k večeřidostanou až mnohem, mnohem později. „Co jsi to přinesla?“ Otočil láhev, a když viděl vinětu, obdivnězvedl obočí. „To je k mému jídlu až příliš dobré.“

Rozkošnicky zavřela oči a nasála vůni linoucí se z pánvičky. „Myslím, že ne.“ Pak se zasmála a vzala odněj láhev. „Mám chuť oslavovat. Měla jsem dnes výborný den.“

„Budeš mi o tom povídat?“ „Budu.“

„To jsem rád. Pojďme se podívat po nějakých sklenicích, které to šampaňské nebudou urážet.“

Nikdy nezažila romantičtější večeři.

Na malém balkónku u ložnice prostřel stolek pro dva, zdobený jedinou růžovou pivoňkou ve staré zelené

lahvi. Hudba z reproduktorů se mísila s hučením aut doléhajícím odzdola.

Jídlo naservíroval do velkých keramických misek a do proutěného košíčku naskládal krajíce čerstvého

tmavého chleba.

U večeře mu pak Sydney vyprávěla o tom, jak povýšila Janine a jak se vypořádala s Lloydem.

„Neměla jsi ho žádat, aby dal výpověď, ale rovnou ho vyhodit.“

„Není to tak jednoduché, jak se zdá.“ Zvedla sklenku a zadívala se do zlatavé tekutiny ve světle

zapadajícího slunce.

„Ale jestli mě k tomu donutí, budu to muset vytáhnout před správní radou. Mám dokumentaci, například o

této budově.“ Zaťukala prstem o cihlu. „Dědeček ji dal Lloydovi na starost více než před rokem s žádostí,

aby se postaral o údržbu a stížnosti nájemníků. Jak to dopadlo, víš sám.“

„Pak bych mu měl možná poděkovat.“ Odhrnul jí pramínek vlasů za ucho a políbil ji kousek nad náušnici.

„Kdyby byl poctivý a schopný, nikdy bych nepřišel dělat scény k tobě do kanceláře. A ty bys tu se mnou

dnes večer nebyla.“

Vzala ho za ruku a přitiskla si ji ke tváři. „Tak to jsem mu možná měla přidat.“ Vtiskla mu polibek do

dlaně. Připadala si tak volně a blaženě, všechno šlo samo od sebe.

„Ne. Budeme tomu říkat osud. Nechci, aby vedle tebe pracoval někdo, kdo ti chce dělat problémy.“

„Vím, že na ten případ paní Wolburgové poštval média on.“ Ulomila si kus chleba. „Jen aby se mi pomstil,

byl ochotný přivést celý Hayward do velmi obtížné situace.“

„Vždyť ty už to nějak zvládneš.“ Rozlil do obou sklenek poslední šampaňské.

„Ano, zvládnu.“ Dívala se z balkonu na okolní domy, na prádlo sušící se na šňůrách, na otevřená okna, za

kterými bylo vidět lidi u stolu nebo u televize. Když ji Michail vzal za ruku, pevně ji stiskla.

„Dneska jsem se poprvé v životě cítila být pánem – nebo paní – situace,“ přiznala tiše. „Vždycky jsem

dělala to, co mi říkali ostatní – to, co se sluší a patří.“ Zakroutila hlavou. „To už je jedno. Důležité je, že

jsem si za posledních pár měsíců uvědomila, že mít vedoucí postavení znamená se vedení prostě ujmout.

Konečně jsem to udělala. Nedokážeš si představit, jaký je to pocit.“

„Myslím, že to je na tobě vidět. Vypadáš jako žena, která si začala věřit a která začala dělat to, co je pro

ni dobré.“ Přejel jí prstem po tváři. „Teď by ti určitě svědčilo, kdybys mě svedla.“

Obrátila se k němu. Z jeho snědé, divoké tváře by se každé ženě rozbušilo srdce vzrušením. V jejím srdci

se toho však dělo mnohem víc. Dělo se něco, na co se bála pomyslet. Záleží jen na tom, co je teď,

připomínala si. Na tom, že mě objímá, že mi šeptá sladká slůvka, kterým nerozumím.

„Budu si muset pořídit slovník.“ S povzdechem zavřela oči, když ji začal líbat po celém obličeji.

„Tohle je snadné.“ Mezi polibky jí znovu zašeptal několik exoticky něžných slovíček.

Zasmála se, a když jí pomohl vstát, ráda poslechla. „To se ti snadno řekne. Co to znamená?“

Znovu se dotkl jejích rtů.

„Miluju tě.“

Prudce otevřela oči, ve kterých se zračily protichůdné emoce, od úleku po naději. „Michaile, já –“

„Proč tě to tak vyděsilo?“ řekl. „Láska není nic nebezpečného.“

„Nečekala jsem to.“

Položila mu dlaň na prsa, jako by ho od sebe chtěla odstrčit do bezpečnější vzdálenosti. Když pohlédl na

její ruku, o krok ustoupil.

„A co jsi čekala?“

„Myslela jsem, že jsi… že jsi chtěl jen…“

„Že jsem chtěl jen tvoje tělo?“ dořekl to za ni trochu dotčeným hlasem. „To jsem sice chtěl, ale nebylo tovšechno. Chceš snad říct, že to včera nic neznamenalo?“ „Ale ne, bylo to báječné.“ Musela si sednout. Bylo jí, jako by padala. „Sex byl dobrý,“ řekl Michail a zvedl skleničku. „Dobrý sex je důležitý pro tělo i pro duševní rovnováhu, alenení to dost pro srdce. Srdce potřebuje lásku, a tu jsme včera cítili. Oba dva.“ Paže jí bezvládně klesly podél těla. „Já nevím. Já jsem ještě nikdy předtím dobrý sex nezažila.“

Pohlédl na ni přes okraj sklenice. „Nebyla jsi přece panna. Byla jsi vdaná.“

„Ano, byla jsem vdaná.“ V těch slovech bylo ještě stále slyšet mnoho hořkosti. „Ale o tom nechci mluvit,

Michaile. Nestačí, že to bylo dobré a že k tobě cítím něco, co jsem ještě v životě necítila? Nechci to

analyzovat.“

„Ty nechceš vědět, co cítíš?“ zeptal se nechápavě. „Jak můžeš žít, aniž bys věděla, co je uvnitř?“

„Vnímám to jinak. Nejsem jako ty. Ty máš všechny emoce na dlani. Jsou vidět v tvé chůzi, v tvých očích,

v tvém díle. Ty moje jsou hlouběji pod povrchem. Potřebuju čas.“

Zamračenou tváří se mu mihl úsměv. „Řekla bys o mně, že jsem trpělivý?“

„Ne, neřekla,“ prohlásila rozhodně.

„Fajn. Takže chápeš, že moc času ti dát nemůžu.“ Začal sbírat ze stolu nádobí. „Ublížil ti tvůj bývalý

manžel?“

„Neúspěšné manželství vždycky ublíží. Ale prosím tě, nenuť mě teď o tom mluvit.“

„Dobrá, dnes večer nebudu.“ Pohlédl na její siluetu, s černající oblohou v pozadí. „Chci totiž, abys myslelajen na mě.“ Vyšel z balkonu a nechal ji, aby uklidila zbytek.

Miloval ji. Ta slova jí zněla v hlavě. Nepřítomně zvedla košíček s pečivem a květinu. Nemohla o tompochybovat. Už ho znala natolik, aby věřila, že to, co říká, myslí vážně. Nemohla si však být jistá, jakmoc, nebo jak málo pro něj láska znamená.

Pro ni to bylo jakési krásné, pestrobarevné a trvalé štěstí, jaké potkávalo jen jiné lidi. Tatínek ji měl svýmpodivínským způsobem rád. Ale po rozvodu, kdy jí bylo teprve šest, se skoro neviděli.

A matka. Nepochybovala o jejích citech. Bála se ale, že nemohou být o mnoho hlubší než jiné její zájmy.

A Peter. To bylo opravdové přátelství. Ale jen do chvíle, kdy se z něj pokusili udělat lásku mezi mužem a

ženou.

To, co jí nabízel Michail, však nebylo přátelství. To vědomí ji naplňovalo protichůdnými pocity – bláznivýmštěstím a naprostou hrůzou.

„Zlobíš se na mě?“ odvážila se nesměle zeptat po chvíli ticha, když se chopila utěrky, zatímco on mylnádobí.

„Trochu. Spíš tomu nerozumím.“ Ranila ho, on ale nechtěl soucit. „To, že tě někdo miluje, by ti mělodávat štěstí.“

„Napůl jsem šťastná. Ale napůl se bojím, že to uspěcháme a zkazíme něco krásného, co teprve začalo.“Usilovně hledala slova. „Dnes jsem se od rána těšila jen na to, až budu s tebou, až ti budu moct všechnovyprávět, podělit se s tebou. Věděla jsem, že mě rozesměješ a že se mi rozbuší srdce, až mě políbíš.“Položila jednu z misek na stůl. „Proč se na mě tak díváš?“

Zakroutil hlavou. „Vždyť ty ani nevíš, jak moc mě miluješ.

Ale to nevadí,“ rozhodl se velkoryse a podal jí další talíř. „Jednou to pochopíš.“

„Jsi tak arogantní,“ vybuchla, i když nebyla doopravdy rozzlobená. „Nevím, jestli se mi to na tobě líbí,

nebo ne.“

„Líbí se ti to, protože ti to dává příležitost postavit se mi a poprat se se mnou.“

„Asi si myslíš, bůhvíjak mi to nelichotí, že mě miluješ.“

„Jasně.“ Zazubil se na ni. „Není to snad pravda?“

„Snad ano, to už je lidská přirozenost. Ale ty jsi…“

„Co jsem?“

Pohlédla na něj, na jeho drzý úšklebek, čertovské oči, kterými se na ni pobaveně díval, na bujné

rozcuchané vlasy. „Ty jsi tak krásný.“

Škádlivý úsměv rázem zmizel. Nevěřícně pootevřel ústa. Když se mu podařilo je zase zavřít, vytáhl ruce zedřezu a začal si něco mumlat v mateřštině.

„To mi nadáváš?“

Místo odpovědi jí vytrhl utěrku z ruky a utřel si ruce. „Myslím, že se mi podařilo přivést tě do rozpaků.“ Sesmíchem vzala jeho tvář do dlaní. „Ale vždyť jsi krásný!“ „Dost, nech toho.“ Odstrčil její ruce. „Takhle bys s mužem mluvit neměla.“ Než se mu podařilo ji setřást, objala ho kolem šíje. „Když jsem tě poprvé viděla, vypadal jsi jako pirát, tak temný a divoký.“

Tentokrát už zaklel v jejím jazyce, ale ona se jen usmála.

„Snad je to těmi vlasy,“ napadlo ji, když je pročesávala prsty. „Tolikrát jsem si představovala, jaké jsou nadotek. Anebo tvoje oči – jsou tak náladové, tak nebezpečné.“ Sjel rukama na její boky. „Začínám si opravdu připadat nebezpečně divoce.“ „Mmm. Nebo ta ústa.“ Dotkla se jich svými a opsala jejich tvar špičkou jazyka. „Nedokážu si představit, že

by jim jakákoli žena mohla odolat.“

„Ty se mě pokoušíš svést.“

Její ruce se pomalu sunuly dolů, její prsty si začaly pohrávat s knoflíčky od košile. „Někdo to udělat musí.“

Jen doufala, že to udělá správně. „Ale co teprve tvoje tělo. Když jsem tě poprvé viděla bez košile,nemohla jsem popadnout dech.“ Rozhalila ji, aby ho mohla dlaněmi hladit po pevných prsou. „Na kůži seti leskly kapičky vody a pod kůží byly vidět všechny ty svaly.“

Rozechvěle, přerývaně vydechla. Její prsty teď se soustředěným zájmem hnětly jeho obnažené paže.Když mu znovu pohlédla do očí, našla v nich prudký, intenzivní žár a slova jí vyschla v ústech.

„Víš vůbec, co se mnou děláš?“ Když sáhl po černých, drobných knoflíčkách jejího saka, prsty se mutřásly. Pod žlutým kostýmkem měla jen krajky barvy půlnoci. V hlavě slyšel jen své bušící srdce. „A víš,jak moc tě potřebuju?“

Zakroutila hlavou. „Ukaž mi to. Stačí, když mi to ukážeš.“

Prudce ji strhl do náruče a jejich ústa i těla se do sebe vpila. Když pevně obemkla pažemi jeho šíji,nadzvedl ji výš k sobě, jeho rty však ani na okamžik nepropustily její lahodná, smyslná ústa.

S hlavou plující v oblacích se nechala nést do ložnice. Cestou setřásla lodičky, které zůstaly ležet bůhvíkde

na podlaze. V tom jednoduchém gestu bylo tolik svobody a volnosti, že se rozesmála štěstím. Kdyžspolečně padli do postele, stará matrace zasténala, prohnula se a vtáhla je do své prolákliny.

Bylo to stejně bouřlivé a bezhlavé jako prve. Avšak poté, co už jednou poznala sílu jeho vášně, bylosnazší s ní udržet krok. Třesoucími se prsty zápasila s jeho džínsy, zatímco on z ní strhával krajkové

prádlo.

Ocitla se holými zády na tkaném přehozu, pod jeho neklidným a dravým tělem. Otevřeným oknem proudil

do místnosti večerní vzduch sálající z rozehřátých cihel a z dálky přicházelo dunění hromu a rezonovalojejím tělem.

Chtěl prožít bouři její vášně. Nikdy předtím nepoznal, co to je tak zoufale a hladově po někom toužit.Vzpomněl si na opravdový hlad v dětství, na chlad a touhu po troše tepla. Vzpomněl si, jak si později přálzabořit se do měkkosti a tepla nějaké ženy. To však bylo nicotné ve srovnání s tím, jak potřeboval ji.

Jeho ruce si spěšně a nedočkavě přivlastňovaly každý centimetr jejího těla. Kdykoli se rozechvěla, využiljejí zemdlelé slabosti a dohnal ji svým ničivým laskáním k tomu, aby se zmítala slastí.

Hrom zaduněl blíž, jakoby na výstrahu. Spolu s ním se dovnitř otevřeným oknem hrnul vášnivý nářek

saxofonu. Slunce padalo po nebi k západu stále rychleji a nechávalo za sebou horizontální plameny a

stíny, olizující oblohu a celý svět.

V tom horkém, tmavnoucím pokoji jako by byli uzavřeni před světem i časem. Skutečnost se přelila do

jednoho muže a jedné ženy, do touhy, která je stravovala a spojovala.

On dobýval to, po čem toužil, ona se tomu vzdávala.

Nadzvedl ji, až ho nohama objala kolem pasu a její záda se prohnula jako luk. Pak se i on vzdal síle, která

je oba ovládala, a s tváří přitisknutou do jemné prohlubně nad jejími ňadry se jí nechal pohltit.

Déšť vydržel čekat až do příštího odpoledne, kdy se snesl v plné slávě za doprovodu hromu a blesků.Sydney se právě účastnila složité telefonické konference. Ačkoli naproti ní seděla Janine, sama si dělala

poznámky.

„Ano, pane Bernstaine, myslím, že s těmito úpravami bude smlouva výhodná pro všechny strany.“ Pakmusela počkat, až přitaká jak Bernstain, tak jeho právník a jeho partner na západním pobřeží.„Přepracovaný návrh vám odfaxujeme zítra do pěti hodin našeho času.“ Usmála se sama pro sebe. „Ano,společnost Hayward nerada odkládá na zítřek, co může udělat dnes. Děkuji vám, pánové, a na

shledanou.“

Když obě zavěsily, pohlédla na Janine. „Takže?“

„Ani jsi nehnula brvou.“ Natáhla k ní ruku. „Já mám dlaně úplně zpocené. Blahopřeju k tak výbornému

obchodu.“

„Myslím, že ta transakce správní radu potěší.“ Sedm milionů, pomyslela si. Právě uzavřela obchod vhodnotě sedmi milionů dolarů. A Janine měla pravdu. Byla ledově klidná. „Tak se pojďme pustit do tékonečné verze, Janine.“

Ještě než Janine vstala, však zazvonil telefon. S automatickým reflexem sekretářky ho zvedla. „Kancelářslečny Haywardová. Okamžik, prosím.“ Přepnula na čekání. „To je pan Warfield.“

Sydney unaveně přikývla.

„Vezmu to. Díky, Janine.“

Počkala, až se zavřou dveře. „Ahoj, Channingu.“

„Sydney, už několik dní tě sháním. Kde se schováváš?“

Při vzpomínce na Michailovu postel s propadlou matrací se usmála. „Promiň, Channingu, byla jsem…

zaneprázdněná.“

„Samá práce a žádná zábava.“ Zaskřípala zuby. „Já se tě ale chystám trochu rozptýlit. Co takhle zajít zítra

na oběd?“

Pro větší věrohodnost nahlédla do své agendy. „Mám obchodní schůzku.“

„Ty jsou od toho, aby se odkládaly na pozdější termíny.“

„Opravdu nemůžu. Mám rozjetých několik projektů, které jsou v závěrečném stadiu, a celý týden nebudu

moc v kanceláři.“

„Ale Sydney, slíbil jsem Margerite, že ti nedovolím pohřbít se v kanceláři zaživa. A víš, že držím slovo.“

Čím to bylo, že dokázala s chladnou hlavou uzavřít multimilionový obchod, ale tenhle osobní nátlak ji

doháněl k šílenství?

„Matka nemá důvod k obavám. Promiň, Channingu, ale teď nemám čas si s tebou povídat. Mám… nějaké

jednání,“ improvizovala.

„Krásné ženy se vždy smějí o trochu opozdit. Jestli tě nepřemluvím na ten oběd, budu tě muset pozvat napátek. Jdu s několika přáteli do divadla. Nejdřív samozřejmě na drink, a pak na malou večeři.“

„Už něco mám, Channingu. Ale dobře se bavte. Teď ale promiň, vážně musím běžet.“ Nečekala, až začne

protestovat, a položila sluchátko.

V duchu se však proklínala. Proč mu prostě neřekla, že s někým chodí?

Jednoduchá otázka a jednoduchá odpověď. Channing by to vyzvonil Margerite a Sydney netoužila po tom,aby se to matka dozvěděla. To, co bylo mezi ní a Michailem, byla její, jen její věc, a chtěla, aby to ještěchvíli zůstalo jen mezi nimi.

On ji miloval.

Zavřela oči a oddala se na okamžik tomu divokému pocitu radosti a paniky. Snad časem dokáže plně mu

oplatit jeho lásku, milovat tak opravdově a cele. Tolik se bála, že toho není schopna.

Také si ale myslela, že je frigidní. Aspoň tahle obava už byla passé.

Chce to čas, pomyslela si znovu. Potřebovala se vyznat ve svých citech. A pak… pak se uvidí.

Zaklepání na dveře ji vrátilo do současnosti. „Ano?“

„Promiň, Sydney.“ Dovnitř vešla Janine s papírem s firemním logem. „Tohle právě přišlo z kanceláře

Lloyda Binghama. Myslela jsem, že se na to budeš chtít hned podívat.“

„Ano, děkuju.“ Přejela očima po řádcích. Dopis se pečlivě snažil zamaskovat vztek a zášť, byla to všakvýpověď s okamžitou platností. Pečlivě ji položila na stůl. Nebylo těžké vyčíst mezi řádky, že totopředstavení ještě neskončilo. „Janine, potřebuju nějaké spisy z osobního. Budeme hledat někoho na místo

pana Binghama a chtěla bych vědět, zda bychom nenašli někoho z našich zaměstnanců.“

„Ano, zařídím to.“ Zamířila ke dveřím, v půlce cesty se však otočila. „Sydney, můžu ti ve svém postavenímanažerky kanceláře občas poradit?“

„Samozřejmě!“

„Dávej si pozor. Někdo by ti rád vrazil nůž do zad.“

„Já to vím, hodlám si je krýt.“ Mimoděk si začala třít ztuhlé svaly na šíji. „Janine, co bys řekla, kdybychomsi, než se vrhneme na ty spisy, daly obě kávu?“

„Hned ji přinesu.“ Otočila se a málem se srazila s Michailem, který vešel do dveří. „Promiňte.“ Příchozí bylpromoklý na kost a bílé bavlněné tričko přilepené na urostlý hrudník odhalovalo krásnou strukturu svalů.„Promiňte, ale slečna Haywardová –“

„To je v pořádku.“ Sydney už byla na cestě od stolu. „Pana Stanislaského přijmu.“

Janine, které neušel pohled v očích nadřízené, si trochu závistivě povzdechla. „Telefonní hovory mám

odkládat?“

„Hmm?“ zeptala se Sydney nepřítomně.

Michail se zašklebil od ucha k uchu. „Ano prosím. Vy jste Janine, ta povýšená?“ „Ehm… jak se to vezme, ano.“

„Sydney mi řekla, že jste skvělá.“

„Díky.“ Jak mohl zmoklý mužský tak báječně vonět? „Dáte si kávu?“

„Ne, děkuju.“

„Já taky ještě počkám, Janine. Ale ty si udělej přestávku.“

„Ano, samozřejmě.“ S malým povzdechem zaklapla dveře.

„Ty nemáš deštník?“ zeptala se Sydney, když se předklonila, aby ho políbila. On však nechal ruce podél

těla.

„Nemůžu tě obejmout, strašně bych tě ušpinil. Nemáš ručník?“

„Okamžik.“ Vešla do připojené koupelny. „Co děláš touhle dobou v centru města?“

„Déšť všechno přibrzdil. Měl jsem nějaké papírování a ve čtyři jsem skončil.“ Vzal si ručník, který mu

přinesla, a začal si jím třít vlasy.

„To už je tolik?“ Pohlédla na hodiny na stěně a viděla, že je skoro pět.

„Máš hodně práce.“

Pomyslela na výpověď, která jí ležela na stole, a na ty osobní spisy, které musela projít. „Trochu.“

„Až budeš mít čas, mohli bychom jít do kina.“

„To bych ráda.“ Vzala od něj ručník. „Potřebuju ještě hodinu.“

„Vrátím se pro tebe.“ Sáhl na šňůrku perel na jejím hrdle. „A ještě něco.“

„Co je to?“

„Celá rodina jede tenhle víkend na návštěvu k sestře. Pojedeš se mnou?“

„Strašně ráda. Kdy?“

„V pátek, po práci.“ Rád by ji nakreslil s těmi perlami. Jen ty perly, žádné oblečení. Ačkoli málokdy

pracoval s něčím jiným než se dřevem, její sochu by nejraději udělal z alabastru. „Můžeme jet, až budeš

připravená.“

„Stihnu se sbalit do šesti. Nebo do půl sedmé,“ opravila se. „Stačí?“

„Stačí.“ Vzal ji za ramena, přitáhl ji k sobě právě tak blízko, aby ji nenamočil, a políbil ji. „Nataše se budeš

moc líbit.“ „Doufám.“

Znovu ji políbil. „Miluju tě.“

Vlna emocí jí rozechvěla kolena. „Já vím.“

„A ty mě taky miluješ,“ zamumlal. „Ale to ještě nevíš. Navíc jsi tvrdohlavá.“ Ještě krátkou, slastnou chvilku

si pohrával s jejími roztouženými rty. „Brzo mi budeš stát modelem.“

„Stát čím?“

„Modelem. Na podzim mám výstavu a myslím, že bych tam mohl přidat několik kousků tebe.“

„Nevěděla jsem, že chystáš výstavu?“ Pak jí došla jeho ostatní slova. „Několik kousků mě?“

„Plastiky, portréty. Takže nás čeká spousta práce. Teď tě ale nebudu zdržovat, určitě máš taky co dělat.“

„Aha.“ Úplně zapomněla na spisy i telefony. „Ano, uvidíme se za hodinu.“

„Tenhle víkend bude ještě volná zábava, ale příští…“ Rozhodně pokýval hlavou. Už si byl jistý, bude to

alabastr.

S mokrým ručníkem v rukou sledovala, jak jde ke dveřím. „Michaile?“

Zastavil se s rukou na klice. „Ano?“ „Kde bydlí tvoje sestra?“

„V Západní Virginii.“ Když za sebou s šibalským úsměvem zavřel dveře, zůstala Sydney chvíli němě zíratna jejich prázdnou plochu, zatímco se jí před očima promítly záběry idylického venkova.

„Víkend v Západní Virginii?“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Bála se, že se nakonec nestihne sbalit. Snad nikdy si nedělala takové starosti s tím, co si s sebou vzít nasebe. Dvakrát věci z kufru vysypala a znovu zabalila. Co se asi nosí na rodinném víkendu v ZápadníVirginii? Odjet na pár dnů na Martinique – to by zvládla a přehledem. Malý výlet do Říma – z toho bymohla dávat hodiny. Výlet k Michailově sestře ji však dohnal k tomu, aby několikrát obrátila šatník vzhůru

nohama.

Když potřetí zavírala kufr, zapřísáhla se, že je to naposledy. Aby odolala pokušení, odnesla ho do obývákua pak utíkala zpátky do ložnice převléct se z pracovního kostýmu.

Právě si oblékla bavlněné kalhoty a trávově zelené tričko bez rukávů a chystala se zase svléknout, když seozvalo zaklepání na dveře.

Dobrá, tak to tedy bude muset stačit, říkala si cestou ke dveřím. K jeho sestře stejně přijedou tak pozdě,že sotva bude záležet na tom, co má na sobě. Nervózně si učesala vlasy, přemýšlela, zda by si na cestuneměla vzít šátek, a otevřela dveře.

Za nimi, dokonale upravená a v šatech posetých flitry, stála Margerite.

„Sydney, miláčku.“ Mezi dveřmi políbila dceru na tvář.

„Mami, nevěděla jsem, že se dneska chystáš do města.“

„Ovšemže jsi to věděla.“ Usadila se do křesla a přehodila nohu přes nohu. „Channing ti přece řekl, že se

chystáme s menší společností do divadla.“

„Ach ano. Zapomněla jsem.“

„Sydney.“ Znělo to jako povzdech. „Mám o tebe starost.“

Sydney otevřela malý bar, aby matce nalila sklenku jejího oblíbeného sherry. „Zbytečně. Jsem v

naprostém pořádku.“

„Zbytečně?“ Margeritiny upravené ruce s korálovými špičkami nehtů se pobouřeně zatřepetaly ve

vzduchu. „Odmítáš jedno pozvání za druhým, minulý týden sis nenašla jediné odpoledne, aby sis vyrazila

s vlastní matkou na nákupy, a hodiny prosedíš zavřená v kanceláři. A já si nemám dělat starosti?“ Když siod ní brala skleničku, shovívavě se usmála. „Já ale vím, co s tím uděláme. Ty se převlečeš a půjdemespolečně s Channingem a ostatními za zábavou.“

Sydney se lekla, když si uvědomila, že málem poslušně přitakala. Zvyk dělat, co jí ostatní řeknou, mělazakořeněný hluboko pod kůží. Teď si však sedla na boční opěradlo divanu a snažila se vymyslet nějakýzpůsob, jak odmítnout a přitom se Margerite nedotknout.

„Promiň, mami, ale změny v Haywardu vyžadují čas i energii.“

„Miláčku,“ mávla Margerite významně sklenkou, „toho jsem se právě bála.“

Sydney odmítavě zakroutila hlavou. „Kromě toho, nemám potřebu jít každý den na večírek. Opravdu ti

děkuju za pozvání, ale jak jsem řekla Channingovi, už něco mám.“

Margeritiny oči zasršely hněvem, nedala však nic najevo, jen netrpělivě poklepala nehtem o opěradlo.

„Jestli myslíš, že tě tu nechám celý víkend zahrabanou v papírech –“

„Tenhle víkend nepracuju,“ přerušila ji Sydney. „Náhodou zrovna někam jedu –“ Spěšné zaklepání na

dveře ji zachránilo. „Promiň na okamžik.“ Jakmile otevřela, varovně vztyčila ruku. „Michaile, je tu –“

Ten však očividně neměl chuť o ničem diskutovat, dokud ji nepolíbí, což provedl ihned v otevřených

dveřích. Margerite, bledá jako stěna, vstala. Nemohla nepochopit, že polibek, jehož byla svědkem, byl

polibek dvou milenců. „Michaile!“ Sydney se podařilo trochu ho od sebe odstrčit.

„Ještě jsem neskončil.“

Jednou rukou se opřela o jeho prsa a druhou bezmocně pokynula směrem k Margerite. „Je tu matka.“

Pohlédl do tváře bílé vzteky, jemně Sydney odsunul vedle sebe a vzal ji kolem ramen. „Margerite, dobrý

večer.“

„Neexistuje snad pravidlo,“ řekla škrobeně, „že obchod a soukromí se nemíchá?“ Se zdviženým obočím si

ho změřila od hlavy k patě. „Ale vy asi nejste někdo, kdo dá na pravidla.“

„Záleží na tom, jestli jsou užitečná, nebo ne.“ Jeho hlas byl zdvořilý, nebyl v něm však ani náznak lítosti.

„Užitečná je například upřímnost, Margerite. Byl jsem k vám upřímný.“

Obrátila se k němu zády, jako by nemohla unést pravdivost jeho slov. „Chtěla bych s tebou mluvit o

samotě, Sydney.“

Při pohledu na matčina nepřátelská, neústupná záda se jí rozbušilo srdce.

„Michaile, prosím tě, nevzal bys mi ten kufr do auta? Budu tam za pár minut.“

Vzal jí obličej do dlaní. „Zůstanu tu s tebou.“

„Ne.“ Vzala ho za zápěstí. „Bude lepší, když nás necháš o samotě. Jen na chvíli.“

Nedala mu na vybranou. S nespokojeným mumláním zvedl její zavazadlo. Jakmile se za ním zavřelydveře, Margerite se k ní otočila se zlobou v očích. Sydney však už byla na takový střet vyzbrojená.Věděla, že Margerite dělá scény málokdy, o to jsou však bouřlivější a jedovatější.

„Ty hloupá naivko! Ty s ním spíš!“

„Nemyslím, že by to byla tvoje věc, ale je to tak.“

„Myslíš, že jsi dost chytrá nebo šikovná na to, aby sis s takovýmhle chlapem poradila?“ Třískla křišťálovou

číškou o stůl. „Víš, že by tě tahle špinavá malá aférka mohla zničit? Že by mohla zničit všechno, co jsemléta budovala? Co jen jsi napáchala škody, když ses rozvedla s Peterem – ale to se mi podařilo urovnat. Ateď tohle. Utéct na víkend do nějakého zchátralého hotýlku.“

Sydney sevřela ruce. „Na mém vztahu s Michailem není nic špinavého a nikam neutíkám. A co se týčePetera, o tom s tebou už vůbec nebudu mluvit.“

Margerite s bojovným, tvrdým pohledem v očích postoupila o krok k ní. „Od chvíle, co ses narodila, jsemnešetřila žádnými prostředky, abys měla všechno, co sis jako dítě z rodiny Haywardu zasloužila. Nejlepšíškoly, slušní přátelé, dokonce i dobře vybraný manžel. A takhle se mi teď odvděčíš? Za všechno, co jsemobětovala?“

Margerite začala přecházet po pokoji. „Věř mi, chápu, že ten muž je přitažlivý. Dokonce jsem si samapohrávala s myšlenkou, že bych si z něj na chvíli mohla udělat milence. Samozřejmě diskrétně.“ Rána,kterou utrpěla její pýcha, byla živá. „Žena má právo trochu si vyhodit z kopýtka… A jeho talent aumělecká kariéra mluví v jeho prospěch. Ale jeho původ je prostě nedostatečný, hůř než nedostatečný,

Cikáni, rolníci, nevolníci… Já jsem dost zkušená na to, abych ho zvládla – kdybych o to bývala stála. Také

nemám žádné závazky, aby mě taková aférka mohla zkompromitovat. Ty jsi však na prahu zasnoubení s

Channingem. Myslíš, že by si to nechal líbit, kdyby zjistil, že jsi lezla s tím divochem do postele?“

„Tak to by stačilo.“ Vzala matku za předloktí, jako by ji chtěla zastavit. „Přešla jsi nejzazší hranici. Jsivelmi háklivá, pokud jde o dobré jméno rodu Haywardu, ale sama jsi k němu moc nepřispěla. Tak abysvěděla, já jsem to jméno vždy ctila, a právě teď ve dne v noci pracuju na tom, aby zůstalo bez poskvrny.Ale mé soukromí a s kým se v něm stýkám, je jen a jen moje věc.“

Margerite, bledá jak stěna, se jí vytrhla. Takhle s ní její dcera v životě nemluvila. „Neopovažuj se se mnoumluvit tímhle tónem! Jsi snad tak zaslepená chtíčem, že jsi zapomněla na závazky a zodpovědnost?“

„Na ty jsem nikdy nezapomněla,“ odsekla Sydney. „A vhodnější tón pro tento okamžik si nedokážupředstavit.“ Samotnou ji překvapilo, kde se v ní vzalo tolik jedu a hořkosti, ale nemohla ten příval zastavit.

„Tak poslouchej, mami, co se týče Channinga, nikdy jsem s ním nebyla na prahu ničeho, natož pakzasnoubení. To jsi plánovala ty. A já se už nikdy a nikým nenechám donutit k něčemu takovému. Kdybyto pomohlo, aby Channing pustil ty fantazie z hlavy, klidně si zaplatím stránkový inzerát v Timesech aohlásím, že chodím s Michailem. A co se týče Michailovy rodiny, nevíš o ní nic, stejně tak jako nevíš nic oněm jako o člověku. Nevšimla sis ničeho víc než toho, jak vypadá.“

Margerite zvedla bradu. „A ty ano?“

„Ano, všimla. Je to dobrý, milující a poctivý člověk, který ví, čeho chce v životě dosáhnout, a dokáže o tobojovat. Tomu bys možná i rozuměla, ale on by na rozdíl od tebe na cestě za svým nikdy nikomuneublížil. Miluje mě. A já…“ Ta slova přišla jako jasné a prosté zjevení: „Já miluju jeho.“

„On tě miluje?“ Margerite nevěřícně vybuchla. „Teď vidím, že jsi přišla o zdravý rozum. Proboha, Sydney,snad nevěříš všemu, co chlap řekne v posteli?“

„Věřím tomu, co řekne Michail. Teď na mě čeká a máme před sebou dlouhou cestu.“

Margerite s hlavou hrdě vztyčenou odpochodovala ke dveřím, kde se naposledy ohlédla přes rameno.

„Zlomí ti srdce a ještě z tebe udělá husu. Ale možná to potřebuješ.“

Když za sebou práskla dveřmi, Sydney bezmocně klesla na opěradlo gauče. Michail bude muset ještě

chvíli počkat.

S rukama v kapsách přecházel sem a tam kolem výtahů v garáži. Jeho myšlenky byly černé jako smůla.

Když se dveře konečně otevřely, vrhl se k Sydney.

„Jsi v pořádku?“ Vzal její tvář do dlaní. „Zdá se, že ne.“

„Ale ano. Rodinné hádky ale nikdy na náladě nepřidají.“

Pro něj byly rodinné hádky jako jízda na kolotoči. Mohly ho rozžhavit doběla, ale nakonec také rozesmát.

Nikdy by ho však nevyčerpaly tak jako teď ji. „Jestli chceš, můžeme jít nahoru a počkat do rána, až ti

bude líp.“

„Ne, radši pojedeme.“

„Moc mě to mrzí.“ Políbil ji na obě ruce. „Nerad bych způsobil zlou krev mezi tebou a tvou matkou.“

„To přece není tvoje vina.“ Opřela se mu hlavou o prsa a byla vděčná za útěchu jeho paží. „Byly to staré,dlouho potlačované problémy, které teď jen vypluly na povrch. Nechci o tom mluvit.“

„Příliš toho přede mnou tajíš, Sydney.“

„Já vím. Promiň.“ Zavřela oči. Cítila napětí v žaludku a sucho v hrdle. Ne, nemohlo být tak obtížné ta slovavyslovit. „Miluju tě, Michaile.“

Ruka, kterou ji konejšivě hladil ve vlasech, se zastavila, a pak zajela do jejích vlasů, aby jí mohl zaklonithlavu dozadu a pohlédnout do očí. „Takže jsi přestala být tvrdohlavá.“ Jeho hlas přetékal něhou. Mezipolibky, kterými zasypal její ústa, jí šeptal konejšivá slůvka. „Až budeme na cestě, ještě mi to zopakuješ.

Rád to poslouchám.“

Se smíchem se zavěsila za jeho paži. „Tak dobře.“

„A až budeš řídit ty, budu to říkat zase já.“

Udiveně se zarazila: „Já budu řídit?“

„Ano.“ Otevřel jí dvířka na straně spolujezdce. „Já první a pak mě vystřídáš. Máš řidičák?“

Trochu váhavě se rozhlédla po palubní desce. „Mám.“

„A nebojíš se?“

Pohlédla do jeho škádlivé tváře. „Ne, dnes večer se nebojím ničeho.“

Před cihlovým domem v Shepherdstownu zaparkovali až po půlnoci. Vzduch tu byl chladnější. Nahvězdami poseté obloze nebyl jediný mráček. Sydney spala s hlavou opřenou o ruku. Vzpomněl si, s jakourozkoší si za New Jersey sedla za volant. Řídila až do Delaware, ale za hranicí s Marylandem si zasevyměnili místa a ona usnula, jako by ji do vody hodil.

Vždycky někde hluboko v sobě věděl, že jednou bude tak hle milovat. Že potká ženu, která proměnínerovnou a hrbolatou dráhu jeho života v hladký, uzavřený kruh. Teď byla vedle něj a tiše oddechovala,zatímco uháněli po klidné silnici.

Když na ni pohlédl, dokázal si představit, jak bude vypadat jejich život. Možná to neviděl zcela ostře. Také

nečekal, že budoucnost bude bez překvapení. Dovedl si ale představit, že se ráno bude budit vedle ní vložnici ve velkém domě, do kterého se spolu nastěhují. Viděl ji, jak se večer vrací domů, buď rozmrzelá,nebo spokojená s úspěchy dne. Budou spolu sedět a povídat si o své práci.

Jednoho dne počne dítě a on si bude moci sáhnout, jak se jejich syn či dcerka hýbá v jejím břiše. Jejichdomov bude plný dětí a oni se budou radovat z toho, jak rostou.

To ale trochu předbíhal. Došli za tak krátkou dobu hodně daleko a on si chtěl vychutnat každý okamžik.

Sklonil se k ní a přitiskl rty na její spící tvář. „Přejel jsem s tebou několik států, miláčku.“ Zavrtěla se aospale zamumlala. „Devatero hor a devatero řek. Dej mi pusu.“

Probudila se horkým dotykem jeho úst. Na kůži cítila svěží noční vánek, ve kterém se vznášela vůně růží.A v jejích útrobách rostla zrovna tak něžná a sladká touha.

„Kde to jsme?“

„Podle cedule u silnice je to divoká a úchvatná Západní Virginie.“ Jemně ji políbil. „Zítra mi řekneš, jestli je

to pravda.“

Pro ni však bylo každé místo divoké a úchvatné, když tam byla s ním. Ovinula pažemi jeho urostlá záda.

Zavzdychal slastí a vzápětí sykl bolestí, když se udeřil o řadicí páku do zvláště citlivé části těla. „Asistárnu. Svést ženu v autě už není tak snadné, jak to bývalo.“

„Vážně? Zrovna jsem si říkala, že si nevedeš špatně.“

Uvědomil si příjemné napětí ve slabinách a na okamžik tu možnost zvažoval, pak však zakroutil hlavou.„Mám nahnáno, protože by máma mohla každou chvíli vykouknout z okna. Radši pojď. Najdeme ti snadněkde v domě volnou postel a já se tam pak za tebou přikradu.“

Zasmála se a oba se toporně vysoukali z auta. „Teď mám nahnáno já.“ Odhrnula si vlasy z tváře apohlédla na obrovský cihlový dům. V oknech v přízemí svítilo zlatavé světlo. Kolem stálo několik vzrostlých

listnatých stromů a od ulice ho odděloval úhledný živý plot.

Když Michail vyndal zavazadla, vydali se po kamenné cestičce přes svažující se trávník. Kolem nich kvetlyrůže, které jí už při příjezdu zavoněly na uvítanou, a spousta dalších květin. Nebyla to pečlivě udržovanázahrada, ale prostor pro divokou, bujnou vegetaci, která teď ve světle měsíce vytvářela rozpité, matněbarevné skvrny jako na impresionistickém plátně. Kousek od verandy zahlédla stín tříkolky. Světlopřicházející z oken také odhalovalo podezřele rozhrabaný záhon petúnií.

„Řekl bych, že v tomhle má pracky Ivan,“ poznamenal Michail, když si všiml Sydneyina tázavého pohledu.„Jestli má aspoň špetku pudu sebezáchovy, zůstane schovaný, než se zase pojede domů.“

Už na verandu k nim dolehl smích a hudba.

„Zdá se, že jsou ještě vzhůru,“ podivila se Sydney. „Já jsem čekala, že už budou spát.“

„Máme jen dva dny, spát se tu moc nebude.“ Otevřel posuvné dveře a vešel bez klepání. Zavazadlanechal pod schody a vedl Sydney za ruku směrem, odkud přicházely zvuky.

Cítila, jak se jí znovu zmocňuje zažitá, naučená rezervovanost. Nemohla si pomoct. Vychovatelky vinternátních školách jí léta vtloukaly do hlavy, jak mladá dáma z dobré rodiny zdraví cizí lidi. Zdvořile, alechladně. Nenabízí víc než pevný stisk ruky a tiché „těší mě“.

Sotva si stihla oprášit dobré mravy, když se Michail, táhnoucí ji za ruku, vrhl do obýváku.

„Ha, mám tě,“ vykřikl a vrhl se k drobné krásné ženě v rudých letních šatech. Zasmála se, když ji zvedlnahoru a zatočil s ní kolem dokola, až jí bujné černé kadeře vlály na všechny strany.

„Vždycky přijedeš pozdě,“ řekla Nataša. Políbila bratra na obě tváře i na ústa. „Co jsi mi přinesl?“

„Možná pro tebe mám něco v tašce.“ Položil ji na zem a obrátil se k muži u piana. „Staráš se mi o nidobře?“

„Když mě nechá.“ Spence Kimball vstal a potřásl si s Michailem rukou. „Už hodinu vyvádí, kde jsi.“

„Nevyvádím,“ hájila se Nataša a obrátila se k Sydney. Její úsměv byl vřelý, ale první dojem byl trochuzneklidňující. Tak do téhle chladné a odměřené ženy byl Michail bláznivě zamilovaný? „Ještě jsi měnepředstavil své přítelkyni.“

„To je Sydney Haywardová.“ Pobídl ji, aby šla dál. „To je moje sestra, Nataša.“

„Těší mě.“ Sydney jí podala ruku. „Omlouvám se, že jsme se opozdili. Je to moje vina.“

„Jen jsem si dělala legraci. Chovejte se tu jako doma. Naši rodinu už znáte.“ Stáli v hloučku kolemMichaila, jako by se neviděli léta. „A tohle je můj manžel, Spence.“

Ten už ji přicházel přivítat. Pohled v jeho očích byl mile překvapený. „Sydney? Sydney Haywardová?“

Obrátila se k němu se svým nacvičeným úsměvem, který se však proměnil ve výraz upřímné radosti.„Spence Kimball! To mě ve snu nenapadlo!“ Srdečně si potřásli rukama. „Matka mi říkala, že sesodstěhoval na jih a znovu oženil.“

„Vy se už znáte?“ poznamenala Nataša a vyměnila si pohled s matkou, která právě přinášela sklenky vína.

„Znám Sydney od doby, kdy byla tak stará jako Freddie,“ vysvětloval Spence, který mluvil o své nejstaršídceři. „Neviděl jsem ji od…“ Zarazil se, když si uvědomil, že ji naposledy viděl na její svatbě. Spence sicenebyl v posledních letech příliš ve styku s newyorskou lepší společností, ale dobře věděl, že to manželství

se rozpadlo.

„No, je to už dávno,“ zamumlala Sydney, která jeho odmlčení správně pochopila.

„Jak je ten svět malý,“ přidal se Jurij a otcovsky poplácal Spenceho po zádech. „Sydney je majitelem

domu, kde bydlí Michail. Než si ho začala všímat, nebyl ve své kůži.“

„To není pravda.“ Na protest vzal Michail otcovu skleničku a dolil do ní zbývající vodku. „Teď jsem zato v

sedmém nebi. Přesvědčil jsem ji, že je do mě blázen.“

„Všichni z bezpečnostních důvodů couvnout,“ zavelela Rachel, „jeho ego se už zase nafukuje.“

Michail na obranu chytil sestru za nos. „Řekni jim, že jsi do mě blázen,“ přikázal Sydney, „aby to ta drzá

holka musela vzít zpátky.“

Alex se ji pokusil nezištně zachránit: „Pojď sem, Sydney, zlatíčko, a posaď se vedle mě. Já jsem skromný

a nenápadný.“

„Přestaň si dělat z hosta srandičky.“ Naďa vyslala k Alexovi přísný, varovný pohled. „Nejste po cestě

unavená?“ „Trochu. Já –“

„Promiňte.“ Nataša byla hned na její straně. „Samozřejmě, že musíte být unavená. Ukážu vám váš pokoj,“řekla a odvedla ji ven z obýváku. „Můžete si odpočinout a vrátit se dolů za námi. Hlavně se tu chovejte

jako doma.“

„Děkuju,“ odpověděla Sydney. Než stihla vzít svůj kufřík, Nataša ho zvedla. „Je hezké, že jste mě pozvali.“

Nataša se krátce ohlédla přes rameno. „Jste přítelkyně mého bratra… a jeho přátelé jsou i moji přátelé.“Rozhodně však nehodlala nechat dnes večer Spenceho spát, dokud z něj nevydoluje všechno, co o ní ví.

Na konci chodby zavedla Sydney do malého pokojíku s úzkou starobylou postelí se sloupky v rozích. Na

naleštěné dubové podlaze leželo několik vybledlých koberečků. Ve staré lahvi na stolku u okna byloněkolik stonků hledíku a další květiny ji vítaly z truhlíků na římse.

„Doufám, že tu budete mít pohodlí.“ Nataša položila kufřík na prádelník v nohách postele.

„Je to tu kouzelné.“ Pokoj voněl po cedrovém šatníku a po růžových lístcích naaranžovaných v misce nanočním stolku. „Slyšela jsem, že Spence vyučuje hudbu na univerzitě.“

„Pracuje na Shepherd College. A znovu skládá.“

„To je báječné. Má úžasný talent.“ Trochu rozpačitě přejela prstem po přehozu. „Pamatuju si Freddii, jeho

dcerku.“

„Už je jí deset.“ Na Natašině tváři se rozzářil úsměv. „Chtěla počkat na Michaila, ale usnula na gauči. Do

postele si vzala Ivana, asi si myslela, že ho tak zachrání před výpraskem. Vyhrabal mi petúnie. Zítra…“

Odmlčela se a nastražila ucho.

„Děje se něco?“

„Ne, ale slyším naši malou Katie.“ Automaticky si položila ruku na prs, kde čekalo mléko. „Vzbudila se na

půlnoční svačinku. Omluvte mě.“

„Samozřejmě.“

Ve dveřích se zastavila.

„Chtěla byste ji vidět?“

Sydney na okamžik nesměle zaváhala, ale pak se jí tvář rozzářila úsměvem. „Ano, moc.“

Z pokoje na druhé straně chodby, o troje dveře dál, se rozléhal stále hlasitější dětský pláč. Místnost

tlumeně osvětlovala lampička ve tvaru růžového mořského koníka.

„Už jsem tady, zlatíčko.“ Vyndala dítě z postýlky za něžného konejšení ve dvou jazycích. „Máma ti dá

papání.“ Křik ubral na decibelech a Nataša se otočila ke Spenceovi, který se objevil na prahu. „Už jsem u

ní. Je jen počuraná a má hlad.“

On ale stejně musel jít dál. Nikdy se nemohl dost vynadívat na jejich miminko, tu malinkou, ale dokonalou

podobu ženy, kterou miloval jako vlastní život. Políbil Natašu na tvář a pohladil dcerku po hlavičce. Pláč

vystřídalo hltavé pití.

„Vždyť ty se jen předvádíš před tetou,“ řekla Nataša se smíchem.

Sydney dojatě sledovala, jak se oba mazlí s děťátkem. Pohled, který si vyměnili nad jeho hlavičkou, tak

přetékal něhou a láskou, až jí vhrkly slzy do očí. Raději vyklouzla z ložnice a nechala je o samotě.

Krátce po sedmé ráno ji vzbudil štěkot, bláznivý smích a hihňání ze zahrady. S nespokojeným zamručenímse otočila a zjistila, že postel je prázdná. Michail v noci splnil svůj slib a vplížil se do její ložnice. A ani jeden z nich se v úzké posteli až do úsvitu

moc nevyspal.

Teď však byl pryč.

Převalila se zas na druhou stranu a přikryla si hlavu polštářem, aby se schovala před tím randálemzvenku. Bylo to však marné, a tak to vzdala. Rezignovaně se vysoukala zpod peřiny a natáhla si župan.Když otevřela dveře, zjistila, že z pokoje naproti právě vychází Rachel.

Dvě rozcuchané ženy si vyměnily rozespalé pohledy. Rachel zívla jako první.

„Až já budu mít děti,“ prohlásila, „nebudou smět v sobotu ráno vylézt z postele před desátou. V neděli až

v poledne. A to jen za podmínky, že mi přinesou snídani do postele.“

Sydney se opřela o rám dveří.

„Hodně štěstí.“

„Jen kdybych na ně tak netrpěla.“ Znovu zívla. „Máš čtvrťák?“

Sydney, která ještě nebyla tak úplně vzhůru, automaticky prohledala kapsy županu. „Ne, bohužel.“

„Tak chvíli počkej.“ Rachel zmizela v pokoji a za okamžik se vynořila s mincí. „Hlava, nebo orel?“

„Prosím?“

„Hlava, nebo orel? Kdo vyhraje, jde první do sprchy. Kdo prohraje, musí dojít dolů pro kafe.“

„Ach tak.“ Nejprve se málem zdvořile nabídla, že se postará o tu kávu, pak si však představila proudy

teplé vody. „Orel.“

Rachel vyhodila minci, zachytila ji na hřbetu ruky a ukázala ji soupeřce.

„Sakra. S mlékem a s cukrem?“

„Bez.“

„Za deset minut,“ slíbila Rachel a vydala se ke schodišti. Pak se však zastavila a rozhlédla, zda jsou samy.

„Když je to mezi čtyřma očima, opravdu jsi blázen do Michaila?“ „Mezi čtyřma očima, jsem.“

Rachel se spiklenecky usmála. „No, proti gustu žádný dišputát.“

Neuběhlo ani půl hodiny a Sydney, osvěžená a probuzená sprchou a kávou, se vydala dolů. Podle hluku,vycházejícího z kuchyně, snadno odhadla, že se tam sešla většina rodiny.

Nataša stála u sporáku v šortkách a tričku. Jurij seděl u stolu, ládoval se palačinkami a dělal obličeje nahihňající se batole v chodítku. Alex seděl s hlavou v dlaních a jen něco zabručel, když mu matka přistrčila

hrnek kávy pod nos. „Ááá, Sydney.“

Na Jurijův hlučný pozdrav Alex sykl bolestí. „Tati, měj trochu ohledů k umírajícím.“

Otec ho však jen přátelsky poplácal po rameni. „Vy si pojďte sednout ke mně,“ vyzval Sydney, „aochutnejte Tániny palačinky.“ „Dobré ráno,“ řekla Nataša, zatímco Naďa dolila Sydney kávu do přineseného šálku. „Omlouvám se za své

nevycválané děti a toho čokla, kteří vyburcovali celý dům za kuropění.“ „Děti musí nadělat trochu hluku,“ řekl Jurij shovívavě. Katie mu vyjádřila podporu tím, že vesele vypískla a

několikrát třískla chrastítkem o pultík před sebou. „Takže už jsou všichni vzhůru?“ Sydney se posadila za stůl. „Spence ukazuje Michailovi, jaký postavil gril,“ vysvětlila Nataša a položila na stůl talíř s horou palačinek.

„Honí si triko, jak zvládl tu chlapskou práci, a Michail mu přizvukuje. Vyspala ses dobře?“

Sydney si vzpomněla na Michaila a horečně se snažila nezčervenat. „Ano, díky. Ale prosím vás –“ spustila

na protest, když Jurij přendal skoro celý kopec palačinek na její talíř.

„Ať máte energii,“ zamrkal na ni.

Než stihla něco namítnout, přehnalo se kolem ní jako blesk mrně s kudrnatou hlavičkou. Jurij ho chytl,

zvedl si ho na klín.

„To je můj vnuk, Brandon. Je to malý netvor. Ale já jsem obr a takové jako on jím k snídani. Ňam ňam!“

Asi tříletý chlapec se se smíchem svíjel a zmítal v dědečkově náruči. „Tati, pojď se podívat, jak jezdím na

kole! Pojď se podívat!“

„Máme návštěvu,“ řekla mu Naďa mírně. „Tak ukaž, že se umíš chovat.“

Brandon se opřel hlavou o dědečka a dlouze, pátravě se na Sydney zadíval. „Můžeš se taky přijít podívat,“

pozval ji velkoryse. „Máš pěkné vlasy. Jsou skoro jako Lucyiny.“

„To je velmi velký kompliment,“ upozornila ji Nataša. „Lucy je naše kočka. Slečna Haywardová se přijde

podívat později, Brandone. Nech ji v klidu se nasnídat.“

„Mami, dívej se.“

Nataša pohladila synka po rozčepýřené kštici. „Za chvíli. Řekni tatínkovi, že mi musí skočit do krámu.“

Jurij si vnoučka vysadil na ramena, až chlapec vypískl smíchem a chytil se dědečka, který vstal od stolu,

pevně za vlasy.

„Tati, dívej se, jak jsem velikej,“ křičel Brandon, když vyšli ze dveří.

„Přestane ten spratek někdy vřískat?“ chtěl vědět Alex.

„Ty jsi nepřestal do dvanácti,“ zpražila ho Naďa a navrch mu věnovala láskyplné plácnutí utěrkou.

Sydney, které ho přišlo trochu líto, vstala a dolila mu kávu. Popadl ji za ruku a s hlučným mlasknutím ji

políbil. „Jsi královna mezi ženami, Sydney. Utečme spolu.“

„To tě budu muset zabít?“ obořil se na něj Michail, který právě vešel do kuchyně.

Alex se na něj zašklebil. „Můžeme o ni zápasit. Dáme si páku, silnější vyhrává.“

„Proboha, chlapi jsou taková prasata,“ poznamenala Rachel, která právě vešla protějšími dveřmi.

„Proč?“ ozval se tenký hlásek. Na prahu za Michailem se objevilo hezké, zlatovlasé děvčátko.

„Protože si, Freddie, myslí, že když nemají mozky, tak mohou všechno vyřešit svaly.“

Michail si nevšímal sestřiných urážek, odstrčil talíře stranou a sedl si s loktem zapřeným o stůl. Alex se

zašklebil a několika ukrajinskými pokřiky ho vyzval na souboj. Jejich ruce se do sebe pevně zaklesly.

„Co to dělají?“ zajímala se Freddie.

„Blbnou,“ povzdechla si Nataša a vzala Freddie kolem ramen. „Sydney, to je naše nejstarší dcerka,

Freddie. Freddie, to je slečna Haywardová, Michailova přítelkyně.“

Sydney, mírně vyvedená z rovnováhy tím, že se o ni zápasí, se zpoza Michaila usmála na holčičku.

„Ráda tě zase vidím, Freddie. Minule jsi byla ještě v kočárku.“

„Vážně?“ Freddie nevěděla, zda si nejprve prohlídnout Sydney, nebo se dívat na Michaila a Alexe. Seděli s

rukama zakleslýma do sebe, svaly paží napjaté.

„Ano, já…“ koktala Sydney, když jí Michail na zlomek vteřiny pohlédl do očí. „Znala jsem se s tvým tátou,když jste ještě bydleli v New Yorku.“

Od zápasníků se ozývalo stále vzrušenější mručení a chroptění. Rachel v klidu seděla na druhém koncistolu a pochutnávala si na palačinkách. „Podej mi sirup,“ přikázala Michailovi, který jí ho volnou rukoupřistrčil.

Nalila si na talíř štědrou dávku. „Mami, chceš si po snídani zajít na procházku do města?“

„To by bylo hezké.“ Nada, nevšímajíc si svých synů, začala skládat nádobí do myčky. Tenhle druhzápolení snášela mnohem raději než to válení se po podlaze, kterým řešili své spory v dětství. „Můžemevzít Katie v kočárku, jestli chceš, Natašo.“

„Půjdu s vámi a stavím se v krámě.“ Nataša si umyla ruce. „Mám ve městě hračkářství,“ vysvětlila Sydney.

„Ach, opravdu?“ Sydney nemohla odtrhnout oči od obou bratrů. Kdyby se jí Nataša svěřila, že má nazahradě malou raketovou základnu, asi by řekla jen „to je roztomilé“.

Sestry s matkou se na sebe spiklenecky usmály a Naďa si sentimentálně začala představovat romantickoupodzimní svatbu. „Chtěla byste ještě trochu kávy?“ zeptala se Sydney.

„Ach, já –“

Michail s triumfálním pokřikem připlácl pravici svého bratra na stůl, až nádobí nadskočilo. Freddie nadšenězatleskala a její malá sestřička se neméně nadšeně pokusila ji napodobit.

Alex si s blaženým úsměvem protáhl ztuhlé prsty. „Pro tentokrát jsi vyhrál.“

„Najdi si vlastní holku.“ Než se Sydney vzmohla na odpor, vzal ji Michail do náruče, vtiskl jí na ústadráždivě slaný polibek a odnesl ji z místnosti.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Víš, že jsi mohl taky prohrát?“

Michail, pobavený Sydneyiným rozhořčením, ji jen vzal kolem pasu a vedl ji dál po příkré zahradnícestičce.

„Ale neprohrál jsem!“

„Jde o to –“ Bezmocně si povzdechla. Už přes hodinu se snažila vtlouct do té jeho dubové hlavy trochumorálky. „Jde o to, že jste o mě s Alexem zápasili, jako kdybyste se vsadili o pár piv.“

Jeho samolibý úsměv se ještě víc rozzářil. Pár piv by si dal kdykoli, ale nebylo to nic ve srovnání s užaslýmpohledem v jejích očích, když zírala na jeho bicepsy. Mužský má přece taky právo na trochu marnivosti,

nebo snad ne?

„A pak,“ pokračovala tlumeným hlasem, protože za nimi i před nimi šli ostatní, „pak jsi mě zvedl dovzduchu před vlastní matkou.“

„Vždyť se ti to líbilo.“

„To tedy –“

„Ale ano,“ přerušil ji, když si vzpomněl, jak bezmocně roztála, když ji na zadní verandě doopravdy políbil.„A mimochodem, mně taky.“

Přísně potlačila úsměv. Nemohla přiznat, jak opojné vzrušení cítila, když ji zvedl v náručí jako nějakýbarbar, táhnoucí válečnou kořist do své jeskyně.

„A co když jsem fandila Alexovi? Zdědil po vašem otci velké kouzlo.“

„Všichni Stanislaských jsou okouzlující,“ ujistil ji, aniž by se ho to jakkoli dotklo. Sklonil se, aby jí utrhl

sedmikrásku z trávníku vedle cestičky. „Vidíš?“

„Hmm.“ Přidržela si kvítek u nosu. Snad bylo na čase změnit téma. „Mám radost, že jsem zase viděla

Spenceho. Když mi bylo asi patnáct, strašně jsem se do něj zabouchla.“

Michail s přimhouřenýma očima pohlédl na švagrova záda. „Vážně?“

„Vážně. Tvoje sestra je šťastná žena.“

Rodinná hrdost však byla na prvním místě. „On může být šťastný, že ji dostal.“

Tentokrát se už úsměvu neubránila.

„Oba máme pravdu.“

Brandon, kterého přestalo bavit vést se s maminkou za ruku, odběhl za nimi. „Musíš mě nést,“ oznámilstrýčkovi.

„Musím?“

Brandon kategoricky přikývl a pokusil se vylézt Michailovi na nohy jako opičák na strom. „Jako mě nosí

děda.“

Michail chlapce k jeho nemalému potěšení zvedl a chvíli ho nesl vzhůru nohama.

„Vždyť vyhodí snídani,“ křikla na ně Nada.

„Tak mu dáme novou.“

Hodil si však synovce do bezpečnější polohy na záda a klučina, s tvářemi červenými vzrušením, se usmál

na Sydney od ucha k uchu.

„Už mi jsou tři,“ informoval ji vážně. „Umím se sám oblíknout.“

„To umíš moc pěkně.“ Pobaveně poklepala na jeho nohu v tenisce. „Budeš slavný skladatel jako tatínek?“

„Ne, já budu vodojem. Ty jsou největší.“

„Ach tak.“ Poprvé v životě se setkala s tak velkými ambicemi u tak malého dítěte.

„Ty bydlíš se strejdou Michailem?“

„Ne,“ odpověděla rychle.

„Ještě ne,“ opravil ji Michail stejně rychle a vítězoslavně se na ni zašklebil.

„Ale dalas mu pusu,“ namítl Brandon bystře. „Jak to, že nemáte žádné děti?“

„Už bylo dost otázek,“ přispěchala Nataša na pomoc a sundala synka Michailovi ze zad. Ten řičel

hurónským smíchem.

„Ale já chci jen vědět –“

„Chceš toho vědět moc,“ umlčela ho Nataša mlaskavým polibkem na tvář. „Teď by ses ale mohl spokojit stím, že si můžeš vybrat v krámě jedno malé autíčko.“ Bezdětnost jeho strýce ho rázem přestala trápit. Jeho čokoládově hnědé oči zbystřily. „Jakékoli autíčko?“

„Jakékoli malé autíčko.“

„Ale opravdu jsi mi dala pusu,“ připomněl Michail Sydney, zatímco Brandon začal s matkou diskutovat o

tom, co to znamená malé. Sydney Michaila umlčela jediným šťouchancem do žeber.

Městečko s příkrými ulicemi a útulnými krámky bylo pitoreskní. Natašino hračkářství bylo rozkošné, plné

rozmanitého zboží od nablýskaných angličáků až po načinčané porcelánové panenky a hrací skříňky.

Na pochůzkách po starožitnictvích, uměleckých obchůdcích a buticích se Michail ukázal jako skvělá

společnost. Ani nevěděli, jak se jim zbytek rodiny ztratil z očí. Teprve když byl čas vrátit se k Natašinu

domu na kopci, začal si Michail s náručí plnou balíčků stěžovat.

„Jak jsem si kdy mohl myslet, že jsi rozumná ženská?“ „Protože jsem.“

Zamumlal jednu z mála ukrajinských frází, kterým už rozuměla.

„Jestli jsi rozumná, tak proč jsi tohle všechno kupovala? Jak to podle tebe dostaneme zpátky do New

Yorku?“

Marnivě si pohladila nové náušnice. Smaltované hvězdičky se rozhoupaly. „Jsi tak chytrý! Vždyť ty už

něco vymyslíš.“

„Teď se mi snažíš zalichotit a udělat ze mě hlupáka jednou ranou.“

Usmála se. „To ty jsi mi koupil tu porcelánovou dózičku.“

Bezmocně zakroutil hlavu. Prohlížela si tu oválnou nádobku zdobenou reliéfem ženské tváře celých deset

minut. Bylo jasné, že se do ní zamilovala a že přemýšlí, zda si ji dopřát.

„Vždyť ses od ní nemohla odtrhnout.“

„Já vím.“ Natáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Děkuju.“

„Až budeš sedět pět hodin v autě s touhle hromadou na klíně, už mi děkovat nebudeš.“ Když došli k

domu, Ivan s ocasem staženým mezi nohama se k nim rozběhl přes trávník, se dvěma kočkami v patách.

Michail si zhluboka povzdechl.

„Ten pes je rodině jen pro ostudu.“

„Chudinka.“ Sydney strčila Michailovi svůj balíček a s nataženou rukou si sedla do dřepu. „Ivane! Pojď

sem!“

Voříšek zavětřil naději na záchranu, v ostrém úhlu změnil směr a vystřelil k ní. Sydney k sobě přitiskla

chlupaté tělíčko a kočky se lstivě posadily opodál a začaly si jakoby nic lízat tlapky.

„Schovává se ženské za sukněmi,“ řekl Michail opovržlivě.

„Je to ještě štěně. Běž si dát radši s bráchou páku.“

Se smíchem ji nechal konejšit vyděšeného psíka. Za chvíli se zpoza domu vynořila zadýchaná Freddie.

„Tady je.“

„Honily ho kočky,“ vysvětlila Sydney, když se Freddie sklonila, aby Ivana podrbala na břiše.

„Jen si hráli. Máš ráda pejsky?“ zeptala se.

„Ano.“ Sydney nemohla odolat, aby nezabořila tvář do chundelatého kožíšku. „Moc.“

„Já taky. I kočky. Lucy a Desi máme už dlouho. Teď se snažím mamku přemluvit, abychom si pořídilištěně.“ Pohladila Ivana a pohlédla k vyhrabaným petúniím. „Myslela jsem, že kdybych možná dala dopořádku ten záhonek…“

Sydney dobře věděla, jaké je to být malé děvčátko, které touží po zvířátku. „To je dobrý začátek. Chceš

pomoct?“

Následující půlhodinu strávila zachraňováním toho, co se ještě zachránit dalo, a protože v životě nazahrádce nepracovala, ochotně poslouchala Freddiiny instrukce. Štěně se od nich nehýbalo a roztřáslo sestrachy pokaždé, když se jim kočky přišly otřít o nohy a říct si o pohlazení.

Když byla práce hotová, nechala Sydney Ivana ve Freddiině péči a šla se umýt. Ještě nebylo ani poledne, a ona toho už tolik zažila: poprvé v životě byla hlavní cenou v zápasu, líbala sena ulici, pracovala na zahrádce a seděla na trávníku se štěnětem na klíně. Kdo ví, co ji tenhle víkend ještěčeká! Křik a smích ji přilákal k oknu, vedoucímu z obývacího pokoje na zahradu. Tam probíhal zápas v softbalu

a Rachel právě nadhazovala. Alex začal o něčem ostře debatovat s matkou, ta však, s Brandonem na

kolenou, byla jako rozhodčí naprosto neoblomná.

Netrvalo dlouho a sportovní zápas se zvrhl ve zcela nesportovní rvačku a chumel lidských údů válející se

po trávníku. Brandon s vítězoslavným pokřikem skočil rovnou doprostřed a vylezl otci na hřbet.

Sydney snad nikdy nic nikomu tolik nezáviděla.

„Nedokážeme hrát, abychom se nakonec nepoprali,“ ozvala se za ní Nataša, která před chvilkou ukolébala

dcerku k spánku. „Je to rozumné, dívat se z bezpečné vzdálenosti.“

Když se k ní však Sydney otočila, viděla, že se jí v očích lesknou slzy.

„Ale ne!“ Rychle k ní přistoupila a vzala ji za ruku. „Vždyť oni to tak nemyslí.“

„Já vím.“ Zčervenala rozpaky. Zoufale se snažila potlačit slzy. „Ale bylo to jako dívat se na nějaký krásný

obraz nebo poslouchat krásnou hudbu. Nechala jsem se unést.“

Nic víc jí nemusela vysvětlovat. Poté co Spence Nataše vysvětlil, z jakého rodinného zázemí Sydneypochází, bylo jí jasné, že nikdy nepoznala radost rodinných utkání, žertovných rvaček nebo

temperamentních hádek. „Ty ho opravdu miluješ.“

Sydney nevěděla co říct. Na tu tichou větu nešlo odpovědět tak snadno jako na Rachelinu lehkovážnou

narážku toho rána.

„Ne, nic mi do toho není,“ pokračovala Nataša. „Moc mi na něm ale záleží. A jemu zase na tobě, to vidím.

Není to pro tebe muž, se kterým se chceš jen pobavit?“ „Ne, ne, to není.“

Nataša znovu pohlédla ven a spočinula pohledem na svém manželovi, který právě čelil útokům Freddie a Brandona najednou. Ještě před pár lety by se neodvážila doufat, že ji v životě potká tolik radosti. „Neděsítě Michail někdy?“

Sydney to chtěla automaticky popřít, pak však zamyšleně řekla: „Někdy mě děsí síla jeho emocí. Prožíváje tak přirozeně, není pro něj těžké se v nich vyznat ani je dát najevo. Někdy je na mě příliš intenzivní.“

„On je to, co cítí,“ řekla Nataša prostě. „Chtěla bys vidět jeho práce?“ Nečekala na odpověď a zamířila kpolicím, na kterých tančily drobné malované figurky. Některé z nich tak miniaturní, až bylo stěží uvěřit, žeje vytvořila lidská ruka.

Perníková chaloupka, stříbrná věž, ve které sedí kráska s vlasy spuštěnými z okna, postel s nebesy, ukteré klečí princ a sklání se nad Šípkovou Růženkou.

„Tohle mi přinesl včera.“ Nataša zvedla figurku pradleny u kolovrátku. Kolem ní byla stébla slámy akousky zlata. „To je mlynářova dcera, která přede zlato.“

„Všechny jsou krásné. Mají vlastní kouzelný svět.“

„Michail má kouzlo,“ souhlasila Nataša. „Mně vyřezává pohádky, protože jsem se podle nich učila anglicky.Některé z jeho prací jsou silnější, erotičtější, některé mohou děsit. Ale vždycky jsou pravdivé. Vždycky jeto něco, co vychází z něj, stejnou měrou jako z toho dřeva či kamene.“

„Snažíš se mi ukázat, že je citlivý, ale to není nutné. V životě jsem nepoznala nikoho citlivějšího.“

„Myslela jsem, že se možná bojíš, aby ti neublížil.“

„Ne,“ řekla Sydney tiše. V duchu právě myslela na to, jak bohaté musí být srdce člověka, který dokáže

vytvořit takovou krásu. „Bojím se, abych neublížila já jemu.“

„Sydney –“ V tom je však vyrušilo bouchnutí dveří a čísi kroky v chodbě.

Sydney to uvítala. Svěřování intimních pocitů pro ni bylo naprosto nové a vůbec se necítila volně. A nejvíc

ji udivovalo, že se svěřila ženě, kterou neznala ještě ani celých čtyřiadvacet hodin.

Odpoledne příjemně ubíhalo. Dospělí i děti se trousili do domu a zase ven, hluční a špinaví, až nakonec

Naďa rázným příkazem vyklidila kuchyni.

„Jak to, že oni si sedí ve stínu s flaškou piva a my se tady plahočíme u plotny,“ bručela Rachel nad

brambory, které škrabala s profesionální zručností.

„Protože,“ řekla Naďa, která právě dávala vařit dva tucty vajec, „tady by jen oždibovali jídlo a překáželi.“

„To je sice pravda, ale –“

„Budou po nás muset uklidit,“ uklidňovala ji Nataša.

„Kdyby tu byla Vera, nedělali by ani to.“

„Naše hospodyně,“ vysvětlila Nataša Sydney, zatímco krájela horu zeleniny. „Je u nás už celé roky. Teď

jela na měsíc se sestrou na dovolenou. Mohla bys vyprat to víno?“

Sydney poslušně plnila instrukce, myla ovoce a občas něco zamíchala. Věděla však velmi dobře, že

pracuje jako kuchtík pro tři velmi zdatné šéfkuchařky.

„Můžete udělat vejce po ďábelsku,“ řekla Naďa laskavým hlasem, když viděla, jak je Sydney ztracená.

„Vajíčka brzy vychladnou.“

„Já, ehm…“ Zděšeně pohlédla na cedník vajec, která právě prala pod proudem vody. „Nemám tušení jak.“

„Maminka vás nenaučila vařit?“ Nadin hlas nezněl rozzlobeně, spíš nevěřícně. Považovala za svou

povinnost naučit to všechny své děti, ať se jim to líbilo nebo ne.

„Pokud Sydney věděla, Margerite v životě neuvařila vejce natvrdo, natožpak vejce po ďábelsku.“ Sydneyse nejistě usmála. „Ne, naučila mě objednávat si v restauracích.“

Naďa ji poplácala po tváři. „Až vychladnou, ukážu vám, jak je má Michail nejradši.“ Když do kuchynědolehl z reproduktorů „baby-telefonu“ Katiin pláč, zamumlala několik ukrajinských slov k Nataše, kterápřikývla.

„Sydney, nemohla bys tam skočit?“ Obrátila se k ní s nevinným úsměvem. „Mám plné ruce.“

Sydney překvapeně zamrkala. „Ty chceš, abych přinesla dítě?“

„Prosím.“

Sydney nejistě vyšla z kuchyně.

„Co máš za lubem, Táňo?“ zajímala se Rachel.

„Vždyť ona chce rodinu.“

Rachel vyprskla smíchy. „Tak téhle rodiny bude mít brzy až nad hlavu.“

Děťátko naříkalo opravdu srdceryvně, říkala si Sydney, když spěchala chodbou. Co když je nemocné? JakNatašu vůbec napadlo poslat ji, místo aby šla sama? Anebo možná, když má člověk tři děti, tak už to tak

nebere? Zhluboka se nadechla a vešla do ložnice.

Katie, se zpocenými vlásky přilepenými k hlavičce, svírala okraj postýlky a vřískala. Vratké nožky sotvadržely rovnováhu. Sydney se z její slzami zmáčené tvářičky sama málem rozplakala. Batole k ní vztáhloručky, zakymácelo se a keclo na zadeček na růžové prostěradlo.

„Chudinko malá,“ broukala Sydney, jejíž dojetí náhle přemohlo trému. „Ty ses bála, že nikdo nepřijde?“Zvedla ji a Katie ji zbavila nejistoty tím, že se k ní pevně přimkla. „Ty jsi ale roztomilá!“ Katie ji teďzvědavě pozorovala. „Vypadáš jako strejda Michail, že jo? Ten se styděl, když jsem řekla, jak je krásný,ale tobě by to určitě nevadilo, krasavice!“

Dole v kuchyni, kde se z „baby-telefonu“ zřetelně rozléhal Sydneyin hlas, se tři ženy válely smíchy.

„A jéje.“ Když láskyplně poplácala malý zadeček, rázem odhalila problém. „My jsme se počurali? No,maminka by to zvládla za třicet vteřin, babička taky – ale ty tu nejsou! Co bude teta Sydney dělat?“

Katie přestala fňukat a za zaujatého žvatlání si začala hrát s jejími vlasy. „Tak to zkusíme. Nikdy v životějsem ještě nikoho nepřebalovala,“ řekla a rozhlédla se po pokoji. „Ani jsem nedělala vejce po ďábelsku a

nehrála jsem softbal…“

S hlubokým povzdechem vzala jednu úhledně složenou, pravou bavlněnou plenku. „Tak jdeme na to.

Tady si hajni…“

Když Michail vtrhl s hlučným „nazdar!“ do kuchyně, přivítalo ho ze tří stran naléhavé „pššš!“

„Co je?“

„Sydney přebaluje Katie,“ řekla tlumeně Nataša a pokynula k reproduktoru, který přenášel zvuky zdětského pokoje.

„Sydney?“ Michail zapomněl, že ho poslali pro pivo, a zaposlouchal se.

„Tak, to nejhorší už máme za sebou.“ Katiin zadeček byl čistý a napudrovaný zásypem. Možná až přílišštědře, ale Sydney usoudila, že v tomto případě bude více lépe než méně. Soustředěně svraštila čelo asnažila se, aby nová plenka vypadala v konečné úpravě přesně jako ta stará, pouze byla čistá. „To jeskoro ono, co myslíš?“ Katie třepala nožičkama a hihňala se. „Ty to musíš vědět nejlíp! Tak, teď přicházíto nejtěžší. Nevrť se!“

Ovšem že Katie neposlechla. A čím víc se vrtěla a kopala nožičkama do vzduchu, tím víc se Sydney smálaa mazlila se s ní. Když plenku konečně zavázala a přetáhla přes ni kalhotky, vypadala Katie tak roztomilea tak krásně voněla, že se s ní musela ještě trochu pomazlit. Vyzvedla ji do vzduchu a holčička bez sebeštěstím pištěla a házela sebou. Plenka mírně povolila, ale zůstala více méně tak, jak měla být.

„Tak, princezno, hotovo. Půjdeme dolů za mámou?“

„Mama,“ vykřikla a nadskočila Sydney v náručí. „Mama.“

Čtyři dospělí v kuchyni od sebe odskočili, odkašlali si a tvářili se jakoby nic.

„Promiňte, že to tak dlouho trvalo,“ omlouvala se hned ve dveřích. „Ale byla počuraná.“ Všimla si Michailaa zastavila se, s tváří přitisknutou na Katiinu hlavičku.

Když se jejich pohledy setkaly, zrudla a podlomila se jí kolena. Jak si vůbec mohl dovolit dívat se na nitakhle před svou matkou a sestrami?

„Já ji vezmu.“ Když došel k nim a napřáhl ruce, Katie se mu vrhla do náručí. Aniž by spustil oči ze Sydney,

otřel se o dětskou tvářičku a s přirozenou lehkostí ji přivinul k sobě. „Pojď ke mně.“ Než se Sydney stihlabránit, přitáhl si ji k sobě a vtiskl ji rovnou na ústa polibek. Katie, která byla na takové věci zvyklá, jenvýskala a máchala ručičkama.

Pomalu, s hypnotizujícím úsměvem se od ní odtrhl a zamířil i s Katie ze dveří. „Pro to pivo se vrátím,“slíbil, než dveře za sebou přibouchl.

„Tak,“ Naďa vzala omráčenou Sydney za ruce. „A teď ta ďábelská vejce.“

Když Sydney v neděli večer se smíchem odemykala dveře svého bytu, slunce právě zapadalo. Nikdy vživotě se za dva dny tolik nenasmála. Položila balíčky, které nesla v náruči, na gauč, a Michail zabouchldveře.

„Ten kufr je těžší, než když jsme odjížděli,“ řekl vyčítavě, když ho pokládal na zem.

„Je v něm pár věcí navíc,“ řekla s úsměvem a spěchala k němu, aby ho mohla obejmout kolem pasu. Bylto báječný pocit, vědět, že jí objetí hned oplatí.

Pokusila se mu poděkovat v jeho jazyce.

„Trochu jsi to zkomolila, ale není zač.“ Políbil ji na obě tváře. „A tohle, to je tradiční pozdrav na přivítanounebo na rozloučenou.“

„Já vím.“ Na rozloučenou ji všichni členové jeho rodiny políbili na tváře. Nebyl to ten chladný, formálnírituál, na který byla zvyklá, ale doteky pevně přitisknutých rtů, doprovázené láskyplným objetím. Jen Alexse nespokojil s polibkem na tváře.

„Tvůj brácha dobře líbá.“ Pokusila se o vážný obličej a oplatila mu lehkým, ale něžným dotekem na tvářejeho „pozdravné“ polibky. „Asi je to u vás dědičné.“

„Líbilo se ti to?“

„Abych pravdu řekla…“ Vrhla na něj svůdný pohled zpod dlouhých řas. „Má určitý styl.“

„Je to teprve kluk,“ zamumlal Michail, ačkoli Alex nebyl ani o dva roky mladší.

„Ale ne.“ Klokotavě se zasmála. „Alex není žádný malý kluk, ale i tak musím uznat, že v tomhle máš mírný

náskok.“ „Jen mírný?“

Zavěsila se mu kolem krku. „Jako řezbář určitě víš, že záleží na každém milimetru, pokud do sebe majídvě věci přesně zapadnout.“

Přitiskl si její boky pevněji k sobě.

„Takže já ti padnu?“

Blaženě se usmála, když ji odměnil lehkým polibkem na čelo. „Ano, zdá se, že mi padneš.“

„A líbám lépe než Alex?“

Dech jí uvízl v hrdle, když pokryl její spánky a lícní kosti motýlími polibky. „Máš mírný náskok.“

Než se zmohla na víc, zmocnil se jejích úst a ona mu se slastným sténáním, tlumeným jeho dobyvačným

polibkem, oplácela jeho vášeň beze zbytku.

„Takže…“ Michail, jehož vzrušení mu už nenechávalo mnoho času, ji strhl do náruče. „Asi ti budu muset

teprve ukázat, co ve mně je.“

Sydney se k němu přimkla. „Když myslíš.“

Několika dlouhými kroky byl v ložnici, kde ji bez dalšího otálení hodil na postel. Než popadla dech, strhl ze

sebe košili a vysoukal se z bot.

„Čemu se směješ?“

„Už zase vypadáš jako pirát.“ Odhrnula si vlasy z očí. „Ještě šavli a pásku na oko.“

Zahákl palce do roztřepaných poutek u kalhot. „Tak ty si myslíš, že jsem nějaký barbar nebo co?“

Pomalu přejela pohledem po jeho nahém těle, po nespoutané hřívě vlasů, po strništi, které dávalo tušit,že si s sebou na víkend nenamáhal vzít holicí strojek. Až nakonec spočinula na jeho temných,nebezpečných očích, sršících napětím. „Myslím, že jsi oslnivě krásný.“

Zamračil se nad komplimentem, který ho podle jeho zažitých měřítek označoval za zženštilce, byl všakpříliš opojený její vlastní krásou. Připadala mu tak křehká, když se krčila na posteli s vlasy zcuchanými pojízdě autem, s tváří nachovou od jeho drsného, netrpělivého polibku.

Vzpomněl si, jak vypadala, když vešla do kuchyně s malou Katie na ruce. V jejích očích se mísila radost,údiv a plachost. A jak se začervenala, když jeho matka oznámila, že ďábelská vejce dělala Sydney sama.A také když ji jeho otec na rozloučenou objal svými medvědími tlapami. Ale všiml si také, že mu nazlomek vteřiny ten pozdrav dokázala oplatit.

Hlavou se mu míhaly tucty dalších příjemných vzpomínek. Jak se mazlila s tím nemožným štěnětem, jak

vzala Brandona za ruku nebo pohladila Freddie po vlasech.

Tolik potřebovala lásku.

Zasmušile se posadil na okraj postele a vzal ji za ruku. Sydney pocítila v žaludku vlnu nervozity.

„Co je? Co jsem udělala?“

Nebylo to poprvé, co slyšel v jejím hlase sebeobviňování a nejistotu. Zahnal prozatím otázky, které hotížily, a zakroutil hlavou. „Nic. To jen já.“ Obrátil její ruku dlaní nahoru a vtiskl do ní něžný polibek.„Zapomínám k tobě být něžný.“

Určitě se ho nějak dotkla, zranila jeho city, jeho pýchu! Nedokázala mu jeho lásku vracet stejnou měrou.Ach bože… „Michaile, o Alexovi jsem si jen dělala legraci. Nemyslel jsi přece, že jsem si stěžovala…“

„Ale možná bys na to měla právo.“

„Ne.“ Klekla si, objala ho kolem ramen a přitiskla se na jeho ústa. „Vždyť víš, jak moc tě chci.“

Ačkoli se jeho touha rozhořela prudkým plamenem, vzal její tváře jemně do dlaní a zlehka je pohladilprsty. Cit, který vlil do následujícího polibku, vyvěral přímo z jeho srdce a byl plný něhy, oddanosti a

lásky.

Chvíli trvalo, než setřásla obavy a znovu se uvolnila, aby mohla plně prožít a přijmout to, co jí dával. Jeho

ústa však byla tak měkká, něžná a trpělivá, že na ni brzy přeskočila jiskra. Tentokrát to však již nebylaostrá, spalující vášeň, ale všeobjímající teplo, které je zahalovalo a spojovalo. Bylo to tak krásné, až se jído očí tlačil bezmocný pláč. A i když jeho polibek postupoval hlouběji a hlouběji, byla v něm jenom něha.Něha tak odzbrojující, že tělo jí roztálo jako včelí vosk a paže jí vláčně sklouzly z jeho ramen v naprostémpodlehnutí.

„Jsi tak krásná, tak krásná.“ Jeho tlumený šepot, když ji znovu pokládal na postel, ji hypnotizoval a její

duši naplňoval jediný dlouhý, opojný polibek. „Zasloužil bych zastřelit, že jsem ti toho už dávno v milování

neukázal víc.“

„Já nemůžu…“ Nemůžu myslet, dýchat, hýbat se.

„Pšš.“ Pečlivými, opatrnými doteky ji svlékl. „Dnes večer jsem tu jenom pro tebe. Jen pro tvé potěšení.“Když její nahé tělo zalilo zapadající slunce, dech se mu zastavil v hrdle. Vypadala tak křehce, že se bál nani sáhnout. Zároveň té kráse však nedokázal odolat. „Chci ti ukázat, jak moc pro mě znamenáš.“

Což znamenalo – všechno. Byla pro něj vším na světě. A chtěl, aby o tom po dnešní noci užnepochybovala. Jeho ruce ji laskaly se zbožnou úctou. Vedl ji za hranice touhy, až tam, kde mohou dvě

duše splynout a darovat se jedna druhé.

Láska mohla být klidná, vytrvalá, nesobecká.

Její tělo bylo jako prostřená hostina, nad kterou se vznášela opojná, erotická vůně. Dnes večer všakochutnával pomalu a uváženě a dělil se s ní o každé sousto. Každý její vzdech, každé zachvění honaplňovalo vděkem, že je jeho.

Ani jí nedovolil spěchat rovnou k cíli, a ona se poddala té pomalé, husté řece a nechala se unášet. Nikdy,ani při jejich nejvášnivějších milostných hrách, tak dokonale nevnímala své tělo. Ani jeho tělo. Jako by hoviděla poprvé.

Ty ocelově pevné svaly a jejich sílu, spoutanou ve službách nepředstavitelné něhy. Nové pochopení jejichsouhry, nové rozměry harmonie. Splynutí duší.

Dávat si a brát, nést veškerý svůj cit na dlani.

Jeho prsty se chvěly stejnou rozkoší jako její tělo.

Slyšela svůj vlastní dech, tichý a přerývaný, přecházející ve vzlyky nesnesitelné něhy, když křičela jehojméno. Pokoj se prohlubujícími se stíny noci měnil v tajemný, mytický prostor posvátného rituálu, ve

kterém se vzdávala pocta kráse.

Na slzami zmáčených tvářích ucítila jeho neoholenou kůži. Když do ní vnikl, udusil její výkřik polibkem.Rozechvěl se, pohlcen měkkým, poddajným tělem, které ho vítalo a vtahovalo do hlubin slasti. Její ústa se

otvírala jeho milostným vpádům a její paže ho svíraly a drtily.

Ještě. Vzpomínal, jak si při jejich dřívějších objetích přál víc. Teď ji však měl celou a s ní i všechno, co kdychtěl.

Ačkoli ho poháněla touha, kterou už nic nemohlo zastavit, pohyboval se pomalu, aby ji ještě několikrátvynesl do bezhlavých výšin, než se spolu propadnou do závěrečného zapomnění.

„Miluju tě, Sydney.“ Cítil, jak se vzpíná vstříc jeho milostným útokům. „Jenom tebe, navždy tebe.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Bylo ještě tma a oni spali zakleslí v objetí jako dvě peroucí se děti, když zazvonil telefon. Sydney se srozmrzelým mumláním přitulila k Michailovi, odhodlaná zvonění ignorovat.

Michail se přes ni s nespokojeným zamručením natáhl k pekelnému přístroji. Když se převalil přes jejívláčné, spící tělo, zvažoval na okamžik, zda nezůstat tam, kde je, a nevyužít příznivé polohy.

„Miláčku!“ Když viděl, že pokusy probudit ji jsou marné, zvedl s tichou kletbou sluchátko.

„Cože?“ Skutálel se na postel vedle ní. „Alexi?“ Rázem byl vzhůru a vypálil po svém bratrovi salvu vmateřském jazyce. Teprve když ho Alex uklidnil, že se nikomu nic nestalo, panika polevila. „Tak todoufám, že voláš z nemocnice, ze záchytky nebo z cely předběžného zadržení. Ani jedno?!“

Posadil se a několikrát bezmocně uhodil hlavou o mosaznou tyč v čele postele. „Tak proč ksakru volášuprostřed noci?“ Promnul si rozespalý obličej a probodl očima Sydneyin budík. Ručičky na svítícímciferníku ukazovaly tři čtvrtě na pět. „Cože?“ Přehodil si sluchátko k druhému uchu. „Sakra, kdy? Hned

tam budu.“

Praštil telefonem a vrhl se po roztroušených hromádkách oblečení, když si uvědomil, že Sydney rozsvítila.

Tvář měla bledou jako stěna.

„Rodiče?“

„Ne, nikomu se nic nestalo.“ Znovu si sedl na postel a vzal ji za ruku. „Jde o dům. Vandalové.“

Strach vystřídal nechápavý zmatek. „Vandalové?“

„Jeden z policajtů, kteří vyjeli k případu, je Alexův známý a ví, že tam bydlím, tak mu dal vědět. Způsobili

nějaké škody na budově.“

„Nikdo nebyl zraněn?“ Srdce jí skočilo do krku.

„Ne, nikomu se nic nestalo.“ Viděl, jak úlevou zavřela oči. „Nápisy sprejem, rozbitá okna.“ Tlumeně zaklel.

„Dva prázdné byty jsou vytopené. Půjdu se podívat, co je třeba zařídit.“

„Dej mi deset minut,“ řekla Sydney a vyskočila z postele.

Byly to jen cihly, trámy a okna, ale ta zkáza stejně bodala u srdce. Půvabně zašlé hnědé zdi hyzdily

vulgární nápisy načmárané řvavě červeným sprejem. Tři okna v přízemí byla vytlučená. V chodbách někdo

nožem pořezal dřevěné zábradlí a pobodal omítku.

Na koberečcích v bytě paní Wolburgové stálo několik centimetrů vody. Po ní plulo několik bílých

háčkovaných deček, připomínajících okvětní plátky smutečních lilií.

„Ucpali odpad,“ vysvětloval Alex. „Okna rozbili až nakonec, takže než se kdokoli probudil, bylo už dílo

zkázy hotové.“

Ano, to bylo, pomyslela si Sydney.

„Byla tma,“ konstatovala. „Všichni spali, sotva někdo něco viděl.“

„Nic není nemožné.“ Alex se obrátil směrem k hloučku nájemníků, kteří vzrušeně diskutovali v chodbě.

„Jděte radši nahoru k Michailovi. Bude chvíli trvat, než tu všechny uklidníme a rozejdou se.“

„Ne, je to můj dům. Ráda bych si s nimi promluvila.“

Chápavě přikývl a zamířil spolu s ní ke skupince rozespalých sousedů v županech. „Zvláštní, že nic

neukradli – a že se vloupali zrovna do těch dvou prázdných bytů.“

Úkosem na něj pohlédla. Neměl na sobě sice uniformu, ale byl to každým coulem policajt.

„Ty asi budeš vědět, kdo má přístup k seznamu nájemníku?“

„To budu,“ odpověděla. „A také mám dost jasnou představu o tom, kdo za tím stojí.“ Přejela dlaní po

poškrábaném zábradlí. „Nevím sice, kdo tu stříkal sprejem nebo rozbíjel okna, ale vím, kdo ho platil. Jen

si nejsem jistá, jestli to budu moct dokázat.“ „Dokazování nech na nás.“

V osm hodin už seděla v kanceláři a pročítala od A do Z všechno, co našla v osobním spisu LloydaBinghama. Než odbila desátá, vyřídila několik telefonátů, vypila více kávy, než je zdrávo, v hlavě mělapromyšlený plán a osobně si promluvila s vyšetřovatelem pojišťovny. Byla vyzbrojená na malou

psychologickou válku.

Vytočila linku Lloyda Binghama a počkala, až zvedne sluchátko.

„Ano.“

„Lloyde, Sydney Haywardová.“

Slyšela cvaknutí zapalovače.

„Máš nějaký problém?“

„Nic, co bych nezvládla. To bylo vážně ubohé gesto, Lloyde.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Ovšemže nevíš.“ Její sarkasmus zněl téměř ledabyle. „Příště bych, být tebou, všechno trochu líp

promyslela předem.“

„Nemohla bys přejít k věci?“

„Hned. Jde o můj činžovní dům a o tvůj velký omyl.“

„Na rébusy je trochu brzo.“ Z jeho arogance jí stoupl tlak.

„Není to ani rébus, když je odpověď tak jasná. Asi tě nenapadlo, kolik lidí v tom domě musí ráno brzy dopráce. Víš, dají si kafe a náhodou vyhlédnou z okna. Neřekl bys, jak ochotně spolupracují s policií.“

„Pokud tvému domečku někdo ublížil, je to tvůj problém.“ Hlasitě natáhl dým z cigarety. „Já jsem se kněmu ani nepřiblížil.“

„Neříkám, že jsi tam byl,“ odpověděla klidně. „Vždycky jsi uměl pověřovat úkoly podřízené. Ale ažtentokrát některé z nich sebere policie, poznáš na vlastní kůži, jaké to je nemít loajální zaměstnance.“

Když zavěsila, přetékala spokojeností. Pokud hádala správně, Lloyd jistě nebude lenit a poběží ty lumpyrovnou podplatit, aby mlčeli. A protože vyšetřovatele pojišťovny Sydneyina teorie velmi zaujala, mohla sespolehnout, že ta obchodní transakce neproběhne beze svědků.

Stiskla knoflík intercomu. „Janine, než začnu pohovory s těmi novými sekretářkami, potřebuju něco kjídlu. Objednej dvojitou porci čehokoli, co je dnes čerstvé.“

„Chápu. Zrovna jsem chtěla volat, Sydney. Je tu tvoje matka.“

Bublinka radosti, kterou vyvolal první úspěch dne, praskla. „Řekni jí, že jsem…“ Co? Zbabělec? „Ne, řeknijí, ať jde dál.“ Musela se však zhluboka nadechnout, než vstala a vydala se jí naproti ke dveřím. „Ahoj

mami.“

„Sydney, miláčku.“ Vypadala královsky, ve smetanovém lněném kostýmu a oblaku pařížského parfému.

„Je mi to tak líto.“ „Ale – co?“

„Celý víkend čekám, abych se ti mohla omluvit.“ Margerite se sama nadechla na odvahu a stiskla kabelku.

„Mohu se posadit?“

„Samozřejmě, promiň. Chtěla bys něco?“

„Chtěla bych vymazat ten páteční večer.“ Se zkroušeným výrazem pohlédla na svou dceru. „Není to

snadné, Sydney, ale pravda je, že jsem žárlila.“ „Ale ne, mami.“

„Ne, nepřerušuj mě, prosím.“ Margerite mávla rukou k židli vedle sebe, aby se Sydney posadila. „Radšibych to měla co nejrychleji za sebou.“

Sydney, zrovna tak na rozpacích jako Margerite, se posadila a vzala ji za ruku.

„Vždyť na to můžeme zapomenout.“

Margerite ostře zakroutila hlavou. „Snad dokážu přiznat svoji chybu. Prostě si jen ráda dokazuju, že jsem

ještě stále přitažlivá žena.“

„Vždyť jsi!“

Margerite se prchavě usmála.

„Rozhodně bych si neodpustila, kdybych měla žárlit na vlastní dceru. Velmi, opravdu velmi lituji svých slov

i chování.“ Hlasitě se nadechla. „Můžeš mi odpustit?“

„Ovšemže můžu. A taky se omlouvám za to, jak jsem s tebou mluvila.“

Margerite vytáhla z kabelky krajkový kapesníček a osušila si oči.

„Musím přiznat, že jsi mě překvapila. Nepamatuju se, že bys kdy v životě kvůli něčemu byla tak

odhodlaná. Je to krásný muž, má drahá. Nemohu sice lhát, že souhlasím s vaším vztahem, ale rozhodněto dokážu pochopit.“ Dlouze vzdychla a schovala kapesníček zase do tašky. „Záleží mi na tom, abys bylašťastná, Sydney.“

„Já vím.“

Když pohlédla na svou dceru, oči se jí ještě stále leskly.

„Jsem tak ráda, že jsme si to vyříkaly. A ráda bych ti to všechno nějak vynahradila.“

„Nemusíš už se nijak omlouvat.“

„Ale já chci. Ráda bych tě vzala na večeři.“

Sydney pomyslela na nekonečné seznamy věcí, které měla na práci, a na klidnou večeři s Michailem, nakterou se těšila. Pak však pohlédla na matčinu zkroušenou tvář. „Dobrá, když ti to udělá radost.“

„Báječné!“ Když Margerite vstala, její krok byl už zase sebejistý. „Tak v osm. Le Cirque.“ Po krátkémobjetí vyšla ze dveří.

V osm už Sydney měla náladu jen na hluboký spánek bez večeře, odhodlaně však vystoupila z auta ve

večerních šatech bez rukávů z polárně modrého hedvábí.

„Můžete jet, Donalde. Domu mě odveze matčin řidič.“

„Díky, slečno Haywardová. Hezký večer.“

„Děkuju.“

Hlavní číšník ji poznal, jakmile vešla, a úslužně ji dovedl ke stolu. Cestou přes přepychovou restauraci

plnou elegantních lidí a cizokrajných vůní si představila Michaila, jak sedí u svého poškrábaného

pracovního stolu s lahví piva a miskou domácího guláše.

Když zahlédla svou matku – s Channingem – zaskřípala zuby. Měla chuť se otočit a utéct.

„Tak tady jsi, drahoušku.“ Margerite, přesvědčená, že přichystala své dceři to nejkrásnější překvapení,

zcela ignorovala bojovný výraz v jejích očích. „Není to báječné?“

„Báječné.“ Sydney mlčky přijala židli, kterou jí Channing nabízel. Nic neřekla, ani když ji políbil na tvář.

„Vypadáš dnes skvěle, Sydney.“

Šampaňské už bylo vychlazené a otevřené. Počkala, až naplní její sklenku, ale první doušek nemohl otupit

vztek. „Matka mi neřekla, že budeš dnes večer s námi.“

„To bylo mé překvapení,“ zabublala Margerite stejně radostně jako víno v její sklence. „Můj malý dáreček

na usmířenou.“ Pak, podle předchozí domluvy se svým překvapením, vstala. „Doufám, že mě na okamžik

omluvíte. Musím se jít upravit.“

Channing, který věděl, že má na svou misi pouhých patnáct minut, se okamžitě chopil Sydneyiny ruky.

„Chyběla jsi mi, drahoušku. Už jsou to snad týdny, co jsem s tebou mohl být na chvíli o samotě.“

Sydney zručně vyprostila ruku. „Ano, celé týdny. Jak ses měl, Channingu?“

„Bez tebe velmi opuštěně.“ Přejel prstem po její nahé paži.

Opravdu měla dokonalou kůži. „Kdy přestaneme hrát ty dětské hry, Sydney?“

„Já si na nic nehraju.“ Upila ze své sklenky. „Pracovala jsem.“

V očích se mu objevil stín hněvu, záhy však zase zmizel. Margerite měla určitě pravdu. Až se vezmou,bude příliš zaneprázdněná jím, než aby ztrácela čas nějakou kariérou. Proto bude lepší, když přejderovnou k věci. „Miláčku, naše známost trvá už měsíce. Ale věci se změnily.“

Pohlédla mu do očí. „To rozhodně ano.“

Pochopil to jako povzbuzení a znovu ji vzal za ruku.

„Nechtěl jsem na tebe spěchat, ale mám pocit, že je čas na další krok. Moc mi na tobě záleží, Sydney. Jsimilá, příjemná a zábavná.“

A také jsem dobrá partie, pomyslela si v duchu.

„Chci, aby ses stala mou ženou.“ Vytáhl z kapsy krabičku, sundal víčko a ve světle svíček se rozzářilokrouhlý, ledově průsvitný diamant.

„Channingu –“

„Připomínal mi tě,“ přerušil ji. „Byl tak královský a vznešený.“

„Je překrásný, Channingu,“ řekla opatrně. A také chladný, pomyslela si v duchu. Tak studený! „Je mi to

líto, ale nemohu ho přijmout. Ani tvou nabídku.“

Šok záhy vystřídal vztek. „Sydney, oba jsme dospělí. Falešný stud není nutný.“

„To není nic falešného. Snažím se být k tobě fér.“ Nervózně si poposedla. Tentokrát vzala za ruce ona

jeho. „A ani nevíš, jak moc mě mrzí, že nás matka dostala do tak nepříjemné situace. Buďme k sobě

upřímní, Channingu. Nemiluješ mě a já tebe také ne.“

Dotčeně zvedl bradu.

„To bych ti asi těžko nabízel manželství.“

„Žádáš mě o ruku, protože ti připadám atraktivní, myslíš, že bych byla skvělá paní domu a hostitelka, a

protože pocházím ze stejné společenské vrstvy jako ty. To jsou důvody spíš pro fúzi našich firem než pro

manželství.“ Zaklapla nad diamantem víčko a vtiskla mu krabičku zpátky do rukou. „Jako manželka

neobstojím, Channingu, to vím sama nejlépe. A proto se nehodlám už nikdy manželkou stát.“ Trochu se uvolnil.

„Chápu, že ses ještě úplně nepřenesla přes rozvod s Peterem.“

„Ne, to, co bylo mezi mnou a Peterem, nemůžeš pochopit. Abych byla upřímná, s mým odmítnutím tebeto nemá nic společného. Nemiluju tě, Channingu, miluju někoho jiného.“

Zrudl.

„Pak mě uráží, že jsi předstírala city ke mně.“

„Nikdy jsem k tobě necítila nic než přátelství, které je upřímné,“ řekla bezmocně. „A přijmi mou omluvu,pokud jsem to nedávala dostatečně jasně najevo.“

„Myslím, že omluva nestačí, Sydney.“ Ztuha se postavil na nohy. „Ale omluv mě prosím u své matky.“

Hrdě vzpřímený odkráčel z místnosti a zanechal Sydney s jejím vztekem a výčitkami svědomí. Teprve zapár minut se rozzářená Margerite vrátila z toalet. „Takže?“ Spiklenecky se sklonila ke své dceři, potěšená,že je Channing, jak se domnívala, nechal na chvíli o samotě. „Povídej!“

„Channing odešel, mami.“

„Odešel?“ Margerite se zmateně rozhlédla okolo. „Co tím myslíš, odešel?“

„Prostě se naštval a šel. Měla bych dodat, že jsem odmítla jeho žádost o ruku.“

„Odmítla?“ Margerite nevěřícně zamrkala. „Ale – Sydney, jak jsi mohla?“

„Jak jsem mohla?“ Uvědomila si, že zvedá hlas, a proto přešla do rozčileného šeptotu. „A jak jsi ty mohlanarafičit na mě tuhle příšernou večeři?“

Margerite rozrušeným pohybem ruky odehnala blížícího se číšníka a sáhla po své sklence vína. „Velmisnadno. Už celé měsíce se snažím dát vás s Channingem dohromady. A protože tě Michail konečně vytáhlz té tvé ulity, přišla vhodná chvíle. Channing je přesně to, co potřebuješ. Je ze slušné rodiny, mánádherný dům a dokonalé chování.“

„Já ho nemiluju.“

„Sydney, proboha, buď rozumná.“

„To jsem právě vždycky byla, a v tom je problém. Když jsi za mnou dnes ráno přišla, tak jsem ti uvěřila.

Uvěřila jsem ti, že lituješ, co se stalo, a chceš, abychom se usmířily.“

Margerite se zalily oči slzami. „Všechno, co jsem řekla, jsem myslela upřímně. Celý víkend jsem se trápila

tím, co se stalo. Jsi moje dcera a chci pro tebe to nejlepší.“

„Já ti věřím,“ vydechla Sydney bezmocně. „To ale ještě neznamená, že víš nejlíp, co je pro mě dobré. Atím, co jsi udělala dnes večer, jsi mě dostala do pozice, ve které jsem Channingovi chtě nechtě musela

ublížit.“

Margerite vyhrkly slzy. „Sydney, jen jsem myslela –“

„Nemysli za mě.“ Sama měla pláč na krajíčku. „Už nikdy nemysli za mě. Jednou jsem ti dovolila za měrozhodnout životně důležitou věc a zničila jsem druhému člověku život.“

„Já nechci, abys byla sama,“ vypravila ze sebe Margerite mezi vzlyky. „Je to strašné žít sám.“

„Mami.“ Ačkoli se bála, že ji to připraví o sílu a odhodlání, vzala matku za ruku. „Teď mě poslouchej. Mám

tě ráda, ale nemůžu být jako ty. Chci, aby náš vztah byl upřímný a otevřený. Bude to chvíli trvat, alenepodaří se to, pokud se mě nepokusíš pochopit. Nemůžu si Channinga vzít tobě pro radost. Nemůžu sivzít nikoho.“

„Ach, Sydney.“

„Jsou věci, o kterých nevíš a o kterých nechci mluvit. Jen mi, prosím tě, věř. Vím, co dělám. Posledníchpár týdnů jsem šťastnější než kdykoli předtím.“

„Stanislaski,“ povzdechla si Margerite.

„Ano, Stanislaski. A také firma,“ dodala. „Snažím se, aby ze mě něco bylo, mami. Moc to pro měznamená. Teď si jdi upravit mejkap a můžeme začít znova.“

Michail u pracovního stolu leštil dřevěnou bystu. Neměl v plánu pracovat tak dlouho do noci, ale nemohlpřestat, když se mu Sydneyina tvář vynořovala pod rukama. Byl to opojný pocit. Jeho ruce pracovalyjakoby samy od sebe, vedeny něčím, co ho přesahovalo.

Narovnal se a zakroužil ztuhlými rameny. Byl to proklatě dlouhý den, který začal ještě před rozedněním.Svou zlost si musel vybít na úklidu té spouště a teď, když vyčerpal i tvůrčí energii, pocítil únavu. Doprázdné postele se mu ale nechtělo.

Jak to, že mu tak strašně chyběla po pouhých pár hodinách? Proč měl pocit, jako že je od sebe dělíoceán, když byla jen na druhém konci města? Už bez ní nechtěl strávit jedinou noc. To bude musetpochopit. Žena přece nemá právo dohnat muže k šílenství, a pak ho nechávat o půlnoci samotného.

Bezradně se prohrábl ve vlasech a zvažoval své možnosti. Mohl by přece jen jít do postele a snažit seusnout. Mohl by jí zavolat a spokojit se s jejím hlasem. Nebo by mohl jít k ní a bušit na dveře tak dlouho,

dokud ho nepustí dál.

Třetí možnost se mu zamlouvala ze všeho nejvíc. Navlékl si košili a zamířil ven ze dveří, ve kterých všakmálem vrazil do překvapené Sydney. „No ne! To jsou instinkty!“

„Promiň, že jdu tak pozdě v noci, ale viděla jsem, že svítíš, a tak –“

Nenechal ji dokončit větu, jen ji vtáhl dovnitř a sevřel ji v náručí, až málem nemohla dýchat. „Zrovna jsem

se chystal pro tebe jít.“

„Pro mě? Já jsem právě odešla z té restaurace.“

„Chtěl jsem tě. Chtěl jsem –“ Odmlčel se a vzal ji za ramena. „Co tě to ale napadlo, jet jsem takhle pozdě

v noci sama?“

„Vždyť víš, že se ničeho nebojím.“

Zakroutil hlavou a prsty ji jemně uchopil za bradu. „Příště mi zavoláš a já pro tebe přijedu.“ Pak

přimhouřil oči. Oči umělce a oči milence, které dokázaly prohlédnout pečlivě upravený mejkap. „Ty jsi

brečela.“

V tom obvinění bylo tolik spravedlivého hněvu, až se musela zasmát. „Ne, ani ne. Ale matka byla trochu

rozrušená a byla to řetězová reakce.“

„Myslel jsem, že jste se usmířily.“

„To ano. Ale nakonec jsme si všechno ještě jednou vyříkaly.“

Zlehka se usmál a přejel prstem po jejích rtech. „Neschvaluje náš vztah.“

„Nejen to. Měla se mnou vážné plány a ty se jí dnes večer zhroutily jak domeček z karet.“

„Co se stalo?“

Zamířila k rozvrzanému gauči a chystala se na něj unaveně sednout, když si všimla bysty. Jako očarovaná

se k ní sklonila. „Máš neuvěřitelný talent,“ řekla pohnutě.

„Vyřezávám jen to, co vidím, co znám, co cítím.“

„A takhle mě vidíš?“

„Taková jsi.“ Jemně jí položil ruce na ramena. „Pro mě.“

Pak jsem pro něj krásná, pomyslela si. Vidí mě plnou lásky a života. A ona se teď opravdu chvěla láskou k

němu. „Ani jsem ti nestála modelem.“

„Ale budeš.“ Jemně se dotkl rty jejích vlasů. „Řekni mi, co se stalo.“

„Když jsem přišla do té restaurace, byl s matkou Channing.“

Michailovy oči se nebezpečně zúžily. „To je ten bankéř v hedvábných oblecích, od kterého ses nechala

líbat dřív než ode mě.“

„Také ho déle znám…“ Sydney mu pobaveně pohlédla do tváře, která nijak neskrývala žárlivost. „A kromě

toho, ty ses mě na nic neptal a šel jsi hned na věc.“

Její slova ochotně potvrdil dalším polibkem bez dovolení. „Ale od něho si to už líbit nenecháš?“

„Ani za nic.“

„To rád slyším.“ Dovedl ji ke gauči, na který ji stáhl s sebou. „Pak tedy ušetřím jeho život.“

Se smíchem ho objala kolem krku a položila mu hlavu na rameno. „Vlastně je v tom nevinně. Matka mujen namluvila, že přišel ten pravý moment, aby mě požádal o ruku.“

„Požádal o ruku?“ Michail se od ní odtáhl, aby jí mohl pohlédnout do tváře. „On si tě chce vzít?“

„Vlastně ani ne. Jen si to myslel. Teď už si to ale určitě nemyslí.“ To už se však Michail vymanil z jejíhoobjetí a vyskočil, aby se mohl trochu odreagovat chůzí po místnosti. „Není důvod být naštvaný,“ řeklaSydney a přihladila si látku šatů. „Bylo to jen trapné. Pochybuju, že se mnou ještě kdy bude mluvit,natožpak aby mě chtěl žádat o ruku.“

„Jestli si troufne, tak mu uříznu jazyk.“ Pak se smrtelnou vážností dodal: „Tebe si nevezme nikdo jiný než

já.“

„Vždyť se ti snažím vysvětlit…“ Odmlčela se a spolkla knedlík, který ji tlačil v krku. „Nemusíme přece dělatscény.“ Zvedla se. „Je pozdě.“

„Ne, počkej!“ přikázal jí Michail a vrhl se do ložnice. Když se vrátil s malou krabičkou v ruce, Sydney

ztuhla krev v žilách. „Sedni si.“

„Michaile, prosím tě –“

„Tak si třeba stůj.“ Když otevřel víčko, zamrkal na ni ohnivě rudý kámen zasazený do prstenu z tepaného

zlata. „To udělal dědeček mého táty pro svou ženu. Byl zlatník, takže je to dobrá práce, i když kámen

není velký. Zdědil jsem ho jako nejstarší syn. Jestli se ti nelíbí, koupím ti jiný.“

„Ne, je krásný. Ale prosím tě, nedělej to. Já nemůžu.“ Mimoděk schovala ruce za záda. „Nežádej to ode

mě.“

„Ale já žádám,“ trval neodbytně na svém. „Žádám tě o ruku. Podej mi ji.“

Ucouvla. „Ten prstýnek si nemůžu vzít. Nemůžu si vzít tebe.“

Kategoricky zakroutil hlavou, sáhl po její ruce a navlékl jí prsten. „Vidíš, že můžeš. Je trochu velký, ale to

upravíme.“

„Ne!“ Bývala by si ho stáhla, on však sevřel její ruku v dlani. „Nechci si tě vzít,“ bránila se.

Stiskl ji o něco pevněji a z očí mu vyšlehl plamen mnohem intenzivnější než záře rubínu.

„Proč ne?!“

„Nechci se vdávat,“ řekla tak jasně, jak jen dovedla. „Nechci zkazit to, co mezi námi vzniklo.“

„Manželství lásku nekazí, ale rozvíjí.“

„To nemůžeš vědět,“ odsekla. „Nikdy jsi nebyl ženatý. Já byla vdaná a už o to nestojím.“

„Takže…“ Aby se uklidnil, začal se houpat na patách. „Ten tvůj ti nějak ublížil a ty myslíš, že já udělám

totéž.“

„Sakra, já jsem ho milovala.“ Hlas jí selhal a musela si dát ruce na obličej, aby skryla rozrušení.

Michail, napůl cesty mezi žárlivostí a bezradným zoufalstvím, ji k sobě přivinul a začal ji utěšovat. „Promiň,miláčku.“

„Nechápeš to.“

„Tak mi to vysvětli, abych to pochopil.“ Nastavil si její tvář tak, aby mohl slíbat slzy. „Promiň mi to,“

opakoval. „Už na tebe nebudu křičet.“

„O to nejde.“ Přerývaně vydechla. „Nechci ti ublížit. Prosím tě, nechme to plavat.“

„Nemůžu to nechat plavat. Nemůžu nechat plavat tebe. Miluju tě, Sydney. Potřebuju tě. Na celý život.

Vysvětli mi, proč si mě nechceš vzít.“

Zakroutila hlavou. „Michaile, nemůžu na manželství ani pomýšlet. Hayward je velká zodpovědnost a já se

teď musím soustředit na práci.“

„To je jen zástěrka. Pravý důvod přede mnou schováváš.“

„Tak dobrá.“ Obrnila se a odtrhla se od něj. „Myslím, že bych se nedokázala znovu vyrovnat s osobním

selháním a ztrátou někoho, koho miluju. Manželství lidi mění.“

„Jak tě změnilo?“

„Měla jsem Petera ráda, Michaile. Ne tak, jako miluju tebe, ale měla jsem ho ráda jako tehdy nikoho. Bylto můj nejlepší přítel, vyrostli jsme spolu. Když se mí rodiče rozvedli, byl to jediný člověk, se kterým jsemmohla mluvit. Opravdu mu na mně záleželo, zajímalo ho, co si myslím, co chci. Sedávali jsme na pláži vHamptons, dívali se na vodu a svěřovali si tajemství.“

Odvrátila se stranou. Příliš to bolelo, než aby to mohla říct nahlas.

„A ty ses do něj zamilovala.“

„Ne,“ odpověděla nešťastně. „Jen jsme se měli rádi a co mi paměť sahá, byli jsme pořád spolu. Ale už sinevzpomínám, kdy se to začalo brát za samozřejmé, že se jednou vezmeme. Ne že bychom o tom mluvilimy dva. Ale všichni ostatní s tím počítali. Sydney a Peter, no není to krásný pár? Jak se k sobě hodí! Asijsme to slýchali tak často, až jsme tomu sami začali věřit. A i kdyby ne, prostě se to od nás čekalo a oba

jsme byli vychovaní k poslušnosti.“

Otřela si slzy a přešla k polici. „Měl jsi pravdu, když jsi mi dal tu figurku Popelky. Vždycky jsem se řídilapravidly. Bylo vhodné, abych šla na elitní internátní školu a učila se s vyznamenáním. Tak jsem poslechla.Měla jsem se chovat vzorně a nikdy neprojevovat nepřijatelné emoce. Tak jsem poslouchala. Čekalo seode mě, že si vezmu Petera. Tak jsem si ho vzala.“

Obrátila se zpátky k němu. „Tak jsme do toho spadli, oběma nám bylo dvaadvacet. Asi jsme si obamysleli, že to nějak půjde. Koneckonců, znali jsme se odmalička, rozuměli jsme si. Ale nějak to nešlo.Skoro od začátku, od líbánek v Řecku. Oběma nám ta země učarovala. A oba jsme se přetvařovali, že pofyzické stránce nám to klape. Což byla naprostá lež a čím víc jsme si to zastírali, tím víc jsme se jedendruhému odcizovali. Odstěhovali jsme se do New Yorku, aby Peter mohl nastoupit do rodinného podniku.Já jsem se starala o domácnost, pořádala večírky. A děsila se západu slunce.“

„Byla to chyba,“ řekl Michail jemně.

„Ano, to byla. Moje chyba. Ztratila jsem nejbližšího přítele a naše porozumění se vypařilo. Zbyly jen hádky

a obvinování. Já jsem byla frigidní, tak proč by nemohl jít za jinou pro trochu tepla? Před lidmi jsme sesamozřejmě tvářili, že je všechno v pořádku. To se od nás čekalo. A když jsme se rozvedli, bylo to velmichladné, civilizované. Nemohla jsem být jeho žena, Michaile.“

„S námi dvěma to ale není totéž.“ Přešel k ní.

„Ne, není. A já nedopustím, aby bylo.“

„Nemohla jsi za to.“ Když zakroutila hlavou, vzal její tvář do dlaní. „Ale ano. Musíš na to zapomenout avěřit tomu, co je mezi námi. Dám ti čas.“

„Ne.“ Zoufale ho chytla za zápěstí. „Copak nevidíš, že je to to samé? Miluješ mě, a tak čekáš, že si tě

vezmu – protože to ty chceš, protože to ty pokládáš za nejlepší.“

„Ne za nejlepší,“ řekl a trochu s ní zatřásl. „Za správné. Chci s tebou sdílet celý život, dát ti všechno. Mít stebou děti, dívat se, jak rostou. Chci, abychom byli rodina, Sydney.“

Odtrhla se od něj. Prostě ji nechtěl chápat. „Manželství ani rodinu nemám v plánu,“ řekla, náhle chladná aodtažitá. „S tím se budeš muset smířit.“

„Smířit? Takže já se ti hodím do postele, ale své plány kvůli mně měnit nehodláš. A to jen proto, že sesjednou řídila hloupými pravidly místo srdcem.“

„Teď se řídím svým zdravým rozumem.“ Protáhla se kolem něj a vrhla se ke dveřím. „Promiň, ale nemůžu

ti dát to, co chceš.“

„Nepojedeš domů sama.“

„Myslím, že bych radši měla jít, bude to lepší.“

„Jestli chceš jít, tak dobrá.“ Otevřel dveře. „Ale doprovodím tě.“

Teprve o něco později, když se otřásala záchvaty pláče sama ve své posteli, všimla si, že jeho prsten máještě stále navlečený na prsteníku.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Celé příští dva dny se ponořila do práce, ve které si připadala spíš jako pohřbená za živa. Jen kdyby tozabralo. Práce má přece pozvedat na duchu. Tak proč byla jak bez duše?

V Haywardu uzavřela největší obchod své kariéry a najala novou sekretářku, která převzala od Janineadministrativní povinnosti. Právě dnes předsedala generální schůzi. Akcie Haywardu za posledních desetdnů stouply o tři body. Správní rada jí tleskala.

A ona byla jak chodící mrtvola.

„Na druhé lince je nějaký policista, Stanislaski, slečno Haywardová,“ ohlásila jí nová sekretářka

intercomem.

„Stanislaski – to snad ne.“ Žaludek jí poskočil. Policista, pomyslela si vzápětí s úlevou. „Vezmu to, díky.“Dodala si odvahy pokusem o úsměv. „Alexi?“

„Ahoj, krásko. Myslel jsem, že by tě to zajímalo. Tvýho starýho kámoše Lloyda Binghama právě přivezli k

výslechu.“

Její úsměv opadl.

„Aha.“

„Vyšetřovatel pojišťovny dal na tvoji radu a hlídal si ho. Včera se sešel s partou podezřelých týpků, aby

jim zaplatil. Když je sebrali, zpívali líp než Springsteen.“ „Takže to byl Lloyd, kdo najal vandaly na budovu.“

„To aspoň říkají. V každém případě myslím, že tě pan Bingham teď nějakou chvíli nechá na pokoji.“

„To ráda slyším.“

„Byl to od tebe výborný postřeh. Krása a inteligence v jednom,“ dodal se smutným povzdechem, který jimálem rozesmál. „Co kdybychom si my dva vyrazili na pár dnů na Jamajku? A dohnali Michaila k

šílenství?“

„Já myslím, že šílí už teď.“

„Copak, není hodný? Stačí zavolat strýčka Alexe.“ Když neodpovídala, škádlivý tón z jeho hlasu zmizel.

„Nic si z toho nedělej, Sydney. Mike je náladový. Je to holt umělec. Ale je do tebe blázen.“

„Já vím.“ Nervózními prsty přejela po složce papírů před sebou. „Možná bys mu mohl zavolat tu novinu.“

„Jasně. Nic jiného vyřídit nemám?“

„Řekni mu… ale ne,“ rozhodla se. „Už jsem mu to řekla sama. Díky za zavolání, Alexi.“

„Žádný problém. A dej vědět, jestli si to rozmyslíš s tou Jamajkou.“

Zavěsila a v duchu mu záviděla to mladické nadšení. Kéž by dokázala být tak šťastná, tak bezstarostná.Ale Alex to měl lehké – nebyl zamilovaný. A na rozdíl od ní byl asi dost chytrý na to, aby si vlastní štěstí

sám nepošlapal.

Bylo to ale opravdu tak? Zničila umíněně to, co bylo její největší touhou? Ne. Jen ochránila sebe i muže,kterého milovala, před osudovou chybou. Manželství nebylo řešení. Její vlastní příklad to dokazoval. Ipříklad její matky. Až Michaila přejde vztek, přijme její postoj, a pak půjde všechno dál tak jako dosud.

Koho se to snažila obalamutit?

Byl příliš paličatý a byl si příliš jistý svou pravdou, než aby ucouvl třeba jen o píď.

A co jestli řekne, buď všechno, nebo nic? Co bude dělat pak? Sáhla po kovové svorce na papír a za

nervózního přecházení od stěny ke stěně ji začala lámat. Kdyby se měla rozhodovat, zda ho opustit, nebo

se podvolit a riskovat, že ho stejně ztratí…

Proboha, potřebovala si s někým promluvit. Protože Michail nepřipadal v úvahu, nezbýval jí moc velký

výběr. Kdysi si mohla povídat s Peterem, ale ten byl…

Zarazila se a stiskla polámaný drátek v prstech. Tohle byl přece kořen problému. A možná… možná i

řešení.

Bez rozmýšlení spěchala do Janininy kanceláře. „Musím na pár dnů odcestovat,“ řekla bez okolků.

Janine, sedící za svým novým stolem, začala překvapeně vstávat.

„Ale –“

„Vím, že je to narychlo, ale nedá se nic dělat. Žádný závažný problém momentálně není ve vzduchu,

takže snad všechno zvládneš sama. Co nezvládneš, bude muset počkat.“

„Sydney, zítra máš tři schůzky.“

„Převezmeš je. Máš k dispozici spisy a můj názor znáš. Jakmile dorazím na místo, ozvu se.“

„Ale Sydney.“ Než stihla vyjít ze dveří, skočila Janine k ní. „Kam jedeš?“

„Navštívit jednoho starého přítele.“

Neuplynula ani hodina od jejího odchodu, když se do kanceláře jako zlověstné tornádo přihnal Michail.Měl toho dost. Dal jí dva dny na to, aby přišla k rozumu, ale její čas vypršel. Budou si to muset vyříkat, a

to hned.

Kolem nové sekretářky prolétl s malým kývnutím na pozdrav a vtrhl rovnou do Sydneyiny kanceláře.

„Promiňte, pane!“

Otočil se k bezradné ženě.

„Kde sakra je?“

„Slečna Haywardová tu není,“ řekla. „Budete bohužel muset –“

„A kde teda je?“

„Já to vyřídím, Carlo,“ zamumlala Janine ode dveří.

„Ano, jak si přejete.“ Carle se viditelně ulevilo a ráda vyklidila pole.

„Slečna Haywardová tu není, pane Stanislaski. Mohu pro vás něco udělat?“

„Říct mi, kde je.“

„To bohužel nemohu.“ O krok couvla před jeho výhrůžným pohledem. „Jen vím, že je na den nebo dva

mimo město. Odešla velmi nečekaně a neřekla mi, kam jede.“

„Mimo město?“ Zamračil se na prázdný stůl a pak znova na Janine. „Ona přece takhle od práce

neodchází.“

„Připouštím, že je to neobvyklé. Měla jsem však dojem, že je to naléhavé. Určitě se ozve a já jí ráda

předám váš vzkaz, pokud si přejete.“

Utrousil pár slov v mateřštině a vrhl se zase ze dveří.

„Tak si jí to budete muset říct sám,“ pokrčila Janine rameny v prázdné místnosti.

Dvacet čtyři hodiny poté, co odešla z kanceláře, stála Sydney na chodníku v Georgetownu veWashingtonu. Ať už ji na tomto podivném putování pohánělo cokoli, bylo to dostatečně silné, abynakonec stanula až před domem, kam se Peter po rozvodu odstěhoval.

Odjet na letiště a nastoupit do letadla nebyl problém. Ani zatelefonovat mu a zeptat se, jestli nemá nahodinku čas. Ale tenhle poslední krok se najednou zdál téměř nepřekonatelnou překážkou.

Neviděla ho přes tři roky.

Naposledy seděli každý na druhé straně stolu u advokáta. Ano, byli velmi civilizovaní.

Bylo to šílené takhle se sebrat a odletět. Ani když ho uvidí, nic se nezmění. Teď už však stála téměř naprahu. S povzdechem vyšla po schůdcích na verandu malebného řadového domku a zaklepala mosazným

klepadlem.

Otevřít přišel osobně. Vypadal stále stejně a nejradši by se mu vrhla kolem krku jako kdysi, když bylinejlepší přátelé. Byl vysoký a štíhlý a v khaki kalhotách a lněné košili příjemně elegantní. Pískově plavévlasy měl klukovsky rozcuchané.

Jeho zelené oči se však neusmívaly na přivítanou. Zůstávaly obezřetné a chladné.

„Ahoj Sydney,“ pozdravil ji, když ji pouštěl dál.

Hala byla vzdušná a světlá. Stylový nábytek a pečlivě vybrané umělecké předměty prozrazovaly, že za

majitelem domu stojí stará rodinná konta a tradice. „Díky, že jsi mě přijal.“

„Říkala jsi, že je to důležité.“

„Ano, pro mě.“

„No, tak.“ Protože nevěděl, co dál říct, odvedl ji do obývacího pokoje a nabídl jí drink. Jejich dokonalé

způsoby jim pomohly překonat ticho – ona věděla, jak pochválit vybavení domu, on věděl, jak na její

poznámky odpovídat.

„Takže se ti ve Washingtonu líbí.“

„Líbí.“ Upíjel víno, zatímco Sydney otáčela skleničku kolem dokola. Byla nervózní, to poznal. A byla takkrásná jako dřív. Každý pohled na ni ho dosud bolel. Nejlepší bude, když půjdou rovnou na věc a rychle s

tím skoncují.

„Kvůli čemu jsi přijela, Sydney?“

Jako dva cizí lidé, pomyslela si a pohlédla do své číše. Znali se celý život, tři roky byli manželé, a teď se z

nich stali dva cizí lidé. „Nevím, kde začít.“

Opřel se pohodlně ve svém křesle.

„Kdekoli.“

„Petere, proč sis mě bral?“

„Promiň?“

„Chci vědět, proč sis mě bral.“

Čekal všechno možné, jen ne tohle. Poposedl a upil ze své sklenice. „Asi z obvyklých důvodů.“

„Miloval jsi mě?“

Zpříma jí pohlédl do očí.

„Sama dobře víš, že ano.“

„Vím, že jsme se měli rádi. Byl jsi přítel.“ Stiskla rty. „Můj nejlepší přítel.“

Vstal, aby dolil víno. „Byli jsme děti.“

„Když jsme se brali, tak už ne. Byli jsme mladí, ale nebyli jsme děti. A byli jsme ještě pořád přátelé.

Nevím, proč se to tak pokazilo, a nevím, co jsem dělala tak špatně, ale –“

„Ty?“ Zůstal na ni zírat s lahví v jedné ruce a sklenicí v druhé. „Co jsi ty dělala špatně?“

„Byl jsi se mnou nešťastný. Vím, že jsem byla strašná v posteli a že to pokazilo všechno ostatní, až jsi mě

nemohl ani vidět.“

„Nesnesla jsi, abych na tebe sáhl,“ vypálil. „Sakra, bylo to, jako milovat se –“

„S kusem ledu,“ dokončila za něj věcně. „To jsi mi řekl.“

S pocitem studu položil sklenici. „Řekl jsem všelicos, stejně jako ty. A myslel jsem, že toho mám většinu

za sebou, dokud jsem dnes odpoledne neuslyšel tvůj hlas.“

„To mě mrzí.“ Vstala. „Tím, že jsem přijela, jsem to ještě zhoršila. Promiň, půjdu.“

„Bylo to jako milovat se s vlastní sestrou.“ Slova, která mu náhle vyklouzla z úst, ji zastihla napůl cesty ke

dveřím. „Jako s kamarádkou. Sakra, Sydney, prostě jsem nemohl…“ Znovu ho polévala hanba, ponížení.„Nemohl jsem se přes to dostat, nemohl jsem tě brát jako manželku, milenku. Připravovalo mě to omužnost. A na tobě jsem si vyléval zlost.“

„Myslela jsem, že mě nenávidíš.“

Položil láhev zpátky na stůl.

„Bylo jednodušší snažit se tě nenávidět než si přiznat, že nedokážu vzrušit tebe ani sebe. Že jako chlap

nestojím za nic.“

„Ale já jsem věděla, že jako ženská nestojím za nic.“ S otazníkem vepsaným ve tváři se vrátila o pár krokůblíž k němu. „Věděla jsem, že jsem v posteli k ničemu, už dávno předtím, než jsi mi to řekl. A proto jsimusel hledat potěšení jinde.“

„Podváděl jsem tě,“ řekl prázdným hlasem. „Lhal jsem nejlepší přítelkyni a podváděl jsem ji. Nesnášel jsem to, jak ses na mě začala dívat, jak jsem se začal dívat sám na sebe. Tak jsem si šel svou mužnostdokazovat s jinýma. Ublížil jsem ti, a když jsi to zjistila, vinu jsem svedl na tebe. Sakra, Sydney, vždyťjsme spolu už tenkrát skoro nemluvili, leda na veřejnosti.“

„Já vím. A pamatuju si, jak jsem ti to vracela, kolik jedovatých věcí jsem ti řekla. Zraněná hrdost měpřipravila o nejlepšího přítele.“

„Mě taky. Nikdy jsem ničeho v životě tolik nelitoval.“ Stálo ho velké úsilí dojít k ní a vzít ji za ruku. „Za nicnemůžeš, Sydney. Nebo v tom přinejmenším nejsi sama.“

„Potřebuju přítele, Petere. Strašně si potřebuju s někým popovídat.“

Otřel jí slzu. „A dala bys mi ještě jednu šanci?“ Trochu se usmál a nabídl jí kapesník. „Na. Utři si nos aposaď se.“

Poslechla ho, aniž by pustila jeho teplou, přátelskou dlaň. „Byl to ten jediný důvod, proč to nefungovalo?

Protože nám to neklapalo v posteli?“

„Ano, to je důležité. Ale kromě toho jsme si byli příliš podobní. Sakra, Sydney, co nás to vůbec napadlo se

brát?“

„Udělali jsme to, co se po nás chtělo.“

„To je ono.“

To ji trochu utěšilo. „Jsi šťastný, Petere?“

„Skoro. A co ty? Prezidentko Haywardová.“

Zasmála se. „Byl jsi překvapený?“

„Vyrazilo mi to dech. Byl jsem na tebe tak pyšný.“

„To neříkej, nebo se znova rozbrečím.“

„Mám lepší nápad.“ Dal jí pusu na čelo. „Pojď do kuchyně. Udělám nějaké chlebíčky a ty mi budešvyprávět, co děláš kromě toho velkého byznysu.“ Šlo to snadno. Chvíli sice trvalo, než se zbavili zábran, ale pouta, která je kdysi vázala, zřejmě nikdy zcela

nepraskla. Napětí mezi nimi pomalu ale jistě polevovalo. Nad kávou mu vyprávěla o tom, co se událo v jejím životě. „Byl jsi někdy zamilovaný, Petere?“

„Do Marshy Rosenbloomové.“

„To nám bylo čtrnáct.“

„A ona nosila už několik let podprsenku pro dospělé ženské,“ řekl s plnou pusou. „Byl to hluboký cit.“ Pak

se na ni usmál. „Ne, tohle šílenství se mi zatím vyhýbá.“ „A kdyby ses zamiloval, uvažoval bys znova o manželství?“ „Nevím. Kdyby, tak bych to tentokrát rád zvládl líp. Kdo je to?“ Dolila si kávu.

„Umělec. A tesař.“

„Co tedy?“

„Obojí. Umí udělat zábradlí a vyřezává sochy. Znám ho teprve od června.“

„Jdeš na to rychle.“

„Já vím. To je zčásti ten problém. S Michailem jde všechno rychle. Je tak odvážný a sebejistý a

emocionální.“

Když si dal dvě a dvě dohromady, vykulil oči. „To je ten Rus?“

„Ukrajinec,“ opravila ho automaticky.

„Proboha, Stanislaski? Jedna z jeho plastik je v Bílém domě.“

„Ano?“ Pobaveně se na něj usmála. „O tom mi neřekl. Pozval mě na návštěvu k rodičům, ale neřekl mi, že

má dílo v Bílém domě. To jen ukazuje, co je pro něj důležité.“

„A ty ses do něj zamilovala.“

„Ano. Chce si mě vzít.“ Zakroutila hlavou. „Dostala jsem dvě nabídky k sňatku za večer. Jednu od

Michaila, jednu od Channinga Warfielda.“

„Proboha, Sydney, Channinga ne. Není to tvůj typ.“

Odstrčila šálek a naklonila se blíž k němu.

„Proč ne?“

„Zaprvé nemá žádný smysl pro humor. Unudil by tě k smrti. A to jediné, co ví o tatínkově byznysu, je, jak

zvát klienty na oběd. A jeho jediná opravdová láska je jeho krejčí.“

Usmála se, upřímně.

„Opravdu jsi mi chyběl, Petere.“

Znovu ji vzal za ruku.

„Tak co ten tvůj velký umělec?“

„Nemá krejčího, ani nebere klienty na oběd. Ale umí mě rozesmát. Petere, nesnesla bych, kdyby to mělo

manželství zase zkazit.“

„Nemůžu ti říct, jestli je to ten pravý. A být tebou, tak bych tentokrát neposlouchal ničí dobře míněné

rady.“

„Ale nějakou mi dáš?“

„Dám,!“ přisvědčil a cítil, jako by léta jejich odloučení a odcizení zmizela. „Neposuzuj vztah, který máš s

ním, podle toho, co jsme zažili spolu. Jen si polož pár otázek. Jsi s ním šťastná? Důvěřuješ mu? Dokážeš

si představit život s ním? A bez něho?!“

„A až budu znát odpovědi?!“

„Tak budeš vědět, co dělat.“ Dal jí pusu na hřbet ruky.

„Mám tě rád, Sydney.“

„Já tebe taky.“

Odpověz si na otázky, říkala si, když přivolávala výtah v Michailově domě. Uplynulo čtyřiadvacet hodin odchvíle, co se rozloučila s Peterem, ale na odpovědi se nedokázala soustředit. Spíš nemusím, opravila se,když vcházela do kabiny. Odpovědi už dávno znala.

Byla s ním šťastná? Ano, jako nikdy s nikým jiným v životě.

Důvěřovala mu? Beze zbytku.

Život s ním? Horská dráha emocí, hádek, rvaček, smíchu.

Život bez něho? Prázdnota a sed.

To si už nedokázala představit. Měla by práci, ambice, rutinu. Ne, nikdy by už neupadla do života bez

jakéhokoli smyslu. Ale bez něj by to všechno byly jen nalinkované stránky její agendy.

Věděla, co dělat. Jen pokud nebylo příliš pozdě.

Když vystoupila v pátém patře, viděla s uspokojením, že stropy už jsou hotové, zbývá jen vymalovat.

Přejela rukou po stěně. Za krátkou dobu udělal Michail ze smutného, sešlého domu spoustě lidí příjemný

domov.

Když zaklepala na dveře, v duchu se modlila.

Uvnitř však bylo naprosté ticho.

Žádná hudba, žádné kroky na dřevěné podlaze. Určitě šel spát, pomyslela si. Ale bylo sotva deset. Znovu

zaklepala, o něco hlasitěji, a váhala, zda na něj má zakřičet.

Vtom se otevřely dveře na druhém konci chodby a na chodbu vystrčila hlavu Keely. Jakmile spatřila

Sydney, přátelský výraz na její tváři byl ten tam.

„Není tady,“ řekla. Její hlas byl odměřený. Mluvila s ženou, kvůli které byl Michail už několik dnů pěkně na

dně.

„Aha.“ Ruka, kterou klepala, klesla. „Nevíte, kde je?“ „Venku.“

Keely se pokusila ignorovat, že Sydney je na tom očividně také pěkně bledě.

„Chápu.“ Vypjala hruď, aby nevypadala na první pohled tak schlíple. „Tak já počkám.“

„Jak chcete,“ řekla Keely a pokrčila rameny. Co jí bylo do toho, že je ta žena očividně zamilovaná?Neměla ubližovat jejímu kamarádovi. Jako herečka poznala náladu, která se skrývá pod vnějšímchováním. Michail byl vzteklý jako medvěd, ale pod jeho výbušným hněvem se skrývala čerstvá rána. A tu

mu zasadila tahle princezna. Tak ať si trpí.

To by ovšem nebyla Keely. Srdce jí nakonec zjihlo dojetím.

„Poslouchejte, určitě brzy přijde. Nechcete něco k pití?“

„Ne, díky, nic mi nechybí. Co váš byt, už bude hotový?“

„Ta nová trouba peče jako ďábel.“ Keely se opřela o rám dveří. „Ještě zbývá dotáhnout pár věcí – zvlášťpo tom, co tu nadělali ti vandalové.“ Pak se rozzářila. „Jé, víte, že toho chlapa zatkli?“

„Ano.“ O Lloydově zatčení jí Janine řekla, když jí volala z Washingtonu. „Je mi to líto. Jen se mi snažil

pomstít.“

„Není to vaše chyba, že je to mizera. Vodu už odsáli a Mike našel nějaké rozpouštědlo na ty spreje. Pod tím vytopeným bytem museli sousedům vyměnit strop, i podlaha je na tom zle.“ Pokrčila rameny. „Ale

znáte Mika, on to spraví.“

Ano, znala Mika.

„Nevíte, jestli jsou velké škody na majetku paní Wolburgové?“

„Koberce. Spousta dalších věcí byla promočená, ty ale uschnou.“ Keely, zjevně v trochu přátelštějším

rozpoložení, si ukousla banán, který celou dobu držela za zády. „Byl tu její syn. Prý se zotavuje jedna

radost. Už chodí s holemi a nedá pokoj, kdy už prý půjde domů. Chystáme jí příští měsíc večírek napřivítanou. Mohla byste přijít.“

„To bych –“ Obě se otočily, když se za nimi ozval výtah. Ještě než se z něj vyvalili dva potácející se muži,rozlehly se chodbou jejich hluboké hlasy, notující si nějakou zvučnou ukrajinskou lidovou píseň. Oba bylipořádně v ráži a prohýřený večer byl na nich znát. Nebylo jasné, kdo koho podpírá. Jako první si všakSydney všimla krve na Michailově bílém tričku – očividně od rozbitého rtu a obočí.

„Proboha.“

Trhl hlavou, když uslyšel její hlas. Jeho přiopilý úsměv se proměnil v zlověstný, třebaže mírně zamžený

pohled. Oba bratři se po menších kymáceních zastavili na místě.

„Co chceš?“ Jeho tón vůbec nebyl přátelský.

„Co se ti stalo?“ Už běžela k nim. „Nějaká nehoda?“

„Čau krásko.“ Alex jí věnoval okouzlující úsměv, ačkoli jeho levé oko, rámované monoklem, pro samé

podlitiny skoro nebylo vidět. „Jen jsme se byli trochu povyrazit.“ Škytl. „Měla jsi jít s náma. Že jo,

brácho?“

Michail mu odpověděl ranou na solar plexus; Sydney předpokládala, že to bylo jen láskyplné vyjádřenísouhlasu. Michail záhy na to bratra opravdu objal a políbil na obě tváře.

Zatímco šátral v kapsách po klíčích, obrátila se Sydney k Alexovi.

„Co se stalo? Kdo vás takhle zřídil?“

„Jak?“ Pokusil se zamrkat na Keely, obličej se mu však proměnil v grimasu bolesti. „Jo tohle?“ opatrně sedotkl své modřiny a zašklebil se. „On měl vždycky zákeřnej levej hák.“ Obdivným, i když trochupodroušeným pohledem změřil bratra, který právě zápolil s klíčem v zámku. „Kdyby nebyl tak zlitej, tak by

to bylo ještě horší. Ještě že já jsem taky na mol.“ Pak ukázal na Keelyiny dveře. „Hej, má zlatovlasá vílo,nemáš nějakej steak?“

„Ne.“ Měla s ním však soucit, a proto ho vzala za loket. „Tak pojď, hrdino. Nacpu to, co z tebe zbylo, do

taxíku.“

„Pojďme si zatancovat,“ navrhl, když jím manévrovala k výtahu. „Tancuješ ráda.“

„Žiju jen pro tanec.“ Od dveří ještě pohlédla přes rameno na Sydney. „Hodně štěstí,“ popřála jí.

To budu potřebovat, pomyslela si Sydney, když vcházela za Michailem do bytu, který se mu přece jen

podařilo odemknout. Málem jí přibouchl dveře před nosem, ale její reflexy byly v tuto chvíli rychlejší než

jeho. „Ty ses popral s bratrem,“ napadla ho.

„No a?“ Pomyslel si, jaká je to škoda, že při pohledu na ni tak zpropadeně rychle střízliví. „Ty bys radši,

abych se pral s cizíma?“

„Nech toho, sedni si.“ S využitím své dočasné převahy ho strčila do křesla a odešla do koupelny. Když sevrátila s mokrou žínkou a dezinfekcí, zase stál a snažil se vyčistit si u otevřeného okna hlavu.

„Je ti špatně?“

Trhl sebou a otočil se, v pohmožděné tváři uraženou hrdost. „Žádnému Stanislaskému se z vodky špatněneudělá.“ I když z ní možná může mít žaludek na vodě, pomyslel si, zvlášť když po ní následuje pár ranpěstí do břicha. Pak se pyšně usmál. Jeho bráška mu to uměl nandat.

„Takže jen opilý,“ usoudila stručně a ukázala prstem na křeslo. „Sedni si. Vyčistím ti ten obličej.“

„Nepotřebuju zdravotní sestru.“ Stejně se ale posadil, protože se to zdálo bezpečnější.

„Potřebuješ svěrací kazajku.“ Když se k němu sklonila a začala mu jemně čistit ránu nad okem, stálo hovelké úsilí, aby nezabořil tvář do měkké křivky jejího ňadra. „Opíjet se a rvát se s bratrem. Jak tě mohla

napadnout taková hloupost?“

Zamračil se.

„Byl to skvělý pocit.“

„To musí být skvělý pocit – dostat pěstí do oka.“ Naklonila mu obličej tak, aby lépe viděla. To oko bude

do rána hrát všemi odstíny tmavomodré. „Co by řekla vaše matka, kdyby to viděla.“

„Nic by neřekla, rovnou by nám oběma nandala ještě jednou tolik.“ Vzedmul se v něm hněv nad tou

nespravedlností. „I když si začal on.“ Sykl, když ucítil pálení dezinfekce.

„Určitě byste si to zasloužili oba,“ zamumlala a pak pohlédla dolů, na jeho ruce. „Ty idiote!“ Kotníky prstů

měl odřené a pohmožděné. „Jsi umělec, sakra! Jak si můžeš dovolit takhle si zřídit ruce?“

Bylo to tak příjemné, když se ho dotýkala a přitom ho peskovala. Jen každým okamžikem hrozilo, že si ji

stáhne na klín a bude žebrat o milost.

„Se svýma rukama si dělám, co chci,“ řekl. Přitom si pomyslel, co by s nimi rád dělal právě teď.

„Prostě si děláš, co chceš, tečka,“ odsekla, zatímco mu jemně ošetřovala odřené ruce. „Řveš na lidi, mlátíšje pěstí. A piješ, až z tebe táhne jako z flašky od vodky.“

Ještě nebyl tak opilý, aby nepoznal urážku. Odstrčil ji stranou, vstal a s mírným kymácením zmizel vkoupelně. Uslyšela puštěnou sprchu.

Takhle jsem si to tedy nepředstavovala, pomyslela si, s mokrou žínkou v rukou. Měla k němu přece přijít,říct mu, jak moc ho miluje a požádat ho o odpuštění za to, že byla tak hloupá. A on měl mít pochopení,vzít ji do náruče a říct, že teď je ten nejšťastnější muž na světě.

Místo toho byl opilý a protivný. A ona přinejmenším nabroušená.

Dobrá, zasloužil si to. Pak, aniž věděla, co ji to popadlo, mrštila žínkou do kuchyně, kde se rozplácla ostěnu a zanechávajíc mokrou stopu sklouzla do dřezu. Chvíli na ni zírala, pak pohlédla na své ruce. Byl tobáječný pocit, něčím hodit! Rozhlédla se kolem. Pohled jí spočinul na nějaké laciné knížce. Mrštila jí nadruhou stranu místnosti. Pak umělohmotným kelímkem o stěnu. Nebyl to špatný zvuk, ale tříštění skla byjí ulevilo ještě líp. Sáhla po otrhané tenisce a napřáhla se, otočila se však v pravou chvíli, když se vedveřích objevil Michail. Ve zlomku sekundy pleskla o jeho holá mokrá prsa. Zalapal po dechu.

„Co to děláš?“

„Hážu.“ Shýbla se pro druhou botu a vrhla jí po něm, tentokrát ji však chytil.

„Ty mě opustíš, odejdeš beze slova, a pak se vrátíš a házíš po mně boty?“

„Přesně tak.“

S přimhouřenýma očima odhadoval váhu boty, kterou držel. Bylo by velmi lákavé trefit se rovnou do téjejí vystrčené brady. S bezradným zaklením ji však pustil na zem. Prostě nemohl uhodit ženu, jakkoli si to

zasluhovala.

„Kam jsi odjela?“

Hodila hlavou a odhrnula si vlasy ze tváře.

„Jela jsem za Peterem.“

Strčil potlučené ruce do kapes džínsů, které si natáhl. „Opustíš mě, odjedeš za jiným chlapem, pak sevrátíš, a bombarduješ mě mýma vlastníma botama. Řekni mi jediný argument pro to, abych tě teď

nevyhodil z okna.“

„Musela jsem ho vidět a promluvit si s ním. A –“

„Ublížila jsi mi,“ vybuchl. I ta slova bolela – bylo tak těžké přiznat pravdu, přiznat si vlastní zranitelnost.„Myslíš, že mi záleží na nějaké ráně pěstí, když jsi mi rozlámala srdce na kusy? Tohle vydržím,“ řekl aukázal na rozbitý ret. „Ale proti tomu, co cítím uvnitř, jsem bezmocný. A to nesnesu.“

„Promiň.“ Udělala krok k němu, ale viděla, že ještě nechce, aby se k němu přibližovala. „Jen jsem se bála,

že kdybych ti dala, co chceš, ublížila bych ti ještě víc. Michaile, poslouchej mě, prosím tě. Peter byl jediný

člověk, kdo mě měl rád takovou, jaká jsem. Moji rodiče… nebyli prostě jako tvoji. Chtěli pro mě tonejlepší, ale pro ně to znamenalo najmout mi chůvu, kupovat mi hezké šaty a posílat mě do nejlepšíchdívčích škol. Nedokážeš si představit, jak jsem byla osamělá.“ Otřela si hřbetem ruky oči, ze kterýchzačínaly prýštit slzy. „Měla jsem jen Petera, a pak jsem ho ztratila. A to, co cítím k tobě, je o tolik větší amocnější, že nevím, co bych dělala, kdybych ztratila i tebe.“

Začínal roztávat. Bylo to strašné, co s ním dokázala udělat – ať se snažil zůstat tvrdý a neoblomný, jakchtěl, ona se mu zase dokázala dostat pod kůži. „Ty jsi mě neztratila, Sydney. Ty jsi mě opustila.“

„Musela jsem ho vidět, Michaile. Strašně jsem mu ublížila. Byla jsem přesvědčená, že to manželství i topřátelství jsem zničila já. Co kdyby se to s námi dvěma mělo opakovat?“ S povzdechem přešla k oknu.„Stala se ale divná věc: on cítil stejnou vinu, stejné výčitky, stejné obavy. To, že jsem si s ním mohlapromluvit a že jsme znovu navázali kontakt, pro mě moc znamenalo.“

„Nezlobím se, že jsi s ním mluvila, ale že jsi odešla. Bál jsem se, že se už nevrátíš.“ Obrátila se od okna.

„S útěky jsem ale už skončila. Odjela jsem s nadějí, že se k tobě budu moct vrátit. A zůstat s tebou.“

Pohlédl jí do očí a snažil se nahlédnout dovnitř, do její duše. „Opravdu?“

„Ano.“ Vyčerpaně vydechla. „Jednou jsme spolu šli po tomhle domě a já jsem slyšela hudbu a smích za

dveřmi. Cítila jsem vůně od večeří a záviděla jsem ti, že sem patříš. Potřebuju někam patřit. Chci dostat

šanci. Chci mít tu rodinu, o které jsi mluvil.“

Vytáhla z výstřihu zlatý řetízek, který měla kolem krku. Visel na něm prsten se zářivým rubínem.

Nevěřícně došel až k ní a vzal zlatý kroužek do ruky. „Ty ho nosíš,“ zašeptal polohlasem.

„Bála jsem se ho nosit na prstu, abych ho neztratila. Musíš mi říct, jestli ještě pořád chceš, abych si ho

nechala.“

Pohlédl jí do očí. Jejich pohledy splynuly. Neuhnul očima, ani když ji zlehka políbil na rty. „Poprvé jsem toneřekl správně.“

„Ne, to já jsem poprvé špatně odpověděla.“ Vzala jeho tvář do dlaní, šťastná, že ho může opět líbat, opět

cítit jeho blízkost. „Ty jsi byl dokonalý.“ „Byl jsem nešika. A taky mnou cloumal vztek na toho bankéře, který mě předběhl.“ Usmála se na něj zjihlýma očima. „Jakého bankéře? Žádného neznám.“

Rozepnul jí řetízek. „Ale nebylo to tak, jak jsem to plánoval. Nezněla žádná hudba.“

„Já ale slyším hudbu.“

„Žádná něžná slova, světlo svíček a květiny.“

„Svítí měsíc. A ještě pořád mám tu první růži, co jsi mi dal.“

Políbil ji na ruce. „Řekl jsem ti ale jen, co chci, neřekl jsem, co ti chci dát. Dávám ti svoje srdce, Sydney.

Patří ti na celý život.“ Navlékl jí prsten na prsteníček. „Budeš mou ženou?“

Sevřela kolem zlatého kroužku prsty, aby nesklouzl. „Budu. Už dávno jsem tvoje.“