Nora Roberts

Veřejné tajemství (PUBLIC SECRETS)

1

Věnováno otci, mému prvnímu hrdinovi

2

Londýn 1967

Emma viděla otce poprvé, když jí byly tři roky. Věděla předem, jak vypadá, protože matka si pečlivě vystřihovala jeho podobizny z novin a z barevných časopisů a rozvěšovala je po jejich neuklizeném třípokojovém bytě. Jane Palmerová měla ve zvyku nosit dceru v náruči od jednoho obrázku ke druhému a vyprávět jí o slavné milostné avantýře, kterou prožila s Brianem McAvoyem, hlavním zpěvákem divoké rockové skupiny jménem Devastation. Čím víc Jane pila, tím jí její láska připadala nádhernější.

Emma rozuměla jen částečně. Věděla, že muž na obrázcích je důležitý a že vystupoval i před královnou. Naučila se rozeznávat jeho zpěv v rádiu.

Jeho hlas se jí líbil. Když byla starší, zachytila jeho jemný irský přízvuk.

Někteří sousedé litovali malou holčičku, která bydlela v horním bytě s uvztekanou matkou náruživě milující gin. Často slýchali Janeiny kletby a nadávky a Emmin pláč. Ženy z domu si při setkání vyměňovaly vědoucí pohledy doprovázené pevně sevřenými rty.

Začátkem léta roku 1967 kroutily starostlivě hlavami vždycky, když zaslechly z bytu Jane Palmerové pláč malého děvčátka. Všechny souhlasily s tím, že Jane Palmerová si takové sladké dítě nezaslouží.

Ale říkaly si to jen mezi sebou. Nikdo z tohoto konce Londýna by ani ve snu nepomyslel na to, aby záležitost nahlásil na úřady.

Emma samozřejmě nerozuměla pojmům, jako je alkoholismus nebo citová deprivace, ale přestože jí byly teprve tři roky, dokázala velmi přesně odhadnout matčinu náladu. Znala dny, kdy se matka smála a mazlila se s ní, a pak jiné dny, kdy byla podrážděná a zlá. Kdykoli atmosféra v bytě zhoustla, uchylovala se Emma ke svému černému vycpanému psíkovi, kterému dala jméno Charlie. Schovala se s ním pod kuchyňský dřez a tam, ve tmě a vlhku, čekala, až se matka uklidní.

Někdy ale nebyla dost rychlá.

„Drž pěkně, Emmo.“ Jane vzala kartáč na vlasy a vrhla se na Emmu. Se zaťatými zuby pročesávala dceřiny světlé zakudlené

3

vlásky. Dnes nesmí ztratit nervy, dnes ne. „Musíš být moc hezká.

Dnes musíš být náramně pěkná holčička, víš?“

Emmě nezáleželo na tom, aby byla pěkná. Nelíbilo se jí matčino zarputilé česání jejích vlasů ani naškrobené nové růžové šaty. Mračila se a pohupovala se na židli a Jane se marně snažila stáhnout její neposlušné kudrny kluzkou stuhou.

„Řekla jsem drž.“ Jane jí surově stiskla útlý krček, až Emma zaječela. „Neupravená a špinavá holka se nikomu nelíbí.“ Jane se dvakrát nadechla a uvolnila sevření. Dítě nesmí mít modřiny. Měla dcerku ráda, opravdu. Modřiny by vypadaly nedobře, velmi nedobře.

Co kdyby si jich Brian všiml?

Jane postavila Emmu na zem a chytila ji pevně za rameno. „Tvař se trochu veseleji, dítě.“ S výsledkem svého snažení byla spokojená.

Blonďatá modrooká Emma vypadala v růžových šatičkách jako malá princezna. „Podívej se,“ už něžněji otočila Emmu k zrcadlu. „Že jsi hezká?“

Emma se zatvářila hrdě a bedlivě se prohlížela. Její dětský hlas se trochu podobal matčinu, když se ji snažila imitovat: „Škrábe to.“

„Pokud se žena chce líbit muži, musí snést trochu nepohodlí.“ Jane sama byla utažená v černém korzetu, který se jí bolestivě zařezával do kůže.

„Proč?“

„Protože to je náš úděl.“ Jane se otočila. Nejdřív se zkoumala z jedné strany, pak z druhé. Tmavě modré šaty těsně obepínaly její křivky a nechávaly vyniknout plnou hrud. Brianovi se její ňadra vždycky líbila, pomyslela si a pocítila touhu.

Bože, jemu se v posteli nikdo nevyrovná. Byl tak nenasytný, ale dovedl svůj hlad dovedně skrývat pod chladným výrazem. Znala ho od dětství. Býval jejím příležitostným milencem už víc než deset let.

Nikdo nevěděl líp než ona, čeho je Brian v posteli schopen.

Na chvilku si představila, jaké by to bylo, kdyby z ní stáhl šaty a svými dlouhými muzikantskými prsty by uvolňoval háčky korzetu jeden po druhém. Vždycky jim to spolu šlo. Půjde to i teď.

Jane se vzpamatovala a začala si kartáčovat vlasy. Poslední peníze nechala u kadeřníka, který jí odbarvil polodlouhé vlasy na blond. Teď je měla stejné barvy jako Emma. Otočila hlavu zprava doleva a zpět.

Po dnešku už se nebude muset starat o peníze.

4

Rty měla pečlivě namalované světle růžovou rtěnkou. Byl to stejný odstín, který viděla ve Vogue na supermodelce Jane Asherové.

Nervózně uchopila lahvičku s černými očními linkami a v koutku každého oka provedla drobnou opravu.

Emma matku fascinovaně pozorovala. Dnes nepáchla ginem, ale voněla příjemnou kolínskou značky Tigress. Emma se váhavě natáhla po růžové rtěnce. Matka ji chytila za ruku.

„Nesahej na moje věci.“ Pleskla ji přes prsty a pokračovala: „Neříkala jsem ti už tolikrát, že se nemáš dotýkat mých věcí?“

Emma přikývla. Do očí jí vstoupily slzy. „A nech toho kňučení.

Nechci, aby tě poprvé viděl s červenýma očima a oteklým obličejem.

Za chvíli tady bude.“ V Janeině hlase byla znát podrážděnost, a proto se Emma měla na pozoru. „Jestli nepřijde včas…“ nedokončila větu a zahleděla se na sklenici.

Jane byla vysoká a urostlá. Pravda, šaty jí byly trochu těsné, ale napínaly se na důležitých místech. Kostnatost byla možná v módě, ale ona věděla, že muži dávají přednost zakulaceným ženám. Dost dlouho žila ve svém těle a věděla svoje.

Její sebedůvěra vzrostla, když se ujistila, že má stejně bledý a úzký obličej jako modelky, které teď letí v Londýně. Nebyla dostatečně soudná, aby viděla, že nová barva jejích vlasů jí nejde k pleti a rovný účes jí zostřuje rysy v obličeji. Chtěla jít s módou. Vždycky se řídila tímto heslem.

„Asi mi nebude věřit. Nebude chtít. Muži většinou nechtějí neplánované děti.“ Pokrčila rameny. Její otec ji taky nechtěl, dokud se nezačala vyvíjet. „To si pamatuj, Emmo.“ Podívala se na dceru. „Muži nechtějí děti. Ženu chtějí jen za jediným účelem, to brzy zjistíš. Když skončí, hotovo. Nechají tě s velkým břichem a zlomeným srdcem.“

Zapálila si cigaretu a začala rychle kouřit. Přitom přecházela po pokoji. Zatoužila po trávě, sladké a uklidňující marihuaně, ale poslední peníze vydala za kadeřníka a za Emminy nové šaty. Matky vždycky skládají oběti.

„No, možná tě nebude chtít, ale při prvním pohledu pozná, že jsi jeho.“ Přivřela oči a vtáhla kouř. Dívala se na dceru. Málem pocítila mateřskou hrdost. Ta malá je jako obrázek. „Jsi jeho dokonalá kopie, Emmo. V novinách píšou, že si má brát tu Wilsonovic kozu, rodinný prachy boháčů, ale uvidíme, uvidíme. Vrátí se ke mně. Vždycky jsem

5

to věděla.“ Jane odložila cigaretu do popelníku a nechala ji zapálenou.

Potřebovala se napít, aspoň jeden hlt ginu, na uklidnění nervů.

„Sedneš si na postel,“ poručila dceři. „Sedneš si a budeš zticha. Zkus něco provést, a budeš litovat.“

Jane dopila druhou skleničku, když se ozvalo zaklepání. Srdce se jí rozbušilo. Jako většina pijanů se cítila soustředěnější i přitažlivější, když v sobě měla určité množství alkoholu. Uhladila si vlasy, nachystala si příjemný úsměv a otevřela dveře.

Byl krásný. Na chvíli viděla jen jeho, vysokého štíhlého blonďáka s krásně tvarovanými ústy. Milovala ho.

„Briane. To je hezké, že ses stavil.“ Když si všimla dvou mužů za ním, úsměv jí zmizel z tváře. „To musíš mít doprovod, Bri?“

Nebyl v dobré náladě. Měl vztek, že ho Jane chce chytit do pasti.

Chtěl odtud co nejdřív vypadnout.

„Vzpomínáš si, Jane? Johnno.“ Brian vstoupil do bytu. Pach ginu, potu a včerejší večeře mu nepříjemně připomněl jeho vlastní dětství.

„Jistě.“ Jane krátce kývla na vysokého baskytaristu. V kravatě měl diamant a na tváři tmavý plnovous. „Známe se, že jo, Johnno?“

Johnno se rozhlédl po neutěšeném bytě. „Někteří z nás jo.“

„Tohle je Pete Page, náš manažer.“

„Slečno Palmerová.“ Uhlazený třicátník Pete jí nabídl oslnivý úsměv a pěstěnou ruku.

„Vím o vás všechno.“ Nechala svoji ruku v jeho, aby ji zvedl ke rtům. On ji však pustil. „Udělal jste z našich hochů hvězdy.“

„Otevřel jsem jim některé dveře.“

„Například do Buckinghamského paláce. Zasadil jste se o nové album a velké turné po Americe.“ Pohlédla zpět na Briana. Vlasy měl po ramena, obličej bledý a jemný. Jeho fotografie zdobily stěny pokojů mládeže na obou pobřežích Atlantiku. Jeho poslední album s názvem Total Devastation lámalo rekordy na hudebním trhu. „Dosáhl jsi všeho, co sis přál.“

Sakra, aby se kvůli ní necítil provinile. To by mu tak ještě chybělo.

„To je pravda.“

„Někteří z nás mají víc, než si přáli.“ Jane si odhodila dozadu dlouhé vlasy. Odhalila tak velké, poněkud odřené zlatě se lesknoucí klipsy. Znovu se usmála. Ve svých čtyřiadvaceti byla o rok starší než Brian. „Udělala jsem čaj, ale nečekala jsem tolik lidí.“

6

„Nepřišli jsme na čaj,“ odsekl Brian a nacpal si ruce do kapes těsných džínsů. Jeho pohled ztvrdnul. Ano, byl mladý, ale dospíval v těžkých podmínkách. Nepřipustí, aby ho ten zápach chudého domova dostal na kolena. „Ze starého přátelství jsem nekontaktoval právníka, Jane. Ale jestli budeš pokračovat v těch telefonátech a v psaní přiblblých dopisů plných hrozeb, udělám to.“

Zúžila oči do malých škvírek. „Ty bys na mě chtěl poslat poldy, ale to ti nevyjde, drahoušku. Uvidíme, jak se tvým mladičkým fanynkám a jejich veleslušným papínkům a matinkám bude líbit příběh dívky, která s tebou otěhotněla a kterou jsi pak opustil. A která se musela v nuzných podmínkách starat o dítě, zatímco ty sis žil na vysoké noze a rozhazoval. Jak to jde dohromady, pane Page? Myslíte, že by pak Bri mohl mít ještě nějaké představení před královnou?“

„Slečno Palmerová,“ Peterův hlas byl jemný a klidný. Měl zkušenosti a strávil nad tímhle případem hodiny. Jediný pohled mu stačil, aby poznal, že zbytečně ztrácel čas. Jedinou odpovědí tady budou peníze. „Jsem si jist, že nebudete chtít propírat svůj osobní život v tisku.“

„Ach, je to tvůj manažer, Briane, nebo právní zástupce?“

„Nebyla jsi těhotná, když jsem od tebe odešel.“

„Nevěděla jsem to!“ vykřikla a sevřela klopy Brianovy černé kožené vesty. „Přišla jsem na to až po dvou měsících. To už jsi byl pryč. Nevěděla jsem, kde bych tě mohla najít. Chtěla jsem se toho zbavit.“ Stiskla ho víc. „Znala jsem lidi, kteří to mohli zařídit, ale potratu jsem se bála víc než porodu.“

„A tak měla dítě.“ Johnno se posadil na opěradlo křesla a vytáhl si z pouzdra gauloisku. Zapálil si ji těžkým zapalovačem. V posledních dvou letech si upevnil velmi nákladné zvyky. „Ale to neznamená, že dítě je tvoje, Bri.“

„Je jeho, ty bastarde.“

„Moje, moje.“ Johnno nevzrušeně potáhl z cigarety a pak vypustil dým Jane přímo do obličeje. „Jste dokonalá dáma, že?“

„Nech toho, Johnno,“ ozval se klidně Pete. „Slečno Palmerová, jsme tady proto, abychom tu věc vyřešili v klidu.“

Právě to byl kámen úrazu. „To se vsadím, že to chcete vyřešit v klidu a v tichosti. Víš, že jsem nespala s nikým jiným než s tebou, Briane.“ Naklonila se k němu a přitiskla ňadra k jeho hrudi.

7

„Pamatuješ si na ty Vánoce, kdy jsme byli naposledy spolu? Dali jsme si kokain a bláznili jsme. Nikdy jsme nepoužívali žádnou ochranu.

Emma se narodila příštího roku v září.“

Pamatoval si to, přestože si to nepřál. Bylo mu devatenáct a žil muzikou a sexem. Někdo mu sehnal kokain a on ho poprvé použil.

Tehdy se cítil jako plemenný hřebec.

„Takže jsi měla dítě a myslíš si, že je moje. Proč jsi mi o tom neřekla dřív?“

„Říkala jsem ti, že jsem tě nemohla najít.“ Jane si olízla rty. Přála si aspoň kapku ginu. Ale musí to vydržet. Nechtěla, aby věděl, že před ním jen hraje ubohou, opuštěnou matku nemanželského dítěte. Navíc tady byli dva tři muži, kteří jí její úděl ulehčovali.

„Zapojila jsem se do programu pro opuštěné dívky v nesnázích.

Taky jsem pomýšlela na adopci, ale když jsem ji porodila, nemohla jsem ji dát pryč. Připomínala mi tě.“

Začala plakat. Velké slzy jí rozmazávaly makeup. Byly ošklivé a zneklidňující, protože byly upřímné. „Vždycky jsem věděla, že se vrátíš, Briane. Poslouchala jsem tvoje písničky, sbírala jsem tvoje plakáty. Šel jsi svou cestou. Vždycky jsem věděla, že to dokážeš, ale nikdy jsem netušila, že budeš tak slavný. Začala jsem přemýšlet…“

„To se vsadím,“ zamumlal Johnno.

„Začala jsem přemýšlet,“ pokračovala Jane v slzách, „že by ses měl dozvědět o dítěti. Vrátila jsem se na stará místa, ale ty ses odtamtud odstěhoval a nikdo nevěděl kam. Myslela jsem na tebe každý den.

Podívej.“

Zvedla ruku a ukázala na obrázky na stěnách. „Všechno o tobě jsem si vystřihovala a schovávala.“

Brian se rozhlédl a přejel pohledem všechny svoje podobizny.

Sevřel se mu žaludek. „Ježíši.“

„Kontaktovala jsem tvoji nahrávací společnost, dokonce jsem tam zašla, ale vyhrožovali mi. Jako bych byla podvodnice. Řekla jsem jim, že jsem matka Brianova dítěte, a oni mě vyhodili.“ Nedodala, že byla opilá a napadla jednoho zaměstnance. „Pak jsem si přečetla o tobě a o Beverly Wilsonové a propadla jsem zoufalství. Vím, že pro tebe ve srovnání s naší dcerou nic neznamená. Musela jsem s tebou mluvit.“

„Ale zavolat Bev a řvát jako maniak do telefonu nebyl zrovna nejrozumnější způsob, jak to zařídit.“

8

„Musela jsem s tebou mluvit. Ty nevíš, jaké to je, Bri, starat se, z čeho zaplatím nájem a za co koupím jídlo. Nemůžu si ani pořídit hezké šaty a jít si večer povyrazit.“

„Chceš peníze?“

Jane na chvíli zaváhala. „Chci tebe, Bri, vždycky jsem tě chtěla.“

Johnno zhasil cigaretu. „Víš, Bri, moc se tady mluví o dítěti, ale zatím je nikdo z nás neviděl.“ Vstal a odhodil si dozadu černé vlasy.

„Můžeme ji vidět?“

Jane se na něho zuřivě zahleděla. „Emma je v ložnici. A já jsem nezvala nějaké poskoky. Tohle je jen mezi mnou a Brianem“

Johnno se na ni usmál. „Vždycky jsi odváděla nejlepší práci v ložnici, že, zlato?“ Jejich oči se na chvíli setkaly, byla v nich vzájemná zášť. „Bri, kdysi to byla prvotřídní kočka, ale dnes je to druhořadé zboží. Podíváme se na dítě.“

„Ty hajzle.“ Jane se na něho chtěla vrhnout, ale Brian ji chytil kolem pasu. „Klid.“

Usmíval se, ale v očích měl chlad. Obrátil Jane k sobě. „Říkala jsi, že je to mezi námi, tak se půjdu podívat jen já.“

„Bez nich,“ vyštěkla Jane směrem k Johnnovi. Ten pokrčil rameny a vytáhl z krabičky další cigaretu. „Jen vy dva. Máte právo na soukromí.“

„Fajn. Počkejte tady.“ Brian poplácal Johnna po rameni a zamířil do ložnice. Byla prázdná. „Jsem z té hry unavený, Jane.“

„Schovala se. Ti lidé ji poděsili, tak je to. Emmo! Pojď okamžitě k mamince!“ Jane si klekla a nahlížela pod postel. Pak otevřela skříň.

„Asi bude v předsíni.“ Spěšně otevřela dveře do předsíně.

„Briane.“ Johnno něco signalizoval z kuchyně. „Tady je něco, co bys měl vidět.“ Zvedl láhev a kývl na Jane. „Nebude ti vadit, když si loknu, zlato? Byla otevřená.“ Najednou se sehnul a nahlédl pod dřez.

Vycházel odtud zápach alkoholu, odpadků a mokrých hadrů.

„Briane.“ Brian přistoupil ke kredenci a sehnul se.

Neviděl děvče zřetelně, ale tušil, že se krčí v koutě. Vlasy měla v očích a v rukou svírala něco černého. Brian pocítil šimrání kolem žaludku. Pokusil se o úsměv.

„Ahoj, ty tam.“

Emma si schovala tvářičku do chlupaté černé věci, kterou svírala v obou rukou.

9

„Ty malá darebnice! Já tě naučím schovávat se přede mnou.“ Jane se chystala strčit ruku do výklenku, ale pohled na Briana ji zarazil.

Ten chytil děvče za ruku a znovu se usmál.

„Neboj se, nic ti neudělám. Mohla bys na chvíli vylézt?“ Všiml si, že dítě zvedlo obličejík od černého chuchvalce. „Nic se ti nestane.“

Má tak pěkný hlas, pomyslela si Emma. Tichý a jemný, jako hudba. Usmíval se na ni. Světlo z kuchyně mu zezadu osvětlovalo blonďaté vlasy, takže vypadal jako anděl. Emma se zasmála a vylezla ven.

Nové šaty měla pokrčené a poseté mokrými skvrnami. Jemné dětské vlásky jí pod dřezem navlhly a přilepily se jí k hlavičce a k tvářím. V úsměvu mu ukázala drobné bílé zoubky s mezerou uprostřed. Brian si přejel jazykem přední zuby, kde měl stejnou mezeru. Když se usmívala, tvořil se jí na levé tváři dolíček, stejně jako jemu. Dívala se na něho stejně sytě modrýma očima, jako měl sám.

„Tak pěkně jsem ji oblékla a učesala,“ ozvala se nešťastně Jane.

Vůně ginu jí vháněla do úst sliny, ale bála se sáhnout po láhvi. „Říkala jsem jí, jak je důležité, aby vypadala hezky. Neříkala jsem ti to, Emmo?“ Popadla Emmu za ruku, až děvče poskočilo.

„Nech ji být.“

„Jen jsem chtěla…“

„Nech ji být,“ opakoval Brian výhrůžně. Kdyby se na ni nedíval tak tiše a klidně, určitě by zase zmizela pod dřezem. Jeho dítě. Chvíli na ni strnule zíral. Pak řekl: „Ahoj, Emmo.“ V hlase měl něco něžného, co působilo na všechny ženy. „Co to máš?“

„To je Charlie. Můj pejsek.“ Stále tiskla hračku pevně k sobě.

„Je moc hezký.“ Měl silné nutkání dotknout se jí, pohladit její jemnou tvářičku, ale neudělal to. „Víš, kdo jsem?“

„Pán z obrázků.“ Emma neodolala a vztáhla ruku k jeho tváři. „Jsi hezký.“

Johnno se usmál a lokl si ginu. „Tohle nechej větším ženským.“

Brian ho ignoroval a pohladil Emmu po mokrých vláskách. „Ty jsi taky hezká.“

Říkal jí to a přitom ji pozoroval. Kolena měl jako z želatiny a žaludek se mu stáhl, jako by mu ho stlačovaly neviditelné prsty.

Zasmála se. Bylo mu, jako by se díval na sebe samotného. Bylo by

10

snadné popřít otcovství, bylo by to pohodlné, ale bylo to nemožné. Ať chce, nebo nechce, je to jeho dítě.

Vstal a otočil se k Peteovi. „Raději bychom měli jít na zkoušku.“

„Ty odcházíš?“ Jane mu zastoupila cestu. „Jen tak? Jen se na ni podívej pořádně, a uvidíš.“

„Já vím, co vidím.“ Emma ustoupila zpět ke kredenci a Brian se najednou cítil provinile. „Musím si to promyslet.“

„Ne, ne! Utečeš jako vždycky. Zase myslíš jenom na sebe. Co je nejlepší pro Briana, co je nejlepší pro jeho kariéru? Nechci, abys mě zase opustil.“ Už byl skoro u dveří, když Jane popadla Emmu a rozběhla se s ní k němu. „Jestli odejdeš, zabiju se.“

Brian se otočil a díval se na ni. Byl by to dobrý refrén, mohl by ho použít v nějaké písničce. „To už na mě neplatí.“

„A ji taky.“ Zoufale vykřikla tuhle druhou hrozbu a začala k sobě Emmu tisknout. Emma začala křičet.

Když Brian uslyšel její křik, pocítil vlnu strachu. Jeho dítě křičí.

„Pusť ji, Jane. Ublížíš jí.“

„Proč se o to staráš?“ Jane vzlykala a její hlas se podobal hysterickému křiku dcerky. „Ty přece odcházíš.“

„Ne, neodcházím. Potřebuji jen trochu času, abych si to promyslel.“

„Potřebuješ čas na to, aby tvůj povedený manažer vymyslel vhodný příběh.“ Jane rychle oddychovala a svírala zmítající se Emmu oběma pažemi. „Briane, měl by ses ke mně chovat slušně.“

Brian sevřel ruce v pěsti. „Pusť ji.“

„Zabiju ji.“ Tentokrát to řekla klidně a důrazně. „Proříznu jí hrdlo, přísahám. A pak to udělám sobě. Jak s tím budeš žít, Briane?“

„Kecá,“ zamumlal Johnno, ale dlaně měl zpocené.

„Nemám co ztratit. Myslíš, že mě baví takhle žít? Poslouchat klepy sousedů, nemít prachy na jídlo a na zábavu? Uvažuj o tom, Bri, co si pomyslí lidi, až si to přečtou v novinách. Všechno řeknu a pak zabiju ji i sebe.“

„Slečno Palmerová,“ Peter zvedl pěstěnou ruku. „Dávám vám svoje slovo, že sestavíme dohodu výhodnou pro obě strany.“

„Jane, ať Johnno vezme Emmu do kuchyně. Promluvíme si tedy,“

řekl Brian a opatrně k ní vykročil. „Najdeme nějaké řešení.“

„Já jen chci, aby ses vrátil.“

11

„Nikam nejdu.“ Brian viděl, že Jane povolila sevření. „Promluvíme si.“ Krátce pokývl na Johnna. „Probereme to spolu. Pojď, sedneme si.“

Johnno vzal váhavě dítě z matčiny náruče. Vysoký muž trochu nakrčil nos, protože Emma páchla odpadky, a odnesl ji do kuchyně.

Protože stále plakala, posadil se s ní a hladil ji po hlavě.

„No ták, malá, nech toho. Johnno ti nic neudělá,“ konejšil ji a snažil se vzpomenout si, co by v dané chvíli udělala jeho matka.

„Nechceš sušenku?“

Uplakaná Emma se zajíkla a přikývla.

Pohoupal ji. Přestože Emma byla ucuchtaná a zapáchala, Johnno zjistil, že je to velmi hezká holčička. A je celý McAvoy, připustil s povzdechem. Skrz naskrz. „Prozradíš mi, kde jsou?“

Emma se usmála a ukázala na kredenc.

O třicet minut později dojídali poslední sušenky a dopíjeli sladký čaj, který Johnno uvařil. Brian pootevřenými dveřmi sledoval, jak se Johnno vesele šklebí a dělá různé obličeje, kterým se Emma potěšeně směje. Pomyslel si, že na Johnna se může kdykoli spolehnout.

Vstal a vešel do kuchyně. Položil ruku dcerce na hlavu a zeptal se: „Emmo, nechtěla by ses svézt v mém autě?“

Emma se olízla a zeptala se: „S Johnnem?“

„Ano, s Johnnem.“

„Jsem připraven.“ Johnno si strčil do úst sušenku.

„Emmo, chtěl bych, abys zůstala se mnou, v mém novém domě.“

Brian zvedl ruku a přerušil Johnna. „Je to hezký dům a budeš v něm mít svůj pokoj.“

„Musím s tebou jít?“

„Emmo, jsem tvůj táta a chtěl bych, abys žila se mnou. Můžeš to zkusit, a když se ti to nebude líbit, vymyslíme něco jiného.“

Emma se na něho pozorně zadívala a našpulila rty. Byla na jeho podobu zvyklá, ale živý vypadal trochu jinak než na obrázcích. To ji však neznepokojovalo. Měl hezký a uklidňující hlas.

„Maminka půjde taky?“

„Ne.“

Oči se jí zamžily, ale pak pevně objala svého vycpaného psíka.

„Může jít Charlie se mnou?“

„Jistě.“ Brian k ní vztáhl ruce a vyzdvihl ji k sobě.

12

„Doufám, že víš, co děláš, brachu.“

Brian se na Johnna podíval nad Emminou hlavou. „Taky doufám.“

13

2

Emma uviděla poprvé ten velký kamenný dům z předního sedadla stříbrného jaguára. Bylo jí líto, že Johnno s legračním plnovousem odešel. Ale muž z obrázků ji nechal mačkat různá tlačítka na řídicí desce auta. Už se neusmíval, ale taky se nezlobil. Pěkně voněl. V autě to taky pěkně vonělo. Nechala Charlieho očichat sedadla, přitiskla mu k nim Čumák.

Dům s arkýřovými okny a mnoha věžičkami se Emmě zdál obrovský. Byl z šedivého kamene a jeho okna měla tvar broušených diamantů. Kolem domu se prostíral hustý a udržovaný trávník ozdobený květinovými záhony. Emma překvapeně vydechla.

„To je zámek.“

Brian se usmál. „Ano, taky jsem si to myslel. Když jsem byl malý, přál jsem si bydlet v takovém zámku. Můj táta, tvůj dědeček, tady pracoval jako zahradník.“ Pokud nebyl namol opilý, dodal v duchu.

„Je tady?“

„Ne, je v Irsku.“ Na farmě, kterou mu Brian koupil před rokem.

Brian zastavil před bránou. Uvědomil si, že bude muset vydat pár prohlášení dřív, než se zpráva dostane do tisku. „Jednou se s ním seznámíš. A taky poznáš tety, strýce a jejich děti.“ Vzal si ji na klín a překvapilo ho, jak důvěřivě se k němu přitulila. „Teď máš rodinu, Emmo.“

Když vcházel s Emmou na rukou do domu, uslyšel Bevin jemný zvonivý hlas.

„Myslím, že modrá, světle modrá. Nemohla bych žít s těmi kytkami všude na stěnách. A tyhle hrozné závěsy zmizí, chci tady světlo. Chci tady bílou a modrou.“

Brian vešel předními dveřmi a uviděl Bev sedět na zemi mezi spoustou knih a časopisů. Část tapet byla stržena a na kousku stěny svítila čerstvá bílá omítka. Bev se ráda dívala na problémy z několika úhlů.

14

Uprostřed všeho nepořádku se zdála tak malá a roztomilá. Černé vlasy měla krátce zastřižené, po stranách prodloužené k bradě. V uších se jí houpaly zlaté náušnice. Její oči vynikaly exotickým tvarem i barvou. Dlouhé černé řasy clonily světle zelené duhovky poseté jantarovými skvrnkami. Ještě byla pěkně opálená z víkendu, který strávili na Bahamách. Věděl přesně, jak jemnou a voňavou má pleť.

Bev měla malý trojúhelníkovitý obličej a drobnou postavu. Nikdo, kdo by ji teď viděl sedět se zkříženýma nohama v krátkých kalhotách a v bílé košili, by neřekl, že je dva měsíce těhotná.

Brian otočil dítě ve své náruči k těhotné milence a oslovil ji. „Bev.“

„Briane, neslyšela jsem tě vejít.“ Napůl se otočila a strnula. „Ach.“

Zbledla a dívala se na dítě v jeho náruči. Rychle se však vzpamatovala a zamávala na dva dekoratéry. „Chceme se s Brianem poradit a vybrat si v klidu. Zavolám vám koncem týdne.“

Vyprovodila muže ke dveřím a zavřela za nimi. Pak se nadechla a položila si ruce na břicho, kde rostlo její dítě.

„To je Emma.“

Bev se přinutila k úsměvu. „Ahoj, Emmo.“

„Ahoj,“ špitla plaše Emma a přitiskla obličej k Brianově krku.

„Emmo, nechtěla by ses chvíli dívat na televizi?“ zeptal se Brian.

Když přikývla, se zoufalým veselím jí oznámil: „Vedle v pokoji je velká televize. Můžeš si tam s Charliem sednout na pohovku.“

„Chce se mi čurat,“ zašeptala Emma.

„Aha…“

Bev natáhla ruku. Kdyby se jí nechtělo plakat, musela by se smát.

„Zavedu ji tam.“

Ale Emma se chytila Briana pevněji. „Asi jsem vyhrál já.“ Odnesl ji do koupelny, vyslal k Bev zoufalý pohled a zavřel dveře. „Chceš pomoct?“

Odvrátil se, protože Emma si stáhla kalhotky a posadila se na mísu.

„Nesmím si počurat kalhotky,“ sdělila mu věcně. „Máma říká, že to dělají jen hloupé holky.“

„Ty už jsi velká holka,“ pochválil ji. „Velice hezká a chytrá.“

Emma skončila a natáhla si kalhotky.

„Budeš se taky dívat na televizi?“

„Za chvilku. Chtěl bych si popovídat s Bev. Je to moc hodná paní,“

řekl, když ji zvedl k umývadlu. „Bydlí tady se mnou.“

15

Emma si chvíli hrála s tekoucí vodou. „Bude mě bít?“

„Ne, nikdo tě už nebude bít. Slibuju.“

Šokovaný ji odnesl do obývacího pokoje, v němž trůnila proti velké televizi měkká pohovka. Brian zapnul televizi, naladil kanál s veselou pohádkou a řekl: „Hned se vrátím.“

Emma ho sledovala očima a oddechla si, když nechal otevřené dveře.

„Raději bychom měli jít sem,“ ukázal Bev do haly. Sedla si na zem mezi vzorky tapet „Zdá se, že Jane nelhala.“

„Ne. Je to moje dítě.“

„To je vidět, Bri. Je na tebe tak podobná, že je to až neuvěřitelné.“

Začala polykat slzy a nenáviděla se za to.

„Ach, kristepane, Bev.“

„Ne, to nic,“ vzlykla, když ji objal kolem ramen. „Potřebuji se vzpamatovat. Je to pro mě šok.“

„Pro mě taky.“ Zapálil si cigaretu a silně potáhl. „Víš, proč jsem nechal Jane?“

„Říkal jsi, že tě polykala zaživa.“

„Nebyla spolehlivá, Bev. I když jsme byli malí, nebyla to dobrá holka.“

Nemohla se na něho podívat, ještě ne. Myslela na to, že to byla ona, kdo ho poslal za Jane. Chtěla, aby zjistil, jak je to s dítětem. Bev si složila ruce do klína a dívala se do zaprášeného mramorového krbu.

„Znáš ji tak dlouho.“

„Byla první, se kterou jsem spal. Bylo mi teprve třináct.“ Přetřel si rukou oči. Přál si, aby mu vzpomínky nevystupovaly tak snadno z paměti. „Můj otec pil a často propadal záchvatům vzteku. Schovával jsem se před ním na půdě. Jednoho dne jsem tam našel Jane. Čekala na mě, a než jsem se vzpamatoval, seděla na mně.“

„Nemusíš mi to říkat, Bri.“

„Chci, abys to věděla.“ Vzpomínal na zašlé časy a jako by je rozpouštěl v cigaretovém dýmu. „Byli jsme si s Jane hodně podobní.

U ní doma se taky pořád hádali a prali. V obou domácnostech stále chyběly peníze. Pak, když jsem se začal zajímat o hudbu, trávil jsem s ní méně času. Začala mě hlídat, vyhrožovala mi. Tak jsem od ní utekl.

Když jsem založil kapelu a začal vystupovat, objevila se znovu.

Hráli jsme po barech, sotva jsme si vydělali na jídlo. Myslím, že jsem

16

ji bral jako někoho, kdo mě moc dobře zná a koho znám já. Ale hlavně jsem byl hloupý.“

Bev se nervózně zasmála. „Pořád jsi hloupý.“

„Jo. Chodili jsme spolu asi rok. Ale Jane byla protivná, snažila se dělat rozbroje mezi mnou a kluky z kapely. Otravovala při zkouškách a dělala mi výstupy. Jednou dokonce přišla do klubu a napadla jednu dívku z obecenstva. Pak plakala a prosila mě o odpuštění. Dostal jsem se do stavu, kdy už jsem jí nedokázal odpouštět. Začala mi vyhrožovat, že jestli ji opustím, tak se zabije. V té době jsme se dali dohromady s Petem, měli jsme šňůry po Francii a Německu. Vypadl jsem z Londýna a zapomněl na ni. Nevěděl jsem, že je těhotná. Tři roky jsem na ni ani nepomyslel.

Kdybych to mohl vrátit…“ zamyslel se. „Nevím, co bych udělal.“

Bev si přitáhla kolena k tělu a objala je rukama. Byla to mladá praktická žena ze solidní rodiny. Nedokázala plně porozumět bídě a bolesti, přestože je zažil její Brian a díky tomu se seznámili.

„Myslím, že teď je důležité, co s tím uděláš.“

„Už jsem to udělal,“ Brian odklepl popel do porcelánové misky z devatenáctého století. Bev si toho nevšímala.

„Co jsi udělal, Bri?“

„Vzal jsem si Emmu. Je moje. Bude žít se mnou.“

„Chápu.“ Bev si vzala cigaretu. Kvůli těhotenství se vzdala alkoholu a drog, ale nedokázala přestat kouřit. „Nenapadlo tě, že bychom si o tom měli promluvit? Pokud vím, za pár dní se máme brát.“

„Ano, máme se brát.“ Vzal ji za ramena a zatřásl s ní. Bál se, že se od něho odvrátí. „Bože, Bev, chtěl jsem o tom s tebou mluvit, ale nemohl jsem.“ Pustil ji, vyskočil a kopl do vzorkovníku tapet. „Šel jsem do toho smradlavého bytu jen proto, abych Jane upozornil, že mě nebude beztrestně vydírat. Přesně to dělala a pak řekla, že Emma je v ložnici. Ale malá tam nebyla. Schovala se.“ Přitiskl si kotníky prstů na oči. „Ježíši, Bev, našel jsem ji pod dřezem v kuchyni. Schovávala se tam jako nějaké vystrašené zvířátko.“

„Ach, bože,“ Bev si položila hlavu na kolena.

„Jane ji bila, bila to malé křehké dítě. Emma se bála. Když jsem ji uviděl… Bev, podívej se na mě. Prosím. Když jsem ji uviděl, spatřil jsem sebe. Rozumíš mi?“

17

„Chtěla bych.“ Bev zakroutila hlavou, stále bojujíc se slzami. „Ne, nerozumím. Chtěla bych, aby všechno bylo zase tak, jako když jsi dnes ráno odcházel.“

„Myslíš, že jsem od nich měl jen tak odejít?“

„Ne. Ano.“ Bev sevřela ruce v pěsti a přitiskla si je na uši. „Já nevím. Měli jsme si o tom promluvit. Něco bychom vymysleli.“

Poklekl vedle ní a uchopil ji za paže. „Chtěl jsem odejít, projet se autem a popřemýšlet o tom, než ti to řeknu. Ale Jane prohlásila, že se zabije.“

„Ach, Bri.“

„Mohl jsem se na ni vykašlat, zuřil jsem. Ale pak řekla, že zabije i Emmu.“

Bev si položila ruku na břicho, jako by chtěla chránit dítě, které nosila a které pro ni bylo tak krásně skutečné. „Ne, to nemohla myslet vážně.“

„Myslela to vážně.“ Brian stiskl Beviny paže. „Tohle myslela smrtelně vážně. Nemohl jsem tam Emmu nechat, Bev. Nemohl bych tam nechat ani cizí dítě.“

„Ne.“ Bev si uvolnila ruce a vzala jeho obličej do dlaní. Její Brian, pomyslela si. Její milý, starostlivý Brian. „Ty bys to neudělal. Jak jsi Jane přemluvil?“

„Souhlasila,“ řekl Brian krátce. „Pete má podepsanou smlouvu, všechno je legální.“

„Bri.“ Pevně sevřela jeho tvář do svých rukou. Milovala ho, ale nebyla slepá. „Jak?“

„Napsal jsem jí šek na sto tisíc liber. Podle smlouvy bude ročně dostávat pětadvacet tisíc do té doby, než bude Emmě jedenadvacet.“

Bev nechala ruce klesnout. „Kriste, Briane. Ty sis to dítě koupil?“

„Nemůžeš si koupit něco, co je tvoje.“ Nenáviděl se za ta slova, připadal si pošpiněný. „Dal jsem Jane dost, aby se držela od Emmy dál a nám dala pokoj.“ Položil jí ruku na břicho. „Nám všem. Poslyš, dostane se to do tisku. Nebude to lehké. Prosím tě, abys stála při mně.

Abys dala Emmě šanci.“

„Co si s tím mám počít?“

„Bev…“

Zavrtěla hlavou. Bude při něm, ale potřebuje trochu času. „Přečetla jsem teď hodně knih. Tak malé dítě by nemělo být dlouho samotné…“

18

„Dobře. Půjdu se na ni podívat.“

„Jdu s tebou.“

Emma stále seděla na pohovce a v rukou svírala Charlieho.

Televize ji vůbec nerušila ve spánku. Na tvářích měla slzy. Když ji Bev uviděla, zachvělo se jí srdce.

Emma ležela v čistě povlečené posteli a víčka měla pevně zavřená.

Věděla, že kdyby je otevřela, viděla by jen tmu. Přitiskla se ještě pevněji k Charliemu a poslouchala. Věci někdy vydávají divné zvuky.

Neslyšela nic, ale věděla, že na ni čekají. Čekají, až otevře oči.

Kousla se do rtu. Matka se vždycky zlobila, když v noci křičela.

Vždycky s ní zuřivě třásla a nadávala jí do hlupáků. Zlé věci se před matkou ukryly pod postel a do koutů.

Emma schovala obličej do Charlieho kožíšku.

Vzpomněla si, že je na neznámém místě. Tady žije muž z obrázků.

Strach se začínal vytrácet. Řekl jí, že mu má říkat táto. To bylo zvláštní slovo. Emma měla oči stále zavřené a zkusila to slovo vyslovit. Několikrát si je zopakovala.

Večer jedli v kuchyni rybu s opečenými brambůrky. Byla tam i ta tmavovlasá paní. Hrála hudba. V tomto domě stále hrála hudba. Když muž, táta, mluvil, znělo to taky jako hudba.

Paní vypadala smutně, i když se smála. Emma byla zvědavá, jestli ji ta paní uhodí, až budou samy.

On ji pak vykoupal. Pamatuje si, že měl v obličeji legrační výraz.

Ale jeho ruce ji nesvíraly a taky jí nezanesl do očí mýdlo. Ptal se jí na modřiny, které měla na těle, a ona mu řekla, že jí maminka zakázala o nich mluvit.

Emma si všimla, že měl v očích zlost, ale nic jí neudělal.

Pak jí oblékl svoje tričko a smál se, že jí sahá až na paty. Když ji ukládal, přišla i paní. Posadila se na kraj postele a usmívala se.

Poslouchala s ní pohádku, kterou jí táta vyprávěl. Byla o princezně a o zámku.

Když se Emma probudila, byli oba pryč a v pokoji vládla tma.

Emma se bála. Měla strach, že ze tmy vylezou divné věci a vycení na ni bílé zuby, kterými ji pak roztrhají.

Bála se, že za chvíli se objeví matka a zbije ji za to, že nespí ve své posteli.

19

Co to bylo? Zdálo se jí, že z kouta se ozývá šepot. Zadržela dech a otevřela jedno oko. Stíny se pohnuly, tyčily se do výšky, sahaly na ni.

Emma vzlykla a zdusila výkřik v kožichu Charlieho. Chtěla se zmenšit, aby ji ty ošklivé stíny nemohly pohltit. Poslala je matka, protože Emma odešla s tím mužem z obrázku.

Strach rostl a Emma se potila a chvěla po celém těle. V jednom záchvěvu hrozného strachu se vyškrábala z postele a vyběhla do haly.

Ozvala se rána.

Emma spadla. Ležela na zemi přitisknutá k Charliemu a čekala na nejhorší.

Najednou se rozsvítilo světlo. Oslepilo ji. Starý strach ustoupil novému, protože uslyšela hlasy. Emma se schoulila u stěny a seděla jako přimražená. Zírala na střepy z čínské vázy, kterou před chvílí převrhla.

Určitě ji zbijí. Pošlou ji pryč. Zavřou ji do tmavého pokoje, kde ji sní ty zlé stíny.

„Emmo?“ Blížil se k ní ospalý Brian, zmožený marijánkou, kterou si zakouřil před spaním. Emma se ještě těsněji přitiskla ke stěně. „Jsi v pořádku?“

„Rozbili to,“ hlesla. Doufala, že se zachrání.

„Kdo?“

„Ty tmavé stíny. Máma je pro mě poslala.“

„Ach, Emmo.“ Sklonil se k ní a políbil ji na hlavičku.

„Briane, co…“ Objevila se Bev v rozepnutém županu. Uviděla, co zbylo z čínské vázy, a povzdychla si. Pak zamířila k Emmě a k Brianovi. „Nestalo se jí nic?“

„Myslím, že ne. Je jen vyděšená.“

„Podíváme se.“ Bev uchopila Emminu ruku. Byla napjatá.

„Emmo.“ Bevin hlas byl pevný, ale nebylo v něm ani stopy po zlosti.

Emma pomalu zvedla hlavu. „Neublížila sis?“

Vystrašená Emma ukázala na koleno. Na bílém tričku byly rozpité kapky krve. Bev nadzvedla okraj košile. Po Emmině koleně se táhl dlouhý škrábanec. Nebyl hluboký,

ale Bev si uvědomila, že jiné dítě by kvůli němu pěkně vyvádělo.

Takový škrábanec nebyl asi nic ve srovnání s modřinami, které Brian objevil na jejím těle. Bev automaticky sklonila hlavu a políbila

20

Emmino zraněné koleno. Když uviděla, že dítě v šoku otevřelo ústa, její srdce bylo ztraceno.

„Dobrá, miláčku, postaráme se o to.“ Vzala Emmu do náruče a přitulila se k ní.

„Jsou tam ve tmě… ty zlé věci,“ zašeptala Emma.

„Táta je vyžene, že Bri?“

Buď to způsobila irská krev, nebo zbytky drogy, ale když Brian uviděl milovanou ženu, jak s láskou houpá v náruči jeho dítě, málem se rozplakal.

„Jasně, všechny je pochytám a zardousím je.“

„Až to uděláš, mohl bys ještě zamést tyhle střepy,“ poradila mu Bev.

Emma strávila zbytek noci ve velké posteli s kovovými čely, stulená mezi svými novými rodiči.

21

3

Jako pokaždé v těch devíti dnech seděla Emma na přední verandě a dívala se skrz velkou sklenici na písčitou cestičku na konci zahrady.

Čekala.

Modřiny na jejím těle vybledly, ale ještě nezmizely. Nikdo z obyvatel nového domu ji neuhodil. Zatím. Každý den dostávala čaj a dárky od otcových známých. Cukroví, bonbony a porcelánové panenky.

Emmě připadalo všechno zmatené. Každý den ji koupali, i když byla čistá, a taky jí dávali nové oblečení. Nikdo jí neříkal, že je hloupá, protože se bojí tmy. Večer jí vždycky přinesli do pokoje lampičku s růžovým stínidlem a nechali ji svítit. Strašidla už do pokoje nemohla.

Emma se bála radovat, protože si byla jista, že máma pro ni brzy přijde a odvede ji.

Bev ji vzala krásným autem do velkého obchodního domu, plného barevně oblečených lidí, kteří pěkně voněli. Koupila jí mnoho věcí.

Emmě se nejvíc líbily oranžové šaty s nabíranou sukénkou. Oblékli jí je toho dne, kdy měl táta s Bev svatbu, a cítila se v nich jako princezna. Na nohou měla lesklé černé střevíčky se střapečky a bílé punčošky. Nikdo jí nevyhrožoval, že si nesmí ušpinit kolena.

Svatba ji připadala divná. Lidé stáli na zahradě a slunce prokukovalo mezi mraky. Jeden muž, kterému říkali Stevie, oblečený do dlouhého bílého saka a bílých kalhot, zpíval drsným hlasem a doprovázel se na bílou kytaru. Emma si myslela, že je to anděl, ale když se na to zeptala Johnna, rozesmál se.

Bev měla ve vlasech věneček z živých květů a byla oblečená do dlouhých a rozevlátých barevných šatů. Emmě připadala jako nejkrásnější žena pod sluncem. Poprvé v životě pocítila závist. Být krásná, dospělá a stát vedle táty. Nebát se, že bude mít hlad. Být navěky šťastná jako princezny z pohádek, které měla tak ráda.

22

Když se spustil déšť, schovali se do nově vymalovaného a květinami vyzdobeného domu a dali si zákusky a šampaňské. Hrálo se na kytary a lidé zpívali a smáli se. Po domě se pohybovaly hezké dívky v krátkých úzkých sukních nebo v dlouhých bavlněných šatech.

Braly ji na klín a hladily po hlavě. Ale většinu času byla ponechána sama sobě.

Nikdo si nevšiml, že Emma snědla tři kousky dortu a ušpinila si bílý límeček nových šatů od zmrzliny. Nebyla tady žádná další dívenka, s níž by si mohla hrát. Emma byla příliš malá na to, aby ji uchvacovala jména a obličeje slavných lidí z hudebního světa.

Znuděná a přejezená sladkostmi odešla do svého pokoje a lehla si do postele. Zvuky svatebního veselí ji postupně uspaly.

Později se probudila, vzala Charlieho do náruče a chtěla sejít dolů.

Ale zastavila ji těžká vůně. Znala ji příliš dobře.

Stejně jako pach ginu, tak i vůně marihuany byla v její mysli pevně spjata s matkou a s bitím, které přicházelo po té, co se matka probrala z opojení.

Emma s úzkostí scházela po schodech a tiskla k sobě svoji jedinou jistotu, Charlieho. Jestli je tady její matka, odvede ji určitě domů.

Emma si už nikdy neobleče ty krásné šaty, neuslyší tátův hezký hlas a už nikdy nepůjde s Bev do báječného obchodního domu.

Najednou zaslechla pod schody kroky a strnula. Čekala na nejhorší.

„Ahoj, Emmo, zlato.“ Brian došel k ní a dřepl si. „Co děláš?“

„Nic,“ odpověděla a pevněji objala Charlieho. Chtěla být malá, hodně maličká. Když ji nebude vidět, nikdo jí neublíží.

„To je, panečku, večírek.“ Brian se posadil, opřel se o lokty a zahleděl se do stropu. Ani v těch nejfantastičtějších snech si nepředstavoval, že jednou bude hostit takové velikány hudebního světa, jako je McCartney, Jagger a Daltrey.

Dnes měl svatbu. Je ženatý muž a má snubní prsten. Poťukával si do rytmu hudby, která sem doléhala, a prohlížel si zlatý kroužek na svém prstu. Není cesty zpět. Byl dobrý katolík a trochu idealista.

Věřil, že se oženil navždy. Dnes byl jeden z nejdůležitějších dnů jeho života. I kdyby jeho otec nebyl opilý nebo líný, vyzvedl si na poště letenku a přijel, co by se tím změnilo? Brian má svoji rodinu zde.

Vyžene si z hlavy myšlenky na minulost. Teď je důležitá jen budoucnost. Společný život.

23

„Jak je, Emmo? Chceš jít dolů a zatančit si na tátově svatbě?“

Emma zůstala stát s Charliem v náručí a mírně přikývla. Vůně drogy ji mátla.

„Chceš kousek dortu?“ Vztáhl ruku, aby ji jemně pohladil, ale Emma ucukla. „Co se děje?“ Udiveně ji vzal za rameno.

Emmě se ze strachu a z přejezení najednou udělalo špatně. Hlasitě říhla a v okamžiku se vyzvracela otci přímo do klína. Pak vyděšeně vykvikla a schovala se za Charlieho. Schoulená Čekala na rány. Táta se najednou rozesmál.

„No, doufám, že teď se cítíš trochu lépe.“ Byl v příliš dobré náladě na to, aby projevil znechucení. Vrávoravě se postavil a chytil Emmu záruku. „Pojď, uklidíme to.“

K Emmině překvapení nedošlo k výprasku ani k nadávkám. Místo toho šli do koupelny, kde se oba svlékli. Táta ji vzal s sebou pod sprchu. Pod proudem vody jí zpíval písničku o opilém námořníkovi a Emma zapomněla na svoji nevolnost.

Po koupeli se oba zabalili do osušek a táta ji odnesl do jejího pokoje. Vlasy měl mokré a přilepené k tváři. Svalil se do nohou postele a v momentě usnul. Emma se vymotala z ručníku a sedla si vedle něho. Sebrala veškerou odvahu, naklonila se a vtiskla mu na tvář vlhký polibek. Poprvé někoho milovala. Uložila Charlieho pod Brianovu bezvládnou paži a tiše usnula.

Pak odešel. Pár dní po svatbě přijelo velké auto a dva muži do něho naložili zavazadla. Táta ji políbil a slíbil, že jí přiveze dárek. Emma se jen mlčky dívala, jak mizí z jejího života. Nevěřila, že se ještě někdy vrátí. Nevěřila, ani když slyšela jeho hlas v telefonu. Bev říkala, že táta je v Americe.

Když odjel, umlkla hudba a Bev někdy plakala.

Emma si pamatovala, že Jane taky někdy plakala. Pak vždycky následovaly nadávky a kopance. Ale Bev ji nikdy neuhodila, dokonce ani když všichni zaměstnanci odešli a ony zůstaly samy.

Emma vysedávala den za dnem u okna s Charliem na klíně a čekala. Ráda si představovala, že po příjezdové cestě se blíží dlouhé černé auto, zastavuje a z něho vystupuje táta.

A po uplynutí každého dne si byla jistější, že otec se už nevrátí.

Odešel, protože ji nemá rád a nechce ji. Protože je zbytečná a hloupá.

24

Emma Čekala, že i Bev se jednoho dne sbalí, odejde a nechá ji v tom velkém domě samotnou. A pak sem přijde její matka.

*

Co se děje v hlavičce té malé? říkala si Bev. Dívala se na ni jak sedí u okna a kouká ven. Dokázala tak vydržet hodiny, jako nějaká stařenka. Málokdy si hrála s něčím jiným než s tím starým plyšovým psem. Zřídkakdy se na něco zeptala.

Byla u nich už měsíc a Bev dosud nedokázala rozluštit její pocity a myšlenky.

Ještě před několika týdny měla Bev přesný plán. Chtěla Briana doprovázet na cestách, jistě, ale hlavně s ním toužila mít děti.

Pocházela ze solidní rodiny, která vyznávala anglikánskou církev.

Vyrůstala v prostředí morálky a odpovědnosti a dostalo se jí kvalitního vzdělání. Přála si vdát se a mít zdravé a chytré děti.

Nikdy se nevzepřela, dokud se neobjevil Brian.

Věděla, že přestože rodiče přijali pozvání na svatbu, nikdy se nesmířili s tím, že s Brianem žila už za svobodna. Taky se nemohli vyrovnat s myšlenkou, že jejich dcera si bere irského muzikanta, který nemá úctyhodné zaměstnání a živí se skládáním a zpíváním písniček.

Velmi je zaskočila zpráva o Brianově nemanželském dítěti a o tom, že jejich dcera je přijala do rodiny.

Bev rodiče milovala. Část její osoby si zoufale přála, aby jí odpustili. Ale Briana milovala víc, daleko víc. A dítě bylo jeho. Ať už měla jakékoli plány, dítě teď bylo také její.

Pokaždé, když se na Emmu podívala, pocítila vlnu emocí. Emma vypadala jako andílek a byla velmi podobná na svého otce. Navíc to bylo nevinné tříleté dítě. Nevinné a zakřiknuté. Bev věděla, že kdyby teď vtrhla do místnosti a začala křičet a nadávat, Emma by ani nešpitla. To Bev děsilo daleko víc než představa bídy, z níž Emmu vytáhli.

Brianovo dítě. Bev si instinktivně položila ruku na břicho. Tak zoufale chtěla dát Brianovi první dítě. Bohužel. Ale kdykoli pocítila vztek, stačilo podívat se na Emmu a rozhořčení se vypařilo. Jak by mohla nenávidět někoho tak zranitelného? Ale stále ještě necítila k Emmě lásku.

25

Nechtěla ji mít ráda. Je to dítě jiné ženy a bude jí navždy připomínat, že Brian kdysi patřil jiné. Pokud je tady Emma, je i Jane součástí jejich života.

Brian byl její první muž, a přestože věděla, že před ní měl mnoho jiných dívek, věřila, že jejich vztah je začátkem pro ně oba.

Bože, proč musel odjet zrovna teď, když je všechno naruby? Je tady jeho tiché dítě, které bloumá po domě jako duch, řemeslníci, kteří neustále rámusí, a je tady tisk. Brian ji varoval, že to bude ošklivé.

Palcové titulky hlásaly jeho, její a Janeino jméno. Jak ji ničilo, když viděla fotografii té ženy vedle svojí!

Teď se jmenovala McAvoyová a byla veřejným majetkem. Chtěla si vzít Briana a rozhodla se, že bude tolerovat zájem tisku o svoji osobu. Ale teď to bylo jiné. V duchu se ptala, tušíli Brian, jak je pro ni ponižující, že kdekdo mluví o jejím těhotenství u snídaně.

Nedokázala ignorovat zájem tisku v době, kdy byl Brian pryč. Během necelých dvou týdnů se jí slunný a roztomilý domov stal vězením, které sdílela s Brianovým zakřiknutým dítětem.

„Emmo,“ oslovila dítě a usmála se. „Myslím, že bychom si mohly dát čaj.“

„Nemám hlad,“ odpověděla Emma a sevřela Charlieho pevněji.

„Já taky ne,“ řekla Bev. Ale když jsme tady samy, musíme se spolu aspoň bavit, dodala v duchu. Přistoupila k oknu a pokračovala: „Je to pěkné místo. Myslím, že bych tady měla vysadit víc růží, nemyslíš?“

Emma pokrčila rameny.

„Když jsem byla malá, měli jsme krásnou zahradu,“ pokračovala zoufale Bev. „Chodívala jsem tam a poslouchala bzukot včel. Když jsem poprvé slyšela Brianův hlas, byla jsem právě na zahradě.“

„Žil s tebou?“

Teď zpozorněla, všimla si Emma. Při vyslovení Brianova jména.

„Ne, slyšela jsem ho v rádiu. Zpíval svoji první písničku.“ Bev začala jemným hlasem notovat. Když utichla, Emma pokračovala jasným a překvapivě silným altem.

„Ano, tak je to.“ Bev si ani neuvědomila, že Emmu pohladila po vlasech. „Zdálo se mi, že zpívá jen pro mě. Myslím, že se to zdálo každé dívce.“

26

Emma chvíli mlčela. Vzpomněla si, jak její matka pouštěla píseň stále dokola, pila a plakala. „Měla jsi ho ráda proto, že zpíval tu píseň?“

„Ano. Ale když jsem se s ním seznámila, zamilovala jsem se ještě víc.“

„Proč odešel?“

„Musí hrát a zpívat. Je to jeho práce.“ Bev se podívala do Emminých uslzených očí. Tak takhle to je. „Ach, Emmo, taky mi chybí. Ale za pár týdnů se vrátí domů.“

„Co když se nevrátí?“

Bylo to bláznivé, ale Bev se taky někdy v noci probouzela se stejnou myšlenkou. „Jistěže se vrátí. Člověk jako Brian potřebuje, aby lidé poslouchali jeho hudbu. Bude často odjíždět, ale vždycky se vrátí.

Miluje tě a miluje mě.“ Vzala Emmu za ruku, aby ji uklidnila. „A je tady ještě jedna věc. Víš, jak přicházejí na svět děti?“

„Muž je dá do maminky a pak uteče, protože je nechce.“

Bev zalapala po dechu. Nejraději by Jane zakroutila krkem. Ačkoli její vlastní matka se s ní nebavila o intimních věcech, Bev věřila v otevřenost. „Když se muž a žena mají rádi, udělají děťátko společně a oba je chtějí a těší se na ně. Já mám děťátko tady.“ Vzala Emminu dlaň a přitiskla si ji na břicho. „Je to dítě tvého otce. Až se narodí, bude to tvoje sestřička, nebo bratříček.“

Emma po chvíli váhání sklouzla dlaní po Bevině břiše. Nedovedla si představit, že Bev má v břichu dítě. Paní Perkinsová, která bydlela přes ulici, měla břicho mnohem větší, než se narodil malý Donald.

„Kde je?“

„Uvnitř. Teď je velmi, velmi malé. Je mu teprve šest týdnů. Ještě vyroste, než se narodí.“

„Bude mě mít rádo?“

„Určitě. Brian bude jeho táta, stejně jako je tvůj,“ Emma najednou začala hladit Bev po břichu tak, jak hladívala Charlieho. „Budu se o něho dobře starat, aby mu nikdo neublížil.“

„Neboj, nikdo mu neublíží.“ Bev vzdychla a objala Emmu kolem ramen. Zadívala se z okna na cestičku. Tentokrát Emma neucukla, ale seděla tiše a dlaň měla stále na Bevině břiše.

„Trochu se bojím být mámou, Emmo. Měla bych si to s tebou kapku nacvičit.“

27

Bev se zhluboka nadechla a vstala. „Začneme hned. Půjdeme nahoru a já ti obleču ty hezké šaty. Pak si zajdeme někam na čaj.“ Čert vem novináře! „Oblečeme se jako dvě nejhezčí dámy v Londýně a dáme si čaj v Ritzu.“

Pro Emmu to byl začátek prvního vztahu k ženě, který nebyl založen na strachu a nepřátelství. Během následujících dnů spolu nakupovaly v obchodním domě Harrod’s, procházely se v Green Parku a obědvaly v Savoyi. Bev ignorovala fotografy, kteří je pronásledovali. Když objevila Emminu lásku k jemným materiálům a živým barvám, nakoupila jí spoustu oblečení.

Ale v noci na ně vždycky padl smutek. Obě postrádaly stejného muže.

Emmina osamělost byla přímočařejší. Chtěla Briana zpět, protože se s ním cítila dobře. Neuměla ještě definovat lásku.

Ale Bev se trápila. Obávala se, že jednou Briana unaví, že ve svém světě najde víc vzrušení než po jejím boku. Postrádala sex, který spolu sdíleli. Bylo tak snadné věřit, že ji bude navždy milovat, když usínala po jeho boku. Ale teď, když ležela samá v manželské posteli, přemítala o tom, zda Brian netráví chvíle samoty s jinými ženami.

Právě začínalo svítat, když se ozval telefon. Bev ho zvedla při třetím zazvonění. „Ano.“

„Bev.“ Brianův hlas zněl uspěchaně.

Bev se prudce posadila. „Bri. Co se stalo?“

„Nic. Všechno je super, Bev.“ V hlase mu zazníval smích. „Každý večer máme větší návštěvnost. Museli zdvojnásobit ochranku. Je to divočina, Bev. Dnes jedna fanynka utrhla Steviemu rukáv, když jsme se cpali do limuzíny. Říkají nám tady druhá britská invaze.“

Bev pocítila nadšení. „To je nádhera, Briane. Viděla jsem vás v televizi.“

„Když stojíme na pódiu a posloucháme řvoucí davy, připadáme si jako gladiátoři.“ Stejně jí nedokázal slovy vylíčit, jaké prožívá vzrušení. „Myslím, že i na Petea to udělalo dojem.“

Bev se usmála, když si představila upjatého manažera skupiny.

„Musíte být dobří.“

„Jo.“ Brian si potáhl z marihuanové cigarety. „Chtěl bych, abys tady byla se mnou.“

28

Bev slyšela ve sluchátku hluk, hlasitou hudbu a ženský i mužský smích. „Já taky.“

„Tak přijeď.“ Odstrčil blondýnku, která se mu chtěla usadit na klíně. „Sbal se a přileť.“

„Cože?“

„Myslím to vážně. Když přijedeš, bude to tady pro mě mnohem lepší.“ Na druhém konci pokoje se pomalu svlékala vysoká bruneta.

„Podívej, vím, že jsme se rozhodli, že zůstaneš doma, ale bylo to špatné rozhodnutí. Musíš tady být se mnou.“

Bev vstoupily do očí slzy. „Chceš, abych přiletěla do Ameriky?“

„Co nejdřív. Najdeš nás v New Yorku… sakra, Johnno, kdy budeme v New Yorku?“

Johnno, rozvalený na pohovce, si právě doléval Jima Beama. „A kde jsme teď, kruci?“

„Nevadí,“ Brian si protřel unavené a kouřem zarudlé oči. Byl omámený drogami. „Řeknu Peteovi, aby se postaral o detaily. Prostě se sbal.“

Bev už byla venku z postele. „Co mám udělat s Emmou?“

„Vezmi ji s sebou. Pete jí zajistí pas. Někdo ti odpoledne zavolá a řekne ti, co máš dělat. Bože, já tě tak potřebuju, Bev.“

„Já tebe taky. Přiletíme co nejdřív. Miluju tě, Bri. Nade všechno na světě.“

„Miluju tě. Brzy se ozvu.“

Brian neklidně sáhl po láhvi brandy. Chtěl mít Bev u sebe. Stačilo jen, že slyšel její hlas, a hned po ní zatoužil.

Vzpomněl si na jejich první noc. Seděli se zkříženýma nohama na podlaze jeho bytu a povídali si o hudbě a poezii. Yeats, Byron a Browning. Kouřili společnou cigaretu. Netušil, že je to její první zkušenost s drogou. Stejně tak netušil, že je jejím prvním milencem.

Trochu plakala. Její slzy v něm probudily touhu ochraňovat ji.

Zamiloval se bezhlavě a romanticky. To se stalo před víc než rokem.

Od té doby neměl žádnou jinou ženu. Kdykoli ho přepadla touha, viděl před sebou Bevinu tvář.

Sňatek se uskutečnil kvůli ní a jejich dítěti. Brian v manželství nevěřil, ale necítil se jako v pasti. Poprvé od svého mizerného dětství měl něco, co miloval víc než hudbu.

Miluji tě nade všechno na světě.

29

Ne, nedokázal by jí to říct s takovou lehkostí a poctivostí jako ona jemu. Asi jí to nikdy neřekne. Ale miloval ji, a když miloval, byl věrný.

„Pojď spát,“ řekl Johnno a zvedl ho na nohy. „Do postele.“

„Johnno, přijede Bev.“

Johnno zvedl obočí a ohlédl se přes rameno. „Co to blábolíš?“

„Setkáme se v New Yorku.“ Brian objal Johnna kolem ramen.

„Jedeme do New Yorku, Johnno. Do zpropadeného New Yorku, protože jsme nejlepší!“

„To je úžasné, že?“ Johnno uložil Briana do postele. „Vyspi se z toho, Bri. Zítra se do toho zase musíme dát.“

„Běž vzbudit Petea,“ mumlal Brian, zatímco mu Johnno sundával boty. „Potřebuju pas pro Emmu a letenky. Musím se k ní správně chovat.“

„Budeš.“ Vrávorající Johnno se díval na svoje nové švýcarské hodinky. Nedovedl si představit, že by teď vzbudil Petea. Ale musí se o to pokusit.

30

4

Emma se poprvé v životě účastnila transatlantického letu. Bylo jí špatně. Nemohla se dívat na krásné mraky, které jí nadšeně ukazovala Bev. Žaludek měla sice prázdný, ale přesto se jí houpal a zlobil ji.

Nevnímala ani Bevino jemné poplácávání, ani uklidňující hlas letušky.

Nezáleželo jí na tom, že měla novou červenou sukni a blůzku s pestrými květy. Nezajímalo ji, že se podívá na vrchol nejvyšší americké budovy. Bylo jí tak špatně, že se neradovala ani z faktu, že uvidí otce.

Když letadlo přistálo na letišti JFK, byla nesmírně slabá a unavená.

Bev ji v náručí přenesla do letištní haly. Sotva Bev po celní kontrole uviděla Petea, málem se rozplakala úlevou.

Pete vrhl dlouhý pohled na křídově bílou tvářičku dítěte a obrátil se k rozrušené Bev. „Hrozná cesta, že?“

Bev se místo pláče rozesmála. „Ale ne. Docela to šlo. Kde je Brian?“

„Chtěl přijet, ale já jsem mu to zakázal.“ Uchopil Bevinu tašku a vzal ji za loket. „Kluci nemůžou otevřít ani okno, aby nedošlo k masové hysterii.“

„A to ty miluješ.“

Zazubil se a vedl ji k východu z letiště. „Jsem sice optimista, ale něco takového jsem nečekal. Z Briana bude brzy velký boháč, Bev.

My všichni budeme bohatí.“

„Briana se kdysi peníze nedržely.“

„Ne, ale já ho nenechám rozhazovat. Pojď, tady máme auto.“

Emma spočívala bezvládně v Bevině náruči. Chvílemi jemně zasténala. „A zavazadla?“

„Přivezou nám je do hotelu.“

Čekala na ně bílá limuzína, mercedes velký jako motorový člun.

Bev se na Petea překvapeně podívala. Usmál se.

„Když sis vzala krále, zlato, budeš cestovat ve velkém stylu.“

31

Bev se usadila a zapálila si cigaretu. Emma se schoulila mezi ni a Petea a usnula. Pete je dopravil do Waldorfu.

„Máte dvoulůžkový pokoj.“ Jeho vysoká cena se mu nelíbila, ale na druhé straně byl rád, že Bevina přítomnost bude mít kladný vliv na Brianovo tvůrčí nadšení. Tisku se dá taky prodat Brianova image milujícího manžela a otce.

„Všichni bydlíme na stejném patře. Bezpečnostní služba je velmi přísná a pečlivá. Ve Washingtonu, D.C. se nám stalo, že do Stevieho pokoje pronikly dvě dívky převlečené za pokojské. Na dnešek mají chlapci plánovány nějaké rozhovory s novináři a zítra je Sullivan show.“

„Brian mi neřekl, kam odtud pojedeme.“

„Do Philadelphie, pak do Detroitu, do Chicaga, do St. Louis…“

„Nevadí.“ Dveře výtahu se otevřely a Bev si dlouze oddychla.

Nezáleží na tom, kam pojedou. Hlavně že je tady. Cítí ve vzduchu Brianovu energii.

„Ještě máte dvě hodiny, než začne interview,“ řekl Pete a vytáhl klíč. „Bude to nějaký nový Časopis, který chystá svoje první vydání.

Rolling Stones.“

Vzala si klíč a byla mu vděčná za dvě hodiny, které jí a Brianovi věnoval. „Díky, Pete.“

Když odemkla dveře, Brian vyběhl z ložnice a obě je chytil do náruče. „Díky bohu,“ zamumlal a zasypal Bev polibky. Pak vzal do náruče bezvládnou Emmu. „Co je s ní?“

„Nic vážného,“ Bev si prohrábla rukou vlasy. „V letadle jí bylo moc špatně. Skoro nespala.“

„Hned ji uložím.“ Brian odnesl Emmu do ložnice a položil ji do měkkých polštářů.

„Tati?“

„Ano.“ Ještě stále ho to oslovení překvapovalo. „Teď se trochu prospi. Všechno bude fajn.“

Jeho hlas ji uklidnil. Otočila se a tvrdě usnula.

Brian nechal dveře pootevřené. Otočil se k Bev. Byla bledá únavou a pod očima měla temné kruhy. V Brianovi se vzedmula silná vlna lásky, jakou nepocítil nikdy předtím. Mlčky k ní přistoupil, vzal ji do náručí a odnesl do své postele.

32

Nemohl nalézt slova. Později jich bude mít plnou hlavu, ale teď vnímal jen ji. Je celá jeho.

V pokoji hrálo rádio i televize. Rychle je vypnul, nechtěl žádné zvuky. Ona byla hudba, kterou potřeboval.

Pomalu ji svlékl. Hluk dopravy, který sem doléhal přes zavřené okno, převede později do basů. Tiché povzdechy, které jí unikaly, se mu pak přetaví do doprovodné melodie. Dokonce slyšel hlavní nápěv, to když jeho ruce hladily její hebkou kůži.

Její tělo se maličko změnilo. Políbil ji na zakulacené břicho. Byl unesený, překvapený, šťastný.

Je to divné, ale zdá se mi, jako bych se vrátil z války. Jsem voják, pokrytý šrámy a medailemi. Ale není to zas tak bláznivé. Aréna, v níž vystupuje a bojuje o slávu, však není pro ni. Ona na něho bude vždycky čekat, měla to v očích, cítil to z jejích paží, jimiž ho objímala. Její láskaje pevnější než jeho, méně sobecká. S ní si připadal víc jako muž a méně jako symbol, po němž všichni prahli.

Zašeptal její jméno v dlouhém povzdechu vděčnosti a naděje.

Později, když Bev dřímala, se Brian posadil do nohou postele. Měl pocit, že všechno, o čem snil, má teď na dosah ruky.

„Pete má nahrávku koncertu z Atlanty. To byla divočina, Bev.

Skoro jsem se neslyšel, takový tam byl rachot. Plno lidí a světel.

Chvílemi jsem si vybral nějakého člověka z davu a zpíval jsem jen pro něj. Pak měl Stevie sólo a lidi šíleli. Bylo to jako pořádný sex.“

„Omlouvám se, že jsem ti nezatleskala.“

Zasmál se a stiskl jí kotník. „Jsem tak rád, že jsi tady. Tohle léto je zvláštní. Je to ve vzduchu i ve tvářích lidí. A my jsme součástí toho všeho. Už se nevrátíme zpět, Bev.“ Napjala se a zadívala se na něho.

„Myslíš do Londýna?“

„Ne.“ Trochu ho zarazilo, že uvažuje jinak. „Do minulého života.

Už nebudeme muset prosit, aby nás nechali zahrát v kdejaké hospodě.

Kristepane, Bev, jsme v New Yorku a pozítří nás uslyší hrát miliony lidí. A na tom záleží. Je to všechno, po čem jsem toužil.“

Bev se posadila a vzala jeho ruce do svých. „Vždycky ses snažil.“

„Ne. Býval jsem jen jeden z mnoha. Ale to skončilo. Lidé mě poslouchají. Máme peníze a můžeme experimentovat. Teď probíhá válka, Bev. Celá generace se pohnula. Můžeme se stát jejím hlasem.“

33

Nerozuměla mu, ale byl to právě jeho idealismus, který ji vždycky tak přitahoval. „Jen mě neopouštěj.“

„To bych nedokázal.“ Myslel to upřímně. „Chci pro tebe to nejlepší, Bev. I pro to malé. Přísahám. Teď se musím obléct.“ Políbil jí obě ruce a pak si uhladil vlasy. „Pete je celý pryč z toho nového časopisu, který má vyjít v listopadu.“ Podal jí tričko. „Pojď se mnou.“

„Myslela jsem, že zůstanu tady.“

„Bev…“ Už se o tom bavili tolikrát. „Jsi moje žena. Lidé o nás chtějí vědět.“ Snažil se skrýt svoji nevoli, protože viděl, že si natáhla tričko. „Když jim dáme kousek našeho soukromí, nebudou nás už otravovat.“ Věřil tomu, co říkal. „Je to důležité taky kvůli Emmě.

Chci, aby každý viděl, že jsme rodina.“

„Rodina by měla být soukromá záležitost.“

„Možná. Ale řeči o Emmě se donesly až sem.“ Viděl je, tucty fanynek, které považovaly Emmu za dítě lásky. Položil Bev ruku na břicho, kde rostlo jeho další dítě. „Potřebuju tě.“ Bev s nevolí vylezla z postele a začala se oblékat.

O dvacet minut později uslyšeli zaklepání na dveře. Za nimi stál Johnno.

„Johnno.“

Usmál se na Bev. „Věděl jsem, že beze mě dlouho nevydržíš.“

Objal ji, zvedl k sobě a políbil. Přes její hlavu se zadíval na Briana, který právě vyšel z koupelny. „Tak, přistihl nás. Raději bychom se měli zdekovat.“

„Kde jsi vzal ten bláznivý klobouk?“ zeptal se Brian.

Johnno postavil Bev na zem a cvrnkl do střechy bílého fedora.

„Tohle? To je z happeningu.“

„Vypadáš v něm jako blbec,“ prohodil Brian a zamířil k baru.

„Možná. Ale byl to vzrušující zážitek. Podařilo se mi vyklouznout z hotelu a vyrazit na nákupy. Koupil jsem ho na Páté avenue.“ Mávl k Brianově láhvi whisky. „Toho už mám po krk.“

„Co sis ještě koupil?“ Brian držel v jedné ruce láhev a ve druhé skleničku.

„Sluneční brýle, květovanou tuniku a korálky lásky.“ Pokrčil nos.

„Pak jsem je ztratil.“ Se spokojeným povzdechem se rozvalil na pohovce. „Tohle je to pravé místo pro mě, Briane. Já jsem New York.“

34

„Pete tě zabije, jestli se dozví, žes byl venku.“

„Suchar Pete,“ zavyl Johnno vesele. „On zrovna není můj šálek čaje. A kde je naše malá princezna?“

„Spí,“ odpověděla Bev.

Ozvalo se další zaklepání. Na Brianovu výzvu vstoupil Stevie.

Pokývl Bev na pozdrav a hned zamířil k baru. Za ním vešel P. M. a posadil se na židli.

„Pete vzkazuje, že rozhovor by se měl uskutečnit tady,“ řekl.

„Přijde s novinářem. Kde jsi sebral ten klobouk?“ obrátil se k Johnnovi.

„Je to dlouhá a smutná historie, synu.“ Johnno vzhlédl a ve dveřích uviděl Emmu. „A jsme všichni. Ahoj, bledá tváři.“

Emma se zasmála, ale stála bez hnutí. V té chvíli se dívala jen na Briana.

Ten přešel pokoj, zvedl ji a poplácal po zadečku. „Emmo, jak se cítíš po tak dlouhém letu?“

Emma měla předtím dojem, že jeho polibek před usnutím se jí jen zdál. Ale všechno byla pravda. Byl tady, smál se a jeho hlas ji uklidňoval. „Mám hlad,“ řekla a široce se na Briana usmála.

„To mě nepřekvapuje.“ Políbil ji do koutku malých úst a zeptal se: „Co takhle čokoládový dort?“

„Polévka,“ vmísila se Bev.

„Dort a polévka,“ připustil Brian. „A šálek dobrého čaje.“

Postavil Emmu na nohy a telefonicky uvědomil pokojovou službu.

„Pojď sem, Emmo,“ vyzval ji Johnno. Emma zaváhala. Matka jí to také říkávala. Pak následoval štulec. Ale Johnno se na ni krásně smál.

Posadila se vedle něho. Johnno vytáhl z kapsy malé průhledné plastikové vajíčko. Uvnitř se zaleskl dětský prstýnek s červeným očkem.

Emma překvapeně vyjekla a beze slova si ten zázrak prohlížela.

Pak Johnno vajíčko otevřel a prstýnek jí navlékl na prst.

„Tak, a teď jsme zasnoubeni.“

Emma se dívala na prstýnek, pak na Johnna. „Můžu se ti posadit na klín?“

„Samozřejmě.“ Naklonil se k jejímu uchu a zašeptal: „Ale jestli se počuráš, ruším zasnoubení.“

35

Emma se rozesmála, sedla si Johnnovi na klín a uchváceně otáčela prstýnkem.

„Nejdřív moje žena, teď moje dcera,“ komentoval situaci Brian.

„Teď bys měl zjistit, jestli nemáš ještě syna,“ plácl Stevie. Hned si přál, aby si raději ukousl jazyk. „Promiňte,“ zamumlal a napil se.

„Jsem už přetažený.“

Ozvalo se další zaklepání. Johnno se líně narovnal. „Show začíná.

Úsměvy!“

Johnno dobře skrýval stav své mysli. Nebyl naladěn na veselou notu. Nikdo z nich kromě Briana nevěděl, jaké bylo jeho dětství. Nadávali mu do špinavců a smraďochů. Při rvačkách, které vyvolával, ho zraňovali mnohem častěji než on je.

Kdyby nebylo Briana a jeho pěstí, měl by často obličej na kaši.

Osud je svedl dohromady, dva desetileté syny opilých otců. Bída nebyla v londýnské východní čtvrti ničím neobvyklým. Oba hledali únik a jedním ze způsobů byla hudba.

Elvis, Chuck Berry, Muddy Waters. Sháněli peníze, jak se dalo, aby si mohli koupit ty malé desky na pětačtyřicet otáček. Ve dvanácti spolu složili první písničku, plnou slov o měsíci, lásce a mládí, a mlátili při ní do kytary za použití tří akordů. První kytaru získali za láhev ginu ukradenou Brianovu otci. Ale dělali hudbu, ať byla jakákoli.

Johnnovi bylo šestnáct, když si uvědomil svoji odlišnou sexuální orientaci. Potil se, plakal, vrhal se na každou ochotnější dívku, ale ani pot, ani slzy, ani sex ho nezměnily.

Nakonec to byl Brian, kdo mu pomohl přijmout tíhu osudu. Jednou v noci spolu popíjeli whisky Johnnova otce a Roy Orbison zpíval píseň „ Only the Lonely“. Plačící a opilý Johnno se začal Brianovi přerývaně svěřovat s myšlenkami na sebevraždu.

„Nejsem nic a nikdy ze mě nic kloudného nebude. Žiju jako vepř.

Táta je věčně ožralý, matka jen brečí a motá se dokola, nikdy se to nepokusí změnit. Sestra se živí na ulici a mladší brácha byl už dvakrát zavřený.“

„Musíme to změnit sami,“ filozofoval Brian. S přivřenýma očima poslouchal Orbisona. Takhle by chtěl zpívat! „Musíme svůj osud změnit sami, Johnno. A my to uděláme.“

36

„Změnit. Já se nemůžu změnit. Můžu se jen zabít. Možná to udělám.“

„O čem to, sakra, mluvíš?“ Brian zmuchlal krabičku Pall Mallek.

„Jsem teplý.“ Johnno položil hlavu na zkřížené paže a rozplakal se.

„Teplý?“ Brianova ruka, šátrající v nové krabičce cigaret, se zastavila. „Vzpamatuj se, Johnno. Neblbni.“

„Jak jsem řekl, jsem teplouš.“ Johnnův hlas zněl hystericky. Zvedl k Brianovi zoufalý obličej. „Mám rád kluky. Jsem pitomý přihřátý ubožák.“

Ačkoli byl Brian otřesen, další panák ho trochu vzpamatoval. „Víš to jistě?“

„Proč bych ti to asi říkal, kdybych to nevěděl jistě? Jediný důvod, proč jsem to mohl dělat s Alicí, byl ten, že jsem celou dobu myslel na jejího bráchu.“

To je odporné, pomyslel si Brian, ale nechal si tu myšlenku pro sebe. Kamarádí se už šest let, lhali spolu, kradli spolu a spolu sdíleli sny a naděje. Brian si zapálil cigaretu.

„No, jednou ses tak narodil, tak jsi takový. Nikdo tě za to nezavře.“

„Ty nejsi teplouš.“

„Ne.“ Ne, to si dokazoval už několik měsíců s každou dívkou, která s ním byla ochotna jít.

„Hodně lidí má tenhle problém,“ řekl. „Známí umělci, spisovatelé, malíři a tak. My jsme muzikanti, takže to ber jako součást své kreativní osobnosti.“

„To je na hovno,“ zamumlal Johnno, ale utřel si nos. „Možná, ale je to lepší, než kdyby tě zavřeli. To bych si musel hledat nového parťáka.“

Johnno se slabým úsměvem zvedl láhev. „Jsme ještě parťáci?“

„Jistě,“ odpověděl Brian a podal Johnnovi cigaretu. „Pokud mě nebudeš pokládat za předmět své touhy.“ A tím rozmluva skončila.

Když měl Johnno milence, udržoval svůj poměr v tajnosti. Hoši z kapely o jeho orientaci věděli, ale Pete mu vybudoval pro ochranu jeho vlastního soukromí image heterosexuála.

Byla tady určitá omezení, i když si je odmítal přiznat. Teď, když držel na klíně Emmu, litoval, že nemá vlastní děti.

37

A s pocitem zoufalství si uvědomoval, že muž, kterého nejvíc miluje, se nikdy nestane jeho milencem. Brian totiž objímal svoji ženu Bev.

38

5

New York Emmu oslnil. Po pozdní snídani, při níž ji Brian zahrnul jahodovou marmeládou a spoustou křehkého sladkého cukroví, zůstala s Bev o samotě. Teď to Emmě nevadilo. Dnes večer bude táta v televizi a slíbil jí, že může jít na místo, kde se bude natáčet.

Ve volném čase jezdila s Bev po městě ve velké bílé limuzíně.

Smála se blonďaté paruce a velkým slunečním brýlím, které si na sebe vzala Bev. Té se to zpočátku nezdálo tak zábavné, ale Emmino veselí ji nakonec přemohlo a smála se taky. Dívaly se na lidi spěchající po chodnících, auta troubící na křižovatkách, dívky v kratičkých sukních a v lodičkách s vysokými podpatky a s natupírovanými drdoly. Pak tady chodily jiné, v džínovině a sandálech, s rovnými vlasy volně visícími podél obličeje.

Šofér zastavil u chodníku.

„Jsme tady, madam.“

„Ach.“ Bev okouzleně vyhlédla z okýnka „Empire State Building,“ mávl rukou před sebe. „Mám vás za hodinu vyzvednout?“

„Dobře.“ Bev chytila Emmu pevně za ruku a řidič otevřel dveře.

„Pojď, Emmo.“

Natlačily se do výtahu plného lidí. Po chvíli vystoupily a postavily se do další řady.

Emma poslouchala hlasy kolem a najednou se k ní donesla hádka mladých děvčat.

„Nejhezčí je Stevie Nimmons,“ vykřikovala jedna z nich. „Má takové velké zasněné oči.“

„Ne, nejhezčí je Brian McAvoy,“ opravila ji druhá. „Je fakt fešák.“

Aby dokázala svoje tvrzení, vytáhla z kapsy fotografii. Dívky se seskupily kolem ní. „Když se na něho podívám, zdá se mi, že umřu.“

Dívky se rozesmály.

Potěšená i žárlící Emma se podívala na Bev: „Ony mluví o tátovi.“

39

„Ššš.“ Bev se bavila. „Já vím, ale nesmíme se prozradit, že k němu patříme.“

„Proč?“

„Vysvětlím ti to později,“ řekla a byla ráda, že přijel další výtah.

Emmě se rozšířily oči údivem. Chvíli si připadala zase jako v letadle a lekla se, že jí bude špatně. Kousla se do rtu a zavřela oči.

Modlila se, aby si nepozvracela nové střevíce.

Pak se dveře otevřely a nepříjemný pocit v žaludku ustal. Všichni se smáli a povídali si. Emma stiskla Bevinu ruku ještě silněji.

Byly zde police plné suvenýrů a velká okna. Emma viděla skupiny budov na ostrově, kterému říkali Manhattan. Stála jako přimražená.

„To je nádhera, že, Emmo?“

„To je svět?“

Ačkoli Bev byla oslněná stejně jako Emma, neubránila se smíchu.

„Ne, jen jeho malá část. Pojď, půjdeme ven.“ Venku se do nich opřel silný vítr. Byl to vzrušující pocit. Bev se zasmála: „Teď jsme na vrcholu světa, Emmo.“ Emma pod sebou viděla hluboké kaňony tvořené vysokými budovami, tenoučké ulice a na nich malinká autíčka a autobusy.

Bev hodila do automatu minci a rozhlížela se dalekohledem. Emma se raději dívala svýma očima. „Mohli bychom žít tady?“

Bev nastavila dalekohled na Sochu svobody. „V New Yorku?“

„Tady, nahoře.“

„Tady nikdo nežije, Emmo.“

„Proč ne?“

„Protože to je turistická atrakce,“ odpověděla nepřítomně Bev. „A jeden z divů světa, myslím. Nemůžeš žít na divu světa.“

Emma se rozhlédla a pomyslela si, že by mohla.

*

Tři tisíce mil odtud seděla v novém bytě Jane. Na stole měla láhev Gilbey’s a Colombian Gold. Kolem plálo množství svíček a ze sterea se ozýval Brianův zpěv.

Jane použila Brianovy peníze a odstěhovala se do Chelsea. Žili zde mladí lidé, hudebníci a umělci a jejich obdivovatelé. Jane doufala, že tady najde dalšího Briana.

Mohla jít do hospody, kdykoli se jí zachtělo, mohla poslouchat hudbu a každou noc pořádat mejdan.

40

Koupila si šestipokojový byt a zařídila si ho novým nábytkem.

Skříně měla našlapány novými šaty a na prstě jí zářil diamantový prsten, který si koupila minulý týden, když opojená trávou vyrazila do obchodů.

Myslela si, že sto tisíc liber je závratná suma. Jednou rukou pohladila hedvábný župan, který měla na sobě. Velmi rychle však zjistila, že velký obnos lze utratit stejně rychle jako malý. Ještě jí zbývalo dost, ale začínala uvažovat nad tím, že Emmu prodala levně.

Měl jí zaplatit dvojnásobek, říkala si a hodila do sebe gin. Víc než dvojnásobek, bez ohledu na řeči toho bastarda Petea. Brian chtěl Emmu. Věděla, že má slabost pro děti, ale nebyla dost chytrá, aby toho využila.

Blbých pětadvacet tisíc ročně. Ráda by věděla, jak za to má žít?

Nenapadlo ji, že jí bude Emma chybět. Jak míjely týdny, zjišťovala, že cítí mateřský stesk. Porodila dítě, krmila je a kupovala mu oblečení. A ten malý spratek teď asi ani neví, že někde existuje jeho pravá matka.

Najme si právníka. Za Brianovy peníze sežene toho nejlepšího.

Bude to spravedlivé. V celé zemí není soud, který by nevrátil dítě matce. Dostane Emmu zpět. Nebo raději za ni bude požadovat dvakrát tolik peněz.

Brian a jeho manželka na ni jen tak nezapomenou.

S touhle myšlenkou se začala připravovat na cestu.

41

6

Emma už nemohla déle Čekat. Tiskla tvář na okenní sklo a hleděla do plískanice.

Budou tady každou chvíli, řekl Johnno. Nemohla se dočkat. Nos ji studil a přešlapovala z nohy na nohu. Za chvíli přijede její otec s Bev a s novým bratříčkem Darrenem. Zkusila zašeptat jeho jméno. Při jeho zvuku se usmála. Ještě nic v jejím životě nebylo tak důležité jako její nově narozený bratr. Bude její a bude ji potřebovat. Už týdny se připravovala na péči o něho hrou s panenkami, kterých teď měla spoustu.

Věděla, že mu bude muset opatrně podpírat hlavičku, aby si nezlomil vaz, a že některé malé děti se budí i v noci, křičí a chtějí mléko. Prohlížela si svůj plochý hrudníček a přemýšlela, jestli by mohla Darrena sama nakrmit.

Nevzali ji do nemocnice, aby se na něho mohla podívat. To ji tak rozrušilo, že se schovala do skříně a trucovala. Zlobila se ještě teď, ale věděla, že dospělým je jedno, že děti se zlobí.

Unavená z vyhlížení se posadila na pohovku vedle miláčka Charlieho a čekala.

Snažila se myslet na něco jiného. Vzpomínala na pobyt v Americe.

V Sain Louis viděla velký stříbrný oblouk, v Chicagu velké jezero.

Byla taky v Hollywoodu, kde se jí líbila velká bílá písmena na skále.

Zkoušela je psát na papír.

V Hollywoodu hrál táta ve velkém divadle pod širým nebem.

Tam taky oslavila svoje třetí narozeniny. Plno lidí tam pojídalo řezy z velkého bílého dortu, nahoře ozdobeného stříbrnými kuličkami.

Skoro každý den létali letadlem a jí bylo špatně. Vždycky se kolem nich shromažďovala spousta lidí. Táta je nazýval fanoušky.

Emma zívla a opřela se. Charlieho si strčila pod paži.

Až pojedou příště na cesty, Darren půjde s nimi. Všichni ho budou mít rádi.

42

Pomalu ji zmáhala ospalost. Začala přemýšlet o Vánocích. Byly to první Vánoce, kdy našla na krbové římse punčochu se svým jménem.

Pod stromečkem měla hory dárků, hračky, panenky, hry a hezké šaty.

Odpoledne si všichni zahráli hru, dokonce i Stevie. Předstíral, že podvádí, aby se smála.

Pak táta přinesl z kuchyně velikou upečenou husu. Když se najedla a unavila, stočila se na kožešině u krbu a poslouchala hudbu.

To byl nejhezčí den jejího života. Až do dneška. Najednou zaslechla přijíždět auto. Vymrštila se a přitiskla nos na okno.

„Johnno! Johnno! Už jsou tady.“ Rozběhla se halou.

„Počkej, nespadni,“ vykřikl Johnno a chytil ji. „Kdo je tady?“

„Táta, Bev a moje miminko.“

„Tvoje miminko?“ Johnno jí cvrnkl do nosu a otočil se na Stevieho, který si přehrával na piánu nějaké melodie. „Neměli bychom jít přivítat nejmladšího McAvoye?“

„Jasně.“

„Už letím,“ ozval se z kuchyně P. M. a nacpal si do pusy poslední kus koláče. „Divil bych se, kdyby se jim podařilo uniknout fotografům.“

„Pete provedl bezpečnostní opatření, za která by se nemusel stydět ani James Bond.“ Johnno se se smíchem otočil na Emmu. „Sláva z nás dělá chudáky, miláčku, to si pamatuj.“

Ale Emmu nezajímaly řeči o slávě. Chtěla vidět bratříčka. Když se otevřely dveře, vymanila zpocenou ručku z Johnnovy dlaně a rozběhla se k Brianovi.

„Chci se podívat.“

Brian se sklonil a poodhrnul jemnou plátěnou roušku. Emma poprvé uviděla svého bratra. Pocítila obrovskou vlnu lásky.

Nekonečné a ničím nepodmíněné.

Nevypadal jako panenka. Přestože spal, viděla jeho černé řasy. Měl malá vlhká ústa a jemnou bleďoučkou pokožku. Hlavičku kryla malá modrá čepička, ale otec jí řekl, že Darren má tmavé vlásky po Bev.

Emma pohladila prstem malé pěstičky a láska v ní vybuchla jako jasné světlo. „Co myslíš?“ zeptal se Brian.

„Darren je nejkrásnější miminko na světě,“ vydechla Emma.

„Má hezký McAvoyovský obličej,“ podotkl sentimentálně Johnno.

„Pěkná práce, Bev.“

43

„Díky.“ Bev byla ráda, že to má za sebou. Ani jedna kniha, které před porodem přečetla, ji nepřipravila na kruté bolesti. Ale byla hrdá na fakt, že syna přivedla na svět přirozeným způsobem, ačkoli během posledních hodin si dost užila. Teď si přála jen se v klidu radovat z mateřství.

„Doktor říkal, že bys neměla chodit, Bev, nechceš si jít lehnout?“

„Jít do další postele je to poslední, co bych si přála.“

„Pojď, posaď se a strýček Johnno ti uvaří dobrý čaj,“ nabídl se Johnno. „Bezva.“

„Půjdu nahoru a dám Darrena do postýlky,“ usmál se Brian.

„Dáme ho spát spolu,“ ozvala se Emma. „Ukážu ti, jak se to dělá.“

Vyšli spolu po schodech a Emma otevřela dětský pokojíček.

Postavila se k postýlce zdobené krajkami a dívala se, jak do ní otec pokládá dítě. Když Brian sundal Darrenovi čepičku, Emma ho opatrně pohladila po tmavých vláskách. „Probudí se brzy?“

„To nevím. Tak malé děti se chovají nepředvídatelně.“ Brian si dřepl vedle Emmy. „Musíme s ním zacházet velmi opatrně, Emmo. Je tak bezmocný, víš?“

„Nedopustím, aby se mu něco stalo. Nikdy.“ Emma objala otce kolem ramen a šťastně se dívala na spící děťátko.

Emma nevěděla jistě, máli ráda slečnu Wallingsfordovou. Mladá zdravotní sestra měla rezavé vlasy a hezké šedé oči, ale jen zřídka dovolovala Emmě dotýkat se Darrena. Bev si při shánění pomocnice dala záležet, až si vybrala tuhle pětadvacetiletou dívku z dobré rodiny se skvělým doporučením.

V prvních měsících po Darrenově narození byla Bev dost unavená a slabá. Velmi potřebovala Alicinu pomoc. Taky potřebovala ženu, s níž by mohla projednávat problematiku kojení, shazování přebytečných kilogramů a diet. Snažila se znovu získat svoji krásnou postavu a být dobrou matkou. Také chtěla vytvořit příjemný domov.

Poslouchala Briana a Johnna, když se spolu bavili o válce v Asii a o protestních akcích v Americe, ale hlavně ji zajímalo, jestli bude svítit sluníčko, aby mohla jít s Darrenem na vycházku, a jak upéct koláč.

Když zeštíhlela, uklidnila se. Teď pro ni nastalo nejhezčí období jejího života. Syn byl zdravý a manžel s ní zacházel jako s princeznou.

44

Toho rána se kolébala s Darrenem u prsu a s Emmou u nohou na houpacím křesle v dětském pokoji. Venku pršelo, ale sluníčko se už začínalo prodírat z mraků. Bev si pomyslela, že odpoledne by se mohla vypravit s dětmi do parku.

„Teď ho dáme spát, Emmo.“ Bev si zapnula blůzku.

„Můžu si ho pochovat, až se probudí?“

„Ano, ale jen když budu s tebou.“

„Slečna Wallíngsfordová mi ho nikdy nedovolí pochovat.“

„Je hodně opatrná.“ Bev položila Darrena do postýlky. Je mu teprve pět měsíců, a už si život bez něho nedokážu představit, pomyslela si Bev. „Půjdeme dolů a upečeme nějakou dobrotu. Tvůj táta má rád čokoládové řezy.“

Emma radostně souhlasila a následovala Bev z pokoje.

O hodinu později, když vytáhly plech z trouby, se otevřely přední dveře. „Táta přišel nějak brzy.“ Bev si automaticky upravila vlasy a vyšla do haly. „Bri, ještě jsem tě nečekala… co se stalo?“

Brian byl smrtelně bledý. „Zastřelili ho.“

„Cože?“ Bev ho chytila za ruku. „Koho? Koho zastřelili?“

„Kennedyho. Roberta Kennedyho. Zabili ho.“

„Ach, můj bože! Dobrý bože.“ Bev jen stála a zírala na manžela.

Vzpomněla si na den, kdy zabili amerického prezidenta. Celý svět byl šokován, Amerika naříkala. A teď přišel na řadu jeho bratr, jeho chytrý, mladý bratr.

„Zkoušeli jsme písničky na nové album,“ začal Brian. „Přišel Pete a řekl nám, že to hlásili v rádiu. Nikdo tomu nemohl uvěřit, dokud jsme to sami neslyšeli. Bože, Bev, před několika měsíci to byl King a teď Robert. Co se to děje?“

„Pane McAvoyi…“ Ve dveřích se objevila Alice. Obličej měla bílý jako křída. „Je to pravda? Jste si jist?“

„Ano. Byl bych rád, kdyby to byla jen noční můra, ale je to pravda.“

„Ach, ubohá rodina.“ Alice mačkala v rukou zástěru. „Ubohá matka.“

„Byl to dobrý člověk,“ řekl Brian. „Mohl být příštím prezidentem.

Zastavil by tu krvavou válku, vím to.“

45

Emmu rozrušilo, když viděla v otcových očích slzy. Dospělí byli v takovém rozpoložení, že si jí nevšímali. Neznala nikoho jménem Kennedy, ale litovala ho.

„Alice, uvařte prosím čaj,“ požádala Bev dívku.

„Do jakého světa jsme přivedli svoje děti, Bev? Kdy se to konečně spraví?“

Emma odešla nahoru a sedla si k Darrenové postýlce. O hodinu později ji tam objevili, jak zpívá dítěti Bevinu ukolébavku, kterou slýchala každý večer při ukládání.

Vystrašená Bev chtěla vběhnout dovnitř, ale Brian ji zadržel. „Ne, všechno je v pořádku, nevidíš?“

Emma seděla na židli, nohy měla ve vzduchu a v náruči svírala Darrena.

Vzhlédla a usmála se. „Plakal, tak jsem mu začala zpívat. Teď je veselý a směje se na mě.“ Naklonila se a políbila chlapce na tvářičku.

Zasmál se. „Má mě rád, že, Darrene?“

„Ano, má tě rád.“ Brian si klekl před houpací křeslo a obě děti k sobě přivinul. „Díky bohu za vás všechny,“ řekl a vztáhl ruku k Bev.

„Bez vás bych se zbláznil.“

Během následujících týdnů pracoval Brian převážně doma. Trápil ho vojenský konflikt v jihovýchodní Asii a ozbrojené srážky v rodném Irsku. Nahrávky kapely se prodávaly a vedly na žebříčku hitparády, ale jeho pocit uspokojení zeslábl. Teď čerpal sílu z rodiny.

Věděl, že je pro něho nejdůležitější.

Bev dostala nápad, aby vzal Emmu do nahrávacího studia. Začínali dělat na třetím albu, které Brian považoval za důležitější než jejich debut. Chtěl vytvořit něco unikátního, něco svébytného. Pete byl sice proti, ale chlapci ze skupiny stáli při Brianovi a souhlasili s peprnými politicky angažovanými texty, s rebelskými a irskými národními písněmi.

Elektrické kytary a píšťaly.

Když se Emma vydala do studia, netušila, že bude svědkem hudební historie. Sedla si na velkou otáčivou židli a popíjela colu.

„Nemyslíš, že Emma se tady bude nudit?“ zeptal s Johnno od elektronických varhan.

46

„Pokud nedokážeme zaujmout jedno malé děvče, raději bychom to měli zabalit“ Brian zabrnkal na kytaru. „Ne, vážně, Jane zase vyvádí, a tak chci mít Emmu na očích.“

„Ježibaba,“ zamručel Johnno.

„Snaží se namluvit právníkům, že jsme ji donutili k podpisu toho papíru. Pete na tom teď pracuje.“

„Chce prostě víc peněz, že?“

Brian přikývl. „To víš, že jo.“

„Ahoj, Emmo, zlato moje.“ Stevie ji píchl prstem do bříška.

„Provádíš zvukovou kontrolu?“

„Přišla jsem se na vás podívat.“ Emmu fascinovala nová zlatá náušnice v jeho uchu.

„Řekni mi jedno, zlato. Kdo je tady nejlepší?“ zašeptal spiklenecky Stevie. Šlo o starou hru. Emma se rozhlédla, chvíli se tvářila důležitě a pak vyhrkla: „Táta!“

Vysloužila si Stevieho nesouhlasný pokřik doprovázený lechtáním na žebrech. „V téhle zemi je ilegální promývat mozek dětem!“ křičel Stevie. Emma se smála a snažila se, aby se nepočurala. „Podívej, to dítě má vkus,“ usmál se Brian.

„Jo, zkažený.“

Stevie pustil Emmu, vytáhl z pouzdra kytaru a něžně uchopil její hmatník. „Do práce, hoši.“

Stevie byl jediný ze čtyř členů skupiny, který vyrostl v pěkném rodinném domě obklopeném zahradou. Jeho rodině nechyběly peníze ani služebnictvo. Rodiče mu darovali kytaru a dodnes ten den proklínali. Stevie propadl hudbě.

V patnácti založil první kapelu, Stevie and the Rousers. Vydržela jen šest měsíců a pak se rozpadla. Stevie založil další, pak další. Jeho hudební nadání k němu přitahovalo další hudebníky, ale Stevie nedokázal kapelu vést.

Na jednom večírku v Soho se seznámil s Brianem a s Johnnem.

Líbila se mu jejich láska k hudbě a zároveň lehkost projevu. Poprvé v životě se Stevie k někomu připojil, místo aby zakládal. Rád se nechal vést Brianem.

Prožili dny, kdy prosili po hospodách, aby je nechali hrát. Dny, kdy psali texty a skládali hudbu. Kolem nich bylo plno žen, které byly ochotné prožít milostnou noc s mladým rockerem s rozevlátými vlasy.

47

Pak přišla Sylvie. Hezká Sylvie s kulatou tváří, špatnou angličtinou a nevinným pohledem. Zamiloval se na první pohled tak silně, že by tomu nikdy nevěřil. Dokonce ji chtěl vzít do Londýna a koupit dům, v němž by spolu žili. Ale Sylvie otěhotněla.

Pamatoval si, že když mu to řekla, měla obličej úplně bílý a oči plné strachu a naděje. Ale on nechtěl děti. Bylo mu teprve dvacet a na prvním místě stála hudba. Kdyby jeho rodiče zjistili, že má dítě s holandskou servírkou! Velmi záleželo na tom, co si mysleli jeho rodiče.

Pete zařídil diskrétní a drahý potrat a Sylvie s pláčem souhlasila.

Pak zmizela z jeho života. Teprve po té si uvědomil, jak silně ji miloval.

Nechtěl na to myslet, ale v poslední době se mu vzpomínky na Sylvii často vracely ve spojitosti s Emmou. Jeho dítě by bylo stejně staré.

Den ve studiu byl pro Emmu zábavný. Začala vnímat kapelu jako jedno tělo se čtyřmi hlavami, cítila energii, kterou vydávala. Hoši se hádali, žertovali, hráli a Emma se cpala bramborovými lupínky a hojně je zapíjela colou.

P. M. ji nechal mlátit na bubny, táta jí dovolil mluvit do mikrofonu.

Pak si zdřímla na otáčivé židli s Charliem pod hlavou místo polštářku.

Probudila ji lyrická píseň, kterou zpíval táta. Její srdce bylo ještě příliš mladé na to, aby ji zasáhla balada o tragické lásce, ale vnímala hudbu.

Když píseň skončila, Emma úplně zapomněla, že má být zticha.

Rozpřáhla náruč a zavolala: „Tatí!“

Pete v nahrávací kabině příšerně zaklel, ale Brian zvedl ruku: „Nech to být.“ Se smíchem se otočil k Emmě a vzal ji do náruče.

Pohladil ji po vlasech a řekl: „Právě jsem z tebe udělal hvězdu, Emmo.“

48

7

Pokud byla Brianova víra v lidstvo otřesena v roce 1968 vraždou Martina Luthera Kinga a Roberta Kennedyho, v roce 1969 se ještě prohloubila díky festivalu ve Woodstocku. Podle něho mělo jít o oslavu mládí, hudby, lásky a bratrství. Když stál na pódiu a díval se na řeku lidských těl pod sebou, věděl, že něco podobného už nezažije.

Na jedné straně ho vzrušovalo, že je tady a něco po sobě zanechá, ale na druhé straně ho mrzelo, že končí významné desetiletí a mizí jeho nádherný duch.

Tři dny festivalu strávil uprostřed kreativní atmosféry hojně vyživované drogami. Potlačoval tak vlastní obavy z toho, kam ho dostala sláva. Ale užil si festivalu dokonale, litoval jen, že Bev odmítla jet s ním. Zase na něho čekala. Tentokrát v domě, který koupil v kopcích nad Hollywoodem. Brian právě začínal druhé turné po Americe. Byl rok rockových festivalů, fenoménu, který Brian viděl jako demonstraci síly rockové kultury.

Potřeboval zachytit to vzrušení, kdy byl na vrcholu úspěchu.

Během uplynulého roku cítil, že jednota elektrické síly jejich kapely a veřejného zájmu se pomalu rozplývá, stejně jako šedesátá léta. Ve Woodstocku viděl určité oživení.

Když nastoupili do letadla, Brian upadl vysílením do tvrdého spánku, Stevie šňupal kokain a Johnno se pustil do pokeru s dalšími cestujícími. Jen P. M. seděl plný neklidu u okýnka a díval se ven.

Chtěl si všechno dobře zapamatovat. Rozčilovalo ho, že na rozdíl od Briana viděl pod symbolismem a hesly festivalu mizérii. Bláto, odpadky a nedostatek sanitárních zařízení. Hudba byla nádherná, ale davy byly naneštěstí většinu času tak zdrogované, že ji ani nemohly plně vnímat.

Drogy ho děsily. Nedokázal je brát a neviděl to rád ani u svých kamarádů. Z drog je člověk slabý a hloupne. Nelíbilo se mu, že Brian

49

se Steviem experimentovali se vším, co jim přišlo pod ruku. Johnno si dával větší pozor a vybíral si, ale Johnno byl silná osobnost.

P. M. věděl, že on sám není moc silný. Nebyl ani muzikant jako ostatní. Ach, jako bubeník se mohl měřit s kýmkoli na světě, byl dobrý, sakra dobrý. Ale neuměl skládat hudbu, neuměl číst noty. V

jeho mysli se nikdy nezrodily poetické verše nebo politická prohlášení.

Nebyl hezký. Dokonce ještě ve svých třiadvaceti letech měl na obličeji hnisavé vřídky.

Přes svoji nedokonalost však byl členem jedné z největších a nejúspěšnějších rockových skupin na světě. Měl kamarády, dobré a opravdové, kteří za ním stáli. Za dva roky si vydělal víc peněz, než si kdysi myslel, že vydělá za celý život.

A uměl s nimi zacházet. Jeho otec měl v Londýně malou opravnu automobilů. P. M. se vyznal v účetnictví a jedině on ze všech čtyř členů kapely se občas vyptával Petea na výdaje a zisky skupiny. Také jedině on se namáhal číst smlouvy, které podepisovali.

Byl rád, že vydělává peníze, nejen proto, že mohl podporovat rodiče. Měl rád jejich cinkot v kapse.

Nevyrostl v bídě jako Johnno a Brian, ale taky měl daleko k pohádkovému dětství Stevieho.

Teď letěli do Texasu. Další festival. Moc se o to nestaral, protože pak bude další v jiném městě a pak další a další. Nechtěl, aby to skončilo. Bál se, že by opět upadl do obyčejnosti.

Věděl, že až splní svůj letní program, zamíří do Kalifornie, do Hollywoodu. Několik týdnů budou žít mezi hollywoodskými hvězdami. A s pocitem viny si uvědomil, že stráví několik týdnů v blízkosti Bev. Jediný člověk, kterého P. M. miloval víc než Briana, byla jeho žena.

Emma si skládala písmenka. Byla velmi hrdá na to, že se učí číst a psát. Snažila se učit Darrena. „Řekni Emma,“ ukazovala mu písmenka a zřetelně vyslovovala.

„Ma!“ Darren se rozesmál a jedním máchnutím rozházel písmenka kolem sebe. „Ma, ma.“

„Emma.“ Sklonila se a políbila ho. „Něco lehčího. Podívej, TA.

Ta.“

50

„Ta, ta, ta!“ Darren se postavil na nešikovné nožky a zamířil ke dveřím vyhlížet tátu.

„Ne, táta není doma. Máma je v kuchyni. Dnes večer bude velký večírek. Oslavíme nové album. Už brzy pojedeme domů, do Anglie.“

Emma se těšila, přestože dům v Americe se jí líbil. Už víc než rok létala jejich rodina sem a tam přes oceán a měnila domov.

Na podzim roku 1970 bylo Emmě šest. Měla britského učitele. Bev na tom trvala. Až se vrátí do Anglie, půjde s jinými dětmi jejího věku do školy. Ta myšlenka se Emmě líbila a zároveň ji trochu děsila.

„Až se vrátíme domů, budu umět víc,“ tvrdila Darrenovi a rovnala písmenka do řady. „Podívej, tohle je tvoje jméno. Nejlepší na světě, Darren.“

Chlapec se na Emmu usmál a opět písmena rozházel. „Darren!“

zakřičel.

„Mohl bys to říct lépe, ne?“ Během tří let se Emmin hlas vyvinul tak, že kadencí a melodií připomínal Brianův. Emma se usmála a začala znovu skládat písmenka.

Darren byl světlem jejího života. Malý chlapec s hustými tmavými vlasy a zelenýma očima ve svých dvou letech připomínal Botticeliho cherubína, ale energie měl jako ďábel. Ve všem byl popředu. Začal chodit mnohem dřív, než Bev předpokládala.

Jeho tvář zdobila obálku Newsweeku, Photoplay, Rolling Stone.

Svět miloval Darrena McAvoye, jemuž kolovala v žilách krev irských rebelů a britských konzervativců. Byl to princ. Paparazziové se překotně snažili získat jeho obrázek, protože fanoušci si to přáli.

Posílali mu hračky, které Bev předávala dál do nemocnic a dětských domovů. Pršely jim nabídky obchodů s dětskou výživou, dětským oblečením, hračkami a kočárky. Přes to všechno zůstával Darren šťastným dítětem, které se dařilo uchránit před zbytečným zájmem veřejnosti.

„Tohle je hrad,“ řekla Emma a ukázala Darrenovi stavbu z kostek.

„A ty jsi král.“

„Já jsem král.“ Darren zavrávoral a pleskl na zadeček.

„Ano, jsi král Darren První.“

„První,“ opakoval Darren.

„Jsi velmi hodný a laskavý ke všem zvířátkům.“ Emma k němu přisunula svého oblíbence Charlieho. Darren mu uštědřil vlhký

51

polibek. „A tady jsou tvoji stateční a oddaní rytíři.“ Emma kolem posadila panenky a plyšová zvířátka. „Tady je táta, Johnno, Stevie a P.

M. A tady je Pete… premiér. Tady je krásná lady Beverly.“ Emma posadila na koberec svoji oblíbenou tanečnici.

„Máma.“ Darren políbil tanečnici. „Máma je hezká.“

„Je to nejhezčí žena na světě. Ale strašná čarodějnice ji uvěznila ve věži.“ Emma měla obraz své matky už dost zamžený, ale tady vyhovovala. „Všichni rytíři ji jdou zachránit.“ Vydávala zvuky, které měly připomenout klapot kopyt. „Ale jen sir táta může zlomit zlé kouzlo.“

„Sir táta.“ Tato kombinace připadala Darrenovi legrační, takže se skulil na hrad a rozbořil ho.

„Ty jsi zbořil hrad. Tak si budeme hrát na farmu.“ Darren ji objal a začal vesele pištět.

„Dobrá, ale musíme být zticha, jinak přijde přísná slečna Wallingsfordová a řekne, že jsme nehodné, ukřičené děti.“

„Škaredá, škaredá!“

„Darrene,“ Emma mu přitiskla dlaň na ústa a smála se. „To neříkej.“

Protože se smála, Darren začal ještě hlasitěji: „Škaredá, škaredá.“

„Co to slyším z dětského pokoje?“ Ve dveřích se objevila Bev.

„On to tak nemyslí,“ hájila Darrena Emma.

„Já vím. A na co si hrajete?“

„Hráli jsme si na hrad, ale Darren ho zboural.“

„Darren ničitel.“ Bev se k němu přitulila a Darren se začal smát.

Malé nožky obemkly Bevino tělo.

Netušila, že ho bude tak milovat. Dokonce i vášeň, kterou cítila k Brianovi, bledla vedle lásky k synovi. Vzdala se jí, aniž si toho byla vědoma. Bylo to prostě tady, objetí, polibky, úsměvy.

Byl nejkrásnější součástí jejího života. „Tak, teď pomoz sestřičce uklidit pokoj.“

„Já to udělám.“

Bev se na Emmu usmála. „Musí se učit po sobě uklízet, Emmo.“

Pozorovala je, jak společně uklízejí, křehká světlovlasá dívenka a snědý pevný chlapec. Z Emmy se stala šikovná a vychovaná dívka, která se už neschovávala ve skříni. Brianovi se podařilo zbavit ji strachu. Bev doufala, že taky ona přispěla svým dílem k tomu, že z

52

Emmy vyrostlo šťastné a veselé dítě. Ale hlavně se to podařilo Darrenovi, protože ve své lásce k němu zapomněla Emma na vlastní strach a plachost. A Darren ji velice miloval.

Už jako kojenec plakal mnohem méně, když ho přišla utišit Emma.

Jejich vzájemná láska sílila každým dnem.

Bev si vzpomněla, jak ji před několika měsíci potěšilo, když ji Emma oslovila mami. Teď už si Bev nepřipouštěla, že je dítětem Jane.

Necítila k ní sice tu plamennou a zoufalou lásku jako k Darrenovi, ale její cit k ní byl pevný a vřelý.

Když uklidili kostky, řekla Emma: „Teď si budeme hrát na farmu.“

Vytáhla z police velkou dřevěnou stodolu a silo. Darren při slově farma hned vyskočil na houpacího koně. Emma začala sestavovat bílý plot. Zvedla hlavu a zeptala se Bev: „Chceš si pohrát s námi?“

Bev měla ještě zařídit milion věcí. Za několik hodin bude dům plný lidí. Vlastně byl pořád plný.

Až se vrátíme domů, bude všechno zase při starém. Podívala se na děti, svoje děti. A zasmála se. „Ráda.“

O hodinu později je Brian našel všechny na zemi, jak převážejí autem drůbež a koně.

„Táta je doma.“ Emma vyskočila a radostně se k němu vrhla.

Chytil ji do náruče a vtiskl jí hlasitý polibek. Volnou paží objal Darrena. Dostal od něho políbení na bradu.

Pak překročil plot a zeptal se: „Zase farmaříte?“

„Je to Darrenova nejmilejší hra.“ Bev počkala, až si sedne, a pak se usmála. Brian se vždycky cítil nejlépe uprostřed rodiny. „Obávám se, že ses právě posadil na hnojiště.“

„Ouha!“ Brian se natáhl po Bev. „Není to poprvé, co jsem se posadil do výkalů.“

„Výkalů,“ opakoval Darren.

„Pěkně ho učíš,“ zamumlala Bev.

Brian se jen zasmál a polechtal syna pod žebry. Bev ho objala a posadila stranou. „Pojďte, uklidíme tady a pak si dáme čaj.“

„Výborný nápad,“ souhlasil Brian a chytil Bev za ruku. „Emmo, jsi hlavní velitel. My s mámou musíme ještě něco zařídit.“

„Briane…“

„Slečna Wallingsfordová je dole.“ Brian táhl Bev z pokoje.

„Briane, je tady nepořádek.“

53

„Emma se o to postará. Víš, že ji to baví.“ Táhl Bev do ložnice.

„Ale přesto…“ chytila ho za ruce, protože z ní chtěl stáhnout tričko. „Bri, teď to nejde. Musím připravit ještě spoustu věcí.“

„A tohle je na prvním místě seznamu.“ Zavřel jí ústa polibkem a potěšilo ho, že s ním přestala bojovat.

„Bylo to na prvním místě seznamu včera v noci,“ zamumlala. „A znovu dnes ráno.“

„Je to vždycky na prvním místě.“

Ležela stočená vedle něho a přivírala oči. Představovala si, že je ráno, líné ráno, kdy mohou zůstat v posteli, jak dlouho budou chtít.

„Netušila jsem, že se mi tady bude tak líbit. Je tady nádherně.“

„Můžeme tady zůstat déle.“ Začala se mu vracet energie.

„Vezmeme si pár týdnů volno a budeme cestovat, zajedeme si zase do Disneylandu.“

„Darren si myslí, že je to jeho vlastní zábavný park.“

„Tak mu jeden takový postavíme.“ Překulil se a opřel se o lokty.

„Bev, než jsem odešel ze studia, mluvil jsem s Petem. Deska Výkřik je platinová.“

„Ach, to je úžasné.“

„To je víc než úžasné.“ Přitulil se k ní. „Lidé nás poslouchají.

Výkřik je protest, to elpíčko se stalo symbolem protiválečného hnutí.“

Neslyšel zoufalý podtón ve svém hlase. Bylo to zoufalství člověka, který chce přesvědčit sám sebe. „Uvolníme z toho alba píseň Ztracená láska, i když Pete je proti, prý není dost komerční.“

„Je smutná.“

„To je právě ono.“ Vyštěkl ta slova, ale hned se uklidnil a pokračoval. „Chtěl bych ji poslat do parlamentu, do Pentagonu, do Spojených národů, všude tam, kde rozhodují ti bastardi. Musíme něco udělat, Bev. Jestli mě lidi poslouchají, pak jim musím sdělit něco závažného.“

Pete Page seděl za stolem v ateliéru, který si pronajal v Los Angeles, a zvažoval možnosti. Stejně jako Brian byl nadšen úspěchem Výkřiku.

Jak před třemi lety předpovídal, byli Brian i ostatní členové skupiny pohádkově bohatí. A jejich jmění se stále zvětšovalo.

54

Jejich hudba byla fantastická. Věděl to už před šesti lety, kdy poprvé slyšel jejich demo nahrávky. Byla poněkud drsná, přesně jak bylo v dané době potřeba. Dělal manažera už dvěma skupinám, ale Devastation byla jeho šancí ke slávě a k bohatství.

Potřeboval je. Oni potřebovali jeho. Staral se o ně a jeho snaha vedla k tomu, že jejich sláva předčila veškerá jeho očekávání. Jeho přání byla flexibilní. Chtěl pro skupinu co nejvíc. Chtěl co nejvíc pro sebe.

Skupina mu teď dělala starosti. Jednotlivci i celek. Hoši často odjížděli z města. Johnno si dělal sólové výlety do New Yorku, Stevie trávil týdny bůhvíkde. P. M. se vždycky držel v dosahu, ale teď si začal románek s nějakou hvězdičkou. Pak tady byl Brian, zarputilý protiválečný rebel.

Byli

skupina,

sakra,

rock’n’rollová

skupina,

museli

spolupracovat. To, co dělali společně, se odráželo v jejich zisku. Po vydání nového alba chtěli ucuknout od dalšího turné.

Nechtěl je vidět upadat do průměru, jako se to stalo jiným skupinám.

Pete se nadechl a začal přemítat o chlapcích.

Rád se díval na Johnnovu sbírku automobilů. Bentley, rolls, ferrari.

Na Johnnovi se mu líbilo, jak si dovedl užít svých peněz. Pete už si nedělal starosti s tím, že by se mohla provalit Johnnova odlišná sexuální orientace. Během let si Johnno vysloužil jeho respekt díky své inteligenci, sociálnímu cítění a talentu.

Ne, o Johnna se bát nemusí, říkal si Pete. Ten si dokáže udržet svoje soukromí pod pokličkou. Veřejnost ho miluje pro jeho neobvyklé oděvní kreace a břitký jazyk.

Pak je tady Stevie. Jeho problémem jsou drogy. Neovlivňují kvalitu jeho výkonu při vystoupeních, ale je čím dál častěji v rauši. Během posledních dvou natáčení byl pěkně nadopovaný, a dokonce i Brian, další milovník drog, se rozčílil.

Ano, na Stevieho se musí dohlédnout.

P. M. byl jako východ slunce. Je fakt, že někdy Petea štval, ale zasloužil si jeho respekt tím, že dobře investoval peníze. Bylo také překvapením, že dívkám se líbila jeho obyčejná tvář. Kdysi se Pete obával, že P. M. bude nejslabším článkem řetězu, ale ukázalo se, že patří mezi ty pevné.

55

Brian. Pete si nalil na dva prsty Chivas Regal, pohodlně se opřel do skvěle polstrovaného ušáku a uvažoval dál. Brian je, bez debat, srdcem i duší celé skupiny. Je jejím tvůrčím tahounem a vědomím.

Bylo štěstí, že skandál kolem Emmy ho nepotopil. Pete se toho obával, ale tím víc se pak radoval, když celá událost ještě napomohla zvýšenému prodeji desek. Pravda, čas od času ještě musí zkřížit zbraně s Jane Palmerovou, ale to už neohrožuje popularitu skupiny.

Neohrozila ji ani Brianova svatba. Petea frustrovalo, že nemůže skupinu prezentovat jako čtveřici svobodných mládenců. Ale Brianův rodinný život nepřetržitě přitahuje pozornost tisku.

Kamenem úrazu jsou mírové pochody, Brianovy sympatie ke studentskému hnutí a boji za demokratickou společnost, jeho hlasitá podpora amerických veteránů.

Pete rozuměl moci tisku, věděl, že jedno prohlášení může obrátit masy fanoušků kupujících desky proti jejich tvůrci. John Lennon otevřel svoji vlastní plechovku s červy prohlášením, že Beatles jsou větší nežli Ježíš. Brian je velmi blízko něčemu podobnému.

Má právo na politické názory, pomyslel si Pete a upil whisky. Ale v určitém bodě se soukromé přesvědčení nesnese s veřejným úspěchem.

Stevieho posedlost drogami a Brianův idealismus byly oblasti, v nichž se skrývalo nebezpečí.

Dalo by se tomu vyhnout, samozřejmě, už o tom uvažoval. Musí Stevieho předvést jako neobyčejného hudebníka, nikoli jako stále zhuleného rockera. A Briana musí veřejnost vnímat jako vzorného otce, a ne jako posedlého mírotvůrce.

56

8

V Kalifornii strávili dva týdny navíc. Prožívali lenivé dny.

Odpoledne se milovali a v noci řádili na hlučných večírcích. Podnikali v převlečení výlety do Disneylandu. Fotografové, které najal Pete, byli natolik diskrétní, že Bev si jich vůbec nevšimla.

Rozhodla se, že už nebude brát antikoncepční pilulky, a Brian začal psát písně o lásce.

Když se přiblížila doba návratu do Anglie, sešli se členové skupiny u Briana.

„Měli bychom udělat něco nového,“ nadhodil Johnno. „ Vlasy jsou první muzikál naší generace. Rockový muzikál.“ Doufal, že po návratu do Londýna se s Brianem vrhne na tvorbu muzikálu, který předčí Vlasy i současný úspěch skupiny Who s názvem Tommy.

„Mohli bychom se zastavit v New Yorku a mrknout se na to,“

navrhl.

„Opravdu se svlékají do naha?“ zeptal se Stevie.

„Měli bychom to vidět,“ souhlasil Brian, který ležel s hlavou v Bevině klíně. Už dlouho pobýval na jednom místě a New York ho lákal.

„Musíme zpracovat Petea. Co na to říkáš, Bev?“

Bev neměla ráda New York, ale viděla, že Brian je nadšen.

Nechtěla narušit pěknou náladu posledních týdnů. „Bude to fajn.

Můžeme vzít děti do zoo a do Central Parku.“

Emma byla nadšená. Vzpomněla si na svoje první zážitky z New Yorku, pohled na svět z výšky, krásné hotely, projížďka po Central Parku. To všechno teď uvidí i Darren.

Chtěla mu to všechno povyprávět a připravit ho na báječné zážitky.

Vytáhla ho z jeho oblíbené farmy.

„Buvol! Chci vidět buvola.“

„Nevím, jestli tam bude zrovna buvol, ale uvidíš lvy.“ Emma zařvala jako lev.

57

„Emmo, nerozrušuj ho, už půjde spát,“ napomenula ji Alice, která balila.

Emma jen převrátila oči v sloup a Darren začal kolem ní tancovat.

V nočním overalu byl velmi roztomilý. „Nevím, jak ho dnes uložím, Emmo,“ hudrovala Alice, ale sama byla chlapcem okouzlena.

„Charlieho ne,“ Emma vytrhla vycpaného psa Alici z rukou. „Půjde se mnou do letadla.“

Alice si vzdychla. „Potřeboval by vyprat. Nepřeji si, abys ho dávala Darrenovi do postýlky, Emmo.“

„Mám Charlieho rád,“ vykřikl Darren a začal znovu tancovat.

Popadl dřevěné kladívko z farmy a začal jím bouchat do rytmu. „Mám rád Charlieho,“ zpíval a kroutil se.

„Ať je to, jak chce, zlatíčko, Charlie smrdí. Nechci, abys měl v postýlce bacily.“

Darren se na ni usmál: „Mám rád bacily.“

„Ty jsi dáreček,“ prohlásila Alice a vzala ho do náruče. „Alice tě teď vykoupe a pak půjdeš spát. Emmo, udělej tady trochu pořádek.

Pak se můžeš jít taky vykoupat.“

„Ano, madam.“ Emma počkala, až Alice zavře dveře, a pak popadla Charlieho. Nesmrdí, řekla si, když zabořila nos do jeho plyšové srsti. A stejně ho bude dávat Darrenovi do postýlky. Charlie ho musí hlídat.

„Opravdu jsi nemusel zvát všechny ty lidi,“ brblala Bev a rovnala polštáře na pohovce.

„Museli jsme se rozloučit, ne?“ Brian si pustil Jimmiho Hendrixe.

„Kromě toho, až budeme v Londýně, musím se zase vrhnout do práce.

Teď ještě můžu odpočívat.“

„Jak se dá odpočívat s miliardou lidí v domě?“

„Bev, je to naše poslední noc.“ Bev otevřela ústa, ale hned je zase zavřela. Dovnitř vešla Alice s dětmi. „Tady je můj chlapeček,“ objala Darrena a mrkla na Emmu: „Je Charlie připraven na cestu?“ Věděla, že Emma se na let moc netěší kvůli svým nevolnostem. Pohladila ji po hlavě.

„Je trošku nervózní. Ale se mnou bude v pořádku.“

„Jistě.“ Bev políbila Darrena na místečko pod uchem. „Už ses koupal?“

„Oba jsou vykoupaní a přišli vám dát dobrou noc,“ řekla Alice.

58

„Já je uložím, Alice. S tím dnešním zmatkem jsem si s nimi ani nepohrála.“

„Děkuji, madam. Jdu balit.“

„Tati,“ Emma se na Briana usmála. „Řekneš nám pohádku?“

Brian si chtěl zapálit a poslouchat hudbu, ale co by neudělal pro úsměv svých dětí!

Musel vyprávět dvě pohádky, teprve pak začal Darren klímat. V

duchu statečně bojoval s drakem. Oháněl se svým kouzelným mečem v rytířské zbroji a byl tak statečný jako bojovník, o němž vyprávěl jeho otec. Zívl a položil hlavu matce na hruď. Z druhé strany měl Emmu, a tak spokojeně usínal, šťastný, že je má vedle sebe.

Když ho Bev odnášela do postýlky, neprobudil se. Vždycky spal tvrdě. Pohladila ho po tvářičce. „Je tak hezký.“

Brian s Emminou hlavou na rameni se podíval do postýlky. „Jo, člověk by nevěřil, že jednou rukou dokáže rozházet celý pokoj.“

„Oběma rukama a ještě s pomocí nohou,“ usmála se Bev. „Když se na něho dívám, říkám si, že je splněním všeho, co jsem si přála.

Myslím, že se nám bude dobře stárnout.“

„Rockové hvězdy nestárnou.“ Brian se zamračil a Bev si poprvé povšimla sarkasmu v jeho hlase. Nebo to byla deziluze?

„Ty ne, Bri.“ Objala ho kolem pasu. „Jsi stále na vrcholu.“

Pohladila ho, jako by byl jedním z jejích dětí.

Brian opatrně položil Emmu do její postele. „Chtěl bych se k tobě i k dětem chovat dobře, Bev.“

„Vždyť se k nám chováš dobře.“

„Svět je tak špatný. Vždycky jsem si myslel, že když budu dělat dobře hudbu, lidi budou poslouchat. Teď si tím nejsem jistý.“

„Co se děje, Bri?“

„Já nevím. Před několika lety, když jsme začínali, bylo všechno úžasné. Fanynky na koncertech pištěly, měli jsme obrázky v časopisech a naše písničky hráli všude.“

„To jsi chtěl.“

„Já nevím. Jak nás mohou poslouchat, když na každém pitomém koncertě řvou jako blázni? Jsme jen image, kterou vytvořil Pete.

Nesnáším to.“ Prohrábl si rukou vlasy. „Někdy bych se raději vrátil zpět a hrál po hospodách. Tehdy jsme se aspoň bavili.“

„Netušila jsem, jak se cítíš. Proč jsi mi nic neřekl?“

59

„Neznal jsem sám sebe. Už se necítím jako Brian McAvoy.“ Jak má vysvětlit, že pocit, který prožil ve Woodstocku, během následujícího roku vybledl?

„Můžeš s tím přestat. Můžeš zase skládat.“

„Nemůžu.“ Podíval se na spokojeně spící Emmu. „Musím nahrávat a vystupovat. Ve studiu i na pódiu vím, že dělám to, co jsem vždycky chtěl. Ale to ostatní… Hendrix nežije, Joplinová umírá a Beatles se rozpadli. Něco končí a já nevím proč.“

„Ale nekončí, pro tebe ne.“

„Pokud nejdeme kupředu, jdeme zpět. Pete nás tlačí do dalších turné, Stevie blouzní o tom filmu. Vím jen to, že my čtyři už nehrajeme od srdce. Jde jen o image, brokery a daně.“

Emma ze spaní něco zamumlala. „A je třeba poslat Emmu do školy a uvažovat o tom, že i Darren tam jednou půjde. Nechci, aby měli tak špatné dětství, jako jsem měl já, ale taky nechci, aby byli rozmazlení a neschopní jen proto, že jsem jejich otec.“

„Moc přemýšlíš.“ Bev se k němu přitulila. „To mám na tobě nejraději. Děti jsou v pohodě. Já nad nimi bdím. Možná nemají normální dětství, ale jsou šťastné. Ať jsi, kdo jsi; jsi jejich otec. A dobrý.“

„Miluju tě, Bev. Jsem hloupý, že si dělám starosti. Vždyť mám všechno.“ Přitáhl si ji blíž a pohladil ji po vlasech. Rád by věděl, proč mu najednou všechno přerůstá přes hlavu.

Brian si vylepšil náladu několika cigaretami marihuany a teď pozoroval Stevieho, který tančil s brunetou v minisukni. Dům byl plný lidí a z reproduktorů se linul zpěv Janis Joplinové. Stevie je v jednom kuse zhulený a holky mění jako ponožky, pomyslel si Brian.

Z rohu pokoje ho pozoroval Johnno. Byl Brianovi nejbližší ze všech a tušil, že něco není v pořádku. Věděl, že Briana vzala smrt Hendrixe a Joplinové. Jeho taky. Lidé by měli žít, zestárnout a pak teprve zemřít. Ale Brian trpěl ještě z jiného důvodu. Vždycky se víc staral a víc potřeboval.

Sledoval Brianův pohled a zahleděl se na Stevieho. Taky se mu nelíbila jeho silná závislost na drogách. Často nad sebou ztrácel kontrolu. Johnno se otočil na P. M. Tady byl jiný problém, vysoká atraktivní blondýna, s níž se P. M. tahal už dva měsíce, se ho zřejmě nemínila vzdát. Plavovláska s dlouhýma nohama a obrovskými ňadry

60

dobře věděla, jak má s mladíkem zacházet. Mohla by ho přinutit i k sňatku.

Zdálo se, že všichni tři mohli přispět k zániku skupiny. A to Johnna trápilo ze všeho nejvíc.

Když se Emma probudila, cítila, jak podlaha vibruje pod náporem zvuků linoucích se ze sterea. Na večírky si už zvykla. Táta je měl rád.

Miloval hudbu a smích lidí. Až bude velká, taky bude pořádat večírky.

Bev vždycky krásně uklidila, ale bylo to zbytečné, protože ráno byl všude nepořádek, nábytek a sklo byly upatlané a popelníky zaplněné nedopalky cigaret. Někteří hosté spali na pohovkách a v křeslech.

Emma vzdychla a obrátila se na bok. Hudba teď hrála hlasitěji, ale Emmě se přesto zdálo, že slyší kroky. Posadila se a přitiskla si Charlieho k sobě. Možná je to otec nebo Bev a jdou se na ni podívat.

Ale kroky se teď vzdalovaly od jejího pokoje.

Emma potřebovala společnost. Chtěla si popovídat o večírku nebo o cestě do New Yorku. O čemkoli. Chvíli seděla na posteli, malé dítě v růžovém pyžamku zdobeném postavičkami Mickey Mouse.

Najednou se jí zdálo, že slyší plakat Darrena. Napjala se a naslouchala. Byla si jistá, že je to Darren. Automaticky sklouzla z postele a s Charliem pod paží se vydala za bratrem. Utiší ho a nechá mu v postýlce Charlieho.

Na chodbě byla tma, což ji překvapilo. Rodiče vždycky nechávali svítit, aby se nebála v noci na záchod. Zastavila se, ale zase uslyšela Darrenův pláč.

Vydala se tedy chodbou k jeho pokoji. Určitě tady nejsou žádní duchové ani strašidla. Emma si olízla rty. Je to jen tma, obyčejná tma.

Došla ke dveřím Darrenova pokoje. Byly zavřené. To taky nebylo v pořádku. Bev je nechávala vždycky otevřené, aby slyšela, kdyby plakal.

Hráli Beatles.

Emma sáhla na kliku, ale vtom uslyšela za dveřmi nějaký šramot.

Srdce se jí prudce rozbušilo. Otočila se a zahleděla se do tmy. Nic tady není, říkala si. V pokoji z plných plic křičel Darren. Emma stiskla kliku a otevřela dveře. „ Come together,“ zpíval John Lennon. „ Over me.“

V pokoji stáli dva muži. Jeden držel křičícího Darrena a druhý měl v ruce něco lesklého.

61

„Co tady děláte?“

Muž se otočil. Ten, který nedržel Darrena, měl v ruce jehlu. Emma ho poznala a věděla, že není doktor a že Darren není nemocný. Druhý muž zaklel a snažil se udržet kopajícího chlapce. „Emmo,“ oslovil ji muž, kterého znala. Jeho hlas zněl přátelsky. Usmál se, ale Emma věděla, že jeho úsměv je falešný a zlý. Natáhl se po ní. V šílené hrůze se otočila a rozběhla se pryč. Za sebou slyšela Darrenův pláč.

Vzlykala a běžela chodbou. Jsou tady příšery, říkala si vyděšeně, mají ostré zuby a utíkají za mnou.

Muž běžel za ní a chňapal po růžovém pyžamu. Ruka mu sklouzla těsně kolem jejího kotníku. Emma doběhla ke schodišti. V panické hrůze volala otce, znovu a znovu. Najednou zakopla a řítila se dolů ze schodů.

V kuchyni někdo objednával padesát pizz. Bev hledala v lednici led. Nikdo nespotřebuje tolik ledu jako Američané, říkala si a automaticky hodila kostku do zteplalého vína.

Briana našla ležícího na pohovce. Usmál se na ni a chytil ji kolem pasu. Líně ji políbil. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Objala ho kolem krku a zeptala se: „Kdo jsou ti lidé, Bri?“

Brian se zasmál a kousl ji jemně do krku. Její vůně ho vzrušovala.

„Dostala jsi mě.“ Přitiskl ji k sobě.

„Co kdybychom šli nahoru a trochu si užili. Necháme je tady.“

„To je dobrý nápad. Nejlepší za posledních několik hodin.“

„Tak dobrá…“ chtěl se zvednout, ale stáhl Bev na sebe. Polila ho vínem a zachichotala se. „Asi bys mě měla odnést,“ zažertoval. Vtom uslyšeli Emmin křik.

Brian vyskočil tak prudce, že převrhl stolek, a rozběhl se do haly.

Tam už se shromáždilo klubko lidí. Brian se vrhl mezi ně. Na zemi u paty schodů uviděl bezvládnou Emmu.

„Emmo, můj bože.“ Bál se jí dotknout. Děsilo ho, že v koutku úst má krev. Třesoucím se prstem ji setřel. Vzhlédl k vyděšeným tvářím kolem sebe a se sevřeným žaludkem zachroptěl: „Zavolejte pohotovost.“ A znovu se sklonil nad Emmou.

„Nehýbejte s ní.“ Bledá Bev si klekla vedle Briana. „Potřebujeme pokrývku.“ Někdo jí strčil do ruky deku z afghánské vlny. „Bude v pořádku, Bri.“ Bev Emmu opatrně přikryla. „Bude to dobré.“

62

Brian zavřel oči a potřásl hlavou, aby si urovnal myšlenky. Ale když znovu otevřel oči, uviděl smrtelně bledou Emmu stále ležet na zemi. Byl tady hluk způsobený hudbou, vzrušenými hlasy, výkřiky.

Vtom ucítil na svém rameni něčí ruku.

„Pohotovost je na cestě,“ ujistil ho P. M. „Vydrž, Bri.“

„Vyhoďte je odtud,“ zašeptal Brian. Vzhlédl a podíval se do Johnnovy bledé tváře. „Vyhoďte je odtud.“

Johnno přikývl a šel mezi hosty. Otevřel dveře a všem popřál dobrou noc.

„Půjdu nahoru,“ řekla Bev. „Řeknu Alici, co se stalo, a zkontroluji Darrena. Pojedeme do nemocnice s ní. Bude v pořádku, Briane, uvidíš. Já to vím.“

Brian jen přikývl. Stále se díval na Emmim bledý obličej. Nemůže ji opustit.

Je to jen sen, zlý sen. Ale viděl před sebou Emminu tvář a pochopil, že je v realitě.

Ze sterea se stále ještě ozývaly hlasy Beatles. Maxwellovo stříbrné kladívko ťukalo na něčí hlavu. „Bri,“ Johnno mu položil ruku na paži.

„Ustup. Chtějí ji prohlédnout.“

„Cože?“

„Ustup.“ Johnno mu jemně pomohl na nohy. „Musí ji prohlédnout.“

Brian se s hrůzou v očích díval, jak se nad jeho dcerou sklání lékař.

„Musela spadnout až shora.“

„Bude v pořádku,“ Johnno se bezmocně podíval na P. M. a pak na Briana. „Malé děti jsou silnější, než se zdají.“

„Bude v pořádku,“ prohlásil Stevie vrávorající před Brianem.

„Naše Emma nás nenechá ve štychu.“

„Pojedeme s tebou do nemocnice,“ připojil se k nim Pete. Společně se dívali, jak pracovníci rychlé lékařské pomoci Emmu opatrně ukládají na lehátko.

Najednou se nahoře ozval Bevin zoufalý křik a zaplnil každý kout v domě.

63

9

Lou Kesserling zařval jako raněný slon. Jeho žena se už sedmnáct let jejich manželství bránila jeho nočním výkřikům tím, že si cpala do uší tlumiče zvuku. Lou věděl, že ho žena miluje svým přímým a praktickým způsobem, a považoval se za prozíravého, protože s ní nespal před svatbou. Byl k ní upřímný, ale tohle malé tajemství jí neprozradil. Když je objevila, měla už na prstě zlatý kroužek.

Na dnešní noc se opravdu těšil. Už šestatřicet hodin nespal ve své posteli. Teď případ Calarmi konečně uzavřel a těšil se, že si užije spánku a nadcházejícího víkendu.

Představoval si, že uklidí na dvoře, prostříhá růže a zahraje si se synem košíkovou. Večer si ugrilují voňavé barbecue a Marge připraví svůj bramborový salát.

Byl polda. Dobrý. Za šest let, kdy pracoval v oddělení vražd, se stalo podruhé, že musel střílet na člověka. Jako většina jeho kolegů věděl, že služba zákonu sestává ze spousty monotónních dnů, kdy se dělá papírová práce a vyřizují se telefonáty. Pak přijde pár děsivých sekund, kdy jde o život.

Jako policajt musel vyšetřovat vraždy, přestřelky v ghettu, zákeřná noční přepadení. Viděl krev, zkázu a zmar.

Lou byl opatrný, neměl o své práci idealistické představy. Bylo mu čtyřicet a nikdy netahal práci domů.

Ale někdy ho pronásledovala v noci.

Převrátil se a se zaklením sáhl po telefonu. Poslouchal a oči měl zavřené.

„Jo. Kesselring.“

„Poručíku. Tady Bester.“

„Co chceš?“

„Omlouvám se, že tě budím, ale máme tady případ. Znáš Briana McAvoye, toho zpěváka?“

„McAvoye?“ Lou si přetřel rukou tvář a snažil se vzpomenout.

64

„Devastation. Rocková skupina.“

„Jo, jo. Jasně.“ Moc se o rock nezajímal, pokud se nejednalo o Presleyho nebo Everly Brothers. „Co se stalo? Nějací puberťáci si dali moc nahlas hudbu a uvařily se jim mozky?“

„Někdo zabil jeho malého syna. Vypadá to jako nezdařený únos.“

„Ach, do prdele.“ Lou už byl úplně čilý. Rozsvítil si lampičku.

„Dej mi adresu.“

Světlo probudilo Marge. Rozhlédla se a uviděla Loua, jak sedí nahý na své straně postele a něco si zapisuje do bloku. Aniž by jí uniklo slůvko stížnosti, vstala, navlékla si bavlněný župan a šla uvařit manželovi kávu.

Lou našel Briana v nemocnici. Nebyl si jist, co může očekávat.

Viděl zpěváka v novinách a v televizi, když horoval proti válce. Měl prý přezdívku mírotvůrce. Lou nikdy moc nepřemýšlel o fetujících rockerech, kteří si pěstují vlasy až po pás a rozhazují po ulicích květiny. Ale dost se napřemýšlel o válce. Bratra ztratil v Koreji a před třemi měsíci narukoval syn jeho sestry do Vietnamu.

Ale teď Loua nezajímaly ani politické postoje, ani účes slavného rockera.

Zastavil se a pozoroval Briana, sedícího na květované pohovce.

Zdá se mladší než na fotografiích, říkal si Lou. Mladý štíhlý muž s mimořádně hezkou tváří. Teď v ní měl výraz, který je typický pro lidi v šoku. V místnosti byli i další lidé, kteří stále kouřili. Brian si mechanicky vzal cigaretu, potáhl a odložil ji. „Pane McAvoyi.“

Brian vzhlédl. Uviděl před sebou vysokého, pevně stavěného muže s tmavými vlasy, pečlivě sčesanými dozadu, a s unaveným obličejem.

Měl na sobě šedý oblek, bílou košili a šedou vázanku. Černé boty se mu leskly a nehty měl pečlivě upravené.

Všímám si divných věcí, pomyslel si Brian a zase si potáhl z cigarety. „Ano.“

„Jsem poručík Kesselring.“ Lou vytáhl odznak. Ale Brian se mu stále díval do obličeje. „Musím vám položit několik otázek.“

„Poručíku, nemohlo by to počkat?“ Pete Page se zadíval na odznak.

„Pan McAvoy vám teď nemůže odpovídat.“

„Moc by nám pomohl předběžný rozhovor,“ řekl Lou. Schoval odznak a nechal ruce volně viset podél boků. „Je mi líto, pane McAvoyi, nechci jitřit váš žal, ale musím zjistit, kdo je za to

65

zodpovědný.“ Brian si zapálil další cigaretu a neřekl nic. „Co mi můžete říct o událostech minulé noci?“

„Zabili Darrena, mého malého chlapce. Vzali ho z postýlky a nechali ho ležet na zemi.“

Johnno zuřivě zmačkal svůj kelímek od kávy. Lou sáhl do kapsy pro tužku a poznámkový blok. „Znáte někoho, kdo by chtěl vašemu chlapci ublížit?“

„Ne, Darrena má každý rád. Je tak chytrý a veselý.“ Brianovi se stáhlo hrdlo.

„Vím, že je to těžké. Můžete mi říct, jak probíhala dnešní noc?“

„Měli jsme večírek. Příští den jsme se chystali k návratu do New Yorku a pořádali jsme večírek na rozloučenou.“

„Rád bych viděl seznam hostů.“

„Já ho nemám. Bev by mohla…“ zarazil se, protože si vzpomněl, že jeho žena leží v jednom z pokojů na konci chodby a v sobě má silná sedativa.

„Jsme schopni sestavit seznam hostů,“ vložil se do hovoru Pete. Pil jednu kávu za druhou a měl pocit, že mu brzy udělá díru do žaludku.

„Ale jsem si jist, že nikdo ze zvaných neudělal něco tak hrozného.“

Lou pokračoval v otázkách: „Znal jste všechny účastníky večírku, pane McAvoyi?“

„Já nevím, asi ne.“ Brian se opíral lokty o kolena. Protřel si oči.

„Přátelé a přátelé přátel. Otevřete dveře a lidi se hrnou dovnitř. Tak to chodí.“

Lou přikývl, jako by rozuměl. Vzpomněl si na večírek, který s Marge pořádali na počest patnáctého výročí svatby. Seznam hostů a program večírku byl naplánován pečlivěji než státní oběd.

„Prosím, opatřete mi seznam,“ požádal Lou Johnna. Pak se obrátil na Briana: „Vaše dcera se jmenuje Emma, že?“

„Ano.“

„Během večírku byla nahoře?“

„Ano. Spala.“ Jeho děti odpočívaly, v klidu a v bezpečí. „Oba spali.“

„Ve stejném pokoji?“

„Ne, každý měl svůj pokoj. Nahoře s nimi byla Alice Wallingsfordová.“

66

„Ano.“ Už obdržel zprávu o tom, že chůva byla nalezena svázaná v posteli s roubíkem v ústech. „A vaše malá dcerka spadla ze schodů?“

Brianovi se zachvěla ruka, v níž držel kelímek s kávou. Káva se rozlila po podlaze. „Slyšel jsem, že mě volá. Právě jsme s Bev vycházeli z kuchyně.“ Ještě si živě vzpomínal na polibek, který si dali těsně předtím, než uslyšeli Emmin křik. „Běželi jsme do haly a tam jsme ji uviděli, jak leží pod schodištěm.“

„Viděl jsem ji padat,“ řekl P. M. a zamrkal červenýma očima.

„Vzhlédl jsem v okamžiku, kdy se řítila dolů. Seběhlo se to tak rychle.“

„Říkal jste, že křičela.“ Lou se podíval na P. M. „Křičela dřív, než spadla, nebo až potom?“

„Já… předtím. Ano, proto jsem se podíval nahoru. Vykřikla a pak ztratila rovnováhu.“

Lou si poznamenal výpověď P. M. Bude si muset promluvit s tou dívenkou. „Doufám, že není vážně zraněná?“

„Doktoři…“ Brian dokouřil cigaretu až k filtru. Hodil ji do popelníku. „Ještě nepřišli. Nic mi neřekli. Nesmím ji taky ztratit.“

Opět vylil kávu, protože se mu začala třást ruka. Johnno si sedl vedle něho.

„Emma je bojovník. Navíc, děti pořád někam padají, jsou pružné.“

Johnno vyslal k Louovi zuřivý pohled. „Nemůžete mu dát pokoj?“

„Jen pár otázek.“ Lou byl zvyklý na zuřivé pohledy. „Vašeho syna našla vaše paní, pane McAvoyi?“

„Ano. Šla ho nahoru zkontrolovat… Chtěla se ujistit, že se neprobudil. Uslyšel jsem její křik. Strašně křičela. Běžel jsem nahoru.

Když jsem vrazil do Darrenova pokoje, uviděl jsem ji, jak sedí na zemi a drží syna v náručí. Pořád křičela. Dali jí něco na uklidnění.“

„Pane McAvoyi, vyhrožoval někdo někdy vám, vaší ženě nebo dětem?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Ne. No, občas dostaneme nenávistný dopis, většinou politicky zaměřený. Pete je schovává.“

„Budu potřebovat veškerou vaši poštu za poslední půlrok.“

„To bude pěkná hromada, poručíku,“ odtušil Pete.

„Zvládneme to.“

67

Brian je oba ignoroval a vstal. Pohledem se vpíjel do přicházejícího doktora.

„Emma,“ vyrazil ze sebe a pak zmlkl.

„Spí. Má otřes mozku, zlomenou paži a pohmožděná žebra. Vnitřní zranění jsme vyloučili.“

„Bude v pořádku?“

„Během několika následujících dnů musí dodržovat klid na lůžku, ale bude určitě v pořádku.“

Brian se rozplakal. Od chvíle, kdy uviděl synovo bezvládné tělíčko, nebyl schopen plakat. Až teď se v něm všechno uvolnilo a z unavených očí mu vyhrkly slzy.

Lou zavřel blok a otočil se k doktorovi. „Jsem poručík Kesselring, oddělení vražd.“ Opět se mu v ruce zablýskl odznak. „Kdy si budu moci promluvit s tou holčičkou?“

„Snad zítra.“

„Musím ji vyslechnout co nejdřív.“ Z kapsy vytáhl kartičku s telefonním číslem. „Mohl byste mi zavolat, až to bude možné?“

„Jistě.“

„A jak je na tom paní Beverly McAvoyová?“

„Dali jsme jí silná sedativa. Probudí se tak za dvanáct hodin. Ale ani tehdy asi nebude schopna s vámi hovořit. Nevím, jestli vám to dovolím.“

„Zavolejte mi, prosím.“ Lou se ohlédl na zhrouceného Briana.

„Mám taky syna, doktore.“

Emma měla děsivé sny. Chtěla volat tátu a mámu, ale nějaká ruka jí zakrývala ústa i oči. Velké závaží ji táhlo dolů.

Dítě plakalo. Zvuk jeho křiku se rozléhal pokojem, zněl jí v hlavě.

Jako by Darren křičel někde v ní. Chtěla jít za ním, musela, ale byli tady dva hadi, kteří se omotávali kolem její postele a cenili na ni velké bílé tesáky. Pokaždé, když se Emma pokusila vstát, začali výhrůžné syčet, plivali jed a cenily zuby.

Zůstaneli v posteli, bude v bezpečí. Ale Darren ji volá.

Musí být statečná. Musí doběhnout ke dveřím.

Najednou utíkala tmavou chodbou.

Slyšela hudbu. Stíny tančily v jejím rytmu. Slyšela také jiné zvuky připomínající dech a chroptění. Když se blížila k Darrenovu pokoji, cítila na ramenou horký dech a na kotníku pevné sevření.

68

Bylo zamčeno. Emma tlačila vší silou do dveří. Najednou povolily.

Uviděla muže, který neměl obličej. Všimla si jen, že mu blýsklo v očích a jeho zuby zasvítily do tmy.

Rozběhl se za ní a ona se ho bála víc než hadů. S hrůzou běžela pryč a za sebou slyšela Darrenův pláč.

Pak najednou spadla a řítila se do temné jámy. Slyšela zvuky, něco jako cvaknutí zubů, a pokusila se zakřičet, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Padala tiše, bezmocně a nekonečně. Za ní zněla hudba a Darrenův pláč.

Když se probudila, bylo světlo. Nebyly tady police s jejími panenkami, jen bílé stěny. Otočila hlavu a něco ji zabolelo.

Otec spal na židli vedle postele. Hlava mu spadla na stranu. Obličej měl bledý, ruce v klíně, sevřené v pěst. „Tati.“

Brian spal jen lehce a při zvuku jejího hlasu se hned probudil.

Uviděl svoji dceru, ležící na bílém nemocničním lůžku. Upírala na něho velké vystrašené oči. Zase se mu sevřelo hrdlo a do očí mu vstoupily slzy. Ze všech sil se je snažil potlačit „Emmo.“ Posadil se na okraj její postele a přitiskl k ní unavený obličej.

Chtěla ho obejmout, ale její paži svíral pevný a těžký sádrový krunýř. Znovu se vyděsila. V podvědomí uslyšela suché cvaknutí a pak následovala bolest. To nebyl sen, to se opravdu stalo. Jak to bylo dál…? „Kde je Darren?“

To je první, co ji zajímá, pomyslel si Brian a stiskl víčka. Jak jí to má říct? Jak to říct, když tomu sám nevěří? Emma je ještě dítě. Jeho jediné dítě.

„Emmo.“ Políbil ji na tvář, na spánek a na čelo, jako by tím chtěl zmírnit svoji i její bolest. Vzal ji za ruku. „Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěl tu pohádku o andělích, kteří žijí v nebi?“

„Létají a hrají na hudební nástroje. Neubližují si, protože se mají rádi.“

Ach, ještěže jsem jí to vyprávěl, pomyslel si Brian s hořkostí.

„Ano, to je pravda. Někdy se z vybraných lidí stávají andělé.“ Vrátil se ke své katolické víře a cítil na ramenou její tíhu. „Bůh si někdy někoho oblíbí natolik, že ho chce mít u sebe v nebi. Proto tady Darren není. Stal se z něho anděl a teď je v nebi.“

69

„Ne.“ Emma se poprvé v životě postavila proti otci. Odvrátila se.

„Nechci, aby z něho byl anděl.“

„Já taky ne.“

„Řekni bohu, ať nám ho pošle zpátky,“ vykřikla Emma hněvivě.

„Hned.“

„To nemůžu.“ Opět se mu tlačily do očí slzy. Nemohl je zastavit.

„Odešel, Emmo.“

„Pak chci jít taky do nebe. Musím se o něho starat.“

„Ne.“ Brianovy útroby sevřel ledový strach. Zaryl prsty Emmě do ramene. „Ty nesmíš. Potřebuju tě, Emmo. Nemůžu vzít Darrena zpátky, ale tebe nesmím ztratit.“

„Nenávidím boha,“ řekla Emma se zuřivým pohledem.

Já taky, pomyslel si Brian a přitiskl ji k sobě. Já taky.

V domě McAvoyových byla v den vraždy asi stovka lidí. Lou měl blok přeplněný jmény a výpověďmi. Ale rozluštění nebylo na dosah.

Okno i dveře do chlapcova pokoje byly otevřené, ačkoli chůva přísahala, že večer obojí zavřela. Trvala dokonce na tom, že okno bylo zajištěné. Ale nikde nebyly nalezeny stopy násilného vniknutí.

Pod oknem se našly otisky velkých mužských bot. Ale nikde nebyly známky, které by ukazovaly na použití žebříku nebo provazu.

Výpověď chůvy Louovi moc nepomohla. Probudila se prý, až když jí kdosi zalepil ústa. Pak jí převázali oči páskou a svázali ji. Během dvou výslechů změnila jen časové období, kdy byla svázaná, z třiceti minut na dvě hodiny. Na seznamu podezřelých se nacházela mezi posledními.

Teď se musí vypravit za Beverly McAvoyovou. Její výslech odkládal, jak nejdéle mohl. Zejména když viděl fotografie roztomilého Darrena McAvoye.

„Snažte se to odbýt rychle,“ doporučil mu doktor, který s ním stál přede dveřmi Bevina pokoje. „Dal jsem jí mírná sedativa, ale má čistou hlavu. Zdá se, že až moc.“

„Nechci jí to ztěžovat.“ Čím to je, že obraz toho malého chlapce mu tak utkvěl v hlavě? „Musím vyslechnout i tu malou. Je to možné?“

„Je při vědomí. Nevím, jestli s vámi bude mluvit. Baví se jen s otcem.“

Lou přikývl a vstoupil do pokoje. McAvoyova žena seděla na posteli. Oči měla otevřené, ale nevnímala ho. Zdála se mu velmi

70

drobná a velmi mladá na to, aby už byla matkou. Její ruce spočívaly klidně a bez pohnutí na bílé pokrývce.

Vedle ní seděl na židli Brian. Obličej měl šedivý únavou, tváře neoholené. Jeho oči vypadaly jako oči starce. Byly červené a oteklé pláčem a únavou, zastřené žalem. Když vzhlédl, Lou v nich uviděl ještě něco jiného. Vztek. „Omlouvám se, že vás ruším.“

„Doktor nám ohlásil vaši návštěvu.“ Brian nevstal ani mu nenabídl židli. Jen se díval. „Víte, kdo to udělal?“

„Ještě ne. Musím si promluvit s vaší paní.“

„Bev.“ Brian položil ruku na Bevinu paži, ale nedočkal se žádné reakce. „Tohle je policista, který se snaží najít… zjistit, co se stalo.

Omlouvám se,“ podíval se na Loua. „Zapomněl jsem vaše jméno.“

„Kesselring. Poručík Kesselring.“

„Poručík by ti rád položil pár otázek.“ Bev se nepohnula. Vypadalo to, že ani nedýchá. „Bev, prosím.“

Možná to způsobilo zoufalství v jeho hlase, které dosáhlo až na dno její duše. Její ruka se neklidně pohnula. Na chvíli zavřela oči. Ze všech sil si přála, aby byla mrtvá. Pak oči otevřela a zahleděla se na Loua.

„Co chcete vědět?“

„Všechno, co mi můžete říct o té noci.“

„Můj syn je mrtev,“ řekla bezvýrazně. „Co ještě?“

„Vaše výpověď by mi mohla pomoct najít vraha, paní McAvoyová.“

„Vrátí mi to Darrena?“

„Ne.“

„Už nic necítím.“ Podívala se na něho velkýma unavenýma očima.

„Necítím hlavu, paže ani nohy. Když je chci cítit, bolí to. Je lepší nezkoušet to, že?“

„Možná na chvíli.“ Lou si přitáhl židli k posteli. „Mohla byste mi říct, co si z té noci pamatujete?“

Bev nechala hlavu klesnout na polštář a zírala do stropu. Její monotónní popis večera se shodoval s výpovědí jejího manžela a lidí, které Lou už vyslechl. Známé obličeje, neznámé obličeje. Někdo v kuchyni telefonicky objednával pizzu.

To byla novinka. Lou si ji poznamenal.

71

Bev se bavila s Brianem, pak uslyšela křičet Emmu a vzápětí ji uviděla ležet pod schody.

„Kolem se shromáždili lidé,“ mumlala. „Někdo zavolal ambulanci.

Nehýbali jsme s ní, báli jsme se. Slyšeli jsme sirény. Chtěli jsme s ní jet do nemocnice, ale nejdřív jsem chtěla zkontrolovat Darrena a probudit Alici.“

Na chvíli se odmlčela.

„Zastavila jsem se pro Emmin župan. Myslela jsem si, že ho bude potřebovat. Běžela jsem chodbou. Byla jsem rozrušená, protože světlo nesvítilo. Vždycky jsme nechávali svítit, kvůli Emmě. Bojí se tmy.

Darren ne,“ dodala s mírným úsměvem. „Ten se nikdy ničeho nebál.

Nechávali jsme sice v jeho pokoji svítit lampičku, ale jen proto, abychom se tam mohli pohybovat, když se v noci probudil. Často se budí, má rád společnost.“ Zakryla si rukou tvář a začala se třást. „Není rád sám.“

„Vím, že je to těžké, paní McAvoyová.“ Bohužel byla na místě činu první, našla nehybné tělíčko svého syna. „Musím vědět, co jste zjistila, když jste vešla do pokoje.“

„Našla jsem svého chlapečka.“ Bev vytrhla ruku z Brianovy.

Nemohla snést cizí dotek. „Ležel na podlaze vedle postýlky. Myslela jsem, myslela jsem, bože, že se chtěl dostat ven a že vypadl. Ležel tak tiše. Neviděla jsem mu do obličeje. Zvedla jsem ho, ale neprobudil se.

Zatřásla jsem s ním a vykřikla jsem, ale on se neprobudil.“

„Viděla jste nahoře někoho, paní McAvoyová?“

„Ne, nahoře nikdo nebyl. Jen můj chlapeček, můj chlapeček. Vzali mi ho a už mi ho nevrátí. Briane, proboha, proč mi ho nechceš vrátit?“

„Paní McAvoyová,“ Lou vstal. „Udělám všechno, abych zjistil, kdo to zavinil. To vám slibuji.“

„Co z toho budu mít? Má to cenu?“ Bev začala plakat. Po tvářích se jí koulely velké slzy.

Má to cenu, pomyslel si Lou a vyšel na chodbu. Určitě má.

Emma se na Loua dívala zpříma a zkoumavě. To bylo poprvé v životě, kdy ho pohled dítěte přiměl zamyslet se nad tím, máli čistý límeček.

„Viděla jsem policisty v televizi,“ řekla, když se jí představil.

„Střílejí po lidech.“

„Jen někdy.“ Měl by nějak začít. „Díváš se ráda na televizi?“

72

„Ano. Nejraději se s Darrenem díváme na Sezamovou ulici.“

„Koho máš raději, Velkého ptáka, nebo Kermita?“

Pousmála se. „Mám ráda Oskara, je legračně protivný.“

Zase se usmála a Lou se chopil příležitosti. Sedl si na okraj postele.

Emma nic nenamítala. „Už jsem se dlouho nedíval. Bydlí Oskar ještě v popelnici?“

„Ano. A každému nadává.“

„Myslím, že každý někdy nadává. Cítí se pak líp. Víš, proč jsem za tebou přišel, Emmo?“ Neodpověděla, ale přitiskla k sobě černého plyšového psa. „Musím si s tebou promluvit o Darrenovi.“

„Táta říkal, že z Darrena je teď anděl. Je v nebi.“

„Tím jsem si jist.“

„To není správné, že odešel. Ani se nerozloučil.“

„Nemohl.“

Věděla to, protože v hloubi srdce tušila, co se s člověkem stane, než je andělem. „Táta říkal, že bůh ho chtěl mít u sebe. Ale myslím, že to je omyl a že bůh ho pošle zpátky.“

Lou ji pohladil po vlasech, pohnutý její tvrdohlavou logikou stejně jako žalem Darrenovy matky. „Byl to omyl, Emmo, strašný omyl, ale bůh nemůže poslat Darrena zpátky.“

Emma našpulila rty, ale bylo to spíš ze vzdoru než ze žalu. „Bůh může udělat všechno, co chce.“

Lou vstoupil na nejistou půdu. „Ne vždycky. Lidé někdy dělají věci, které bůh neovlivní. Musíme je dělat. Myslím, že bys mi mohla pomoct zjistit, jak k tomu omylu došlo. Mohla bys mi povědět, co se stalo, než jsi spadla ze schodů?“

Emma se podívala na Charlieho a pohladila ho. „Zlomila jsem si ruku.“

„Já vím. Mrzí mě to. Mám taky chlapce. Je starší než ty, je mu jedenáct. Zlomil si ruku, když se pokoušel projet se na prkně po střeše.“

Emma se na něho se zájmem podívala: „Opravdu?“

„Ano. Taky si zlomil nos. Sjel ze střechy přímo do záhonu azalek.“

„Jak se jmenuje?“

„Michael.“

73

Emma by se s tím chlapcem ráda pobavila o tom, jaké to je, letět ze střechy. Asi je velmi odvážný. Darren by to určitě taky rád zkusil. Pak znovu pohladila Charlieho. „Darrenovi by byly v únoru tři roky.“

„Já vím.“ Vzal ji za ruku. Po chvíli ovinula prsty kolem jeho.

„Měla jsem ho nejraději na světě,“ řekla prostě. „Je mrtvý?“

„Ano, Emmo.“

„A nemůže se vrátit, i když to byl omyl?“

„Ne, je mi velmi líto.“

Musela se ho zeptat, protože tátovi se bála položit tuhle otázku.

Mohl by plakat a třeba by jí neřekl pravdu. Tento muž se světlýma očima a tichým hlasem nebude plakat.

„Je to moje vina?“ Její oči se zoufale rozšířily a zadívaly se do jeho.

„Proč si to myslíš?“

„Utekla jsem. Nepostarala jsem se o něho. Slíbila jsem to, ale neudělala jsem to.“

„Před čím jsi utíkala?“

„Před hady,“ odpověděla bez váhání při vzpomínce na noční můru.

„Byli tam hadi a měli velké zuby!“

„Kde?“

„U postele. Schovávají se ve tmě a požírají nehodné malé holky.“

„Aha.“ Vzal si svůj poznámkový blok. „Kdo ti to řekl?“

„Máma, máma před Bev. Bev říkala, že takoví hadi nejsou, ale ona je neviděla.“

„A tys je viděla tu noc, kdy jsi spadla ze schodů?“

„Chtěli mě zastavit, nepřáli si, abych zachránila Darrena, když křičel.“

„Darren křičel?“

Emma byla ráda, že jí nevymlouval existenci hadů, a přikývla.

„Slyšela jsem ho. Někdy se v noci probouzí, ale když si s ním povídám a dám mu Charlieho, zase usne.“

„Kdo je Charlie?“

„Můj pes.“ Zvedla Charlieho, aby si ho Lou mohl prohlédnout.

„Je velice hezký,“ pochválil hračku Lou a popleskal Charlieho po huňaté hlavě. „Dala jsi tu noc Darrenovi Charlieho?“

74

„Chtěla jsem.“ Obličej se jí zachmuřil, jak se snažila vzpomenout si. „Vzala jsem ho s sebou, aby mě chránil před hady a dalšími zlými věcmi. Na chodbě bylo tma. Nikdy tam nebývá tma. Byly tam.“

Jeho prsty sevřely tužku. „Kdo tam byl?“

„Příšery. Slyšela jsem je syčet a funět. A Darren tak hlasitě křičel.

Potřeboval mě.“

„Vešla jsi do jeho pokoje, Emmo?“

Přikývla. V duchu viděla sama sebe, jak stojí v tmavé chodbě před bratrovým pokojem. „Pode dveřmi bylo vidět světlo. Příšery měly Darrena.“

„Viděla jsi ty příšery?“

„V Darrenově pokoji byly dvě příšery.“

„Viděla jsi jim do obličeje?“

„Neměli obličeje. Jedna držela Darrena tak pevně, že plakal. Volal mě, ale já jsem utekla. Nechala jsem ho tam s těmi příšerami. A ony ho zabily. Zabily ho proto, že jsem utekla.“

„Ne.“ Přitiskl ji k sobě a pohladil po vlasech. „Ne, běžela jsi pro pomoc, není to tak, Emmo?“

„Chtěla jsem, aby přišel táta.“

„To bylo správné. Nebyly to příšery, Emmo. Byli to lidé, zlí lidé. A ty jsi je nemohla zastavit.“

„Slíbila jsem, že se postarám o Darrena, že se mu nic nestane.“

„Snažila ses svůj slib dodržet. Nikdo tě neobviňuje, dítě.“

Ale neměl pravdu, Emma se obviňovala. Netušila, že tak tomu bude vždycky.

Lou se vrátil domů skoro o půlnoci. Hodiny strávil u psacího stolu a procházel si poznámky, hodnotil každý střípek informace. Byl policistou velmi dlouho a věděl, že jeho nejlepší zbraní je objektivita.

Ale vražda malého Darrena se začala měnit na jeho osobní záležitost.

Nemohl zapomenout na fotografii hezkého chlapce, který sotva vyrostl z plínek.

Představil si toho hocha, který spal ve svém modrobílém pokoji. Na zemi spousta hraček přichystaných ke sbalení.

Vedle postýlky lahvička s fenobarbitolem. Nestihli ho použít, pomyslel si Lou. Nestihli mu ho stříknout do žíly a uvést ho do hlubokého spánku. Chtěli ho unést oknem? Zatelefonovali by

75

Brianovi McAvoyovi o několik hodin později s požadavkem finanční odměny za navrácení syna?

Už nezavolají.

Lou si protřel unavené oči. Amatéři, pomýšlel si. Únosci, vrazi.

Kde, ksakru, jsou? Kdo je to?

Dveře do Michaelova pokoje jsou otevřené. Slyšel tiché oddechování svého syna. Na zemi se válely rozházené věci, což Loua často vyvolalo rezignovaný povzdech. Michaelova veselá a divoká povaha mu byla záhadou. On i jeho žena byli pořádní a umírnění lidé a Michael byl tornádo. Doprovázel ho chaos a destrukce.

Jindy by si Lou povzdychl a začal by vymýšlet trest. Teď mu vyhrkly slzy vděčnosti. Jeho syn je v bezpečí.

Chvíli jen seděl a díval se na spícího chlapce. Ležel na břiše, jednu tvář vraženou do polštáře, pokrývku zmuchlanou v nohách postele.

Byl opálený a husté tmavé vlasy, které zdědil po matce, mu spadaly do čela. Nos měl trochu hrbolatý, což mu dodávalo zvláštní chlapeckou krásu.

Šest let čekání, mezitím dva spontánní potraty, vzpomínal Lou.

Teprve pak byli s Marge úspěšní a stvořili život. Jejich chlapec byl tím nejlepším z nich obou.

Když ho Lou pohladil po tváři, Michael se zavrtěl. „Tati?“

„Ano. Chtěl jsem ti jen dát dobrou noc. Spi.“

Michael zívl a zamumlal: „Nechtěl jsem to rozbít.“

Lou se zasmál a položil mu dlaň na oči. Nevěděl, co nechtěl jeho syn rozbít, ale nezajímalo ho to. „Dobrý. Mám tě rád, Michaeli.“

Ale Michael už zase spal.

76

10

Bylo jasno. Bríza od Atlantiku čechrala vysokou zelenou trávu.

Emma poslouchala její šepot, do něhož zazníval tichý hlas kněze.

Byl vysoký a měl červený obličej. Jeho bílé vlasy se výrazně odlišovaly od černého roucha. Ačkoli jeho řeč se podobala její, nerozuměla mu skoro ani slovo. Ani nechtěla. Raději poslouchala ševelení trávy a monotónní zvuk zvonků vzdáleného stáda krav nad hřbitůvkem.

Darren má konečně svoji farmu, tady, v Irsku. Ale nikdy nevyjede do polí s traktorem, nebude stavět ohradu.

Bylo to hezké místo. Emma si navždy zapamatuje smaragdově zelenou trávu a zemitou vůni čerstvě vykopané hlíny. Bude si pamatovat osvěžující vítr, nesoucí jí do obličeje vlhkost moře.

Poblíž hřbitova stál kostelík, malá kamenná stavba s bílou věžičkou a malými okénky z barevných skel. Uvnitř vládla silná a sladká vůně květin a nevinnosti. Podél stěn stály barevné sochy v dlouhých hávech. Jedna z nich byla připevněna na velkém kříži. Brian Emmě řekl, že to je Ježíš a že teď bude hlídat Darrena. Emma si nedovedla představit, že někdo tak unavený a smutný se bude starat o jejího veselého bratříčka.

Bev tiše stála. Neřekla ani slovo. Obličej měla bledý a oči skrývala za tmavými slunečními brýlemi. Stevie hrál zase na kytaru, podobně jako na svatbě, ale tentokrát byl oblečen do černého a jeho píseň byla smutná.

Emmě se v kostele nelíbilo a byla ráda, když vyšli ven do slunečného dne. Johnno a P. M., kteří měli oči červené od pláče, nesli rakev ještě s dalšími muži, kteří prý byli z rodiny. Emmě se zdálo divné, proč malého Darrena nese tolik mužů. Ale bála se zeptat.

Pomáhalo jí, že se mohla dívat na pasoucí se krávy, vysokou trávu a ptáky, kteří poletovali všude kolem.

77

Darrenovi by se tato farma líbila, říkala si. Ale není to správné, že nemohl zůstat s ní, běhat a smát se.

Neměl by být v té krabici, neměl by z něho být anděl. Kdyby byla silná a statečná, kdyby dodržela svůj slib, nemusel jím být. Nechala Darrena bez pomoci, nezachránila ho před příšerami.

Začala plakat a Johnno ji zvedl do náruče. Houpal ji a ten pohyb ji uklidňoval. Položila mu hlavu na rameno a poslouchala nesrozumitelná slova kněze.

Pozorovala ptáka, který vzlétl, a sledovala jeho let. Její pohled se zastavil na kopečku nad hřbitovem. Stál tam muž a fotografoval jejich žal.

Už nikdy nebudu stejný, říkal si Brian. Naléval si z láhve irskou whisky. Nic už nebude stejné. Pití nezmírňovalo jeho bolest. Spíš měl pocit, že se v něm ještě víc zakořeňuje.

Nedokázal ukonejšit Bev. Přitom se tak snažil. Chtěl ji utěšit a přál si, aby ona utěšovala jeho. Ale Bev byla pohřbena velmi hluboko v té bledé tiché ženě, která se s ním na hřbitově dívala, jak jejich dítě ukládají do hrobu.

Hrome, potřeboval ji. Potřeboval někoho, kdo by mu i v těchto temných dnech dal naději. Proto převezl Darrena sem, do Irska, a trval na mši a na obvyklé ceremonii. Ale přesto, že slyšel známá slova, cítil známé vůně a viděl známou scenérii, jeho bolest se nezmenšila.

Už nikdy Darrena neuvidí, nezvedne ho do náruče. Řeči o věčném životě nezmění fakt, že už k sobě nikdy nepřitiskne svoje dítě. Teď se bude muset naučit žít se žalem v srdci.

V místnosti voněl kořeněný koláč a pečené maso. Vůně zůstala, zatímco příbuzní už odešli. Sdíleli s ním žal, připravili pokrmy, které měly podpořit ztrápenou duši. On se kdysi od své rodiny oddělil a založil si vlastní. A co z ní teď zůstalo? Zničená Bev a nešťastná Emma spí nahoře. Darren leží v hrobě vedle babičky, kterou nikdy nepoznal.

Brian vypil obsah skleničky a nalil si další.

„Synu?“

Brian vzhlédl a ve dveřích uviděl otce. Najednou mu bylo do smíchu. Situace se ironicky obrátila. Jak často se stávalo, že on stál ve dveřích kuchyně a díval se na opilého otce sedícího u stolu.

„Jo?“ Brian zvedl skleničku a zahleděl se na něho přes její okraj.

78

„Měl bys jít spát.“

Brian si všiml, jak otec žádostivě pozoruje láhev. Beze slova ji k němu přisunul. Pozval ho tím ke stolu. Liam McAvoy byl padesátník s obličejem plným popraskaných žilek. Měl modré zasněné oči, které syn zdědil. Byl vysoký a kostnatý. Už dávno nepřipomínal toho silného, dobře stavěného hromotluka, kterým býval v mládí. Když sáhl po láhvi, všiml si Brian jeho dlouhých štíhlých prstů. Byly stejné jako jeho. Jak to, že to nikdy dřív neviděl?

„Byl to hezký pohřeb,“ utrousil Liam a sedl si. „Tvoje matka by byla určitě ráda, kdyby věděla, že její vnuk leží vedle ní.“ Nalil si a hned se nedočkavě napil.

Venku začalo drobně pršet.

Brian si uvědomil, že s otcem nikdy nepil. Dolil zlatavou whisky do obou sklenek. Možná že teď najdou něco, co je spojí.

„To je farmářský déšť,“ promluvil Liam, který pod vlivem alkoholu rychle tál.

Farmářský déšť. Jeho malý chlapec chtěl být farmářem. Copak je možné, že do malého Darrena přešly Liamovy geny?

„Nechtěl jsem, aby byl sám. Říkal jsem si, že mu bude líp tady, v Irsku, kde má rodinu.“

„To je dobře. Jednal jsi správně.“

Brian si zapálil cigaretu a pak nabídl otci. Povídali si spolu někdy?

Brian si nepamatoval. „Nemělo se to stát.“

„Na světě se přihodí spousta věcí, které by se dít neměly.“ Liam si zapálil a zvedl skleničku. „Neboj, chlapče. Určitě ty bastardy chytnou.“

„Už je to týden.“ Zdálo se mu, že uplynulo daleko víc času.

„Nemají nic.“

„Určitě je chytnou,“ trval na svém Liam. „A ti hajzlové shoří v pekle. Pak ten ubohý malý chlapec spočine v pokoji.“

Nechtěl na to myslet. Nechtěl si připustit, že jeho malý chlapec leží ve studené zemi.

„Proč jsi nikdy nepřijel?“ Brian se naklonil k otci. „Poslal jsem ti letenky, když jsem se ženil, pak další, když se narodil Darren, pak když měla Emma narozeniny. Proboha, vždyť jsi ho nikdy neviděl.

Proč jsi nepřijel?“

79

„Na farmě je pořád spousta práce,“ odpověděl otec, když polkl další hlt whisky. Liam byl muž plný rozporů. „Nemůžeš si udělat volno, kdy se ti zachce.“

„Ani jedinkrát?“ Najednou měl odpověď. „Mohl jsi aspoň poslat mámu.“

„Místo ženy je vedle manžela.“ Liam se vážně zadíval na Briana.

„To si dobře zapamatuj, chlapče.“

„Vždycky jsi byl sobec.“

Liamova ruka sevřela Brianovu paži. „Drž jazyk na uzdě.“

„Tentokrát se tomu nevyhneš, tati.“ V Brianově hlase i v očích byla patrná naléhavost. Chtěl svést bitvu, tady a teď.

Liam pomalu uvolnil sevření a chopil se své skleničky. „Nebudu se s tebou hádat v den, kdy jsem pochoval vnuka.“

„Nikdy nebyl tvůj. Nikdy jsi ho neviděl živého.“ Brian pohodil hlavou. „Nikdy tě nezajímal. Prodal jsi letenky a prachy jsi prochlastal.“

„A kde jsi byl ty posledních několik let? Kde jsi byl, když ti zemřela matka? Lítal jsi po pódiu a hrál tu svoji protivnou muziku.“

„Díky té protivné muzice máš střechu nad hlavou.“

„Tati.“ Na prahu stála Emma s očima rozšířenýma strachem. Tiskla k sobě plyšového psa. Slyšela rozzlobené hlasy a cítila pach alkoholu.

„Emmo.“ Brian se rychle zvedl, dlouhými kroky přešel k dítěti a vzal je do náručí. „Co tady děláš?“

„Měla jsem zlý sen.“ Hadi a příšery se vrátily. Ještě slyšela ozvěnu Darrenova pláče.

„V cizí posteli se špatně spí.“ Liam se zvedl ze židle. Těžkou rukou pohladil Emmu něžně po hlavě. „Dědeček ti uvaří mléko.“

Usmála se na něho. Pak se obrátila k otci. „Můžu tady s tebou zůstat?“

„Jistě.“ Brian si ji posadil na klín.

„Probudila jsem se a nemohla jsem tě najít.“

„Jsem pořád u tebe, Emmo.“ Pohladil ji po vlasech a vzpurně se zadíval na otce. „A vždycky budu.“

Dokonce i tady, pomyslel si Lou. Dokonce i v takové chvíli.

Prohlížel si zrnitý obrázek pohřbu Darrena McAvoye v ranním výtisku novin. Uviděl je v supermarketu, když kupoval celozrnný chléb pro Marge. Obrázek hned probudil jeho zájem a sympatie.

80

I v soukromí domova měl pocit, že se chová jako voyeur. Jako statisíce spoluobčanů mohl nahlédnout do smutné a intimní rodinné události. Na tvářích všech zúčastněných byl patrný smutek. Zrak mu padl na malou Emmu, která právě zvedala ruku k očím.

Rád by věděl, kolik toho viděla a kolik si pamatuje. Doktoři, s nimiž případ konzultoval, prohlásili, že pokud někoho viděla, její paměť jeho obraz blokuje. Může si vzpomenout zítra, za pět let, nebo nikdy. Lou četl: Členové skupiny devastation na hřbitově Byla zde spousta jiných titulků, které v Louovi probudily zlost.

VIDĚLA EMMA MCAVOYOVÁ BRATROVU STRAŠNOU

SMRT?

SMRT DÍTĚTE OTŘÁSLA DEVASTATION

DÍTĚ ZAVRAŽDĚNÉ BĚHEM ORGIÍ RODIČŮ

RITUÁLNÍ VRAŽDA ROCKEROVA SYNA

Svinstvo, pomyslel si Lou. Všechno je to obrovské svinstvo. Rád by věděl, jak to, že se Pete Pageovi nepodařilo tomu zabránit.

Rozčilený Lou se díval na obrázek.

Nemůže se toho případu vzdát. Teď si nosil práci domů.

Fotografie, kupy papírů, poznámky, to všechno se kupilo na jeho stole v rohu Margeina uklizeného obývacího pokoje. Přestože měl k ruce spolehlivé spolupracovníky, kontroloval jejich práci sám. Osobně vyslýchal všechny, kteří byli na seznamu hostů. Znovu a znovu pročítal veškeré záznamy a píď po pídi pročesával Darrenův pokoj.

Dva týdny po Darrenově smrti neměl Lou absolutně nic.

Na amatéry skryli stopy velice důkladně, říkal si. A určitě to byli amatéři, tím si byl jist. Profesionálové by nezabili dítě, za něž mohli dostat milionové výkupné. Byli v domě. Přišli předními dveřmi. Tím si byl Lou jistý. To neznamenalo, že jejich jména byla uvedena na seznamu, který získal od Petea. Té noci se do Brianova domu mohla dostat polovina jižní Kalifornie.

V chlapcově pokoji nebyly nalezeny žádné otisky prstů, dokonce ani na hypodermické jehle. Byly zde jen otisky rodičů a chůvy. Zdálo

81

se, že Beverly McAvoyová je pečlivá hospodyňka. V přízemí byl nepořádek, který je po večírku běžný, ale rodinné první patro se skvělo pořádkem a lesklo čistotou. Marge by se tady líbilo, pomyslel si. Žádné upatlané dveře a stolky, nikde ani smítko, žádný prach. A taky žádné známky boje.

Ale proběhl tady zápas, zápas na život a na smrt, během něhož někdo přitiskl malému Darrenovi ruku na ústa a na nos.

Tento souboj proběhl mezi okamžikem, kdy Emma uslyšela bratrův křik, a chvílí, kdy Beverly McAvoyová přišla nahoru zkontrolovat syna. Podle soudního lékaře zemřel Darren McAvoy někdy mezi druhou a půl třetí ráno. Pohotovost přijela ve dvě hodiny sedmnáct minut.

To mi nepomůže, pomyslel si Lou. Nepomáhalo srovnávání časů a podrobných poznámek o činnosti jednotlivých členů rodiny. Musel najít něco, co nesedělo, něčí jméno nebo výpověď.

Musel najít vrahy Darrena McAvoye. Jestli se mu to nepodaří, bude ho stále pronásledovat obličejík toho ubohého dítěte a neodbytná otázka jeho sestry.

Je to moje vina?

„Tati?“

Lou sebou trhl a otočil se. Za ním stál Michael a přehazoval si míč z jedné ruky do druhé.

„Michaeli, nesmíš se sem tak plížit.“

„Promiň.“ Otočil se zpět ke stolu a Michael převrátil oči v sloup.

Kdyby bouchl dveřmi a vešel do domu jako normální kluk, byl by příliš hlučný. Když se snaží chovat tiše, dozví se, že se plíží.

Nezavděčí se.

„Tati,“ oslovil otce znovu.

„Hmmm?“

„Říkal jsi, že si spolu odpoledne zahrajeme.“

„Až skončím, Michaeli.“

Michael přešlápl z nohy na nohu. V posledních týdnech slýchal tuhle odpověď často. „A kdy skončíš?“

„Já nevím, ale když mě nebudeš rušit, bude to dřív.“

Sakra, pomýšlej si Michael hořce. Nikdo na mě nemá čas. Nejlepší kamarád je u babičky a druhý má chřipku. K čemu je sobota, když se člověk nemůže bavit?

82

Zachoval se tedy podle tátovy rady. V pokoji byl vánoční stromek, pod nímž se vršila hromada dárků. Michael vytáhl jeden balíček se svým jménem. Opatrně jím zatřásl. Ozval se jemný chřestivý zvuk, který ho uspokojil.

Toužil po letadle na dálkové ovládání. Na seznamu jeho přání kraloval tento dárek na prvním místě a byl třikrát podtržený. To aby máma s tátou věděli, jak je důležitý. Byl si jist, že letadlo je v téhle krabici.

Položil ji zpět pod stromeček.

Co bude dělat?

Z kuchyně se linula příjemná vůně cukroví. Věděl, že kdyby se tam ukázal, matka by ho hned zaměstnala zdobením nějakých rohlíčků nebo slepováním koleček. To je pro holky.

Co může být tak zajímavého na hromadě papírů a obrázků? Líbilo se mu, že jeho otec je policistou. Chlubil se tím. Samozřejmě že dětem vykládal, jak táta střílí od boku a bojuje o život jako Charlie Manson.

Je smutné, že ve skutečnosti táta jen vyplňuje formuláře a pročítá papíry. To mohl být klidně knihovníkem.

Michael s míčem pod paží nahlédl otci přes rameno. Myslel si, že když se otci znovu připomene, odsune táta práci stranou a půjde s ním ven. Pohled mu padl na obrázek Darrena McAvoye. „Ježíši. To je mrtvé dítě?“

„Michaeli!“ Lou se otočil, ale když viděl synův vyděšený obličej, zmrzlo mu pokárání na rtech. Veden náhlým instinktem, položil Michaelovi ruku na rameno. „Ano.“

„Co se mu stalo? Onemocněl, nebo co?“

„Ne.“ Lou se obával, že bude cítit vinu, použijeli tragédii dítěte k výchovné lekci pro syna. „Ten chlapec byl zavražděn.“

„Je to malé dítě. Lidé přece nevraždí malé děti.“

„Někdy dojde i k tomu.“

Michael se poprvé zamyslel nad vlastní smrtelností, poprvé za jedenáct let svého života. „Proč?“

Lou si vzpomněl, jak Emmě vysvětloval, že neexistují příšery. Ale čím častěji se díval na obrázek mrtvého Darrena, tím byl ochotnější věřit, že existují. „Já nevím. Snažím se to zjistit. To je můj úkol.“

„Jak to zjistíš?“

„Mluvím s lidmi, shromažduji důkazy. Přemýšlím o tom.“

83

„To je nuda.“ Michael však nemohl odtrhnout oči od obrázku.

„Většinou ano.“

Michael byl rád, že se rozhodl pro dráhu kosmonauta. Jeho pohled padl z obrázku na noviny. Byl bystrý a okamžitě si dal dohromady souvislostí. „To je chlapec Briana McAvoye. Někdo se ho pokusil unést, ale pak ho zabil. Všechny děti o tom mluví.“

„Ano.“ Lou založil fotografii Darrena zpět do složky. „Ou! Ou! Ty pracuješ na tomhle případu? Mluvil jsi s Brianem McAvoyem a s ostatními?“

„Mluvil.“

Jeho otec se bavil s Brianem McAvoyem! Michael na tátu užasle zíral. „On je král. Opravdový rockový král. Mluvil jsi s dalšími členy skupiny?“

Lou zavrtěl hlavou a začal uklízet papíry. Jak jednoduchý je život v jedenácti letech! Jak jednoduchý by měl být, uvědomil si a pohladil Michaela po rozcuchaných vlasech.

„Ano, mluvil jsem s nimi. Jsou bezva.“

„Bezva? Jsou nejlepší. Ze všech nejlepší! Až to řeknu klukům!“

„Nechci, abys o tom mluvil s kamarády.“

„Jak to?“ Michael si projel vlasy roztaženými prsty. „Kluci z toho budou na větvi. Musím jim to říct.“

„Ne. Nemusíš. Chci, aby sis to nechal pro sebe, Michaeli.“

„Ale proč?“

„Protože některé věci jsou soukromé.“ Podíval se na palcové titulky. „Nebo by měly být. Tohle je jedna z nich. Pojď.“ Popadl míč a dodal: „Podíváme se, jestli ještě chytneš pořádnou bombu.“

84

11

P. M. sledoval, jak se moře vpíjí do písku. Ani po měsíci nedokázal uvěřit tomu, že má domov. Jeho dům na pláži v Malibu splňoval všechno, co mu broker slíbil. Měl vysoké stropy, pyšnil se obrovským kamenným krbem a mnoha prosklenými stěnami. V ložnici v prvním patře, kde ještě spala jeho milenka, byl další krb. Celé první patro lemoval balkon.

Dům ohromil dokonce Stevieho. P. M. prožíval velké zadostiučinění, když mu předváděl jednotlivé pokoje s krásným nábytkem, moderní vestavěné stereo a zahradu.

Ale teď byl Stevie v Paříži, Johnno v New Yorku a Brian v Londýně. A P. M. se cítil osamělý.

Mluvilo se o novém turné v souvislosti s jarním albem, ale P. M. si nebyl jist, zda je Brian bude schopen absolvovat. Od strašlivé noci uplynuly dva měsíce a Brian se stále topil v žalu. Zřejmě ani nevěděl, že singl Ztracená láska láme rekordy a aspiruje na zlatou desku.

Nezajímalo ho to.

P. M. věděl, že policie stále netuší, kdo zabil Darrena. Byl neustále v kontaktu s Kesselringem. To bylo to nejmenší, co mohl pro Briana a Bev udělat.

Představil si Bev. Jak byla na pohřbu bledá a zničená žalem.

Nepromluvila ani slovo. Tak silně si ji přál utěšit. Nevěděl, jak by to mohl udělat. V představách s ní byl v posteli a něžně se s ní miloval.

Tím od ní odehnal všechen žal. Ve skutečnosti nesměl udělat nic víc, než jí stisknout ledovou ruku.

Angie Parksová sešla po točitém schodišti v kraťoučkém růžovém župánku. Dala si práci s makeupem. Použila maskaru a lesk na rty, pročesala si dlouhé blond vlasy a pečlivě naaranžovala roztomile nedbalý vzhled.

Nejlepší způsob, jak z muže něco vytáhnout, je jít na to přes sex. A ona chtěla od P. M. hodně.

85

Rozhlédla se po velkém proskleném obývacím pokoji. Velmi hezký začátek. Až přemluví P. M. k přestěhování do Beverly Hills, nechá si dům jako víkendové sídlo. Hvězdy žijí v Beverly Hills a ona bude hvězdou.

P. M. byl jen první schůdek k úspěchu. Její romantické soužití s ním vedlo ke spoustě nabídek filmových a televizních rolí. Chtěla lepší a větší věci a byla ochotna udržovat P. M. šťastného, jen aby jich dosáhla.

Byla k němu milá. Bez zájmu tisku, který objevil jejich románek, by možná skončila jako druhořadá pornoherečka. Děvče musí platit nájem. Angie otočila zápěstím, aby se zaleskly diamanty a safíry na zlatém náramku, který jí P. M. věnoval. Teď už se o placení nájmu starat nemusí.

Obrátila se a za skleněnými dveřmi uviděla P. M. stojícího na terase v ranním slunci. Pomyslela si, že je skoro hezký. A je tak osamělý. Přestože Angie byla velmi ambiciózní, dokázala pocítit lítost. Od smrti Brianova chlapce už nebyl tím starým P. M. Bylo jí to líto, ale od té tragédie na ní závisel mnohem víc. A zájem tisku se dá vážit zlatem. Chytrá žena bere každou příležitost, která se jí nabízí.

Spokojeně si přejela rukou prsa. Nemusela nosit podprsenku. Vyšla za ním, přitiskla se k němu a ovinula ho pažemi.

„Chybíš mi, drahý.“

Zvedl ruce k jejím. Měl pocit viny, protože před chvílí myslel na Bev. „Nechtěl jsem tě budit.“

„Víš, že jsem ráda, když mě budíš.“ Lísala se k němu, její paže mu připadaly jako měkké provazy. Povzdechl si a přitiskl ústa na její.

„Nejsem ráda, když jsi tak smutný.“

„Jen jsem přemýšlel o Brianovi. Bojím se o něho.“

„Jsi dobrý přítel, miláčku.“ Lehce ho políbila na tvář. „To je jedna z věcí, které na tobě miluju.“

Přitiskl si ji k sobě a jako vždycky byl jejím tvrzením překvapený.

Byla tak krásná. Měla velké hnědé oči a ústa smyslně vykrojená.

Položil jí dlaně na pevný zadeček. Její tělo bylo jako sen, pevné a vyvinuté, zlaté jako broskev. Když se zachvěla, cítil se jako král.

„Potřebuju tě, Angie.“

„Tak si mě vezmi.“

86

Zaklonila hlavu a dívala se na něho zpod přivřených víček. Pomalu uchopila okraje županu a rozevřela je. Stála před ním nahá v ranním slunci. P. M. ji chytil do náruče a přenesl ji do pokoje. Lehli si na podlahu.

Nechala ho dělat, co chtěl. Chvílemi jí unikl vzdech nebo výkřik, aby situaci dodala na dramatičnosti. Ne že by se jí sex s P. M. nelíbil, ale vzrušoval ji jen mírně. Byla by raději, kdyby se choval dobyvačněji a třeba jí zanechal na těle pár modřin.

Ale P. M. měl jemné ruce a něžné objetí. I ve chvíli, kdy se mu zrychlil dech, s ní zacházel jako s porcelánovou panenkou. Byl příliš opatrný, nikdy na ni nenalehl celou vahou a nikdy ji nestiskl ani nekousl.

Vzal si ji něžně a v pravidelném rytmu ji skoro přivedl k vyvrcholení. Ležel na ní jen pár sekund a pak se skulil vedle, vědom si své váhy. Podepřel jí hlavu paží.

„Ach, to bylo nádherné.“ Pohladila ho po hladké bledé hrudi. „Jsi nejlepší, miláčku. Ze všech nejlepší.“

„Miluji tě, Angie.“ Probíral se jejími vlasy. Tohle si přeje, uvědomil si. Všechen ten bláznivý a bezejmenný sex ho nepřitahuje.

Chtěl vědět, že když vyjede na turné, bude na něho někdo čekat, ať už doma, nebo v hotelovém pokoji. Chtěl mít to, co měl Brian.

Ne Bev, ujišťoval se s náhlým píchnutím neloajálnosti. Ženu, rodinu, domov. S Angie by to mohl mít. „Angie, vezmeš si mě?“

Ztichla. Stalo se něco, v co dlouho tajně doufala. Už viděla agenty castingu, kteří se předhánějí v nabídkách rolí, a velký bílý dům v Beverly Hills. Tvář jí rozkvetla úsměvem. Skoro se rozesmála. Pak se nadechla a otočila se. V očích měla slzy. „Myslíš to vážně? Opravdu si mě chceš vzít?“

„Budeš se mnou šťastná, Angie. Podívej, vím, že to není jednoduché, vzít si muzikanta. Turné, fanoušci, tisk. Ale můžeme si vybudovat soukromí, domov jen pro nás dva.“

„Ale já jsem ráda, že jsi muzikant,“ řekla mu zcela upřímně.

„Takže souhlasíš? Vezmeš si mě? Založíme si rodinu?“

„Vezmu si tě.“ Objala ho. Rodina, to je něco jiného, pomyslela si, když ji znovu přitiskl k podlaze. Jako žena P. M. Fergusona může začít budovat kariéru.

87

Brian netušil, jak dlouho to ještě vydrží. Den po dni se motal po domě, noc co noc uléhal vedle ženy, která nesnesla ani ten nejnevinnější dotek.

Každý den čekal telefon od Kesselringa a doufal, že se dozví, jak pokračuje pátrání. Chtěl znát jméno, tvář, proti níž by mohl obrátit svůj vztek.

Neměl nic než prázdný dětský pokoj a ženu, která se pohybovala po domě jako duch té, jež miloval.

A měl Emmu. Díky bohu za Emmu.

Unaveně si přejel rukou obličej. Vstal od stolu, kde se marně snažil komponovat. Věděl, že kdyby v posledních týdnech neměl Emmu, asi by zešílel.

Také tesknila, tiše a dojemně. Večer u ní často sedával mnohem déle než dřív a vyprávěl jí pohádky, zpíval písničky nebo spolu poslouchali nahrávky. Dokázali se na sebe usmát, a tím oslabovali svoji bolest.

Bál se o ni pokaždé, když vyšla z domu. Nepomáhalo mu ani vědomí, že ji na každém kroku provázejí osobní strážci.

A jaké to bude, až bude muset vyjít z domu on? Jednou nastane den, kdy bude muset jít do studia, na pódium, bude se muset vrátit k hudbě. Těžko si k sobě přiváže šestileté dítě, aby je měl stále na očích.

A s Bev ji nebude moci nechávat. Teď ani v budoucnu.

„Pane McAvoyi, promiňte.“

„Ano, Alice.“ Měli ji stále u sebe, přestože už tady nebylo batole, o které by se starala. Teď se starala o Bev.

„Je tady pan Page.“

Brian se podíval na spoustu papírů na svém stole. „Ať jde dál.“

„Ahoj, Bri.“ Pete jediným pohledem zjistil, že Brian se snaží pracovat, ale bezúspěšně. Rozházené papíry, nedopalky v přeplněném popelníku, pach alkoholu, a to ještě nebylo poledne. „Doufám, že tě neruším. Musím s tebou něco probrat a nechtěl jsem tě obtěžovat a volat tě do kanceláře.“

„Nerušíš mě.“ Sáhl po láhvi, kterou měl na stole. „Dáš si taky?“

„Jednu, díky.“ Pete se posadil a pokusil se o úsměv. Atmosféra mezi nimi byla napjatá a podivně formální. Nikdo totiž nevěděl, jak se má k Brianovi chovat, na co se ho ptát a kterým otázkám se raději vyhnout. „Jak je Bev?“ odvážil se Pete.

88

„Nevím.“ Brian si potáhl z cigarety. „Nemluví, nechodí ven.“ Když se podíval na Petea, měl v očích zoufalství a beznaděj. Stejné, jako když před lety přišel a prosil ho, aby jim dělal manažera.

„Pete, Bev prosedí hodiny v Darrenově pokoji. Je tam i v noci. Sedí v tom zatraceném houpacím křesle a hledí před sebe.“ Brian si lokl whisky. „Sakra, už nevím, co mám dělat“

„Nepřemýšlel jsi o nějaké terapii?“

„Máš na mysli psychiatra?“ Brian vyskočil tak rychle, až převrhl popelník s nedopalky. Byl prostý člověk z prosté rodiny. Podle něho se soukromé problémy měly řešit v soukromí. „K čemu by to bylo, kdyby se měla s někým bavit o svém sexuálním životě nebo o tom, že nenávidí otce, a o dalších podobných kravinách?“

„Byl to jen takový nápad, Bri.“ Pete zvedl ruku a pak ji položil na opěradlo křesla. „Přemýšlej o tom.“

„I kdybych si myslel, že to pomůže, nevím, jak bych ji k tomu přesvědčil.“

„Možná potřebuje jen víc času. Je to teprve dva měsíce.“

„Příští týden už to budou tři. Ach, bože.“

Pete neřekl nic a dolil Brianovi whisky. Podal mu skleničku. Brian si sedl.

„Máš nějaké zprávy od policie?“

„Mluvil jsem s Kesselringem. Nemají nic nového. Tím je to horší.

Nevím, kdo to byl.“

Pete mlčel. Měli by se přes to přehoupnout a jít dál. Nic jiného nezbývá. „A co Emma?“

„Už ji přestaly pronásledovat noční můry. Za pár týdnů bude úplně zdravá. Chodí do školy, takže se má čím zabývat. Ale je to v ní stále.

Vidím jí to na očích.“

„Na nic si nevzpomněla?“

Brian zavrtěl hlavou. „Kristepane, Pete, já nevím, jestli něco viděla, nebo jestli měla jen zlý sen. Pořád někde viděla příšery. Chtěl bych, aby na všechno zapomněla. Aby už to bylo za námi.“

Pete se na chvíli zamyslel. „Proto jsem tady. Nechci na tebe tlačit, Briane, ale nahrávací společnost by ráda viděla, kdybychom vyrazili na turné a začali pracovat na novém albu. Odmítl jsem to, ale uvažuj o tom, jestli by to pro tebe nebylo dobré.“

„To by znamenalo opustit Bev a Emmu.“

89

„Já vím. Nechci odpověď hned. Přemýšlej o tom. Mohli bychom projet Evropu, Ameriku, Japonsko. Práce by ti mohla pomoct zapomenout.“

„A prodala by se spousta desek.“

Pete se usmál. „To je ono. Nové album se bez turné neprosadí.

Když jsme u nahrávek, mluvil jsem s tím novým klukem, Robertem Blackpoolem. Už jsem ti o něm povídal.“

„Ano. Říkal jsi, že má talent.“

„Taky že má. Jeho styl se ti bude líbit, Bri. Chtěl bych, abys ho nechal nazpívat Na křídle.“

Brian byl překvapen. Napil se a řekl: „Svoje písničky jsme si vždycky zpívali sami.“

„Zatím ano. Ale je velmi výhodné trochu se rozmáchnout.“ Pete chvíli čekal a zkoumal Brianovu náladu. Zjistil, že přítel je nad očekávání vstřícný, a pokračoval. „Vyloučil jsi tu písničku z posledního alba a Blackpoolovi sedí. Neublíží nám, když nový umělec zazpívá písničku, kterou jste složili s Johnnem. Vlastně to spíš prospěje vaší umělecké pověsti.“

„Já nevím.“ Brian si protřel oči. „Myslím, že to nebude vadit.

Promluvím si s Johnnem.“

„Už jsem s ním mluvil,“ usmál se Pete. „Řekl, že když dáš souhlas, dá ho taky.“

Brian našel Bev v Darrenově pokoji. Ačkoli ho to rozrušovalo, vešel dovnitř a snažil se nedívat na prázdnou postýlku.

„Bev.“ Položil ruku na její a čekal, až se na něho podívá.

Byla vyhublá. Obličej měla kost a kůži, oči bez jiskry, vlasy bez lesku, pleť povadlou. Musel se držet ze všech sil, aby jí v touze přivést ji zpět k životu nezatřásl.

„Bev, doufal jsem, že sejdeš dolů a dáš si se mnou čaj.“ Ucítila z něho alkohol a zvedl se jí žaludek. Jak může sedět, popíjet a skládat hudbu? Vytrhla mu ruku a skryla ji do klína. „Nechci čaj.“

„Mám novinu. P. M. se bude ženit.“

Podívala se na něho bez zájmu.

„Doufá, že se ukážeme na svatbě, aspoň na chvíli. Chce nám předvést svůj nový dům na pláži a představit manželku.“

„Už se tam nikdy nevrátím.“ V jejím hlase bylo tolik zloby a nenávisti, že málem o krok ustoupil.

90

„Co ode mě chceš?“ zeptal se. Sklonil se k ní a sevřel obě opěradla křesla. „Co, sakra, ode mě chceš?“

„Nech mě být.“

„Nechal jsem tě být. Nechal jsem tě tady sedět dlouhé hodiny.

Nechal jsem tě tady, když jsem tě potřeboval mít vedle sebe. Čekal jsem, že se ke mně vrátíš. Prostě jsem si myslel, že jednou za mnou přijdeš. Bože, Bev, vždyť on byl i můj.“

Neřekla nic, jen se rozplakala. Když na ni chtěl sáhnout, prudce uhnula. „Nedotýkej se mě. Nesnesu to.“

Když se napřímil, sklouzla z křesla a přiskočila k postýlce.

„Nesneseš, když se tě dotýkám,“ začal zuřivě. „Nesneseš, když se na tebe dívám, když k tobě mluvím. Hodinu za hodinou, den za dnem tady sedíš a tváříš se, jako bys byla jediná, kdo trpí. Je na čase toho nechat.“

„Pro tebe je to snadné, že?“ vyštěkla na něho. „Ty můžeš sedět a skládat hudbu, jako by se nic nestalo!“

„Ne.“ Unaveně si přitiskl prsty na oči. „Ale nepřestanu přece žít.

Darren odešel a já to nezměním.“

„Ne, ty to nezměníš.“ Do nezhojené rány se znovu dostal bezmocný žal. „Musel jsi mít večírek. Rodina ti nestačila a on je teď pryč. Pořád jsi chtěl kolem sebe víc a víc lidí. Pořád víc. A jeden z nich zabil moje dítě.“

Brian nebyl schopen slova. Kdyby vzala nůž a vrazila mu ho přímo do srdce, bolelo by to méně. Určitě by zažil menší šok.

Stáli proti sobě, dělila je jen prázdná postýlka.

„On sem nepozval ty příšery.“ Ve dveřích stála Emma se školní taškou v ruce. „Táta sem nepozval příšery.“ Byla bledá a oči měla najednou velmi tmavé. Než mohl Brian promluvit, otočila se a se vzlykotem se rozběhla chodbou.

„Dobrá práce,“ podařilo se Brianovi procedit sevřenými rty. „Jestli chceš být sama, vezmu si Emmu a odejdu.“

Chtěla na něho zavolat, ale nemohla. Unavená, smrtelně unavená se sesula zpět do houpacího křesla.

Brianovi trvalo skoro hodinu, než se mu podařilo Emmu uklidnit.

Když konečně v slzách usnula, začal telefonovat. Poslední hovor patřil Peteovi.

91

„Zítra letím s Emmou do New Yorku,“ oznámil mu krátce.

„Spojíme se s Johnnem a zůstaneme tam nějaký čas. Musím Emmě sehnat školu a zajistit bezpečnost. Pak se vrátím do Kalifornie a začnu zkoušet.“ Napil se whisky. „Jsme připraveni to roztočit.“

92

12

„Nechce se vrátit.“ Brian sledoval Emmu, která se procházela po studiu s novým fotoaparátem. Dal jí ho, když se s ním se slzami v očích loučila před nástupem do newyorské Saint Catherine’s Academy, katolické školy pro dívky.

„Nebyla tam ještě ani měsíc. Dopřej jí trochu času, musí si zvyknout,“ připomněl mu Johnno. Při pohledu na malou Emmu, která právě fotila Stevieho, ho píchlo u srdce.

„Myslím, že všichni si musíme zvyknout“ Od doby, kdy Brian odešel od Bev, uplynulo osm měsíců. Ještě stále ho pro ni bolelo srdce. Ženy, které měl po ní, byly jako drogy, drogy jako ženy. Obojí jen na chvíli tlumily palčivou bolest.

„Mohl bys jí zavolat,“ navrhoval Johnno, který četl Brianovy myšlenky.

„Ne.“ Myslel na to mnohokrát. Ale noviny byly teď plné jejich rozchodu a jeho avantýr. Pochyboval, že by si mohli navzájem říct něco, co by mezi nimi zlepšilo situaci. „Teď se musím starat o Emmu, a o turné.“

„Obojí bude náročné.“

Ve dveřích se objevil Stevie. Trávil čím dál víc času v koupelně a stále něco čichal, žvýkal nebo kouřil. Taky byl pořád zhulený. A když nebyl, už mu kytara tak nezněla.

„Měli bychom vyčíhnout, kdy bude střízlivý, a promluvil si s ním,“

navrhl Johnno. Chtěl něco dodat, ale všiml si, že Brian je zamyšlený.

Asi by nebylo dobré říkat mu, co se v Londýně povídá.

Jane Palmerová prý píše knihu. Jistěže ji dává dohromady někdo jiný. Jane za ni dostane pěknou sumu. Je jasné, že ať už svěří svému veřejnému deníčku cokoli, Briana tím moc nepotěší. Raději ho teď nebude rozrušovat.

Emma se ve studiu moc nebavila. Písničky slyšela už mnohokrát a nudila se. Vzpomněla si, že kdysi byla ve studiu i Bev s Darrenem.

93

Nerada na něho myslela, protože ji to zraňovalo. Stále ji provázel neodbytný pocit viny, který se snažila potlačit.

Chyběl jí taky Charlie. Nechala ho v Londýně v Darrenově postýlce. Doufala, že Bev se o něho postará. Možná že jednoho dne se s tátou vrátí domů a Bev s ní bude opět mluvit a bude se smát jako dřív.

Měla pocit, že nechat Charlieho v Darrenově postýlce bylo správné.

Pak tady byla škola. Emma si byla jista, že tam musí jít proto, že neochránila Darrena. Je to trest. Pamatovala si na tresty své pravé matky, pohlavky a nadávky. Ty byly lepší, protože přišly hned a za chvíli se z nich vzpamatovala. Současný trest se jí zdál nekonečný.

Táta neříká, že je to trest, uvažovala. Vysvětlil jí, že musí jít do dobré školy, aby byla chytrá. Bude tam prý v bezpečí. Jsou tam muži, kteří ji hlídají. Velcí a silní, se znuděným pohledem. Nejsou jako Johnno a ostatní hoši z kapely. Chtěla by jezdit s nimi z hotelu do hotelu, spát každý den v jiné posteli, třeba i létat letadly. Místo toho se musí vrátit do školy k sestřičkám, zpět k ranním modlitbám a mluvnickým cvičením.

Emma se podívala na pódium, kde táta hrál na piáno Blues pro vojáka. Ta píseň se jí moc líbila. Nevěděla, jeli to Stevieho divokým sólem na kytaru, uměním P. M., který hrál tak skvěle na bubny, nebo Johnnovým hlasem.

Zvedla fotoaparát, aby si skupinu vyfotografovala.

„Emmo.“

Otočila se a uviděla vysokého tmavého muže. Nebyl to osobní strážce, ale znala ho. Pak si vzpomněla. Mírně se na něho usmála.

Byla tenkrát v nemocnici ráda, že ji přišel navštívit. Byla mu vděčna, že ji neuvedl do rozpaků, když mu pak plakala na rameni.

„Pamatuješ si na mě?“ zeptal se Lou.

„Ano. Jste policajt.“

„Správně.“ Položil ruku na rameno chlapce, který přišel s ním a který nemohl odtrhnout oči od skupiny na pódiu. „To je Michael.

Vyprávěl jsem ti o něm.“

Emma se rozzářila ještě víc. To je ten chlapec, který sjel ze střechy na skateboardu. „Ahoj.“

94

„Čau.“ Rychle se na ni podíval a pousmál se. Pak se jeho zrak vrátil k mužům na pódiu.

Brianovi se zastavilo srdce, když si všiml muže stojícího vedle Emmy. Tiše pozdravil do mikrofonu: „Dobrý den, poručíku.“

„Pane McAvoyi.“ Lou vrhl krátký varovný pohled na syna a zamířil k pódiu.

„Pane McAvoyi, omlouvám se, že vás ruším při práci, ale potřebuji mluvit s vámi a s vaší dcerou.“

„Máte…“

„Ne. Nemám skoro nic. Můžete mi věnovat pár minut?“

„Jistě. Hoši, dejte si oběd. Já se k vám pak přidám.“

„Půjdu s tebou, jestli chceš,“ nabídl se Johnno.

„Ne, díky.“

Emma si všimla, že Michael má v očích stejný obdiv jako spousty děvčat ve škole, když se dozvěděly, kdo je její otec. Rty se jí zvlnily do úsměvu. Líbila se jí jeho opálená tvář se zahnutým nosem a černé oči. „Chtěl by ses s nimi seznámit?“ zeptala se.

Michael si otřel zpocené dlaně o džínsy. „Ano. Jsou to esa.“

„Doufám, že se nezlobíte, že jsem s sebou vzal syna. Není to sice v souladu s předpisy, ale…“

„Rozumím,“ odpověděl Brian a smutně se zadíval na chlapce. Byl by Darren také tak hezký a silný v jedenácti letech? Proč mě nenapadlo poslat mu naše album? Ale za pár týdnů vyjde další. Bude ho mít jako první. „To je od vás velmi laskavé.“

„To nic. Vím, že případu věnujete mnohem víc času, než byste musel.“

„Ani jeden z nás nemá pevnou pracovní dobu, pane McAvoyi.“

„Neměl jsem rád policajty, ale to cítí asi každý, dokud je nepotřebuje. Najal jsem si soukromou detektivní firmu.“

„Slyšel jsem.“

Brian se zasmál. „Předpokládal jsem, že se o tom dozvíte. Řekli mi, že jste toho zvládl za poslední dva měsíce víc, než by dokázalo pět vašich kolegů. Člověk by si myslel, že vám na potrestání viníků záleží stejně jako mně.“

„Byl to krásný chlapec, pane McAvoyi.“

„Ano, máte pravdu.“ Brian sklonil hlavu a zahleděl se na svoji kytaru. „O čem jste se mnou chtěl mluvit?“

95

„Potřebuji si upřesnit pár detailů. Musíme si to projít znovu. Vím, že je to otrava.“

„To nevadí.“

„Chtěl bych mluvit i s Emmou.“

Brian zpozorněl. „Neřekne vám nic nového.“

„Možná jsem jí nepoložil správné otázky.“ Brian si projel rukou vlasy. Měl teď krátký sestřih, takže ho překvapilo, že mu ruka hned vyjela ven. „Darren už nežije a já nechci riskovat Emmin psychický stav. Je jí teprve šest a podruhé v životě je vytržena ze svého prostředí. Asi víte, že jsem se rozešel se ženou.“

„Je mi to líto.“

„Pro Emmu je to těžké. Nechci ji znovu rozrušovat.“

„Nebudu na vás naléhat.“ Rychle se vzdal myšlenky na hypnózu.

Emma zatím prováděla Michaela po studiu. Přivedla ho k otci.

„Tati, to je Michael.“

„Ahoj, Michaeli.“

„Dobrý den.“ Chlapec se zmohl jen na rozpačitý úsměv.

„Máš rád hudbu?“

„Jistě. Mám spoustu vašich desek.“ Michael si zoufale přál požádat Briana o autogram, ale ostýchal se. „Rád vás poslouchám, jste nejlepší.“

„Díky.“

Emma je při rozhovoru vyfotografovala. „Táta ti pošle fotku,“ řekla a s obdivem pohlédla na Michaelův ulomený zub, který odhalil v širokém úsměvu.

Když Lou se šťastným Michaelem vyšel ze studia, pocítil silnou bolest hlavy. Dodržel slovo a Emmu nevyslýchal. Nemohl. Ve chvíli, kdy se zmínil o noci, v níž zemřel její bratr, se Emma napjala a oči se jí rozšířily. Instinkt mu říkal, že děvče něco ví. Ale vzpomínka je zřejmě děsivá.

Nechtěl si připustit, že vyřešení případu závisí na šestiletém dítěti se zablokovanou pamětí.

Ještě je tady člověk, který objednával pizzu. Lou hledal dva dny příslušnou pizzerii a pracovníka, který si vzpomněl na objednávku padesáti kusů pizzy a považoval ji za žert. Ale pamatoval si jméno člověka, který s ním hovořil.

96

Byl to Tom Fletcher, muzikant, který hrál na saxofon. Trvalo týdny, než ho vystopovali a než vyřídili papíry potřebné k tomu, aby ho dostali k výslechu odněkud z Jamajky. Lou upínal svoje naděje k tomuto muži. Ať už byl v Darrenově pokoji kdokoli, nesešel po hlavním schodišti, ani nevyskočil z okna. Jedinou únikovou cestou zůstávaly schody do kuchyně, kde Tom Fletcher přemlouval zaměstnance pizzerie, aby mu dodal padesát pizz.

„Hej, tati, to bylo senzační,“ ozval se nadšený Michael. Otevřel dveře otcova Chevelle ’68. „Kluci se zblázní, až jim to řeknu. Můžu jim to říct? Všichni už vědí, že na tom děláš.“

„Jo.“ Lou si přetřel spánky.

Byl si jist, že hlava ho rozbolela z té bláznivé muziky. „Ví to každý.“ Musel podstoupit už tři tiskové konference.

„Jak to, že mají tolik osobních strážců?“

„Jaké strážce?“

„Tyhle.“ Michael ukázal na muže se širokými rameny v černých oblecích, kteří stáli před vchodem do budovy.

„Jak víš, že to jsou strážci?“

„Podívej,“ Michael převrátil oči v sloup. „Policajt se vždycky pozná, hlavně najatý.“

Lou se málem rozesmál. Rád by věděl, co by na tohle řekl jeho nadřízený. „Mají je proto, aby hlídali tu malou, a taky aby je neotravovala veřejnost.“

„Myslíš, že je mají pořád kolem sebe?“

„Určitě.“

„Hrůza,“ zamumlal Michael. „To by se mi nelíbilo. Nemít žádné soukromí.“

„Je to těžké.“

Michael se otočil a přes rameno se zeptal: „Nezajdeme si k McDonaldovi?“

„Můžeme.“

„Myslím, že ona tam nemůže jít.“

„Kdo?“

„Ta malá. Emma. Asi nemůže jít k McDonaldovi.“

„Ne.“ Lou zatahal Michaela za vlasy. „Myslím, že ne.“

Za pár minut už seděli za stolem a Michael měl před sebou cheeseburger, hranolky a ledovou tříšť. Lou nechal syna u jídla a

97

odešel si zatelefonovat. „Kesselring,“ ohlásil se. „Za hodinu budu na stanici.“

„Mám pro tebe špatnou zprávu, Lou.“

„Co je?“

„Fletcher, ten, co objednával pizzu.“

„Ještě nedorazil?“

„Dorazil, ale už je v rakvi. Poslal jsem za ním dva uniformované, ale přišli o šest hodin později. Byl mrtvý.“

„Sakra.“

„Vypadá to na předávkování heroinem. Čekáme na zprávu koronera.“

„To je senzační. Skutečně senzační.“ Lou praštil pěstí do automatu.

„Prohlédli chlapci z laborky jeho pokoj?“

„Převrátili ho vzhůru nohama.“

„Dej mi adresu.“ Lou vytrhl z kapsy zápisník. „Hodím kluka domů a podívám se tam.“

Lou si zapsal adresu, zaklel a zavěsil. Na chvíli se unaveně opřel o dveře a pak vyšel z budky. Zahleděl se na syna, který s chutí žvýkal sýrovou pochoutku.

98

13

AKADEMIE SAINT CATHARINE’S, 1977

Ještě dva měsíce, říkala si Emma. Dlouhé dva měsíce nudy a přijde léto. Uvidí tátu, Johnna a ostatní. Bude se moci nadechnout, aniž by jí bylo připomínáno, že dýchá pro boha. Bude moci samostatně myslet bez upozorňování na nečisté myšlenky.

Podle ní musely být sestry plné nečistých myšlenek, pokud měly pocit, že je mají v hlavě jiní.

Vrátí se do skutečného světa. New York. Emma na chvíli zavřela oči a snažila se přivolat jeho zvuky a vůně do svého tichého pokoje.

Už nebude v tomto prostředí bez hříchů. Byla plná hříšných myšlenek, stejně jako její spolubydlící a kamarádka Marianne Carterová. Bez ní by ve škole nevydržela.

Emma se usmála při myšlence na Mariannin veselý a pihovatý obličej. Ta byla hříšná, panečku! Karikatury matky představené jí vynesly spoustu hodin strávených úklidem záchodů.

Kdyby nebylo Marianne, utekla by. Ale kam by šla, to netušila.

Na zemi existovalo jen jediné místo, kam si přála jít, a to bylo u jejího otce. Ten by ji však poslal zpět.

To není fér. Je jí už skoro třináct a musí sedět zavřená ve starobylé škole, dřít francouzská slovíčka, odříkávat katechismus a pitvat žáby.

Hnus.

Nedalo se říct, že by sestry nenáviděla. Kromě sestry Immaculaty.

Ale kdo by měl rád ženu s přísnými ústy a bradavicí na bradě, která navíc neustále rozdávala tresty.

Ale táta se povídání o sestře Immaculatě jen smál.

Chyběl jí, všichni jí chyběli. Chtěla domů.

Často si vzpomněla na velký dům v Londýně, kde byla tak šťastná.

Myslela na Bev a zazlívala otci, že o ní nikdy nemluví. Nebyli ani rozvedení.

99

Často taky myslela na Darrena, na svého sladkého malého bratříčka. Někdy si ho už stěží vybavovala, ale kdykoli o něm snila, projasnil se jí obličej a dostala blažený výraz.

Z oné noci si nepamatovala nic, jen svoji strastiplnou pouť tmavou chodbou a příšery, které držely křičícího Darrena. Pak následoval pád.

Najednou se ve dveřích objevila uřícená Marianne. Ukazovala jí dlaně. „Podívej, jak jsou zničené.“ Skočila na postel a převrátila se na záda. „Který francouzský hrabě by mi teď políbil ruku?“

„Bylo to hnusné?“

„Pět záchodů! Odporné. Ach jo. Až se dostanu z téhle klece, najmu hospodyni své hospodyni.“ Obrátila se na břicho a zkřížila ve vzduchu nohy. Emma se jen usmívala. Líbil se jí Mariannin americký přízvuk. „Slyšela jsem Mary Jane, jak mluvila s Terezou. V létě to chce zkusit se svým klukem.“

„Která z nich, Mary Jane, nebo Tereza?“

„Mary Jane, ty trumbero. Už je jí šestnáct a je vyvinutá.“

Emma se zamračeně podívala na svoji plochou hrud. Byla zvědavá, jestli bude mít v šestnácti nějaká prsa a přítele, s nímž by to mohla zkusit.

„Co když otěhotní jako minulé léto Susan?“

„Ach, Mary Jane má bohaté rodiče. Ti by to zařídili.“

Marianne začala pátrat v kapse. „Májem bych zapomněla.“ Vytáhla balíček marlborek, do poloviny plný. „Ve druhém patře jsem našla zlato.“ Zašmátrala v prádelníku a vytáhla zápalky. „Někdo je měl schované v nádrži na vodu.“

„A ty sis je vzala.“

„Bůh pomáhá těm, kteří si pomáhají. Já si pomáhám. Zamkni, Emmo.“

Společně se daly do kouření cigarety. Kouř vyfukovaly otevřeným oknem. Ani jedné z nich cigareta moc nechutnala, ale užívaly si.

Kouření bylo hříšné a to se jim líbilo nejvíc.

„Ještě dva týdny,“ řekla Emma zasněně.

„Ty pojedeš do New Yorku. Mě pošlou zase na tábor.“

„To není tak špatné. Aspoň tam nebude sestra Immaculata.“

„To stojí za to.“ Marianne se snažila zaujmout pózu dospělé ženy.

„Pokusím se je přemluvit, aby mě poslali k babičce. Je prima.“

„Asi nafotím hodně obrázků.“

100

Marianne přikývla. „Až odtud vylezeme, najmeme si společný byt, třeba v Greenwich Village nebo v L. A. Já budu umělkyně a ty fotoreportérka.“

„Budeme pořádat večírky.“

„Ty nejdivočejší. A budeme mít spousty krásných šatů.“ Podívala se na uniformu. „Ne takové hadry.“

„To bych radši umřela.“

„Ještě čtyři roky.“

Emma se podívala z okna. Bylo těžké představit si čtyři roky. Jí se zdálo, že nepřečká ani dva týdny.

Na jiném kontinentě stál před zrcadlem Michael Kesselring v čepičce a plášti absolventa střední školy. Nemohl uvěřit tomu, že konečně dostudoval. Škola je za ním a před sebou má život.

Je mu osmnáct, může pít a může volit. Díky prezidentu Carterovi mu zatím nehrozí vojenská služba.

Nic nezkříží jeho plány, ať už budou jakékoli.

Ještě nevěděl, co bude dělat. Všechno má před sebou. Teď pracoval jako brigádník u Buzzarda, kde prodával potištěná trička. Vydělával si na benzin a na kapesné. Nemínil zasvětit svůj život prodeji triček, ale pevný plán neměl.

Rozhlédl se po svém pokoji. Viděl hromady šatstva, různé památky a maskoty, gramofonové desky a hromadu Playboyů.

Měl vyvinutou atletickou postavu, dlouhé nohy, rychlé reflexy. S

otcem vycházel dobře, kromě drobných rozmíšek ohledně délky vlasů, oblékání a politických názorů. Kapitán Kesselring byl staromódní.

Je hrozné mít tátu policajta. Jednou si přinesl domů trochu marijánky. Táta na ni hned přišel a on dostal měsíc domácího vězení.

Zákon je zákon, říkal s oblibou Lou. Když na to Michael pomyslel, byl rád, že se nerozhodl být policistou.

Sundal si z čapky šňůrku. Svlékl plášť a hodil ho na neustlanou postel. Pak vytáhl z prádelníku starou krabici na cigarety a otevřel ji.

Zde měl uloženy nejcennější památky, lístek z koncertu Rolling Stones, milostný dopis od Lorri Spikerové, kovovou zátku od svého prvního tajně vypitého piva a jiné drobnosti. Mezi dalšími věcmi objevil i snímek s podpisem Briana McAvoye.

Ta malá holka dodržela slovo, zavzpomínal Michael. Fotografie přišla poštou čtrnáct dní po jeho neuvěřitelném setkání se členy

101

Devastation. Společně s ní dostal čerstvé elpíčko, které mu týdny záviděli všichni kluci z okolí.

Už dlouho si nevzpomněl na ten úžasný den, kdy ho otec vzal s sebou do nahrávacího studia. Teprve teď si uvědomil, že pro tátu muselo být velké sebezapření jít s ním na zkoušku skupiny v rámci pracovních povinností. Kapitán Lou Kesselring nikdy nemíchal práci se zábavou.

Ale tenkrát to udělal, přemýšlel Michael.

Bylo to divné, ale teď si Michael vybavil otce, večer co večer přinášejícího domů tlusté složky. Než začal pracovat na případu malého McAvoye, nenosil si práci domů.

Syn Briana McAvoye byl zavražděn a případ nebyl nikdy vyřešen.

Tátův případ, pomyslel si Michael.

Stalo se to ve stejném roce, kdy Michaela jmenovali kapitánem dětského fotbalového mužstva. Kolik zápasů táta zameškal, kolik slavnostních večeří.

Už je to dávno, uvažoval Michael. Ale rád by věděl, zda otec ještě myslí na Briana McAvoye a na jeho zavražděného syna. Nebo na tu malou holčičku, která pořídila vzácnou fotografii. Někteří lidé tvrdili, že se ze strašného zážitku zbláznila. Ale když ji tenkrát Michael viděl, nepřipadala mu bláznivá. Pamatoval si ji jen matně jako dítě se světlými vlasy a s velkýma smutnýma očima. A taky měla krásný hlas, vzpomněl si. Jako její otec.

Ubohé dítě, pomyslel si a položil šňůrku na fotografii. Kdyby se tak mohl dozvědět, co se s ní stalo.

102

14

Emma nemohla uvěřit, že už za pár dní zamíří do New Yorku.

Pravda, Marianne jí trochu chybí, ale brzy stráví spoustu týdnů probíráním letních zážitků. Tohle bude nejlepší léto jejího života, i když v New Yorku stráví jen čtrnáct dní.

Pak se vydají do Londýna, kde budou filmovat nahrávání ve studiu pro nějaký dokumentární seriál. Budou bydlet v Ritzu a ona bude pojídat smažené ryby s hranolky společně s Johnnem, Steviem a P.

M., bude poslouchat jejich nahrávky a bavit se s nimi o dalším albu.

Pořídí si spoustu fotografií, které si na podzim vezme s sebou do školy, aby mohla vzpomínat.

Otec ji vzal do kadeřnického salonu. Byl to dárek ke třináctým narozeninám. Měla teď účes ze samých drobných kudrlinek a vypadala starší.

Taky začala dospívat.

Rychle se podívala na vršek svých plavek. Neměla nijak velká prsa, ale nikdo si ji už nemohl splést s chlapcem. Byla hezky opálená, protože už dva týdny pobývali v Kalifornii. Mohla tady surfovat.

Musela otce dlouho přemlouvat, aby jí to dovolil. Věděla, že za krásné červené prkno může děkovat Johnnovi.

Zatím toho moc nedokázala, stále padala, ale aspoň se dostala dál od bodyguardů, kteří se potili pod slunečníky na pláži. To je absurdní, říkala si, když chystala prkno na vodu. Nikdo přece neví, kdo jsem.

Každý rok se těšila, že otec upustí od neustálého dohledu. Každý rok strážci zůstávali a hlídali ji. Aspoň do vody za ní nemůžou.

Věděla, že ji pozorují dalekohledy, ale předstírala, že je sama nebo že patří ke skupině mladých lidí, kteří tábořili na pláži.

Obrátila se proti vlnám, odhodlaná vstoupit na prkno. Najednou si všimla vysokého hocha, který bravurně sjížděl ty největší vlny.

Záviděla mu jeho zručnost a svobodu.

103

Trpělivě si počkala na další vlnu. Nadechla se a postavila se na prkno. Pustila se vpřed se sebedůvěrou mládí. Udržela se několik sekund, ale pak ztratila rovnováhu. Ještě stačila zahlédnout chlapce, který si na břehu svalnatou rukou uhlazoval mokré vlasy. Pak se zřítila do vody.

Snažila se znovu a znovu a pokaždé vydržela na prkně o něco déle.

Představovala si bodyguardy, jak popíjejí chlazenou limonádu a smějí se její nešikovnosti. S každým pádem cítila pokoření a ještě urputněji se snažila aspoň jednou úspěšně sjet vlnu až ke břehu.

Nohy se jí třásly, ale zase vyhlížela další vlnu. Teď se k ní jedna blížila a slibovala krásný zelenomodrý tunel. Musí ji pokořit Aspoň jedna úspěšná jízda.

Postavila se na prkno. Podařilo se. Srdce měla až v krku. Blížila se k pláži a hukot vln jí připadal jako hudba. Na chvíli si vychutnávala pocit naprosté svobody.

Najednou ji vlna začala dohánět a zavírat za ní tunel. V jednom momentě byla ještě na slunci a za okamžik ji uzavřela vodní stěna.

Vlna s ní smýkla a roztočila ji kolem své horizontální osy.

Plíce se jí mohly roztrhnout, jak bojovala, aby se dostala na hladinu. Viděla nad sebou víření bublinek a vodní pěny, ale síla vlny ji stahovala stále níž a níž.

Postupně jí ubývalo sil a najednou se jí v hlavě mihla myšlenka na modlitbu.

Ach, bože, je mi líto, že jsem tě zatracovala. Jak jí voda smýkala nahoru a dolů, začala modlitba blednout a místo ní se rozezněla hudba.

Come together. Right now. Over me.

Zachvátila ji panika. Před očima měla tmu a najednou věděla, že se vrátily příšery. Otevřela ústa, aby vykřikla, ale napila se vody a začala se topit.

Sahaly po ní něčí ruce a ona s nimi v hrůze bojovala. Příšera, která zabila Darrena, chtěla nyní zabít i ji. Vtom se jí pod bradu zaklesla něčí paže. Před očima se jí roztančily rudé balónky. Najednou vybledly a ona se vynořila.

„Jen si odpočiň,“ řekl jí někdo. „Vytáhnu tě. Jen se na mě zavěs a dýchej.“

104

Začala kašlat. Chytila se paže, kterou cítila pod bradou, protože pochopila, že jí nepřekáží v dýchání. Zase viděla slunce. Žila. Oči jí zalily slzy studu a vděčnosti.

„Budeš v pořádku.“

„Trochu se mi to nepodařilo,“ snažila se zažertovat.

Ozval se krátký smích. „Měla jsi z pekla štěstí.“

Ano, uvědomovala si to a snažila se zahnat pocit pokoření.

Zachránce ji položil na zem. Konečně pod sebou ucítila horký písek.

První tváře, které uviděla, patřily osobním strážcům. Vrhla na ně zuřivý pohled, kterým je nezahnala, ale aspoň je udržela opodál.

„Zůstaň chvíli ležet.“

Emma otočila hlavu na stranu a vykašlala mořskou vodu. Slyšela hudbu, Eagles zpívali Hotel California. Znovu se rozkašlala a pak proti slunci zamžourala na svého zachránce.

Byl to hoch, kterého předtím viděla surfovat. Slabě se na něho usmála. Z tmavých vlasů mu kapala voda. Oči měl taky tmavé, sytě šedé a jasné jako voda z jezera.

„Díky.“

„To nic.“ Posadil se vedle ní a v roli statečného rytíře se cítil trochu trapně. Hoši se mu budou posmívat. Je to ještě dítě, ale hezké.

Bratrsky ji poplácal po rameni, a když se na něho podívala, zjistil, že má ty největší a nejmodřejší oči, jaké kdy viděl.

„Myslím, že jsem ztratila prkno.“

Chlapec si zastínil oči a zahleděl se k moři. „Ne. Fred ho vylovil. Je to pěkné prkno.“

„Já vím. Mám je teprve čtrnáct dní.“

„Jo. Už jsem tě tady viděl.“ Podíval se na ni zpříma. Emma se opřela o lokty a mokré kudrny se jí přilepily na záda. Má pěkný hlas, pomyslel si. Melodický. „Ty jsi Angličanka?“

„Irka. Budeme tady ještě pár dní.“

Chlapec jménem Fred položil vedle Emmy její prkno.

„Díky.“ Nevěděla, co dál říct, a začala si čistit koleno od písku.

Chlapec, který ji zachránil, mávl na Freda a další kamarády, aby odešli.

„Až se o tomhle dozví táta, už mě na surf nepustí.“

„Proč by se o tom měl dozvědět?“

„Vždycky se všechno dozví.“ Snažila se nedívat na bodyguardy.

105

„Všichni zmizeli.“ Krásné oči, pomyslel si znovu. Pak se raději zadíval na moře. „Vedla sis docela dobře.“

„To určitě.“ Začervenala se. „Ale ty to válíš. Dívala jsem se na tebe.“

„Díky.“ Usmál se a odhalil ulomený zub.

Emma se na něho chvíli dívala a vyhodnocovala dávnou vzpomínku. „Ty jsi Michael.“

„Ano.“ Široce se usmál. „Jak to víš?“

„Ty si na mě nepamatuješ.“ Nadzvedla se a sedla si. „Potkali jsme se dost dávno. Jsem Emma. Emma McAvoyová. Tvůj otec tě jednou vzal na zkoušku skupiny mého táty.“

„McAvoyová?“ Michael si roztržitě prohrábl vlasy. „Dcera Briana McAvoye?“ Všiml si, že při vyslovení jména se Emma rychle rozhlédla, zda je někdo neslyšel. „Pamatuju si na tebe. Poslala jsi mi fotografii. Ještě ji mám.“ Oči se mu zúžily, když se nenápadně otočil přes rameno. „Proto jsou tady,“ broukl na adresu strážců.

„Bodyguardi,“ řekla dutě a pokrčila rameny. „Otec se o mě bojí.“

„To bych se vsadil.“ Michael si vybavil policejní fotografii malého chlapce. Neřekl však nic.

„Pamatuju si na tvého otce,“ řekla Emma a začala dělat kroužky v písku. „Přišel za mnou do nemocnice, když jsem ztratila bratra.“

„Už je kapitán,“ prohodil Michael, protože nevěděl, jak má zareagovat.

„To je prima.“ Emmu vždy vedli ke zdvořilosti. „Mohl bys ho ode mě pozdravovat?“

„Jasně.“ Chvíli mlčeli. Ucho mezi nimi vyplňoval hukot vln.

„Poslyš, nechtěla bys colu, nebo něco jiného?“

Překvapeně vzhlédla. To bylo poprvé, kdy mluvila víc než pět minut s chlapcem. S muži se bavila vždycky, jistě. V jejím životě bylo mnoho mužů. Ale nabídka občerstvení od chlapce, který byl jen o několik let starší než ona, to byla nádherná zkušenost. Málem souhlasila, ale pak si vzpomněla na bodyguardy. Šli by s nimi.

„Díky, ale raději půjdu. Táta pro mě má přijet za dvě hodiny. Ale myslím, že už nebudu surfovat. Asi mu zavolám.“

„Mohl bych tě vzít domů.“ Neklidně trhl rameny. Bylo hloupé cítit rozpaky vedle takového dítěte. Ale nepamatoval si, kdy naposled byl

106

takhle nervózní. Snad když žádal Nancy Brimmerovou o první tanec.

„Jestli chceš, odvezu tě domů.“

Emma se na něho znovu překvapeně podívala. „Určitě máš něco v plánu.“

„Ne. Vlastně nic.“

Asi chce znovu vidět tátu, pomyslela si Emma. Chlapec jako on, je mu určitě nejmíň osmnáct, se nebude zajímat o ni. Ale dcera Briana McAvoye, to je něco jiného. Usmála se a vyskočila. Zachránil jí život. Máli být návštěva otce jedinou odměnou, bude ji mít.

„Ráda se svezu, jestli ti to nebude vadit.“

„Ani v nejmenším.“

„Počkej minutku, prosím.“ Rozběhla se k bodyguardům a cestou se sehnula pro plážový pytel. „Můj přítel mě vezme domů,“ oznámila jim rozhodně.

„Slečno McAvoyová,“ strážce jménem Masters si odkašlal a pokračoval: „Měla byste zavolat otci.“

„Nechci ho otravovat.“

Druhý strážce, Sweeney, si otřel mokré čelo. „Váš otec by neviděl rád, že vás veze cizí člověk.“

„Michael není cizí.“ Trochu se styděla za příkrý tón, ale nechtěla být před Michaelem ponížena. „Znám ho a táta ho zná taky.

Michaelův otec je kapitánem místní policie.“ Natáhla si přes plavky duhové tričko a dodala: „Pojedete za námi, tak o co jde?“ Otočila se a se zdviženou hlavou kráčela k Michaelovi.

„Nech to být,“ Sweeney položil Mastersovi ruku na rameno.

„Dopřejme jí trochu oddechu.“

Když Michael dojel k vysoké kované bráně domu v Beverly Hills, vydával jeho motor podivný zvuk. Měl skoro prázdnou nádrž. Všiml si udivených pohledů bodyguardů, kteří jeli těsně za nimi.

Dům byl postaven z růžového a bílého mramoru. Čtyřpatrová budova se vyjímala uprostřed svěže zeleného udržovaného trávníku.

Po něm se pyšně procházel překrásný páv.

„Pěkné místo.“

„Patří to P. M. Spíš jeho ženě.“ Emma se trochu styděla za mramorové lvy v životní velikosti, kteří zdobili vchod do domu.

„Sídlo kdysi patřilo nějakému filmovému producentovi a Angie je od

107

něho koupila. Teď natáčí někde v Evropě, tak jsme sem na pár týdnů přijeli. Máš čas podívat se dovnitř?“

„Jo, mám dost času.“ Zamračil se a podíval se na svoje sandály od písku. „Jestli to nevadí.“

„Jasně že ne.“ Vystoupila z Chevelle ’68, stejného, kterým kdysi Michael přijel do studia jejího otce, a počkala na Michaela. „Budu muset tátovi říct, co se stalo. Bodyguardi by mu to stejně vyslepičili.

Doufám, že ti nebude vadit, když to trošku zlehčím.“

„Ani trochu.“ Usmál se na ni tak, že její mladé srdce zajásalo.

„Rodiče vždycky panikaří. Jsou už takoví.“

Sotva Emma otevřela dveře, uslyšel Michael hudbu. Piáno a spousta doprovodných nástrojů. Emma opřela jeho prkno o zeď.

Chytila ho za ruku a vedla ho širokou bílou halou.

Michael ještě nikdy neviděl takový dům. Obloukové dveře vedly z jednoho pokoje do druhého. Jejich bílé stěny byly pomalovány abstraktními vzory v divokých barevných kombinacích. Dokonce i podlahy byly bílé, takže Michael si připadal jako v nějakém chrámu.

Pak uviděl bohyni. Nad krbem z bílého kamene visel obrovský portrét blondýnky s krásně tvarovanými rty, oděné do průsvitných bílých šatů, které těsně obepínaly její plná ňadra.

„Ou!“

„To je Angie,“ informovala ho Emma. Automaticky pokrčila nos.

„Je to manželka P. M.“

„Jo.“ Měl podivný pocit, že oči portrétované ženy jsou živé a upřeně a hladově ho sledují.

„Viděl jsem ji v jednom filmu.“ Raději nedodal, že měl pak celou noc erotické sny. „To je bomba.“

„Ano, to je.“ Emma i ve svých třinácti letech věděla, co to znamená. Netrpělivě stiskla Michaelovu ruku, aby šli dál.

V domě byl jediný pokoj, v němž se Emmě líbilo. Ten si P. M.

zařídil podle svého vkusu. Na policích se skvěly ceny za hudební úspěchy, stěny zdobily zlaté desky a u okna rostly dva vysoké citroníky, které si P. M. vypěstoval ze semínek. Pokojem zněla hudba.

Emmin otec trůnil v krásném starobylém křesle. Vedle něho seděl Johnno. Oba kouřili francouzské cigarety. Na podlaze se válelo plno papírů a na stole stál velký džbán s limonádou.

„Tati.“

108

Brian vzhlédl. Usmál se na ni a pak si všiml Michaela a zvážněl.

„Emmo, měla jsi mi zavolat, když jsi chtěla jít dřív domů.“

„Já vím, ale potkala jsem Michaela.“ Emma se kouzelně usmála a ve tváři se jí objevil dolíček. „Spadla jsem z prkna a Michael mi pomohl z vody.“ Pak rychle dodala: „Myslela jsem, že bys ho rád znovu viděl.“

Briana velmi rozrušilo, že vidí svoji malou holčičku držet se za ruku s mladým mužem. „Znovu?“

„Nepamatuješ si? Jeho otec ho kdysi vzal na zkoušku vaší skupiny.

Je policista.“

„Kesselring.“ Brianovi se sevřely vnitřnosti. „Ty jsi Michael Kesselring?“

„Ano, pane. Bylo mi jedenáct. Byl to pro mě zážitek.“

Brian se díval na Michaela a neviděl před sebou syna Lou Kesselringa, ale svého vlastního dávno zemřelého chlapce. Pocítil bolest, ale usmál se a vstal.

„Rád tě zase vidím. Michaeli. Pamatuješ si na něho, Johnno?“

„Jistě, ahoj.“

Michael se potěšeně usmál.

„Emmo, nabídni Michaelovi colu.“ Brian ukázal na pohovku. Na prstě se mu zaleskl snubní prsten. „Posaď se.“

„Nechci vás rušit při práci.“

„Jsme zvyklí na nečekané pauzy,“ ozval se Johnno. „Co si myslíš o té písni?“

„Je krásná. Všechno, co děláte, je bezvadné.“

Johnno zvedl obočí. „Je to chytrý kluk, Bri. Možná bychom si ho mohli najmout na reklamu,“ zažertoval.

Michael se rozpačitě usmál. „Myslím to vážně. Líbí se mi všechny vaše věci.“

„Nemáš rád disco?“

„Disco je blbost.“

„Velmi chytrý kluk,“ prohlásil Johnno. „A jak jste se s Emmou poznali?“

„Měla trochu problémy s vlnami a já jsem jí pomohl z vody.“

Michael podal nehodu s lehkostí vlastní mládí. „Emma je ve formě, pane McAvoyi. Ale potřebuje trénink.“

109

Brian se usmál a pohrával si s pohárkem limonády. „Surfuješ hodně?“

„Každou volnou chvíli.“

„Jak se má tvůj otec?“

„Dobře. Povýšil na kapitána.“

„Slyšel jsem. Už jsi odmaturoval, co?“

„Ano, pane. V červnu.“

„Půjdeš dál?“

„Ano. Půjdu na vysokou. Táta s tím počítá.“

Johnno si potáhl z cigarety a jednu nabídl Michaelovi. Ten si ji vzal, ale při prvním vdechnutí silného exotického tabáku se mu zvedl žaludek. „Půjdeš v otcových šlépějích?“ zeptal se Johnno.

„No,“ Michael si znovu potáhl, „nemyslím, že bych chtěl být policajtem. Táta je dobrý. Má trpělivost. Třeba na případu vašeho syna dělal roky, dokonce i tehdy, když oddělení případ ukončilo.“

Michael se najednou zarazil. Pak tiše dodal: „Je oddaný své práci.“

„Ano, to je.“ Brian se usmál svým okouzlujícím úsměvem.

„Pozdravuj ho ode mě, ano?“

„Jistě.“ Na Michaelově tváři se objevila úleva, když k němu přistoupila Emma s tácem s ledovými nápoji.

O hodinu později ho Emma doprovázela k jeho vozu. „Chtěla bych ti poděkovat za to, že jsi tátovi neřekl, jak jsem dnes hloupě vyváděla.“

„Nemáš za co.“

„Ale mám. Byl by… rozrušený.“ Zvedla pohled na vysoké zdi obklopující dům. Všude, kam přišla, byly zdi.

„Myslím, že kdyby mohl, uvěznil by mě do nějaké neprůstřelné bubliny.“

Michael pocítil silnou touhu pohladit ji po vlasech. Zvedl ruku, ale v poslední chvíli se zarazil a uhladil svoje vlasy. „Musí být opatrný.

Po tom, co se stalo tvému bratrovi.“

„Pořád se o mě bojí. Má strach, že se mě někdo taky pokusí unést.“

„A ty se toho nebojíš?“

„Ne. Mám kolem sebe stále bodyguardy. Nikdo by neměl šanci, opravdu.“

Michael položil ruku na kliku a chvíli zaváhal. Přece ho nemůže přitahovat. Je to ještě dítě. „Možná se zítra potkáme na pláži.“

110

V Emmině hrudi se rozbušilo mladé ženské srdce. „Možná.“

„Mohl bych tě naučit pár fíglů, abys nepadala z prkna.“

„To by bylo bezva.“

Michael vyšel ze zahrady a zamířil k vozu. Chvíli trvalo, než se strefil klíčem do zapalování.

„Díky za colu a za pohoštění. Jsem vážně moc rád, že jsem se setkal s tvým tátou.“

„To můžeš kdykoli zopakovat. Ahoj, Michaeli.“

„Jo. Měj se.“ Michael nastartoval a při pokusu vřadit se do jednoho ze tří jízdních pruhů vjel málem na trávník, protože sledoval Emmu ve zpětném zrcátku.

Chodil na pláž každý den, ale už ji tam nepotkal.

111

15

Do večerky zbývala hodina. Před chvílí se po chodbách ploužila sestra Immaculata ve svých měkkých černých botách a strkala svůj zvědavý nos do všech pokojů.

Zjišťovala, zda děvčata neposlouchají hudbu a majíli oblečení poskládáno ve skříních.

Měly tedy hodinu a Emma se bála, budeli to stačit.

„Už je máš znecitlivělé?“

„Já nevím.“

Marianne přimhouřila oči a prohlížela si poslední album Billy Joela. Byla spokojená.

„Emmo, máš ten led na uších už dvacet minut. Už je musíš mít úplně zmrzlé.“

Led v Emminých rukou roztával a voda jí stékala po zápěstích.

„Víš určitě, že to dopadne dobře?“

„Jasně.“ Marianne se zhoupla v bocích a přešla k zrcadlu. Zálibně se zadívala na zlaté kroužky v uších. „Sledovala jsem každý pohyb, když mi to sestřenice dělala.“ Přešla na germánský přízvuk. „A máme správné instrumenty, led i jehlu.“ Zvedla jehlu, která se zaleskla ve světle lampičky. „Brambory jsem naštěstí šlohla v kuchyni. Dva rychlé vpichy, a budeš mít senzační uši.“

Emma se zadívala na jehlu. „Nezeptala jsem se táty.“

„Ježíši, Emmo, propíchnutí uší je tvoje soukromá věc, stejně jako měsíčky nebo chlapci, tak je to.“ Marianne se usmála. „To z tebe dělá ženu.“

Emma si nebyla jistá, chceli být ženou v případě, že si kvůli tomu musí nechat propíchnout ušní lalůčky. „Nemám žádné náušnice,“

namítla.

„Říkala jsem ti, že ti nějaké půjčím. Mám jich spousty. Nech té britské upjatosti.“

112

„Dobře.“ Emma se nadechla a pustila svoje ledové ušní lalůčky.

„Nezkaz to.“

„Já?“ Marianne si klekla na židli a inkoustovou tužkou si poznačila na Emminy ušní lalůčky malé křížky. „Poslyš, můžu si nechat tvoji sbírku desek, jestli se ti strefím do mozku?“ zeptala se a rozesmála se jako blázen. Pak si jeden Emmin lalůček podložila plátkem brambory a píchla „Hotovo.“ Marianne sklonila hlavu mezi kolena. „Moji rodiče se určitě nemusí bát, že si budu píchat drogy. To bodání je nechutné.“

Emma se sesula ze židle. „Neřekla jsi mi, že to ucítím.“ Žaludek se jí houpal, takže se musela zhluboka nadechnout. „Ach, bože, neřekla jsi mi, že to uslyším.“

„Neřekla. Ale já jsem nic nevnímala, protože jsme s Marcií ukradly tátovi z baru láhev bourbonu. Neslyšely jsme a necítily vůbec nic.“

Marianne zvedla hlavu a zadívala se na své dílo. Na Emmině lalůčku zářila kapka krve.

„Teď druhé.“

Emma zavřela oči. „Ach, bože.“

„Nemůžeš chodit s jednou náušnicí. Už jsme zašly daleko, Emmo.

Já to mám horší.“ Ruce se jí trochu třásly, když si čistila jehlu pro druhý vpich.

„Polož hlavu.“

Marianne zaťala zuby a zamířila. Emma zasténala.

„A je to. Teď si je očistíš peroxidem, abys nedostala infekci. Musíš teď nosit vlasy přes uši, aby si sestry ničeho nevšimly.“

Vtom se otevřely dveře a obě dívky sebou trhly. Nebyla to sestra Immaculata, ale Tereza Louise Alcoltová, protivná a vlezlá dívka z protějšího pokoje. Na sobě měla růžový župan lemovaný peřím.

„Co se děje?“

„Máme tady orgie,“ vyštěkla Marianne. „Neumíš zaklepat?“

Tereza se jen ušklíbla. Byla to jedna z těch nepřejících dívek, které kde mohly, tam dělaly peklo. Marianne ji z principu nesnášela.

„Oh! Vy si propichujete uši.“ Poklekla u Emminy hlavy a prohlížela si kapku krve. „Matka představená z toho bude mít mladé.“

Tereza se ušklíbla a posadila se na paty. „Bolelo to?“

Emma otevřela oči. Nejraději by Terezu poslala do háje. „Ne. Bylo to senzační. Marianne mi ještě propíchne nos, můžeš se dívat.“

113

Tereza ignorovala ironii v jejím hlase a prohlížela si upravené nehty. „Taky bych to chtěla. Až sestra Immaculata provede poslední kontrolu, mohla bys mi to udělat?“

„Nevím, Terezo,“ Marianne se podívala na desku Bruce Springsteena. „Ještě jsem neskončila svoji práci o Silasi Marnerovi.

Musím na ní večer dělat.“

„Já už to mám hotové.“ Tereza se usmála. „Jestli mi propíchneš uši, dám ti to opsat.“

Marianne trhla rameny a pak řekla: „Dobře, tak jo.“

„Bezva. Oh, skoro jsem zapomněla, proč jsem přišla.“ Sáhla do kapsy frivolního župánku a vytáhla výstřižek z časopisu. „Tohle mi poslala moje sestra. Ví, že s tebou chodím do školy, Emmo. Vystřihla to z časáku People. Už jsi ho někdy viděla? Je senzační. Jsou tam obrázky všech slavných lidí. Na obálce byl Robert Redford a taky Burt Reynolds. Jsou tam všechny hvězdy.“

„Už jsem ho viděla,“ řekla Emma, protože chtěla Terezu umlčet.

„Jasně že jsi ho viděla. Tvůj táta tam byl už mockrát.

Mimochodem, tohle tě bude zajímat.“

Emma se natáhla po článku a uviděla obrázek. Uklidněný žaludek se jí znovu rozhoupal.

tajemný trojúhelník

Na podlaze ležela Bev s nějakou ženou. Táta stál nad nimi a v obličeji se mu zračil chladný vztek. Natahoval k ženám ruku. Bev měla roztrhané šaty a v očích zuřivost Emma si vzpomněla, že v její tváři viděla stejný výraz při posledním setkání.

„Věděla jsem, že tě to zaujme,“ podotkla Tereza uštěpačně. „Proto jsem to vystřihla. To je tvoje matka, ne?“

„Moje matka,“ zamumlala Emma, zírající na obrázek.

„Ta blondýna v lesklých šatech! Sakra, umřela bych, mít takové šaty. A tady je Jane Palmerová. To je tvoje matka, že?“

„Jane.“ Emma bezmyšlenkovitě zopakovala matčino jméno a zaměřila se na druhou ženu. Najednou pocítila starý strach, stejně skutečný jako před deseti lety.

Byla to Jane. Prala se s Bev a táta přihlížel. O co se mohly rvát? V

hlavě jí svitla naděje. Možná se táta s Bev dají dohromady. Možná budou zase žít jako rodina.

114

Emma potřásla hlavou, aby si urovnala myšlenky, a pustila se do čtení textu.

Příslušnici britské vyšší třídy, kteří byli ochotni zaplatit dvě stě liber za lososa a šampaňské u příležitosti dobročinného večera, pořádaného v Mayfair v Londýně, zhlédli za své peníze zajímavé představení. Beverly Wilsonová, úspěšná návrhářka a odděleně žijící žena Briana McAvoye ze známé skupiny Devastation, se setkala tváří v tvář s Jane Palmerovou, bývalou McAvoyovou milenkou a autorkou bestselleru Zničená.

Není známo, co vedlo k zápasu obou žen, ale určité prameny tvrdí, že staré vášně ještě nevychladly. Jane Palmerová je matkou McAvoyovy třináctileté dcery Emmy. Emma McAvoyová, která po otci zdědila hezký zjev i hudební talent, navštěvuje soukromou školu ve Státech.

Beverly Wilsonová, která žije již několik let sama, byla matkou McAvoyová jediného syna Darrena. Dítě bylo před sedmi lety zavražděno a případ nebyl nikdy vyřešen.

McAvoy navštívil večírek se současnou milenkou, zpěvačkou Dory Catesovou. McAvoy oddělil zápasící ženy a vyměnil si s Beverly Wilsonovou jen několik slov. Ta pak odešla s P. M. Fergusonem, bubeníkem veteránské rockové skupiny. Brian McAvoy ani paní Wilsonová se k incidentu nevyjádřili, ale pani Palmerová prohlásila, že zahrne scénu do své nové knihy.

Bylo tam toho ještě mnohem víc, například popis šatů a doplňků protagonistek incidentu a vyjádření přihlížejících, ale Emma už nepotřebovala číst dál.

„To je hrůza, že? Trhaly si navzájem šaty před očima veřejnosti.“

Tereziny oči zářily vzrušením. „Myslíš, že se praly o tvého tátu? Je tak hezký! Vsadím se, že jo. Bylo to zrovna jako ve filmu.“

„Jo.“ Marianne to už nemohla poslouchat. Přece se nebudou bavit s takovou kozou. Popadla jehlu. Byla odhodlána propíchnout Tereze uši hned teď. Samozřejmě by jí nedala led. „Raději bys měla jít, Terezo.

Sestra Immaculata tady bude každou chvíli.“

Tereza vypískla a vyskočila. „Přijď kolem desíti a já ti dám ty poznámky. Pak mi to uděláš.“

115

„Fajn.“

Tereza si položila obě ruce na uši. „Už se nemůžu dočkat.“

„Já taky ne.“ Marianne počkala, až se za Terezou zavřely dveře.

„Hajzlík jeden,“ zamumlala a pak popadla Emmu kolem ramen. „Jsi v pořádku?“

„Nikdy se toho nezbavím.“ Dívala se na obrázek. Podařil se, pomyslela si nešťastně. Je dobře zaostřený, správně osvětlený.

Obličeje jsou jasné a jejich výrazy výmluvné. Bylo snadné, příliš snadné vyčíst nenávist z matčiných očí. „Myslíš, že budu jako ona?“

„Jako kdo?“

„Jako moje matka.“

„Nech toho, Emmo. Vždyť jsi ji neviděla od tří let.“

„Třeba to mám v genech, víš? Dědičnost a tak.“

„To všechno jsou kecy.“

„Někdy jsem nepoctivá. Někdy taková chci být, tak je to.“

„No a co?“ Marianne vstala, aby schovala Springsteenovu desku.

Sestra Immaculata se mohla objevit každou vteřinou a poklad zabavit.

„Každý je někdy nepoctivý. To proto, že jsme slabí a zatížení hříchem.“

„Nenávidím ji.“ Emmě se po těchto slovech ulevilo. „Nenávidím ji a nenávidím i Bev za to, že mě nechtěla. Nenávidím i tátu, protože mě zavřel sem. Nenávidím ty lidi, co zabili Darrena. Nenávidím všechny.

A ona taky, vidím jí to na očích.“

„To je dobré. Já taky občas nenávidím celý svět. A to ani neznám tvoji matku.“

To Emmu rozesmálo. Nevěděla proč, ale musela se smát. „Já taky ne.“ Zajíkla se. „Skoro si na ni nepamatuju.“

„No tak vidíš.“ Marianne ji spokojeně popleskala po rameni. „Když si na ni nepamatuješ, nemůžeš být jako ona.“

Znělo to logicky a Emma tomu chtěla věřit. „Ani nevypadám jako ona.“

Marianne se podívala na článek a studovala obrázek. „Vůbec. Jsi podobná na otce, jako bys mu z oka vypadla.“

Emma zvedla ruku a přejela si prstem ušní lalůček. „Opravdu propíchneš Tereze uši?“

„To se vsaď. A vezmu si tu nejtupější jehlu, jakou najdu. Nechceš to udělat místo mě?“ Emma se ušklíbla.

116

16

Stevie se ještě nikdy tak nebál. Kolem sebe viděl tyče a slyšel kapání vodovodu. Sem tam zaslechl nějaké hlasy a šustění podrážek.

Jinak bylo ticho.

Potřeboval drogu. Jeho tělo se chvělo a potilo, žaludek měl sevřený natolik, že nedokázal ani zvracet do porcelánového záchodku v koutě.

Oči se mu samy převracely v sloup a teklo mu z nosu. Asi mám chřipku, říkal si. Má hromskou chřipku a oni ho tady zamkli.

Potřebuje pitomého doktora a oni na něj křičí a nechají ho tady hnít.

Seděl na skládacím lůžku, kolena měl pod bradou a zády se tiskl ke zdi.

Je přece Stevie Nimmons. Největší kytarista své generace. Je někdo! A oni ho zavřeli do klece jako nějaké zvíře. Zamkli ho a odešli. Copak nevědí, kdo je? Potřeboval drogu. Ach, bože, aspoň jeden šluk. Pak by všechno zvládl.

Bylo mu zima. Přetáhl si pokrývku přes kostnaté nohy. Taky měl žízeň. V ústech měl tak sucho, že nebyl schopen polknout ani sliny.

Někdo přichází, pomyslel si a otevřel oči. Někdo mu asi nese drogu. Ach, bože, jak po ní toužil. Asi přijde jeho matka a řekne mu, že je o všechno postaráno.

Bolí to. Stevie začal plakat. Velké slzy mu stékaly na kolena. Svaly ho pálily, ale kůži měl studenou jako led.

Jenom jeden. Jeden šluk, jedno šlehnutí, jeden šňupeček, a bude v pořádku.

Copak sakra nevědí, kdo je?

„Stevie.“

Zaslechl svoje jméno. Vzhlédl k příchozímu očima plnýma slz.

Snažil se zaostřit. Najednou se mu chtělo smát. Pete. Pete mu dá drogu.

Vymotal se z pokrývky, ale když se pokoušel seskočit z postele, rozplácl se na podlaze jako žába. Pete se na něho smutně zadíval.

117

Stevie byl kost a kůže. Ze širokých kalhot mu trčely vyhublé nohy, obuté do drahých bot z hadí kůže. Obličej měl šedivý, rozrytý hlubokými vráskami.

„Kamaráde, jsem nemocný.“ Stevie se začal plazit ke stěně a natahoval zpocené ruce k ocelovým tyčím. „Dostal jsem chřipku.“

Jo, chřipku, pomyslel si Pete znechuceně.

„Musíš mě odtud dostat.“ Steviemu se podařilo chytit se třesoucími prsty jedné tyče. „Je to blázinec. Přihnali se ke mně domů jako nacisti.

Před čumák mi strčili nějaký papír a začali všude hrabat. Ježíši, Pete, zacházeli se mnou jako s nějakým pitomým vrahem. Dokonce mi dali želízka“ Stevie začal plakat a utíral si nos hřbetem ruky. „Lidi čuměli z oken a oni mě vedli v poutech k autu. Fotili mě, to není správné, Pete. Hergot, to není správné. Musíš mě odtud dostat.“

Pete tiše poslouchal. Pak promluvil klidným hlasem. „Našli heroin, Stevie, a ještě něco, čemu se slušně říká nádobíčko. Asi tě obviní z držení drog.“

„Kurva, dostaň mě odtud.“

„Posloucháš mě?“ Pete vypálil otázku chladně a tiše. „Našli toho u tebe tolik, že tě za to můžou zavřít.“

„Bylo to nastrčený. Někdo mi to tam dal. Někdo…“

„Nekecej.“ Peteovy oči ztvrdly, ale snažil se ovládat. „Máš dvě možnosti. Bud půjdeš do vězení, nebo na léčení.“

„Mám právo…“

„Tady nemáš žádná práva. Jsi ve srabu, Stevie. Jestli chceš, abych ti pomohl, musíš dělat, co ti řeknu.“

„Jen mě odtud dostaň.“ Stevie klesl na podlahu a skrčil se jako dítě.

„Jen mě odtud dostaň.“

„Jak dlouho tam bude?“ Bev nalévala chlazené Pouilly Fumé.

„Tři měsíce.“ Johnno ji sledoval a byl rád, že v těle dámy se stále skrývá stará Bev. „Nejsem si jistý, že to Pete dokáže, ale jestli Stevie vydrží ve Whitehurst Clinic celou dobu, nebudou ho soudit.“

„To jsem ráda. Potřebuje pomoc, a ne vězení.“ Bev si sedla na pohovku vedle Johnna. Zdála se mu nervózní. „Slyšela jsem to ve zprávách. Nevěděla jsem, co mám dělat, co bych mohla udělat, a vtom jsi zaklepal. Možná ho za pár dní navštívím.“

118

„Jsem si jist, že na něho nebude pěkný pohled.“

„Bude potřebovat přátele,“ řekla a postavila víno na stolek.

„Ještě se k nim počítáš?“

Bev k němu vzhlédla. V obličeji měla měkké rysy. Pohladila ho po tváři. „Vypadáš dobře, Johnno. Vždycky jsem chtěla vědět, co skrýváš pod tím vousem.“

„Šedesátá léta jsou pryč. Je to škoda. Představ si, že minulý týden jsem měl i vázanku.“

„Prosím tě.“

Johnno se sklonil a políbil ji. Čas běží, pomyslel si. „Chyběla jsi mi, Bev.“

„Tak rychle to uteklo.“

„Pro některé z nás. Slyšel jsem, že máš románek s P. M…“

Bev uchopila svoji sklenku a napila se. „Přišel jsi mi vykládat drby, Johnno?“

„Ty víš, jak zbožňuju drby, kotě. Mám předstírat, že jsem neviděl obrázky v novinách?“ Známá ironie byla opět tady, ostrá jako žiletka.

„Samozřejmě že nejvíc ses mi líbila, když ses rvala s Jane.“ Johnno uchopil Bevinu ruku a zvedl ji ke rtům. „Moje hrdinko.“

Bev se rozesmála bublavým smíchem, a přestože mu ruku vytrhla, byla najednou příjemně uvolněná. „Nechtěla jsem se s ní prát, ale nelituji toho.“

„To je bojovný duch! Jsi moje Amazonka.“

„Zmínila se o Darrenovi,“ zamumlala Bev.

„To je mi líto.“ Johnnův úsměv zmizel. Když ji vzal znovu za ruku, nechala ji v jeho.

„Viděla jsem rudě. Vím, že je to klišé, ale je to tak, když člověk zuří. Pak už jenom vím, že jsem do ní bušila, za Darrena, za sebe a za Emmu. Ublížila jsem i Emmě.“

„Bev.“

„Ne, neměli bychom se k tomu vracet,“ přerušila ho. „Je to za námi. Dovedu si představit, jak mě Jane pomluví ve svojí nové knize.

Ale myslím, že mi to jen prospěje v podnikání.“ Už toho nech, říkala si v duchu.

„Kde je P. M.?“

„Musel letět do Californie kvůli rozvodu. Vlastně by se měl každou chvíli vrátit.“

119

„Myslíš sem?“

Bev se znovu napila. „Ano, sem. Je to problém, Johnno?“

„Já nevím. Je?“

V očích jí vzplanul starý oheň, znamení pýchy a obrany. „Je to velmi hodný člověk, laskavý.“

„Já vím. Vždycky jsem ho měl rád.“

„Já vím.“ Bev si vzdychla a její rozrušení pominulo.

„Nekomplikujme to, Johnno. Hledám u něho jen trošku štěstí a klidu.“

„To jsou kecy. P. M. tě miloval celé roky.“

„Tak o co jde? Nezasloužím si taky trochu lásky? Někoho, kdo mě bude mít na prvním místě?“

„Ano. A nezaslouží si on totéž?“

Bev vstala a přistoupila k oknu. Déšť stékal po skle a praménky vody vypadaly jako ocelové dráty. „Nechci mu ublížit. Zrovna teď někoho potřebuje a já taky. Co je na tom špatného?“

„Brian.“ řekl Johnno.

„Co ten s tím má společného? Náš vztah dávno skončil.“

Johnno pomalu vstal. „Nechci říkat, že jsi lhářka nebo blázen. Chci říct, že mi záleží na tobě, na P. M. a na Brianovi. A taky mi záleží na kapele, na tom, co děláme a co ještě můžeme udělat.“

„Já nejsem jako Yoko Ono,“ odpověděla napjatě Bev. „Nebudu se cpát do vaší perfektní kapely. Dělala jsem to někdy?“

„Nikdy. Možná jsi nevěděla, jak by to bylo snadné. Brian nikdy nikoho nemiloval tak jako tebe, Bev. Věř mi, já to vím.“

„Neříkej mi to.“

Johnno začal znovu mluvit, ale v tom bouchly venkovní dveře a na chodbě se rozlehly kroky. „Bev! Bev!“ Do pokoje vtrhl v mokrém plášti P. M. „Johnno, díky bohu. Právě jsem slyšel v rádiu o Steviem.

Co se, sakra, děje?“

„Sedni si, hochu.“ Johnno se posadil vedle něho. „Všechno ti řeknu.“

Každé ráno, když se vedle ní probudil, byl P. M. šťastný. Otočil se a pohladil Bev po vlasech. „Rozvod bude snadný.“

Bev otevřela oči a podívala se na paprsek světla pronikající mezi závěsy. „To jsem ráda.“

„Opravdu?“

120

„Jistě. Vím, jaké peklo jsi prožíval v posledních týdnech. Chci, abys to už měl za sebou.“

„Já taky. Oženil jsem se Angie ze špatného důvodu. Strašně jsem se chtěl usadit, mít ženu, domov, rodinu. Samozřejmě že to monstrum v Beverly Hills nikdy nebylo mým domovem a Angie si stále vymýšlela důvody, proč nemít dítě. Prostě to byla špatná volba pro ni i pro mne.“

Přejela mu prstem po lícní kosti. „Jsi k sobě příliš tvrdý.“

„Ne, je to pravda. Pro Angie jsem představoval cestu ke kariéře.

Škoda, měl jsem ji dost rád a pomohl bych jí i bez sňatku, ale skočili jsme do toho a pak jsme byli oba líní s tím skoncovat.“ Prohlížel si Beviny štíhlé prsty a pak je propletl se svými. „Když se podívám zpět, vidím všechny svoje chyby. Už je nikdy neudělám znovu, Bev, když mi dáš příležitost.“

„P. M.,“ neklidně se pohnula. Ovinul jí ruku kolem ramen a pevně ji k sobě přitiskl. Toužebně se na ni zahleděl.

„Přál bych si, aby sis mě vzala. Mám k tomu řadu dobrých důvodů.“

Bev zaváhala, což ji samotnou překvapilo. Odpověď jí nepřišla do úst tak rychle jako do mozku. Srdce se jí zastavilo. Její srdce mu chtělo dát to, po čem toužil. Zvedla ruku a položila mu ji na rameno.

„Nemůžu. Je mi to líto, ale nemůžu.“

Díval se na ni. Pozorně sledoval její oči a viděl v nich lítost. „Kvůli Brianovi?“ zeptal se.

Chtěla přikývnout, ale pak našla složitější odpověď. „Ne, kvůli mně.“ Odvrátila se od něho, vstala a natáhla si župan. „Nemůžu se toho zbavit, víš? Myslela jsem, že ano. Přála jsem si to, ale nejde to.“

Otočila se k němu. Obličej měla ve stínu a její hlas byl plný lítosti.

„Vztah s tebou je to nejlepší, co mě potkalo za velmi dlouhou dobu.

Jsem zase šťastná. Vidím jasněji věci kolem sebe. Je to poprvé za ty roky.“

„Stále ho miluješ.“

„Ano. Myslím, že s tím můžu žít, myslím, že to dokážu přijmout a jít dál. S tebou, nebo s někým jiným. Víš, já jsem ten, kdo náš vztah zničil.“

„O čem to mluvíš?“

121

„On ti to nikdy neřekl?“ Bev se mírně pousmála a posadila se na kraj postele. Bylo snadné mluvit s ním o tom, myslet si, že je zas jenom přítel, nikoli milenec. „Ne, zřejmě o tom nikdy nemluvil. Určitě ne s tebou. Když nám zabili Darrena, vykázala jsem Briana ze svého života. Víš, potrestala jsem jeho a taky Emmu. Ublížila jsem Brianovi, když mě potřeboval nejvíc, obvinila jsem ho, protože jsem se bála obvinit sebe.“

„Proboha, Bev, za to nemohl nikdo z vás.“

„Tím si nejsem tak jistá. Nedovolila jsem mu, aby truchlil společně se mnou. A když trpěl, stejně jako já, odvrátila jsem se od něho. P. M., on neopustil mě, ale já jeho. Opustila jsem i ubohou Emmu. Vlastně jsme ji svým způsobem opustili oba. To, že jsem zase s tebou, mi umožnilo uvědomit si, co jsem udělala. Všem. Zasloužíš si lepší ženu, která tě bude víc milovat.“

„Mohl bych tě udělat šťastnou, Bev.“

„Ano, myslím, že ano.“ Vzala jeho obličej do dlaní. „Ale já bych tě nedokázala udělat šťastným, ne na dlouho. Vždycky bys věděl, že jsem ho milovala před tebou a že ho vlastně miluji stále.“

Ano, věděl to, znal odpověď ještě dřív, než jí položil svoji otázku.

Pomohlo by mu, kdyby ji mohl nenávidět, nebo kdyby mohl nenávidět Briana. Ale on je oba miloval. „Proč jsi se k němu nevrátila, proč jsi mu to neřekla?“

„Darren by měl už deset let. Už je to moc dávno, P. M.“

Emma spěchala přes otevřené prostranství. Kdyby ji náhodou potkala některá ze sester, měla připravenou výmluvu. Studium přírody na hodinu botaniky.

Chtěla být sama. Byla tak rozrušená, že se jí chtělo křičet. V této chvíli nesnesla ani Marianninu společnost. Bylo jí líto, že musela zalhat své nejlepší přítelkyni, ale řekla jí, že se jde vyzpovídat otci Prelemskému. Potřebovala být aspoň hodinu sama.

Rychle se ohlédla přes rameno a pak prudce odbočila za živý plot.

Pod paží svírala plastikové složky. Po několika krocích si našla zelenou skrýš pod stromem mezi keři.

Protože byla sobota, mohla mít na sobě džíny a tenisky. Ve stínu stromu byl příjemný chládek a Emma byla ráda, že si vzala tenký svetr. Pohodlně se usadila do trávy a otevřela složky. Vytáhla z nich tucet výstřižků. Byl mezi nimi i ten, který jí přinesla uštěpačná Tereza.

122

Na prvním výstřižku byl obrázek z pláže. Emma, s mokrými vlasy a v malých bikinách a podprsence, která k její lítosti nebyla vyplněna tolik, jak by si přála.

Vedle ní stál Michael a vypadal senzačně.

Michael Kesselring, pomyslela si. Jistěže v novinách neuvedli jeho jméno, nestál jim za to. Tisk se zajímal o ni. Ale všechny dívky, které obrázek viděly, Michaela obdivovaly a chtěly slyšet podrobnosti o Emmině letním románku.

Díky tomu se cítila mnohem dospělejší. Samozřejmě že si příběh značně přibarvila. Vyprávěla jim, že ji nesl ve svých silných pažích, že měl tvář velmi blízko a že jí sliboval nehynoucí lásku. Michael by se určitě nezlobil, a stejně se o tom nemohl dozvědět.

S povzdechem odložila výstřižek a sáhla po jiném. Byl to ten, který jí přinesla Tereza. Prohlížela si ho už mnohokrát, studovala ho, snažila se ho vtisknout do paměti. Pozorně sledovala matčin obličej a polekaně hledala sebemenší podobnost se svojí tváří. Ale neviděla žádné dědičné znaky. Byla velmi dobrá studentka a měla velký zájem zejména o nauku o dědičnosti.

Tohle byla její matka a nikdo to nemohl popřít. Vyrostla uvnitř této ženy, narodila se jí. Bez ohledu na to, kolik uplynulo let od doby, kdy s ní žila, Emma stále cítila zápach ginu, štípance a pohlavky, slyšela kletby a nadávky.

Děsilo ji to, ještě teď, když se dívala na obrázek své matky, měla úplně zpocené dlaně. S tlumeným vzlykem obrátila pohled na svého otce. Každý večer se modlila, aby byla jako on, laskavá, jemná, se smyslem pro legraci a fér hru. On ji zachránil. Pamatovala si, jak ji zachránil, na jeho laskavý a klidný hlas, který slyšela ve svém úkrytu pod dřezem. Dal jí domov, poskytl jí život beze strachu, a přestože ji poslal pryč, nikdy nezapomene na roky, které jí věnoval. On i Bev.

Bylo těžké vzpomínat na Bev. Byla tak krásná, tak dokonalá.

Emma nikdy nemilovala jinou ženu víc a nikdy žádnou víc nepotřebovala. Při myšlence na Bev se okamžitě vynořily vzpomínky na Darrena, který měl stejně tmavé vlasy a jasně zelené oči jako Bev.

Na Darrena, kterého měla chránit. Na Darrena, který zemřel.

Byla to moje vina, říkala si Emma. Nikdy si to neodpustím. Bev ji za to poslala pryč. I její otec ji poslal pryč. Už nikdy nebude mít rodinu.

123

Odložila výstřižek a začala si prohlížet starší obrázky. Měla zde fotografii sebe ve třech letech, fotografie Darrena, výstřižky z novin s výtahem z policejní zprávy. Uchovávala je ve skrýši v prádelníku.

Věděla, že kdyby je našly sestry, předaly by je otci a Emma by viděla v jeho očích záblesk smutku a bolesti. Nechtěla mu ublížit, ale nedokázala zapomenout Četla ten článek už tolikrát, že ho znala nazpaměť. Stále v něm hledala něco nového, něco, co by jí objasnilo, co se tenkrát stalo a jak tomu mohla zabránit. Nenašla nic. Nikdy nic nenašla. V bloku měla i další výstřižky, obrázky a články o Bev a P. M. V některých se hovořilo o tom, že Bev se konečně rozvede a provdá se za P. M. Byl zde také otec na obrázku s novou milenkou, pak s Johnnem, s P. M. a s Petem. Stevie tam nebyl. Emma si povzdechla a vybrala z hromádky další výstřižek.

Stevie se léčil na klinice ze závislosti na drogách. V článku ho nazývali feťákem, v jiném dokonce kriminálníkem. Emma si vzpomněla, že kdysi ho považovala za anděla. Dívala se na obrázek a viděla, jak je Stevieho tvář unavená a vyhublá. V očích měl strach. V

novinách tvrdili, že jde o tragédii a zločin.

Ale Emma tomu nevěřila. Když se ptala otce, řekl jí, že Stevie nad sebou ztratil kontrolu a že potřebuje pomoc. Prý si nemá dělat starosti.

Ale Emma si dělala starosti. Chlapci z kapely byli její jediná rodina. Ztratila Darrena a obávala se, že ztratí i je. Rozvážně začala psát první dopis.

124

17

Stevie seděl na kamenné lavičce v zahradě kliniky a odpočíval v hřejivých paprscích slunce. Bylo to hezké místo plné květin a ptačích trylků. Zahrada byla protkána cestičkami z červených cihel, po nichž se procházeli ve volném čase pacienti i zaměstnanci. Kolem vysokých kamenných zdí rostly růže.

Stevie nenáviděl kliniku, lékaře i ostatní pacienty. Nenáviděl terapeutická sezení, povinné zaměstnání a vědoucí úsměvy zaměstnanců. Ale vzorně plnil všechno, co musel, a říkal to, co lékaři chtěli slyšet.

Byl feťák, potřeboval pomoc. Naučil se být klidný a povolný. Za čtyři týdny a tři dny ho konečně pustí ven. Tentokrát už bude opatrnější. Tentokrát bude mít drogy pod kontrolou. Bude se usmívat na doktory a na reportéry, bude konat přednášky o drogovém zlu, bude prostě lhát. A až bude venku, začne žít takovým životem, jaký se mu líbí.

Nikdo nebude mít právo říkat mu, že je nemocný, nikdo nebude mít právo tvrdit, že potřebuje pomoc. Když se bude chtít zhulit, tak se zhulí. Copak oni rozumějí tlaku, pod kterým žije den co den? Copak rozumějí požadavkům, které se kladou na populárního rockera? Má přece nárok na trochu uvolnění.

Možná zašel příliš daleko. Možná. Stal se sociálním případem. Ti prokletí doktoři si popíjejí bourbon. Až bude volný, šlehne si do žíly, kdykoli se mu zachce. A kdykoli bude chtít, zakouří si hašiš.

Sere na ně. Sete na ně, na všechny. Stevie chvějícími se prsty otevřel obálku. Byl rád, že mu Emma napsala. Nemohl si vzpomenout na žádnou jinou ženu, k níž by choval tak čisté city. Zapálil si cigaretu, opřel se zády o lavičku a vychutnával vůni tabáku a růží.

Drahý Stevie,

125

vím, že jsi v nemocnici, a je mi líto, že tě nemůžu navštívit. Táta říkal, že ostatní hoši u tebe byli a že vypadáš stále lépe. Chci, abys věděl, že na tebe myslím. Možná až budeš v pořádku, tak spolu strávíme prázdniny v Kalifornii, tak jako minulé léto. Moc mi chybíš a strašně nenávidím školu. Ale už mi zbývá jen tři a půl roku.

Pamatuješ, když jsem byla malá, vždycky ses mě ptal, kdo z vás je nejlepší? Pokaždé jsem odpovídala, že táta, a ty jsi předstíral, že tě to strašně štve. No, nikdy jsem ti neřekla, že na kytaru hraješ nejlíp ty.

Neříkej to tátovi. Posílám ti fotku nás dvou, když jsme byli před dvěma lety v New Yorku. Fotil nás táta, pamatuješ? Myslím, že z ní budeš mít radost. Až se ti bude chtít, tak mi napiš. Ale i když nenapíšeš, bude to v pořádku. Nezlob se, že jsem nedodržela odstavce, zapomněla jsem.

Stevie, mám tě ráda. Brzy se uzdrav.

S láskou Emma

Stevie nechal dopis klesnout na klín. Seděl na lavičce, kouřil a tiše plakal.

P. M. seděl v prázdném domě, který si koupil na okraji Londýna. U

nohy měl láhev světlého piva. Ze sterea se linuly pomalé tóny blues Ray Charlese.

Nebylo lehké opustit Bev, ale ještě těžší by bylo zůstat. Pomohla mu najít dům a taky mu ho pomohla zařídit. Občas za ním zašla na návštěvu a pomilovala se s ním. Ale nikdy se nestane jeho ženou.

P. M. z toho vinil Briana. Ať mu Bev říkala cokoli, P. M. tlumil svou bolest tím, že obvinoval Briana. Nebyl dost silný na to, aby s Bev přežil nejhorší období. Už od počátku s ní zacházel špatně.

Přivedl jí domů dítě cizí ženy a chtěl na ní, aby je vychovala jako vlastní. Když jezdil na turné, nechával ji týdny samotnou. Vnucoval jí životní styl, který neměla ráda. Drogy, fanynky a drby.

A co by Brian řekl, co by řekli všichni, kdyby ohlásil, že odchází?

Měli by si sednout a promluvit si, pomyslel si P. M. a lokl si piva.

Brian McAvoy půjde do pekla a jeho kapela s ním.

Spíš ze zvyku než ze zvědavosti otevřel Emmin dopis. Psala mu každé dva měsíce. Veselé dopisy, na něž odpovídal pohlednicí nebo malým dárkem. Není to její chyba, že její otec je bastard, pomyslel si P. M. a začal číst.

126

Milý P.M.,

myslím, že bych ti měla vyjádřit lítost kvůli rozvodu. Ale není mi to líto, protože jsem neměla Angie ráda. Sestry říkají, že rozvod je hřích, ale já myslím, že větší hřích je předstírat lásku k někomu, koho nemiluješ. Doufám, že jsi zase šťastný, protože minulé léto ses mi zdál smutný.

V novinách je plno článků o tobě a o Bev. Asi bych neměla mluvit o něčem takovém, ale nemůžu si pomoct. Kdybyste se s Bev vzali, nezlobila bych se. Je tak hezká a hodná, že se ti nedivím, že ji máš rád.

Možná s tebou bude šťastná a přestane mě nenávidět. Vím, že nejsi proti tátovi, jak tvrdí v některých novinách. Bylo by hloupé obviňovat ho za to, že miluje Bev, když ty ji miluješ taky.

Viděla jsem v novinách obrázek, na kterém jsi s tátou. Vím, že brzy budete dělat nové album. Doufám, že jsi šťastný, protože tě mám ráda.

Těším se, že se tohle léto uvidíme v Londýně.

S láskou Emma

P. M. se zadíval na obrázek a pak ho založil mezi stránky dopisu.

Dopis složil a zastrčil zpět do obálky. Rozvod se ženou je jedna věc, uvědomil si. Rozchod s rodinou je věc druhá.

Johnno strávil svůj první den v New Yorku tak, že ho prospal.

Druhý den komponoval. Byl na chvíli sám a byl tomu rád. Jeho poslední milenec ho opustil za velmi rušných okolností.

Johnno si užíval klidu a ticha. Nejdřív si pohrával s myšlenkou, že stráví večer venku. Pak zjistil, že se mu vlastně nikam nechce.

Měl starostí až nad hlavu. Nový člen kapely, problematická návštěva u Stevieho na klinice, a co bylo nejhorší, vědomí, že jeho nejlepší přítel propadá alkoholismu. Ačkoli Brian psal v současné době nejlepší hudbu za celou svoji kariéru, lyrickou, snivou a poetickou, bylo vidět, že ho velice trápí vztah Bev a P. M. Všechno vyjadřoval ve své hudbě. Johnno si nabral salátu z mořských živočichů, který mu připravila hospodyně, odzátkoval láhev vína a začal se probírat došlou poštou. Když si všiml obálky s Emminým písmem, usmál se a otevřel ji.

127

Milý Johnno,

na chvíli jsem se schovala sestřičkám. Myslím, že to schytám, ale musím si přece urvat pár minut pro sebe. Většina sester dneska šílí.

Zítra bude nějaká kontrola. Máme zakázáno kouřit v uniformách, tak

že Karen Jonesová, Mary Alice Plessingerová a Tomisina Gibralti se zamkly ve svém pokoji, svlékly se do kalhotek a zapálily si. Většina holek si myslí, že to je senza nápad, ale matka představená nemá jejich smysl pro humor.

Johnno se nahlas rozesmál, odstrčil misku se salátem, zvedl sklenici s vínem a usadil se pohodlněji.

Nedávno jsem přemýšlela o tátovi, o tobě a o dalších chlapcích.

Četla jsem v novinách o Steviem a nenávidím všechny, kdo o něm píší takové věci. Viděl jsi ho? Je v pořádku? Viděla jsem ho na obrázku v London Times a zdál se mi starý a nemocný. Nechce se mi věřit, že je feťák, ale nejsem dítě. Táta mi o tom nechce nic říct, tak se ptám tebe.

Ty mi vždycky říkáš pravdu. Některá děvčata tvrdí, že všichni rockeři jsou feťáci.

Klepy se dostanou i přes naše zdi. Mám vystřižený článek s obrázkem, na kterém je Bev, táta a P.M. Je tam taky Jane. Nechci ji nazývat svojí matkou. Prosím tě, neříkej tátovi, že jsem ti o tom napsala. Jen by se naštval a nic by se tím nezměnilo. Já jsem byla zpočátku taky naštvaná, ale pak jsem o tom dlouho přemýšlela.

Myslím, že je v pořádku, když Bev miluje P. M. Co myslíš? Připadá mi, že bude zase v rodině.

Myslím, že ti píšu hlavně proto, abych tě poprosila o službu.

Dohlídni na tátu. Já vím, že on dělá, že mu na Bev nezáleží a že ji nemiluje. Ale miluje ji. Až se vrátím ze školy, dohlídnu na něho sama.

Pořídím si byt v New Yorku a budu tam žít s Marianne. Budu tátu pravidelně navštěvovat.

Posílám ti svůj portrét, který jsem pořídila minulý týden. Všimni si mých náušnic. Marianne mi propíchla uši. Ještě jsem to neřekla tátovi, takže mu to neukazuj, ano? Však za devět dní přijde jaro. A pak to uvidí sám. Táta říká, že strávíme Velikonoce na Martiniku. Prosím, Johnno, přijeď taky.

128

Mám tě ráda Emma

A co má dělat s Emmou? říkal si Johnno. Mohl by dopis ukázat Brianovi a říct: „Podívej se, přečti si to a vytáhni ten frňák ze sklenky.

Tvoje dcera tě potřebuje.“ Ale kdyby to udělal, neodpustil by mu to ani Brian, ani Emma.

Emma dospívá, a to rychle. Propíchnuté uši, podprsenka a filozofování. Brian s ní už nemůže zacházet jako s dítětem.

No, však bude tady, až se ten uragán přižene, bude tady pro ně oba.

Johnno zvedl láhev a dolil si vína. Asi stráví pár dní na Martiniku.

Brian sedel na bílém písku, u nohou měl láhev rumu a sledoval dceru klouzající na prkně po vlnách. S čím bojuje? říkal si. Proč se mu zdá, že Emma stále těká od jednoho k druhému? Mohl by jí říct, že když jednou dosáhne konečné hranice, je sláva pouze falešným zábleskem. Ale ona by ho stejně neposlouchala.

Puberta. Dobrý bože, jak to, že už je v pubertě? A jak to, že jemu je najednou třiatřicet?

Ve třinácti se mu zdál život velice jednoduchý. Měl pevně stanovené cíle. Chtěl vyjít ze slumů, věnovat se muzice, stát se hudebníkem. Všechno se mu splnilo. Tak kde je to vzrůšo? Sáhl po láhvi a z hluboká se napil. Kde je, sakra, to vzrůšo?

Díval se na Emmu, jak kličkuje mezi vlnami, a přál si, aby se nepouštěla tak daleko. Když ji viděl poblíž, nemusel se o ni tolik bát.

Taky když byla ve škole, nedělal si o ni žádné starosti. Byla dobrá studentka, dobře vychovaná a docela poslušná. Ale když přišly prázdniny, spadla zpět do jeho života. Každý rok byla větší a krásnější. Při pohledu do jejích očí viděl sám sebe. To ho děsilo.

„Je dobrá, má v sobě hodně energie.“ Johnno se posadil vedle Briana. „Neumí nic dělat pomalu, že?“

„Ne. Asi stárnem, co, Johnno?“

„Sakra.“ Johnno odložil svůj panamák a lokl si Brianova rumu.

„Rockové hvězdy nestárnou, hochu. Ty hrají ve Vegas.“ Zašklebil se a zašrouboval láhev do písku. „My tam ještě nejsme.“ Položil se a opřel se o lokty. „Jasně že nejsme jako Shaun Cassidy, ještě ne.“

„Díky bohu.“

Chvíli tiše seděli a naslouchali šplouchání vln. Johnno byl rád, že přijel. Poklid soukromé vily na pláži dokonale kontrastoval s lidnatým

129

New Yorkem nebo Londýnem nasáklým deštěm. Vila měla tři poschodí s terasami obrácenými na moře. Ze všech stran byla obehnána vysokými zdmi a hustými živými ploty. V zahradě voněly spousty květin a hýřily všemi barvami.

Ano, byl rád, že přijel. Nejen kvůli slunci, ale hlavně proto, že mohl strávit pár tichých dnů v přítomnosti Briana a Emmy. Vyhrazený čas se však neúprosně blížil ke konci.

„Před chvílí volal Pete.“

Brian pozoroval Emmu, která teď stála po pás ve vodě. Zdvihla obličej ke slunci. Byla opálená, ne příliš, ale měla pěknou broskvovou barvu. V duchu si říkal, jak dlouho bude trvat, než si jí všimne nějaký mladý hoch.

„A?“

„Věci se pohnou příští měsíc, můžeme začít nahrávat.“

„A Stevie?“

„Převedou ho na nějaký zvláštní program. Pustí ho ven, ale bude registrovaný jako vyléčený feťák.“ Johnno pokrčil rameny.

„Methadonový program. Nekupuješ drogy na ulici, ale dostaneš je od vlády. V každém případě bude v pořádku. A ty?“

Brian uchopil sklenici a dopil její obsah. Rum byl rozehřátý sluncem a krásně pálil v žaludku. „Já taky.“

„To rád slyším. Zamýšlíš potrestat P. M.?“

„Dej mi čas, Johnno.“

„Raději bych ti rozmlátil nos, než abys mu zkazil příští měsíce.“

„P. M. pro mě nepředstavuje žádný problém,“ odpověděl opatrně Brian. „Je to jeho život.“

„A tvoje žena.“

Brian vrhl na Johnna vražedný pohled, ale dokázal se ovládnout a nevyřkl ošklivá slova, která ho napadla. „Bev nebyla dlouho mojí ženou.“

Johnno se ujistil, že Emma je ještě z doslechu. „Není to dobré pro nikoho z nás. Ani pro mě, Bri.“ Stiskl Brianovi zápěstí. „Vím, že je to pro tebe těžké. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi připravený.“

Brian zvedl láhev, pak si uvědomil, že je prázdná, a opět ji položil.

Ačkoli od vody vanul svěží větřík, Brian cítil nesnesitelné horko.

„Johnno, nelze se vrátit zpět. Člověk musí jít dál, ať je připravený, nebo ne.“

130

„Oh, to je senzační!“ Emma přiběhla a sedla si mezi otce a Johnna.

„Měli byste jít taky.“

„Do vody?“ zeptal se Johnno a sundal si modré sluneční brýle.

„Emmo, miláčku, ve vodě plavou věci. Slizké věci.“

Emma se rozesmála, naklonila se a políbila Johnna na tvář. Další polibek vtiskla otci. Přitom zachytila slabou vůni rumu a musela se snažit, aby si udržela úsměv. „Staří lidé sedí na pláži,“ odpověděla.

„Lidé středního věku taky.“

„Lidé středního věku?“ Brian ji zatahal za mokré vlasy. „O kom to mluvíš?“

„Oh, jen o lidech, kteří vysedávají celé dopoledne na pláži pod slunečníkem.“ Ušklíbla se. „Tak si tady seďte a odpočívejte. Přinesu vám něco studeného a vezmu si foťák. Udělám pár snímků, abyste měli památku na pěkné velikonoční prázdniny.“

„Má dobře proříznutou pusu, Bri.“

„Všiml jsem si.“

„Uděláme s tím něco?“

Brian se podíval na přítele. „Nemá šanci.“

Emma vypískla, protože v tu ránu se po ní oba natáhli. Mohla být rychlejší, kdyby chtěla, ale velice se jí líbilo, že ji táta chytil za nohy a Johnno pod pažemi.

„Do vody s ní.“ Johnno trhl hlavou a jeho klobouk se v okamžiku válel na zemi. Rozběhli se k vodě. Emma zadržela dech a při pádu je oba strhla s sebou.

Nikdy v životě nebyla šťastnější. Všechno bylo dokonalé a nádherné. Dny strávené na slunci, noci, kdy poslouchala Johnnovo a tátovo hraní. Taky hrála s Johnnem karty, s tátou se procházela po pláži a nafotila spoustu snímků. Měla mnoho filmů, které si nechá vyvolat, a fotografie si uloží jako vzpomínku na báječné prázdniny.

Jak by mohla usnout? Tohle je její poslední noc na Martiniku, poslední noc s tátou a poslední noc na svobodě. Zítra už bude sedět v letadle a mířit ke škole, kde vládnou přísná nařízení a zákazy.

S povzdechem zavrtěla hlavou. Brzy bude léto, připomínala si.

Poletí do Londýna. Uvidí Stevieho a P. M. Bude se moci dívat, jak vzniká nová deska.

131

Musí nějak přežít pár následujících týdnů. Přežije je. Pro tátu je strašně důležité, aby měla vzdělání, aby byla v bezpečí a aby o ni bylo postaráno. No, sestry se o ni postarají.

Poslouchala píseň moře. Cítila jeho vůni. Hnána instinktem, vstala a oblékla si šortky. Bylo pozdě. Dokonce i osobní strážci už spali.

Téhle poslední noci se projde ještě jednou sama po pláži. Sama. Sedne si u vody a nikdo ji nebude hlídat.

Najednou měla naspěch. Nedočkavě vyběhla z vily a zamířila k pobřeží.

Věnovala si celou hodinu. Když se vrátila, kapala jí z vlasů voda.

Nevydržela jen sedět a dívat se, musela se i vykoupat. Tiše vešla do domu a chtěla se vplížit do svého pokoje, když tu zaslechla otcův hlas.

Schovala se do stínu.

„Jen si to sundej, srdíčko. Všichni už spí.“

Ozval se ženský smích, pak šepot: „Jsem jako myška.“

Do pokoje vešel Brian zavěšený do pěkné malé brunetky v růžových minišatech a vysokých zlatých lodičkách. „Jsem rád, že jsi dnes večer přišla, chéri.“ Přitiskl ústa na její.

Zděšená Emma ve zmatku zavřela oči.

„Hmm. Moc spěcháš,“ usmála se Francouzska a sáhla Brianovi pod košili. „Neboj, za svoje prachy si užiješ. Ale nejdřív jsi mi něco slíbil.“

„Jasně.“ Pomůže mi to, pomyslel si. Měla sice tmavé a hebké vlasy, ale její oči nebyly zelené, ach, Bev ale hnědé. Po pár šňupnutích to bude jedno. Brian šel ke stolku, odemkl zásuvku a vytáhl z ní malou bílou lahvičku.

Brunetka poklekla u stolku a vyjevená Emma sledovala, jak její otec chystá kokain. Brčko, zrcátko, žiletka. Sehnul se k ženě.

„Ach.“ Francouzka se zaklonila a oči se jí zaleskly. Pak se konečkem prstu dotkla bílého prášku na zrcátku a vetřela si ho do dásní. „Nádhera.“

Brian si ji přitáhl k sobě. Cítil se neuvěřitelně dobře. Připadal si mladý, silný, neporazitelný. Měl chuť se milovat.

„Tati.“

Rychle zvedl hlavu. Snažil se zaostřit pohled, ale připadal si jako ve snu. Ze stínu vystoupila jeho dcera. V obličeji byla bílá, oči měla tmavé a vlhké, mokré vlasy se jí lepily na ramena. „Emmo?“

132

„Emma?“ Francouzka zopakovala její jméno a otočila se. „Kdo je to?“ Oči se jí rozšířily náhlým zájmem. „Tak ty máš rád děti? Ca va.

No, pojď k nám, holčičko.“

„Drž hubu, sakra. To je moje dcera.“ Brian vyskočil. „Emmo…

myslel jsem, že spíš.“

„Ano, já vím.“

„Tady nemáš co dělat.“ Přistoupil k ní a vzal ji za paži. „Jsi celá studená a mokrá,“ řekl. „Kde jsi byla?“

„Na pláži.“ Vyhýbala se jeho pohledu a pokoušela se otočit ke schodišti.

„Sama? Ty jsi šla sama na pláž? V noci?“

„Ano.“ Otočila se k němu a musela zatnout zuby, protože ucítila parfém jeho společnice. „Šla jsem sama na pláž. Teď jdu do postele.“

„To bys měla.“ Uchopil ji za ramena a zatřásl s ní. „Víš dobře, že sama nesmíš nikam! Prokrista, ty jsi plavala. Co kdyby tě chytila křeč?“

„Tak bych se utopila.“

„Pojď sem, chéri, pošli to dítě do postele.“ Brunetka si připravila další šňupec kokainu.

„Buď zticha,“ vyštěkl na ni. Pokrčila rameny a obrátila se. „Už nikdy se to nesmí opakovat, rozumíš?“ křičel teď na Emmu.

„Ano, rozumím.“ Vytrhla se mu.

„Promluvíme si o tom později.“

„O mojí vycházce, nebo o tomhle?“ Emma trhla hlavou směrem k dívce klečící u stolku.

„To není tvoje věc.“

„Ne.“ Emma zkřivila rty, ale její hlas byl dutý a napjatý. „Máš pravdu. Teď půjdu spát a nechám tě tady s tvojí děvkou a kokainem.“

Uhodil ji. Jeho ruka se vymrštila dřív, než si uvědomil, co dělá.

Najednou uviděl na její tváři otisk svých prstů, červené znamení násilí, které tak nenáviděl. Udiveně se podíval na svoji ruku… a uviděl dlaň svého otce.

„Emmo…“

Rychle couvla a zavrtěla hlavou. Skoro nikdy na ni nezvýšil hlas a teď, když se ho poprvé odvážila zkritizovat, ji uhodil. Emma se otočila a běžela ke schodům.

133

Proběhla kolem Johnna, kterého probudila hádka a který teď stál u paty schodiště a zíral. „Počkej, promluvím s ní,“ řekl po chvíli Brianovi, který se už už chtěl rozběhnout za Emmou. „Teď tě nebude chtít vidět, Bri. Já ji uklidním.“

Brian nešťastně přikývl. Ruka, kterou uhodil Emmu do obličeje, ho pálila. Tvář jeho dítěte. „Johnno, já jí to vysvětlím.“

„Jasně.“ Johnno pokrčil rameny a ukázal před sebe. „Raději ukliď ten binec.“

Emma seděla v mokrých šatech na posteli a oči měla suché.

Neplakala. Krásný svět, který obklopoval jejího otce, se zhroutil. Zase byla ztracená.

Když se otevřely dveře jejího pokoje, vyskočila. Ale uviděla Johnna a zase si sedla. „Jsem v pořádku,“ řekla. „Nemusí mě nikdo utěšovat.“

„Dobře.“ Johnno si jakoby nic sedl vedle ní. „Chceš na mě chvíli křičet?“

„Ne.“

„To je dobře. Proč si nesundáš ty mokré věci?“ Položil si dlaně na oči, pak roztáhl prsty a s úsměvem dodal: „Nedívám se.“

Emma vstala a přešla k šatníku. Převlékla se do županu.

„Tys to věděl, že?“

„Že se tvému tátovi líbí holky? Ano. Už od dvanácti.“

„Já nežertuju, Johnno.“

Takže mu to neulehčí. „Dobře. Poslouchej, Emmo, drahoušku, muž má právo na sex. Ale není to nic, čím by se chtěl chlubit před svojí dcerou.“

„Zaplatil jí. Je to děvka.“

„Co tím chceš říct?“ Emma před ním stála ve velkém froté županu s vlasy přilepenými k hlavě a vypadala jako malé děvčátko. Dívala se na něho velkýma zklamanýma očima. Vzal ji za ruce.

„Asi bych ti měl říct, že sestry mají pravdu a že je to hřích. Možná mají, ale my žijeme skutečný život, Emmo, a ve skutečném životě lidé hřeší. Brian je osamělý.“

„Takže je správné mít sex s někým cizím, když je člověk osamělý.“

„Proto na mě bůh dohlédl, abych se nestal otcem,“ zamumlal si pro sebe Johnno. Pokusil se tedy vysvětlit věc jinak, pravdivě a bez vytáček. „Sex je jednoduchý a prázdný, jakkoli je v dané chvíli

134

vzrušující. Ale milování z lásky je něco úplně jiného. Jednou to poznáš. Když jsou v tom city, dá se říct, že je to něco svatého.“

„Tomu nerozumím. Myslím, že ani nechci. Šel ven, našel si ženskou a zaplatil jí. Měl kokain. Viděla jsem to. Věděla jsem, že Stevie je feťák… ale táta! Nikdy bych tomu nevěřila.“

„To všechno je kvůli tomu, že je osamělý, Emmo.“

„Ty to taky děláš?“ Emma stiskla rty.

„Dělal jsem.“ Nerad se před ní přiznával ke své slabosti. Podivné, dokud před ní neodhalil svoji nedokonalost, neuvědomoval si, jak ji má rád. „Zkusil jsem všechno, Emmo. Šedesátá léta! To jsi měla vidět.“ Zasmál se a posadil ji vedle sebe. „Pak jsem ale přestal, protože se mi to nelíbilo. Ztrácel jsem nad sebou kontrolu. Ale nejsem žádný hrdina. Mám to snadnější, protože nežiju pod takovým tlakem jako Brian. On si bere všechno moc k srdci a já přijímám všechno tak, jak to běží. Pro mě je důležitá jedině naše skupina. S Brianem je ten pravý život. Vždycky to tak bylo.“

Emma měla stále před očima obraz svého otce, jak se sklání k zrcátku s bílým práškem. „To ho neomlouvá.“

„Ne.“ Johnno sklonil hlavu k její. „Asi ne.“

Najednou přišly slzy, horké a nezadržitelné. „Nechtěla jsem ho takhle vidět. Nechtěla jsem to vědět. Mám ho pořád ráda.“

„Já vím. On tě má taky rád. Všichni tě máme rádi.“

„Kdybych nešla ven, kdybych nechtěla být sama, nestalo by se to.“

„Neviděla bys to, ale bylo by to tak.“ Políbil ji do vlasů. „Teď musíš přijmout fakt, že táta není dokonalý.“

„Už to nikdy nebude stejné, že, Johnno?“ Emma si povzdychla a položila mu hlavu na rameno. „Už nikdy to nebude stejné.“

135

18

New York, 1982

„Co myslíš, co řekne?“ Marianne vytahovala kufr z taxíku, zatímco Emma platila.

„Myslím, že řekne ahoj.“

„Pojď, Emmo.“

Emma si uhladila vlasy, které jí načechral noční vítr. „Bude se ptát, co tady dělám. A já mu to budu muset říct.“

„Pak zavolá tvého tátu a ten nám dá co proto.“

„Nic se neboj.“ Emma popadla svůj kufřík a zhluboka se nadechla.

New York City. Bylo pěkné být zase tady. Tentokrát zde už zůstane.

„Tvůj táta nás zabije.“

Emma položila ruku na kliku a zaváhala: „Chceš jít zpátky?“

„Ani za nic.“ Marianne se ušklíbla a projela si prsty krátké rezavé vlasy. „Jdeme.“

Emma vykročila a odhodlaně vstoupila do haly. Usmála se na recepčního. „Nazdar, Carle.“

„Slečna, hm, slečna McAvoyová.“ Postavil se, odložil nakousnutý sandvič a široce se usmál. „Už jste tady nebyla víc než rok, že jo?

Vyrostla jste.“

„Tohle je kamarádka z koleje, slečna Carterová.“

„Rád vás poznávám, slečno Carterová.“ Carl si setřel drobky z uniformy. „Pan Donovan ví, že přijdete?“

„Jistě.“ Emma se sladce usmála. „On vám to neřekl? No, to je celý Johnno. Zůstaneme tady jenom pár dní.“ Emma se při rozhovoru blížila k výtahu. „Budu tady chodit do školy.“

„Myslel jsem, že chodíte na nějakou dobrou univerzitu v Londýně.“

„Přestoupila jsem.“ Mrkla na něho. „Moje srdce patří New Yorku.“

136

Když za nimi zapadly dveře, Marianne zvedla oči v sloup. „Velice chytré, McAvoyová, velice chytré.“

„Většina z toho byla pravda.“ Zasmála se a pak se nervózně nadechla. „Za dva měsíce mi bude osmnáct. Je na čase, abych začala být nezávislá.“

„Mně bylo osmnáct před sedmi měsíci, a když jsem přestoupila na newyorskou kolej, táta vyváděl jako blázen. No, kostky jsou vrženy.

Zítra si začneme hledat byt. A pak budeme žít tak, jak jsme si naplánovaly.“

„Jo. Už se nato těším.“ Dívky vystoupily z výtahu a širokou chodbou zamířily k Johnnově bytu. „Mluvit budu já,“ varovala Emma Marianne. Ta přikývla a vzdychla.

„Johnno!“ vykřikla Emma, když se otevřely dveře. Vrhla se příteli do náruče. „Překvapení,“ dodala a políbila ho na tvář.

„Zadrž, holka.“ Johnno byl jen v trenýrkách a mžoural na dívky ospalýma očima. Přidržel si Emmu před sebou na délku paže a zkoumavě si ji prohlížel. Byla vysoká, štíhlá a elegantní. Světlé vlasy měla sčesané dozadu a přichycené po stranách dvěma hřebínky.

Padaly jí na ramena jako hustá záplava. V uších se jí houpaly zlaté kruhy. „Pro Kristovy rány, vypadáš jako topmodelka.“ Obrátil svůj pohled k Marianne. „A tady je moje oblíbená rudovláska. Co sis to udělala s vlasy?“ Přejel dlaní Mariannina ježka.

„To se teď nosí,“ odpověděla mu s úsměvem. „Probudily jsme tě?“

„Ano. Asi bych vás měl vzít dovnitř a zjistit, co tady děláte.“

Výmluvně pohlédl na jejich zavazadla a dodal: „S těmi kufry.“

„Ach, Johnno, jsme tak rády, že jsme u tebe. Je mi, jako bych přišla domů.“ Emma postavila kufřík v předsíni a rozhlédla se. Pak vešla do pokoje, pleskla sebou na pohovku, popadla korálově růžový polštářek a přitiskla si ho k hrudi. „Jak se máš?“

„Uh, uh.“ Znal ji příliš dobře, aby poznal, jak je nervózní. „Já budu klást otázky. Budete něco pít?“

„Ano, prosím.“

Johnno přešel ke kulatému baru a připravil dva nealkoholické nápoje. „Máte nějaký svátek, o kterém nevím?“

„Den svobody. Marianne a já jsme přestoupily na newyorskou kolej.“

137

„Vy jste přestoupily?“ Johnno dolil dietní pepsi. „To je zvláštní, že mi Brian nic neřekl.“

„Neví o tom.“ Emma si vzala jednu ze sklenic a přes její okraj vrhla na Marianne varovný pohled.

Místo odpovědi se jí dostalo jemného kopnutí.

„A víš, jaké bude mít táta starosti?“

Emmě se v očích mihla lítost, která se však rychle změnila ve vzdor. „Chtěla jsem mu zavolat a všechno vysvětlit. Změnila jsem se, Johnno. Nic, co řekne on nebo ty, stejně nepomůže.“

„Nepokouším se to měnit.“ Zamračil se na Marianne. „Jsi nějak dlouho potichu.“

„Emma mě varovala. Už jsem si to prožila se svými rodiči,“ dodala rychle. „Nijak zvlášť se jim to nelíbilo, ale vzali to. Máme obě už osmnáct a víme, co chceme.“

Johnno se najednou cítil nepříjemně starý. „A to, že máte osmnáct, znamená, že si můžete dělat, co chcete?“

„Už nejsme děti,“ začala Marianne, ale Emma jí rychle zakryla rukou ústa.

„Seď, Marianne, seď a buď zticha.“

Emma si vzala od Johnna novou sklenici. „Vím, kolik dlužím tátovi i tobě. Od tří let jsem dělala všechno, co si táta přál. Byla jsem vděčná, Johnno. A mám ho ráda nejvíc ze všech lidí na světě. Ale teď už nejsem jen jeho dítě a on mě nemůže držet pod zámkem. Ty jsi v mládí taky něco chtěl a zrovna tak on. A šli jste za tím. Já to chci také.“

Emma vstala, přinesla z předsíně kufřík, otevřela ho a vytáhla složku. „Tohle jsou moje fotky. Chci se pokusit živit se fotografováním. Proto jsem přestoupila do takové školy, kde se to naučím. Najdeme si s Marianne byt. Budeme mít nové přátele, budeme chodit do klubů a procházet se v parcích. Stanu se součástí normálního světa a nebudu se na něj jen dívat z bezpečnostní zóny.

Prosím, pochop mě.“

„To jsi byla tak nešťastná?“

Emma se pousmála. „O tom teď nechci mluvit.“

„Možná bys měla.“

„Zkoušela jsem to.“ Pootočila se a zahleděla se Johnnovi do očí.

„Nerozuměl mi, nechtěl. Chtěla jsem být s ním, s tebou a s chlapci.

138

Ale nebylo to možné. Snažila jsem se být taková, jakou mě chtěl mít.

Ale ta noc na Martiniku…“ Emma se odmlčela a obtížně hledala slova. Ani Marianne nevěděla, co se tenkrát stalo. „Věci se změnily, pro mě i pro tátu. Skončila jsem zdárně to, co mi naplánoval, Johnno.

Dlužila jsem mu to. Ale teď chci žít po svém.“

„Přimluvím se za tebe.“

„Díky.“

„Ještě mi neděkuj. Brian je schopen přeskočit Atlantik a utrhnout mi hlavu.“ Johnno zvědavě otevřel složky. „Vždycky jsi byla nadaná,“

mumlal. „Obě jste byly šikovné.“ Pokývl hlavou směrem ke kresbě na protější stěně. „Říkal jsem ti, že si to dám zarámovat.“ Usmál se na Marianne.

Ta s výkřikem překvapení vyskočila a přistoupila k obrázku.

Skupina Devastation. Marianne si vzpomněla na večírek, na který ji pozvala Emma asi před dvěma lety. Brian si najal dům na Long Islandu a zaplnil ho lidmi z branže. Marianne se dobře bavila, a protože nikdy nebyla příliš plachá, poručila všem čtyřem členům skupiny, aby jí pózovali. „Nedoufala jsem, že to myslíš vážně, díky.“

„Předpokládám, že ty se budeš věnovat kreslení a Emma fotografiím.“

„Tak je to. Já budu hladovějící umělkyně a Emma mě bude fotit.“

„Když jsme u toho hladovění, už jste jedly?“

„Měly jsme na letišti párek v rohlíku.“ Marianne se usmála. „Ale byl malý.“

„Myslím, že bychom se měli najíst dřív, než zavolám Brianovi.“

Johnno se usmál. „Může to být taky naše poslední jídlo.“

„Hej, Johnno. Nejdeš spát?“ Obě dívky se otočily po hlase. Na točitých schodech spatřily mladého krásného muže, také jen v trenýrkách. „Netušil jsem, že máš návštěvu.“ Otočil se, prohrábl si prsty tmavé vlasy a usmál se na dívky. „Ahoj.“

„Luke Caruthers, Emma McAvoyová a Marianne Carterová.“

Johnno si zastrčil palce za gumu trenýrek. „Luke píše pro časopis New York.“ Zaváhal a pak pokrčil rameny. „Bydlí tady se mnou.“

„Oh,“ vyjádřila své překvapení Emma. Už věděla dost o intimním životě a nenáviděla ho natolik, aby ho rozpoznala. „Ahoj.“

„Tak ty jsi Emma. Už jsem o tobě slyšel.“ Luke se zasmál a podal jí ruku. „Nějak jsem očekával malou holku.“

139

„To už nejsem,“ namítla.

„A ty jsi ta umělkyně.“ Obrátil svůj zářivý úsměv k Marianne.

Kývl hlavou ke stěně. „Pěkná práce.“

„Díky.“ Marianne pohodila hlavou a usmála se. Doufala, že vypadá přitažlivě.

„Právě jsem dámám nabízel jídlo. Jsou po cestě silně vyhládlé.“

„Myšlenka na půlnoční svačinku se mi líbí. Ale raději ji připravím sám. Johnno vaří jako čarodějnice, samé jedy.“

Marianne chvíli stála jako omámená. Prožívala šok konzervativní příslušnice střední třídy. „Já… ach… já ti pomůžu.“ Vrhla rychlý pohled na Emmu a následovala Lukea do kuchyně.

„Myslím, že jsme přišly v nevhodnou dobu,“ začala Emma.

„Nevěděla jsem, že máš… spolubydlícího.“ Namáhavě vydechla a sedla si na opěradlo křesla. „Netušila jsem to, Johnno. Opravdu ne.“

„Nejlépe střežené tajemství rock’n’rollového světa,“ prohodil lehce, ale ruce měl stále zaklíněné za gumou. „Byla bys raději, kdybych si občas vodil chlapce do Waldorfu?“

Emma se začervenala a sklonila hlavu. „Ne, to jistě ne. Ví to táta?… Jasně že to ví,“ dodala rychle. „Hloupá otázka. Nevím, co na to říct. On, och, Luke je velice atraktivní.“

V Johnnových očích se mihlo překvapení. „Ano, taky si to myslím.“

Emma se začervenala ještě víc, ale pak se jí podařilo podívat se Johnnovi přímo do očí. „Teď si ze mě děláš legraci.“

„Ne, zlato.“ Jeho hlas byl něžný. „Z tebe nikdy.“

Dívala se na něho a pozorně sledovala, zda se jí zdá jiný. Ale našla v jeho obličeji stejně milé rysy, jaké znala od dětství. Byl to její starý Johnno. Usmála se. „No, myslím, že budu muset změnit plány.“

Johnno pocítil bolest. Byla ostřejší než pěsti hochů, kteří ho bili v mládí. „Je mi líto, Emmo.“

„Mně taky,“ odpověděla. „Musím se vzdát myšlenky na to, že tě svedu.“ Emma poprvé v životě viděla, jak Johnno smrtelně zbledl.

„Prosím?“

„No, vždycky jsem si myslela, že až vyrostu, budeš mě vnímat jako ženu.“ Postavila se a rukama naznačila bujné tvary, „přišla bych na návštěvu, připravila bych výborné jídlo při svíčkách, pustila bych krásnou hudbu a pak bych tě svedla.“ Sáhla si do výstřihu a vytáhla

140

řetízek s malým prstýnkem s červeným kamenem, který jí kdysi věnoval. „Vždycky jsem si myslela, že ty budeš můj první.“

Johnno zíral na prstýnek a pak se jí podíval do očí. Byla v nich láska, taková, která přetrvá až do smrti. A bylo v nich pochopení bez obviňování. Johnno přistoupil k Emmě a vzal ji za ruce. Promluvil tichým hlasem: „Velice zřídka lituju, že jsem homosexuál.“ Přitáhl si její niku ke rtům a políbil ji. „Tohle je jeden z těch vzácných okamžiků.“

„Miluju tě, Johnno.“

Chvíli ji držel v objetí. „Mám tě rád, Emmo. Bůhví proč, když jsi taková darebnice.“ Emma se rozesmála a laškovně ho políbila na ústa.

„Pojďme se podívat, jestli Luke je tak dobrý kuchař, jak se dělá.“

Emma se probudila brzy a okamžitě zachytila vůni kávy. Z

kuchyně se ozývala televize. Emma cítila po letu ještě mírnou dezorientaci, proto raději rychle vstala. Zamířila do kuchyně. Tam seděl u jídelního stolu Luke, mazal si toust máslem a sledoval televizní pořad, v němž David Hartman zpovídal Harrisona Forda.

Včera večer poznala, že Luke je dobře vychovaný, chytrý a velice přitažlivý mladý muž. A gay. Stejně jako Johnno, připomněla si Emma se smutným úsměvem.

„Dobré ráno.“

Luke se otočil. Dnes vypadal trochu jinak. Vlasy sčesané dozadu, tváře oholené. Na sobě měl padnoucí kalhoty a slušivou modrou košili doplněnou vázankou tmavšího odstínu. Vypadal jako zkušený profesionál, schopný mladý úředník nebo podnikatel. Jaký kontrast k Johnnovi, pomyslela si Emma.

„Ahoj. Netušil jsem, že se uvidíme zrána. Dáš si kávu?“

„Díky. Nemohla jsem spát. Dneska jdeme s Marianne hledat byt.

Už se moc těším. Taky se bojím, jak reagoval táta.“

„Johnno dokáže být velice přesvědčivý.“ Luke před ni postavil hrníček s kávou. „Proč to nepustíš z hlavy? Můžu ti nabídnout toust?“

„Ne. Díky.“ Emma si přiložila ruku na břicho. „Víš, jak to proběhlo?“

„Hádali se. A hodně.“ Luke se podíval na hodinky, pak si přisedl ke stolu. „Johnno mu řekl několik sprostých slov, která raději nebudu opakovat.“

Emma si dala hlavu do dlaní. „Strašné.“

141

„Johnno se zapřísahal, že na tebe dohlídne.“

„Bůh mu žehnej.“

„Nakonec, po dlouhé době, Brian souhlasil s tvým přestupem na kolej, ale…“ než mohla Emma radostně vyskočit, uzemnil ji. „Budeš mít osobní strážce.“

„Sakra, už nechci ty dva obrovské bastardy ani vidět. Zase je budu mít na krku na každém kroku. To můžu jít klidně zpátky do Saint Catherine’s. Kdy už konečně pochopí, že na mě v každém křoví nečíhá únosce? Lidé přece neví, kdo jsem, a nestarají se o to.“

„Ale on se stará.“ Luke položil ruku na její. „Emmo, někdy musíme přijmout i to, co nechceme. Já to znám.“

„Já chci jen žít normálním životem,“ začala Emma.

„To by si přála většina lidí.“ Emma se usmála, vzhlédla a začervenala se. „Podívej, oba máme rádi Johnna, takže si myslím, že můžeme být přátelé. Platí?“

„Dobře.“

„Tak tady je moje první přátelská rada. Přijmi to. Chceš přece zůstat v New Yorku, ne?“

„Ano.“

„Chceš přece studovat na newyorské koleji, ne?“

„Ano.“

„Chceš mít svůj vlastní byt?“

Emma dlouze vydechla. „Ano.“

„Dobrá, přijmi tátovu podmínku, a budeš to mít.“

„Máš pravdu,“ řekla po chvíli. „Máš úplnou pravdu. A když budu chtít, můžu se bodyguardům ztratit.“

„To jsem neslyšel.“ Luke se znovu podíval na hodinky. „Poslyš, už musím běžet. Řekni Johnnovi, že přinesu čínu.“ Popadl kufřík, ale pak se zarazil. „Zapomněl jsem. Tohle je tvoje?“ Ukázal na složku plnou fotografií.

„Ano.“

„Dobrá práce. Vadilo by ti, kdybych je vzal s sebou a někomu je ukázal?“

„Nemusíš to dělat. To, že jsem Johnnova přítelkyně, ještě neznamená…“

142

„Nech toho. Podívej, prostě jsem si to prohlédl a musím říct, že se mi tvoje práce moc líbí. Johnno mě nežádal, abych ti napumpoval ego.

To by neudělal.“

Emma si chvíli třela dlaně o stehna. „Opravdu se ti líbí?“

„Ano. Znám pár lidí. Jestli chceš, ukážu jim to.“

„To víš, že chci. Vím, že se musím ještě moc učit. Proto jsem tady.

Už jsem se zúčastnila několika soutěží a výstav, ale…“ Hlas jí selhal.

Omezila se na pouhé poděkování. „Děkuju. Vážím si toho.“

„Jasně. Uvidíme se večer.“ Luke si vsunul složku pod paži a vyšel z bytu.

Emma seděla sama v kuchyni. Dýchala velmi pomalu. Už je to tady. Je na cestě. Konečně je na cestě.

143

19

„Tak tohle je naše.“

Emma s Marianne stály ruku v ruce a dívaly se ven velkým oknem svého nového bytu v Soho. Emmin hlas byl nadšený a vzrušený, když vydala tohle slavnostní prohlášení.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ zamumlala Marianne.

„Věř tomu. Je to naše, vysoký strop, špatné vodovodní kohoutky a vysoký nájem.“ Emma se krátce zasmála. „Marianne, jsme majitelkami reality. Ty, já a kouzelný Manhattan.“

„Koupily jsme to.“ Marianne si sedla na poškrábanou podlahu. Z

ulice sem doléhal ruch velkoměsta.

Byt byl dost velký, měl rozměrná okna a výhled na protější panelovou budovu.

Moudrá investice, shovívavě zhodnotil jejich počin Mariannin otec.

Dokonalé šílenství, zněl Johnnův verdikt.

Ať tak, nebo tak, byt je jejich. Dívky prolezly a vyčistily každý kout svého nového domova, výsledku týdnů hledání, nekonečných rozhovorů v realitních kancelářích a bezpočtu telefonátů do banky.

Splnil se jim sen, který společně snily už od dětství.

Teprve teď se podívaly pořádně jedna na druhou a musely se smát.

Celé špinavé a rozcuchané se vesele pustily do divoké polky a obtančily celý byt.

„Naše,“ volala nadšeně Emma.

„Naše,“ vykřikly společně a pak se rozesmály.

„Dobrá, spolumajitelko,“ promluvila Marianne. „Pustíme se do projektování úprav.“

Sedly si na podlahu. Marianne popadla skicák a Emma nalila do sklenic teplou pepsicolu a přisunula k sobě starobylý cínový popelník. Potřebovaly zde dělící stěnu, schody, nahoře ateliér a dole temnou komoru.

144

Kreslily, navrhovaly, škrtaly a hádaly se. Nakonec Marianne mávla cigaretou. „A je to.“

„Bezvadné.“ Emma jí cigaretu vytrhla a odměnila se řádným zabafáním. „Jsi génius.“

„Ano, to jsem.“ Marianne si prohrábla ježaté vlasy a opřela se o lokty. „Ale ty jsi mi pomáhala.“

„Správně, obě jsme géniusky. Máme místo na všechno a všechno na místě. Nemůžu se dočkat až… oh, sakra.“

„Sakra? Co tím myslíš?“

„Nemáme koupelnu. Zapomněly jsme na koupelnu.“

Po krátkém přemítání pokrčila Marianne rameny. „Vykašleme se na koupelnu. Budeme chodit k sousedům.“

Emma položila Marianne ruku kolem krku a rozesmála se na celé kolo.

Marianne stála u stěny mezi dvěma okny a vytvářela dvojportrét sebe a Emmy v životní velikosti. Emma se právě vrátila z obchodu a ukládala potraviny do staré ledničky.

„To je náš bzučák,“ zavolala Marianne od své práce.

„Jo.“ Emma balancovala se dvěma grapefruity, plechovkami pepsicoly a sklenicí zavařených jahod. Položila věci na zem a běžela zvednout sluchátko domácího telefonu. „Ano?“

„McAvoyová a Carterová?“

„Ano.“

„Dodávka od Beds and Beds.“

Emma stiskla tlačítko elektrického otevírání dveří a vydala válečný pokřik.

„Co je?“ zeptala se zvědavě Marianne.

„Postele!“ vykřikla Emma. „Máme tady postele.“

„Nežertuj, Emmo. Kdybych nemalovala, tak se na tebe vrhnu.“

„Já nežertuju, už jedou nahoru.“ Marianne odložila štětce a utřela si ruce. „Opravdu?“

„Matrace, Marianne.“

„Ježíši.“ Marianne zavřela oči a zatvářila se dramaticky. „To je senzační.“

Přijel výtah. Emma přiběhla k jeho dveřím právě v okamžiku, kdy se otevřely. Dovnitř se vhrnul mladík s obrovskou matrací zabalenou do fólie. „Kam to chcete?“

145

„Můžete s tím vyjít nahoru po schodech a postavit ji někam do kouta.“ Muž s čepičkou, na níž byl štítek se jménem Buddy, popadl matraci a začal stoupat po schodech. „Kolega jede za mnou a veze ještě jednu.“

„Och, dobrá.“ Emma stiskla tlačítko. „Skutečné postele,“ vzdychla směrem k Marianne.

Opět přijel výtah. Emma nasměrovala druhého muže jménem Rico nahoru po schodech a otočila se k výtahu. Vtom strnula.

Z výtahu vystoupil Brian.

„Tati!“

„Pane McAvoyi,“ vykřikla Marianne. „Dobrý den.“

„Tati,“ vykoktala Emma. „Nevěděla jsem, že přijedeš.“

„Jasně. Kristepane, Emmo, tím výtahem sem může přijet kdokoli.

To necháváte vždycky odemčený vchod?“

„Právě nám přivezli postele.“ Ukázala na Rica, který se hmoždil se svým nákladem. Pak se usmála a otce políbila. „Myslela jsem, že jsi v Londýně.“

„Byl jsem. Ale řekl jsem si, že nastal čas zkontrolovat, jak žije moje dcera.“ Emma uvedla otce do bytu. Zastavil se uprostřed a zamračeně se rozhlížel. Na zemi se válely špinavé hadry. Kartonová krabice od sporáku sloužila jako stůl a byla pokryta starými novinami, špinavými skleničkami a uprostřed trůnila plechovka s barvou. Na okenním parapetu stálo staré rádio, z něhož Cassey Kasem vyřvával tituly nejúspěšnějších hitů. Pak tady byl ještě žebřík, dvě skládací židle a malý odkládací stolek.

„Ježíši,“ vydechl Brian neschopný slov.

„Tady je stavební zóna,“ vysvětlila mu vesele Emma. „Nevypadá to nijak vábně, ale brzy budeme hotovy. Stolaři právě dodělali schodiště a v pondělí přijde parta zedníků dokončit koupelnu.“

„Vypadá to tady jako ve skladišti.“

„Ve skutečnosti je to dílna,“ přidala se Marianne. „Tady se to rozdělí odtud až tam stěnou z červených cihel. Bude mít jen metr. To byl Emmin nápad. Senzační, že?“ Marianne nadšeně rozhazovala rukama v místě mezi obývacím pokojem a kuchyní. „Máme pár bezvadných nápadů,“ pokračovala a popadla ho za paži.

146

„Tady bude Emmina ložnice. Bude tu mít soukromí a taky dostatek světla. Já budu nahoře, v ateliéru spojeném s ložnicí. Emma bude mít taky temnou komoru.“

Brian s nevolí čelil faktu, že dívky jsou posedlé nadšením. Emma mu připomínala jeho vlastní mládí.

„Rozhodly jste se, že budete žít bez nábytku?“

„Koupíme si ho, až bude všechno hotovo.“ Emma slyšela svůj napjatý hlas. „Nespěcháme.“

„Můžete se mi tady podepsat?“ Buddy přistrčil Emmě pod nos desky s dodávkovým listem. Emma splnila jeho přání.

„Díky. Nashle.“ Oba muži nastoupili do výtahu a odjeli.

„Nemáte pivo?“ zeptal se Brian.

„Ne. Máme jen nealkoholické nápoje.“

Brian přistoupil k oknu. Bylo to zde tak otevřené. Copak to Emma nevidí? Velká okna, snadný přístup do domu, dole město plné cizích lidí. Fakt, že koupil v přízemí jeden byt, kam umístil Sweenyho a dalšího muže z ochranky, ho nikterak neuklidňoval. Emma je zranitelná. Vždycky, když vyjde na ulici.

„Doufal jsem, že si najdete byt někde nahoře ve městě, kde je bezpečněji.“

„Myslíš něco, jako byla Dakota?“ řekla Emma, ale v momentě toho litovala. „Omlouvám se, tati. Vím, že Lennon byl tvůj přítel.“

„Ano, byl.“ Brian se otočil. „To, co se stalo jemu, by tě mělo trochu poučit. Zastřelili ho na ulici, nebyla to ani loupež, ani zločin z vášně. Stalo se mu to proto, že byl tím, čím byl. Emmo, jsi moje dítě, a proto jsi ve stálém nebezpečí.“

„A co ty?“ namítla. „Při každém vystoupení jsi na očích tisícům lidí. Myslíš, že jsem na to nikdy nemyslela?“

Brian zavrtěl hlavou. „Ne, nikdy jsem se nedomníval, že by tě to napadlo. Nezmínila ses o tom.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

Brian se odmlčel a vytáhl si cigaretu. „Ne, nemůžeš přestat být tím, čím jsi, Emmo. I kdybys chtěla. Už jsem ztratil jedno dítě.“ Nechal zápalku dohořet až do konce. „Ztrátu druhého už bych nepřežil.“

„Nechci mluvit o Darrenovi.“ Emmu zaplavil starý žal.

„Mluvíme o tobě.“

147

„Tak teda dobře. Nemůžu dál žít pro tebe, nebo tě začnu nenávidět.

Už jsem vydržela Saint Catherine’s, tati, pak rok na koleji, kterou jsem nenáviděla. Musím začít žít svůj život. Proto jsem tady.“

Brian si potáhl z cigarety a dostal chuť se napít. „Myslím, že snesu tvoji nenávist. Jsi všechno, co mám.“

„To není pravda.“ Přistoupila k němu. Odpor a vzdor ustoupily lásce. „Nikdy jsem nebyla to jediné, co máš, a nikdy nebudu.“ Vzala ho za ruku a sedla si vedle něho. Byl stále hezký. Dlouhé roky, napětí a starosti ho nepoznamenaly. Alespoň ne z vnějšku. Možná byl příliš štíhlý, ale čas nezměnil jemné tahy jeho obličeje ani barvu jeho světlých vlasů.

„Problém je v tom, že ty jsi jediné, co mám já.“ Emma spletla svoje prsty s jeho. „A taky všechno, co jsem zatím potřebovala. Teď chci víc, tati. Musíš mi dát šancí, abych to našla.“

Brian se rozhlédl po pokoji. „Tady?“

„Tady začnu.“

Nemohl odporovat něčemu, čemu tak dokonale rozumněl. „Nech mně tady nainstalovat bezpečnostní systém.“

„Tati…“

„Emmo,“ přerušil ji a stiskl jí ruku. „Potřebuju klidně spát.“

Zasmála se a pocítila uvolnění. „Tak dobře. Budu to brát jako dárek do nového bytu.“ Políbila ho. „Zůstaneš na večeři?“

Brian se znovu rozhlédl. Byt mu silně připomínal jeho první bydliště, které však bylo mnohem menší. Ponořil se do starých vzpomínek spojených s Bev.

„Ne,“ Najednou musel pryč odtud, nechtěl cítit mládí, naději a nevinnost. „Zvu vás s Marianne do restaurace.“

Marian ne se nebezpečně naklonila přes zábradlí schodiště. „A do které?“

Brian se na ni usmál. „Do které chcete.“

Brian si přesto nedal říct a daroval děvčatům pár nákladných drobností. Byly mezi nimi litografie Andyho Warhola, nádherná lampa od Tiffaniho se znameními zvěrokruhu a krásná předložka od Augussona v tónech bledě modré a růžové. Po týdnu jeho pobytu v New Yorku se děvčata rozhodla uspořádat první večírek. Tiffani jim poslal vynikající jídla. Taky jim přišly krabice plné křehkých koláčů,

148

které poslala Mariannina matka. Místo starého rádia jim Johnno daroval vynikající stereo.

Byt byl plný studentů, muzikantů a hvězdiček z Broadwaye. Oděvy hostů byly různorodé, od džínoviny až po hedvábí. Hučelo zde jako v úle, ze všech koutů se ozýval smích a všechno doprovázela hlasitá hudba.

Emma si s nostalgií vybavila večírky, které si pamatovala z dětství.

V duchu viděla lidi polehávající na podlaze, sedící na polštářcích a diskutující o hudbě a zpěvu. Popíjela minerálku a sledovala dění kolem sebe.

„Zajímavé soirée,“ broukl Johnno a ovinul ji paži kolem ramen.

„Máš tam ještě pivo?“

„Podívám se.“

Odvedla ho do kuchyně. V ledničce našli jen láhev levného vína a dvě piva. Emma jedno otevřela a podala je Johnnovi.

„Jako za starých časů,“ prohodila.

„Víceméně.“ Stiskl plechovku dlouhými prsty. „Jsi bezva holka.“

„Ale nejsem dobrý piják.“

„Za to se nemusíš omlouvat. Brian se zřejmě baví.“ Johnno pokývl hlavou směrem k místu, kde na podlaze seděl Brian a jako středověký minnesengr se probíral strunami kytary.

„Líbí se mu to i takhle. Je mu jedno, jestli hraje na stadionu, nebo ve studiu.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Johnno a dopil pivo.

„Myslím, že teď se cítí líp.“ Emma se rozhlédla po davech hostů ve svém bytě. Její domov. „Přesvědčil mě a nechal tady instalovat bezpečnostní systém, který by mi mohla závidět i anglická královna.“

„A to tě štve?“

„Ne. Ani ne. Stejně si nepamatuju číselný kód.“ Upila minerálky a prohlížela si veselé hosty. „Říkal ti Luke, že poslal moje fotky Timothy Runyunovi?“

„Zmínil se.“ Johnno pohodil hlavou. „Nějaký problém?“

„Já nevím. Nabídl mi zaměstnání na částečný úvazek. Je to místo asistentky.“

Johnno si prohrábl vlasy. „Emmo, zlato, jen pár vyvolených může stanout na vrcholu.“

149

„To není můj problém. Runyun je jeden z deseti nejlepších fotografů v zemi. Kdybych začala u něho, splnil by se mi ten největší sen.“

„Takže?“

Emma se otočila a zadívala se Johnnovi do očí. „Tak proč mi nabídl to místo, Johnno? Kvůli mým obrázkům, nebo kvůli tobě a tátovi?“

„Asi by ses měla zeptat Runyuna.“

„To mám v úmyslu.“ Emma postavila sklenici na stůl. „Já vím, že v American Photograferu vytiskli moje fotky proto, že to zařídil Luke.“

„Myslíš?“ zeptal se mírně Johnno. „Předpokládám, že ty snímky za to nestály.“

„Byly to zatraceně dobré snímky, ale…“

Johnno se opřel o ledničku a sáhl po druhém pivu. „Vzpamatuj se, Emmo. Nemůžeš jít životem a neustále hodnotit všechno, co se ti stane, z tohoto hlediska.“

„Nemysli si, že nejsem Lukovi vděčná. Je senzační. Ale to není stejné, jako dávat mně a Marianne lekce vaření.“

„To nikdo netvrdí,“ podotkl Johnno suše.

„Chci to místo u Runyuna.“ Emma trhla hlavou, až se jí rozhoupal ohon světlých vlasů. Zlaté kruhy v jejích uších se roztančily. „Johnno, ty máš svoji hudbu. Já cítím stejné vibrace, když fotím.“

„Jsi dobrá?“

Emma zvedla bradu. „Jsem hodně dobrá.“

„No, fajn.“ Johnno změnil téma. Zahleděl se na tančící hosty. „To je sešlost.“

Emma chtěla pokračovat v původní rozmluvě, ale pak si to rozmyslela. „Mrzí mě, že tady nejsou P. M. a Stevie.“

„Možná přijdou příště. Máme tady i nové tváře. Vidím, že jsi pozvala i Blackpoola.“

„Ano. Táta ho včera přivedl. Příští víkend budou vystupovat na Madison Square. Lístky už jsou totálně vyprodané. Půjdeš taky?“

„Ani mě nenapadne.“ Johnno pohodil hlavou. „Nejsem jeho fanoušek.“

„Ale nahrál přece tři písničky McAvoy/Donovan.“

„To je byznys,“ odpověděl Johnno pohrdavě.

„Proč ho nemáš rád?“

150

Johnno pokrčil rameny a znovu se napil. „Vlastně ani nevím. Nelíbí se mi jeho úsměv.“

Emma se natáhla do skříňky pro sáček s chipsy. „Myslím, že je dítě štěstěny. Čtyři zlaté desky, dvě ceny Grammy a krásná manželka.“

„Krásná odcizená manželka. Je vidět, že si hledá náhradu v naší rudovlásce.“

„Marianne?“ Emma se rychle otočila a sáček s chipsy jí spadl na zem. Zahleděla se na kamarádku sedící ve stinném koutě s Blackpoolem. Pocítila náhlý příliv emocí, směs žárlivosti a zmatku.

„Dej mi cigaretu,“ zamumlala.

„Je to velká holka, Emmo.“

„Jasně že je.“ Emma si potáhla ze silné francouzské cigarety a zakňourala: „Je tak starý…“ Nedokončila myšlenku, protože si uvědomila, že Johnno je o pět let starší než Blackpool.

„Sakramentská ženská,“ ozval se se smíchem Johnno. „Že ti huba neupadne.“

Ale Emmě nebylo do smíchu. „Ona je ještě tak nevinná.“

„Jistěže, matko představená.“

„Nech toho, Johnno.“ Emma se znovu napila, ale nespouštěla oči z Blackpoola. To jméno mu sluší, pomyslela si. (Blackpool, černá tůň, pozn. překl.) Je tmavý, vlasy má černé a lesklé a chodí stále v černém.

Kůže a hedvábí. Má velmi vášnivé rysy. Takhle si Emma vždycky představovala Heathcliffa. Vždycky si říkala, že hrdina z románu Bronteové je sebedestruktivní. Marianne vedle Blackpoola vypadá jako jasná, štíhlá svíce, připravená vzplanout.

„Já jen říkám, že strávila většinu života v té zatracené škole.“

„Vedle tebe,“ poznamenal Johnno.

Ale Emmě nebylo do smíchu. „Dobře, to je pravda. Ale já jsem taky strávila hodně času s vámi, byla jsem součástí vaší kapely.

Marianne pendlovala mezi školou, táborem a domem svých rodičů.

Nevypadá na to, ale je velice naivní.“

„Nemusíš se o ni bát. Blackpool je sice divoch, ale není to žádná příšera.“

„Jistěže ne.“ Emma nespouštěla z Marianne oči. Znovu si potáhla z cigarety a najednou strnula.

Někdo pustil novou desku. Beatles. Abbey Road. První píseň na straně A.

151

„Emmo.“ Vyděšený Johnno jí sevřel zápěstí. Měla zrychlený puls a kůži studenou jako led. „Hergot, co se děje? Emmo, podívej se na mě.“

„ He say one and one and one is three.“

„Zastav to,“ zašeptala.

„Cože?“

„Zastav to.“ Emma cítila, jak se jí tají dech. „Johnno, prosím.

Vypni to.“

„Dobře. Zůstaň tady.“

Johnno si rychle prorazil cestu zmatenými hosty a vrhl se k přehrávači.

Emma sevřela okraje cihlové zdi, až jí zbělely konečky prstů. Už neviděla svůj byt plný hostů, smějících se a popíjejících z plastikových kelímků bílé víno nebo importované pivo. Viděla jen stíny v chodbě jejich domu v Kalifornii, syčící a chňapající příšery. A slyšela pláč svého malého bratříčka.

„Emmo.“ Byl to Brian stojící v malé kuchyni vedle Johnna. „Co se děje, dítě. Je ti špatně?“

„Ne.“ To je táta, pomyslela si. Táta všechno zažene. „Ne, to je Darren. Slyšela jsem Darrenův pláč.“

„Ach, bože.“ Brian ji uchopil za ramena a zatřásl s ní. „Emmo, podívej se na mě.“

„Co?“ Emma sebou trhla. Z očí jí tekly slzy. „Je mi to líto.

Omlouvám se. Byla jsem mimo.“

„To je v pořádku.“ Otec ji přivinul k sobě. Jeho vystrašené oči se setkaly s Johnnovýma. „Měli bychom odtud vypadnout.“

„Vezmi ji do ložnice,“ navrhl Johnno a začal jí razit cestu mezi lidmi. Když za nimi zapadly skleněné dveře, Brian uložil Emmu do postele. „Lež, Emmo.“ Jeho hlas byl uklidňující. „Zůstanu u tebe.“

„Jsem v pořádku.“ Emma nevěděla, máli cítit žal, nebo rozpaky.

„Nevím, co se to se mnou stalo. Jako kdybych měla znovu šest let.

Omlouvám se, tati.“

„Ššš.“ Brian si přiložil prst na rty. „To nevadí.“

„To ta hudba,“ řekl Johnno a posadil se k Emmě na postel. „Ta hudba tě rozrušila.“

„Ano.“ Emma si olízla suché rty. „Ano, byla to ta hudba. Tu písničku jsem slyšela tehdy, tu noc. Když jsem se probudila a

152

zaslechla Darrena. Slyšela jsem jí, když jsem šla chodbou. Zapomněla jsem na to. Je pravda, že jsem tu píseň nikdy nemohla poslouchat, ale nevěděla jsem proč. Dnes večer, s těmi zvuky večírku, se mi všechno vrátilo.“

„Neměli bychom večírek ukončit?“

„Ne.“ Emma popadla Johna za ruku. „Nechci Marianne zkazit náladu. Jsem v pořádku, opravdu. Bylo to tak divné. Úplně jako bych se přenesla zpět v čase. Kdo ví, kdybych v myšlenkách došla až ke dveřím, možná bych viděla…“

„Ne.“ Brian jí položit ruce na ramena. „Je to za námi a hotovo.

Nechci, abys na to myslela, Emmo.“

Byla příliš slabá, než aby se s ním hádala. „Myslím, že se na chvilku prospím. Stejně mě nikdo nebude postrádat.“

„Zůstanu s tebou,“ navrhl Brian.

„Ne, cítím se dobře, jsem jen unavená. Za pár týdnů budou Vánoce.

Přijedu do Londýna, jak jsem slíbila, a budeme spolu celý týden.“

„Zůstanu u tebe, dokud neusneš,“ trval na svém Brian.

Odešel, když se probudila z noční můry. Byla tak reálná, tak strašně skutečná. Stejně jako realita před dvanácti lety. Pokožku měla zpocenou jako tenkrát. Potřebovala světlo. Ve tmě se mohlo tolik skrývat!

Teď bylo ticho. V pět hodin ráno večírek skončil a ona spala sama ve svém pokoji. Pomalu, jako stařenka, vstala z postele, odstrojila se a natáhla na sebe župan. Vešla do pokoje a rozsvítila.

Byl tam šílený nepořádek. Popelníky plné cigaret, prázdné láhve, papíry a plastikové talířky. Ve vzduchu se vznášela vůně všemožných parfémů a potu. Emma pohlédla ke schodům. Tam nahoře spala Marianne. Nechtěla ji teď rušit úklidem, ačkoli její pořádkumilovná povaha ji nutila popadnout hadr a vrhnout se na ten chaos. Raději počká do rána.

Musí zařídit ještě něco jiného, pomyslela si. Sedla si k telefonu a vyťukala informace.

„Ano. Chtěla bych čísla American, TWA, a Pan Am.“

153

20

Necítila vinu. Popravdě řečeno, v dané chvíli necítila Emma vůbec nic. Věděla, že kdyby se táta dozvěděl, že letěla do Kalifornie bez osobních strážců, zbláznil by se strachy. Doufala, že se to nedozví. S

trochou štěstí získá dva dny v Kalifornii, chytí nedělní večerní let do New Yorku a v pondělí ráno se objeví ve škole. Jediným svědkem jejího výletu bude Marianne.

Zlatá Marianne, pomyslela si Emma. Nekladla jí žádné otázky, protože věděla, že odpovědi by ji bolely. Místo toho si nasadila blond paruku, černé sluneční brýle a Emmin plášť, mávla na taxík a nechala se odvést do Saint Pat’s. Samozřejmě, s bodyguardy za zadkem.

Tím Emma získala dost času, aby mohla dojet na letiště a nasednout do letadla mířícího na pobřeží. Než si Sweeny a jeho kumpán všimnou, co se stalo, bude doma.

V každém případě jsou kostky vrženy, uvažovala Emma. Sedí v letadle a udělá to, co udělat musí.

Musí znovu vidět ten dům. Prodali ho před mnoha lety, takže měla pochyby, dostaneli se vůbec dovnitř. Ale musí ho vidět.

„Beverly Wilshire,“ nařídila řidiči taxíku.

Vyčerpaně se opřela o opěradlo a zavřela oči. Na zimní plášť bylo příliš teplo, ale ona byla ráda, že z jeho tepla získá energii. Musí si najmout auto, uvědomila si. Nejdřív se ale musí ubytovat.

Tady všude byli duchové, pomyslela si. Strašili podél Hollywood Boulevardu, v Beverly Hills, na pláži v Malibu i v kopcích nad L.A.

Byli to duchové jejího dětství, které potkala na svojí první cestě do Ameriky. Tenkrát ji její milovaný otec přenášel na ramenou v Disneylandu a smějící se Bev nosila v břiše milého Darrena.

„Slečno?“

Emma zamrkala a zaostřila pohled na recepčního v uniformě, který jí chtěl pomoci z taxíku.

154

„Děkuji.“ Mechanicky zaplatila řidiči a vstoupila do hotelové haly.

Vzala si klíč a na chvíli zapomněla, že je to poprvé v životě, kdy je sama. V pokoji otevřela příruční kufřík od Gucciho, vytáhla pečlivě složené šaty a pověsila si je na ramínka do skříně. Na toaletní stolek si rozložila kosmetiku a jiné drobnosti. Pak sáhla po telefonu.

„Tady je Emma McAvoyová, pokoj 312. Ráda bych si pronajala auto. Na dva dny a prosím, co nejdřív. Děkuji. Za chvíli budu dole.“

Teď musela zařídit ještě poslední věc, které se trochu obávala.

Položila si na kolena telefonní seznam a nalistovala písmeno K.

Kesselring, L.

Poznamenala si adresu do malého bločku. Bydlel stále na stejném místě.

„To budeš snídat celé dopoledne, Michaeli? Myslím, že máš sekat trávník.“

Michael se na otce zasmál a naložil si další lívanec. „Je to velká plocha. Potřebuju získat sílu. Že jo, mami?“

„Ten chlapec se teď pořádně nenají, když už u nás nebydlí.“ Marge byla ráda, že ho má zase u stolu. „Jsi kost a kůže, Michaeli. Dám ti s sebou bezvadnou šunku, kterou jsem upekla minulý týden.“

„Přece nedáš moji šunku tomu darmožroutovi,“ namítl žertem Lou.

Michael zvedl obočí. „Kdo tady mluví o darmožroutovi?“

„Prohrál jsi sázku. Takže musíš posekat ten trávník.“

„To se neboj,“ Michael si přibral na talíř párek. „Myslím, že fixlovali.“

„Orioles vyhráli fér. A za týden zvítězí zas. Budeš platit.“

„Mami, jak můžeš žít s tím chlapem?“

„Není to snadné.“ Marge se usmála a poplácala Michaela po tváři.

Dívala se na něho a přála si, aby měl zase deset let. Ale roky uplynuly a Michael byl dospělý muž. Louovi táhly hlavou podobné myšlenky. Byl teď starší o dvanáct let, ale nepřibral ani půl kila. Dnes se blížil k šedesátce a cítil se lépe než kdykoli před tím. To díky Marge, která pečlivě hlídala jeho hladinu cholesterolu a cukru.

Marge se také přehoupla do středního věku, ale byla stejně štíhlá jako v den, kdy se brali. Nic na světě ji neodvrátilo od cvičení aerobiku.

155

Margo rozjela před pěti lety svoje vlastní podnikání. Lou s úžasem sledoval, jak jeho „malá žena“ otvírá malý obchůdek. Byla laskavá a příjemná a lidé k ní rádi chodili. Obchůdek se časem rozšířil. Dnes už měla tři, jeden v Hollywoodu, druhý v Bel Air a třetí v Beverly Hills.

Život je plný překvapení, pomyslel si Lou. Žena začala podnikat, syn studoval bez problémů na policejní akademii a Lou byl v důchodu.

Byl to dobrý život, pomyslel si Lou. Oknem sledoval syna, který rozjížděl sekačku. V náhlém pohnutí ovinul paži Margo kolem pasu a políbil ji na ústa.

„Ten kluk bude sekat nejmíň hodinu,“ usmál se. „Pojďme nahoru.“

Marge zvrátila hlavu dozadu a mrkla na něho.

Michael jezdil se sekačkou a užíval si fyzického uvolnění. Lehký větřík k němu zanášel vůni květin a vůni dětství.

Tady se vždycky cítil jako dítě. Zavzpomínal na sobotní jízdy na kole s Ricky Jonesem a na hezké dívky, s nimiž si vyměňoval baseballové kartičky.

Michael si musel rozepnout košili, protože se začínal potit.

Elektrické žárovečky vánočního osvětlení už byly namontovány na střeše a podél okapů celého domu, ale teplota dosahovala skoro čtyřiceti stupňů Celsia.

Michaelovi zbývala ještě polovina zahrady. Uvažoval, proč si otec už dávno nekoupil sekačku… Najednou koutkem oka zahlédl štíhlý mercedes. Nevěnoval mu žádnou zvláštní pozornost, ale jeho periferní vidění zaznamenalo za volantem hezkou blondýnku. Michael měl pro blondýnky slabost. Žena měla na očích tmavé brýle.

Seděla asi tři minuty bez hnutí a teprve pak se odhodlala vystoupit.

Byla stejně štíhlá jako mercedes. Dlouhé elegantní nohy skrývala pod tenkou letní sukní. Michael si všiml, že také ruce má štíhlé a dlouhé.

Na rameni měla šedou koženou kabelku.

Je krásná, nervózní. Určitě přijela z jiného města, dedukoval Michael. Je bohatá. Hovoří o tom její kabelka a velmi drahé kožené boty. V uších se jí houpaly zlaté náušnice a štíhlou ruku zdobil tenký zlatý kroužek. Neklamné znamení příslušnice bohaté a privilegované vrstvy. Ruce prozrazovaly nervozitu, ale její chůze byla ladná jako chůze tanečnice.

156

Bez zaváhání prošla brankou a blížila se po cestičce k němu.

Zachytil její vůni. Lehkou a nenápadně svůdnou.

Když se usmála, Michaelovi se najednou zastavilo srdce. Jednou rukou vypnul sekačku a druhou si strhl z hlavy sluchátka. Bez pohnutí na ni zíral.

„Ahoj. Omlouvám se, že tě ruším v práci.“

Michaelovi vyschlo v ústech. To není možné! Ten hlas, provázel ho v mysli celé roky. Mluvil k němu ve spánku, při sledování televize, při hovorech s jinými ženami. Když ji teď uviděl, musel se kousnout do rtu. Sundal si brýle a usmál se na ni.

„Ahoj, Emmo. Jaké vlny tě přinášejí dnes?“

Emminy rty se zvlnily v překvapeném úsměvu. Potěšilo ji, že ji hned poznal. „Ahoj, Michaeli.“ Chtělo se ji ho obejmout. Při této myšlence však zčervenala. Michael jí podal ruku. „Jsem rád, že tě zase vidím.“

Jeho stisk byl pevný a upřímný. „Tenkrát už ses nevrátila na pláž.“

„Ne.“ Stále se usmívala a na jedné tváři se jí udělal roztomilý dolíček. „Už nikdy jsem nesurfovala. Nevěděla jsem, jestli stále bydlíš u rodičů.“

„No, vlastně už tady nebydlím. Prohrál jsem sázku s tátou, takže tady teď dělám pár týdnů zahradníka.“ Vůbec nevěděl, o čem se s ní má bavit. Byla tak krásná, tak křehká. Její světlé vlasy jemně čechral polední větřík. „Jak ses měla?“ podařilo se mu vysoukat.

„Fajn. A ty?“

„Dobře. Sem tam jsem viděla někde tvoji fotku. Naposled u reportáže o lyžařských závodech.“

„Saint Moritz.“

„Asi.“ Oči měla stále stejné. Velké, modré a vystrašené. Když se do nich díval, cítil, jak se mu svírá žaludek.

„Jsi tady na návštěvě?“

„Ne. Vlastně, ano. Abych řekla pravdu…“

„Michaeli.“ Michael se otočil po směru matčina hlasu. Stála ve dveřích a mávala na něho. „Nechceš pozvat svoji přítelkyni nachlazenou limonádu?“

„Jasně. Máš pár minut?“ zeptal se Emmy.

„Ano. Potřebuji si promluvit s tvým otcem.“

157

Michael cítil, že jeho naděje splaskává jako děravý míč. Jak si mohl myslet, že přišla za ním? „Táta je doma.“ Podařil se mu křivý úsměv.

Emma následovala Michaela do domu. Pevně svírala kabelku, a ani když se sebevíc snažila, nedokázala se uvolnit V pokoji stál ozdobený vánoční stromeček. Pod ním ležely pečlivě zabalené dárky a celou místností se nesla příjemná lesní vůně.

Nábytek byl starý, ale nikoli ošuntělý.

Emma si sundala sluneční brýle a chvíli si nervózně hrála s náušnicemi.

„Neposadíte se?“

„Ano, děkuji. Nebudu vás dlouho obtěžovat. Nezlobte se, že vám kazím víkend.“

„Jó, celý týden jsem se těšil, že budu o víkendu sekat trávu.“

Michael se zašklebil, opět uvolněný, a přisunul Emmě židli. „Zajdu pro tátu.“

Marge přinesla podnos s ledovým čajem a talířem domácího cukroví. „Prosím. Nabídněte si. Michaeli, zapni si košili,“ přikázala stroze a pak se posadila za stůl. „Jsem ráda, když se objeví někdo z Michaelových přátel.“

„Emmo, to je moje máma. Mami, Emma McAvoyová.“

Marge si okamžitě vzpomněla. V očích se jí objevily sympatie a účast. „Ach, ano, jistě.“ Nalila čaj. „Ještě mám schovaný výstřižek z novin. Jak jste se s Michaelem setkala na pláži.“

„Mami…“

„Matkám je vše dovoleno,“ podotkla mírně. „Jsem ráda, že vás poznávám, Emmo.“

„Děkuji. Je mi líto, že jsem k vám vpadla bez ohlášení.“

„Ale nesmysl. Michaelovi přátelé jsou u nás vždycky vítáni.“

„Emma přišla za tátou.“

„Ach.“ Marge se zamračila. „No, je vzadu na dvoře. Zavolám ho.“

„Emmo, zkus mámino cukroví. Je nejlepší v naší čtvrti.“

Emma si zdvořile vzala jeden kousek a se strachem se do něho pustila, nevěděla, co tomu řekne její strachem sevřený žaludek. „Máte hezký dům.“

158

Michael si vzpomněl na velký dům v Beverly Hills, kam ho Emma pozvala onoho léta, kdy ji zachránil z vln. „Taky se mi líbí.“ Naklonil se k ní a položil ruku na její. „Co se stalo, Emmo?“

Emma nedokázala pochopit, proč ji ta otázka pronesená tichým hlasem zbavila sebeovládání. Bylo by tak snadné přitulit se k němu a nechat se konejšit.

Když vstoupil Lou, Emma vstala. Podívala se na něho s váhavým a zranitelným úsměvem, což Michaela značně rozrušilo. „Kapitáne.“

„Emmo.“ Zřejmě potěšený, přistoupil Lou k ní a vztáhl obě ruce.

„Ty jsi ale vyrostla.“

Emma se skoro zhroutila. Nejraději by bezvládně položila hlavu na jeho hruď a rozplakala se. Místo toho pevně stiskla zuby a ovládla se.

„Vůbec jste se nezměnil.“

„To je přesně ta věta, kterou muž potřebuje slyšet od krásné ženy.“

Emma se usmála. Náhle pocítila určité uvolnění. „Víte, studuji fotografii a snažím se velice bedlivě pozorovat lidské obličeje. Jsem ráda, že vás zase vidím.“

„Tak se posaď.“ Lou si také sedl a nalil si ledový čaj. „Tvůj otec je také ve městě?“

„Ne.“ Emma objala sklenici pevně prsty, ale nezvedla ji ke rtům.

„Je v Londýně, nebo někde na cestě. Já žiju v New Yorku. Chodím tam do školy.“

„V New Yorku jsem nebyl roky.“ Lou se pohodlně opřel do ušáku.

Emma si nedokázala představit, že by měl v místnosti jiné oblíbené místo. „Říkáš, že studuješ fotografii. Vzpomínám si, že když jsem tě viděl naposledy, měla jsi nový fotoaparát.“

„Ještě ho mám. Táta často tvrdí, že tím, že mi dal toho Nikona, vytvořil stvůru.“

„Jak se má Brian?“

„Dobře,“ odpověděla, ačkoli si tím nebyla jistá. „Je zaměstnaný.“

Tím si byla jista. Pak se nadechla a odhodlala se říct pravdu. „Táta neví, že jsem tady. Nechtěla jsem, aby to věděl.“

„Proč?“

Emma zvedla ruku a pak ji nechala bezmocně klesnout. „Jen by ho to rozrušilo. Kdyby věděl, že jsem přijela za vámi a že budeme mluvit o Darrenovi, byl by nešťastný.“

159

„Michaeli, mohl bys mi s něčím pomoct?“ Marge se zvedla, ale Emma zavrtěla hlavou.

„Ne, prosím. Nemusíte odcházet. To není soukromé. A myslím, že nikdy nebylo.“ Marge se opět posadila. „Je tady něco, co byste měl znát, co se nesmí dozvědět tisk. Byla jsem na to moc malá, odmítala jsem to, ale nikdy jsem se toho nezbavila. Včera v noci jsem si vzpomněla…“

„Cože?“ Lou se naklonil k Emmě.

„Je v tom ta píseň,“ zamumlala Emma. „Píseň, která hrála tu noc.

Vzpomněla jsem si, že jsem ji slyšela z přízemí, když jsem otevřela dveře Darrenova pokoje. Na chvíli to bylo úplně jasné. Ta píseň, její slova, Darrenův pláč. Ale nemůžu se dostat dál, víte? Když se snažím vzpomenout si, vždycky se zastavím na chodbě přede dveřmi.“

„Možná je to všechno.“ Lou se zamračil. Snažil se na případ zapomenout, stejně jako Emma, ale myšlenky na něho se mu stále vracely. „Emmo, nikdy jsme neměli jistotu, že jsi vešla do toho pokoje a že jsi něco viděla. Tenkrát sis myslela, že ano, ale byla jsi velice zmatená. Je pravděpodobné, že jsi slyšela něco, co tě vyděsilo, běžela jsi ke schodům, volala jsi tátu a pak jsi spadla dolů. Bylo ti teprve šest a bála ses tmy.“

Bála jsem se tmy a bojím se jí stále, pomyslela si Emma. „Nikdy jsem nebyla schopná srovnat si ty události v hlavě. Nenávidím to nevědomí, tu nejistotu. Nenávidím se za to, že jsem ho nezachránila.“

„Já tě uklidním.“ Lou odsunul sklenici. Chtěl, aby ho teď vnímala zase jako policistu. „V pokoji tvého bratra byli té noci dva muži.

Chůva prohlásila, že slyšela šepot dvou lidí, když ji svazovali. Experti to potvrdili. Na podlaze v bratrově pokoji byla nalezena injekční stříkačka se sedativy, které píchli dítěti. Z toho, co jsme zjistili, vyplývá, že mezi svázáním chůvy a tvým pádem uplynulo dvacet minut. Emmo, byl to neprofesionální pokus o únos s tragickými následky. Stalo se něco, co narušilo plány únosců a uvedlo je do zmatku. Asi se nikdy nedozvíme, co to bylo. Ale kdybys vešla do toho pokoje a pokusila se s těmi muži prát, stejně bys Darrena nezachránila. Zabili by tě taky.“

Emma doufala, že Lou má pravdu. Modlila se, aby měl pravdu. Ale stejně jí to neuklidnilo. Když o hodinu později odcházela, slibovala si, že tomu bude věřit.

160

„Máš bezvadné rodiče,“ řekla Michaelovi, který ji doprovázel k autu.

„Jo. Konečně jsem je vychoval.“ Položil ruku na kliku dveří. Přece ji nemůže nechat tak rychle zmizet ze svého života. Pamatoval si, jak vypadala tehdy na pláži, to už je pět let? Vyhlížela smutně. Byla smutná a krásná. Tehdy se v něm něco rozeznělo. Teď to cítil znovu.

„Zůstaneš dlouho ve městě?“

Emma sklonila hlavu. „Zítra odjíždím.“

Michaelovi se chtělo klít. „Krátký výlet.“

„V pondělí mám školu.“ Vzhlédla k němu a pocítila stejné rozpaky jako on. Byl mnohem přitažlivější, než jak si ho pamatovala. „Přála bych si mít víc času.“

„Co budeš dělat teď?“

„Já, já si asi vyjedu nahoru do kopců.“

Pochopil. „Nechceš společnost?“

Emma chtěla odmítnout, ale nakonec podlehla. „Ano, budu ráda.“

„Počkej minutku, prosím tě.“ Než se stačila vzpamatovat, byl pryč.

Za chvíli bouchly dveře a usmívající se Michael nasedal na místo vedle řidiče. „Zachránilas mě před dalšími hodinami sekání.“

„Jsem ráda, že jsem ti pomohla.“

Chvíli řídila mlčky. Vítr jí cuchal světlé vlasy. Najednou se z rádia ozval jasný hlas jejího otce a Emma se usmála.

„Vždycky tě to potěší, když ho slyšíš zpívat?“

„Ne, vždycky ne.“ Usmála se. „Ale znala jsem jeho hlas dřív, než jsem znala jeho. Je těžké myslet na tátu bez jeho muziky. Myslím, že ty to máš podobné. Lou je tvůj otec, ale je policajt Mám na mysli, že je pro tebe přirozené myslet na něho v uniformě a se zbraní.“

„No, musím říct, že mi to připadalo trochu divné, když jsem pod ním začal pracovat.“

„Tys pod ním pracoval?“

161

21

„Tak ty jsi policajt?“ Emma zabrzdila u stopky a využila příležitosti k tomu, aby se mu zahleděla do očí.

„Jsem tím, čemu táta říká zelenáč.“ Znovu se usmál. „Proč na mě tak koukáš? Vyrostl mi snad dlouhý nos?“

„Ne.“ Emma se rozjela. „Je jen zvláštní myslet na tebe jako na policistu.“

„No, to je něco. Nikdy jsem si nemyslel, že by sis na mě vzpomněla.“

Zasmála se. „Ale jasně, že jsem si na tebe vzpomněla. Když se náš obrázek objevil v novinách, stala jsem se na mnoho týdnu nejpopulárnější dívkou celé školy. Samozřejmě že jsem z toho vydobyla pro sebe co nejvíc.“

„Já taky.“ Michael objal paží její sedadlo a hrál si s konečky jejích vlasů. „Na základě toho obrázku jsem si smluvil schůzku se Sue Ellen Codyovou.“

„Opravdu?“ Vrhla na něho krátký zkoumavý pohled.

„Bylo to mých patnáct minut slávy. Pořád jsem doufal, že tě ještě uvidím.“

„Sweeney to všechno vyzvonil tátovi.“ Pokrčila rameny. „A tím všechno skončilo. Líbí se ti být policajtem?“

„Jo. Když jsem nastoupil na akademii, měl jsem pocit, že to všechno nenávidím. Ale pak se všechno změnilo. Někdy se to stává.

Jestli chceš dojet k tomu domu, musíš tady odbočit.“

Emma zastavila znovu a překvapeně se na něho otočila. „Jak to víš?“

„Jo. Stalo se.“ Vyslal k ní čtverácký úsměv. „Jak řekl kdysi Johnno, jdu v otcových šlépějích.“

„Táta tady jezdíval. Někdy mě vzal s sebou. Jen jsem seděl a koukal. Myslím, že bys měla vědět, že nikdy nezapomněl, co se vám stalo, a nikdy se nesmířil s tím, že nevypátral viníka.“

162

„Myslím, že to vím,“ odpověděla pomalu. „Proto jsem ho chtěla vidět a znovu si s ním promluvit.“ Krátce vzdychla. „Víš, co jsem tím myslela, když jsem řekla, že jedu na projížďku.“

„Napadlo mě to.“

„Proč ses ke mně přidal?“

„Nechtěl jsem tě v tom nechat samotnou.“

Emma ztuhla. Byl to jen jemný pohyb, ale Michael ucítil napětí v jejích ramenou. „Já nejsem z cukru, Michaeli.“

„Dobře. Chtěl jsem prostě být s tebou.“

Zahleděla se na něho. Oči měl laskavé, jako její otec, ale viděla jimi stále toho hocha, který ji svezl domů z pláže. Pomalu se uvolňovala „Díky.“

Zatočila na cestu, kterou jí ukázal. Nezdála se jí povědomá.

Myslela si, že by ji měla poznat. Napadlo ji, že sama by ten dům nikdy nenašla. Teď spolu nemluvili, kromě krátkých Michaelových příkazů, teď doprava, odboč doleva.

Nemusel jí říkat, aby zastavila. Emma dům poznala. Bylo to, jako by jeho obraz nosila stále v mysli. Byl pořád stejný, obrostlý stromy a živým plotem. Byl tak typicky rustikální, jak si mohou dovolit jen bohatí. Zahrada byla plná nádherných květin, terasovité trávníky se ztrácely v hustých porostech stromů a na mnoha místech byly protkány drobnými potůčky. Oba si všimli tabule dávající na vědomost, že dům je na prodej.

„Tomu říkám přízeň osudu,“ prohlásil Michael a chytil Emmu za paži. „Chceš jít dovnitř?“

Emmě klesly ruce do klína. Viděla okno svého pokoje, za nímž kdysi stála s Darrenem a pozorovala lišku prchající mezi stromy.

„Já nemůžu.“

„Dobře. Můžeme tady sedět, jak dlouho chceš.“

Emma viděla sama sebe, jak běhá mezi potůčky, viděla Bev s Darrenem v náručí, viděla jeho bosé nožky vratce capající po trávníku.

Vzpomněla si na piknik, který si všichni čtyři vystrojili na kostkovaném ubruse pod vonícími stromy. Táta pak hrál tiše na kytaru, Bev si četla knížku a Darren dřímal v jejím klíně.

Zapomněla na ten krásný den. Jak se to mohlo stát? Byl to tak nádherný, dokonalý den. Tráva byla jemná a chladivá, slunce pálilo a

163

jeho paprsky prokukovaly listím stromů a ničily šedivé stíny. Slyšela tátův hlas a vybavila si slova písně.

Never too late to look for love/Never too soon to find it.

Tehdy byli šťastní, pomyslela si Ema. Byli rodina. Další den se konal večírek a všechno se změnilo.

„Ano,“ řekla najednou. „Chci jít dovnitř.“

„Dobře. Podívej, možná bude lepší, když nebudou vědět, kdo jsi.“

Emma přikývla a projela otevřenou branou.

Michael vzal Emmu za ruku a přistoupil s ní ke dveřím. Měla ji studenou jako led, ale pevnou. Michael nasadil svůj nejlepší úsměv.

Dveře se otevřely. „Dobrý den. Jeli jsme kolem a všimli jsme si, že prodáváte dům. Hledáme vhodné bydlení už týdny. Za hodinu máme být v jiném domě, ale váš se nám zalíbil. Není ještě prodán?“

Asi čtyřicetiletá žena, oblečená do volného svetru a kalhot značky Calvin Klein, na ně vrhla dlouhý, zkoumavý pohled. Přejela pohledem Michaelovu pracovní košili, obnošené levisky a sešlapané sandály.

Ale její pronikavý pohled si všiml také Emminých diskrétně elegantních lodiček, módní sukně značky Ralph Lauren a dobře padnoucí drahé blůzky. Ovlivnil ji určitě také mercedes, parkující na příjezdové cestě. Usmála se. Dům nabízela k prodeji už pátý měsíc a zatím neměla vážného zájemce.

„No, vlastně máme jednoho kupce, ale má přijít podepsat smlouvu až v pondělí.“ Její pohled padl na úzký zlatý prstýnek ozdobený diamantem a safírem, který měla Emma na malíčku. „Doufám, že nebude vadit, když vás provedu.“

Otevřela dveře dokořán a napřáhla ruku. „Jsem Gloria Steinbrennerová.“

„Rád vás poznávám.“ Michael si s ní potřásl rukou. „Michael Kesselring. Tohle je Emma.“

Paní Steinbrennerová k oběma vyslala okouzlující úsměv. Pozvala je do haly.

„Dům je v dobrém stavu.“ Ve skutečnosti tady nenáviděla každou cihlu a každé prkno. „Láme mi to srdce, že ho musím prodat, ale víte, rozvádím se s manželem.“

„Ach.“ Michael se pokusil o účastný obličej. „To je mi líto.“

„Děkuji.“ Žena mávla rukou. „Pocházíte odtud?“

164

„Ne, vlastně jsme… z údolí,“ vyhrkl v náhlém osvícení mysli.

„Strašně chceme odtamtud pryč. Je tam smog a plno lidí. Že, Emmo?“

„Ano.“ Emma se přinutila k úsměvu. „To je krásný dům.“

„Děkuji. Obytné prostory, jak uvidíte, jsou kouzelné. Jsou tady vysoké stropy, vzácné dubové hrázdění, mnoho proskleného i otevřeného prostoru. Máme tady také velký krb, samozřejmě.“

Jistě, pomyslela si Emma. Vždyť před ním sedávala. Nábytek zde byl nový, nesnesla pohled na něho. Bylo zde mnoho moderních soch a vykládaných stolků. Kam se poděly všechny veselé polštářky, proutěné košíky naplněné klubíčky vlny a stužkami, které Bev tak ráda aranžovala?

„Jídelna je tady, ale jíst se dá i na terase. Je tam velmi útulno.“

Ne, to není pravda, říkala si Emma a vzpomínala. Bev vysadila na terase svoje kytky. Byla tam celá džungle barevných kytek. Stevie s Johnnem jí jednou přinesli mladý strom. Pěkně u toho funěli. Bylo to míněno jako žert, ale Bev si strom nechala, zasadila ho do obrovského porcelánového hrnce a koupila malého sádrového drozda, kterého usadila na jednu z větví.

„Emmo?“

„Co?“ Emma sebou trhla. „Promiň.“

„Ach, to je v pořádku.“ Paní domu byla potěšena Emminou reakcí.

Vykládala si ji jinak. „Jsem ráda, že se vám tady líbí. Ptala jsem se, jestli vaříte.“

„Ne, moc často ne.“

„Kuchyň je vybavena nejmodernějším zařízením. Nechala jsem ji předělat před dvěma lety.“ Otevřela houpací dveře a ukázala rukou ke kuchyňské lince. „Všechno je zabudováno. Je tady mikrovlnná trouba, teplovzdušná trouba, elektrický sporák s keramickým povrchem, myčka. Je zde spousta místa. Tady mám prostornou spíž.“

Emma zírala na moderní sterilní kuchyň. Všechno bylo bílé a ocelově lesklé. Kam se poděly Beviny měděné kastrůlky, pověšené na háčcích nad dřezem? Nebyly tady kameninové hrníčky s bylinkami, ani dětská stolička pro Darrena, na poličce nestály skleničky s kořením. Žena byla zřejmě na svou kuchyň velmi hrdá. Emma stála uprostřed a bez hnutí hleděla před sebe. Zmáhal ji prudký žár.

Najednou se ozval telefon a žena vykročila k bílým dveřím.

„Omluvte mě na okamžik.“

165

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Michael.

„Ano.“ Chtěla být. „Ráda bych šla nahoru.“

„Poslouchej, Jacku.“ Hlas paní Steinbrennerové najednou úplně ztratil příjemný tón. „Nezajímají mě tvoje stížnosti ani výhrůžky tvého právníka, rozumíš?“

Mávla na ně a vyštěkla do telefonu: „Poslouchej, ty hajzle.“

„Zdá se, že paní je poněkud rozčilená. Asi jí to bude chvíli trvat,“

prohodil Michael. „Chceš opravdu jít nahoru?“

„Ano.“ Ačkoli její prohlášení znělo statečně, Michael ji vzal raději kolem ramen. Vyšli po schodech nahoru.

Dveře byly otevřené. Emma poznala ložnici, kde spával táta s Bev.

Vedle byl pokoj Alice, kde bylo vždy vzorně uklizeno. Ten se teď změnil v obývací pokoj s knihovnou a televizí. Následoval její pokoj.

Emma se zastavila a nahlédla dovnitř.

Panenky byly pryč. Zmizela i noční lampička s Mickey Mousem, kterou jí koupila Bev. Tady už nespí žádná malá holčička. Teď je to pokoj pro hosty. Hollywoodská postel s hedvábným květinovým přehozem oživená barevnými polštářky, na stolku hromádka časopisů.

„Tohle byl můj pokoj,“ řekla Emma dutě. „Na stěnách byly tapety s malými růžičkami a fialkami, na oknech zřasené růžové závěsy a nad postelí jsem měla vysoká bílá nebesa. Všude byly police s panenkami a hrajícími skříňkami. Myslím, že jsem měla pokojíček, po kterém touží každá malá holka. Bev tomu rozuměla. Nevím, jak jsem si mohla myslet, že to tu najdu nezměněné.“

Michael si vybavil citát, který kdysi někde četl. Všechno se mění, nic netrvá věčně. Bezmocně pokrčil rameny. „Zůstalo to uloženo ve tvém snu a na tom záleží.“

Emma neodpověděla. Otočila se a zamířila k Darrenovu pokoji.

Dveře tam byly také otevřené.

„Byla jsem v posteli,“ promluvila tiše. „V tom mě něco probudilo.

Slyšela jsem hudbu. Vlastně jsem ji neslyšela, ale cítila. Basy silně vibrovaly. Snažila jsem se uhodnout, která je to píseň, a přemýšlela jsem, co dělají všichni ti lidé dole. Nemohla jsem se dočkat, až budu dospělá a budu se taky účastnit večírků. Něco jsem slyšela. Něco,“

mumlala si pro sebe a třela si čelo. „Nevím, co to bylo. Ale… kroky,“

vzpomněla si najednou a srdce jí začalo prudce bít. „Slyšela jsem, jak někdo jde chodbou. Myslela jsem si, že je to táta nebo Bev. Chtěla

166

jsem si s nimi popovídat. Možná jsem je chtěla poprosit, aby mě vzali na chvíli dolů. Ale nebyl to ani táta, ani Bev.“

„Klid.“ Michael si všiml, že Emma se začíná potit. Vzal její ruce do svých dlaní. „Jen pomalu.“

„Darren křičel. Slyšela jsem jeho pláč. To nebyl sen. Vstala jsem.

Alice mi zakazovala brát Charlieho k Darrenovi a dávat mu ho do postýlky. Ale Darren ho měl rád a plakal. Chtěla jsem mu Charlieho donést a chvíli si s ním popovídat. Uklidnit ho. Ale na chodbě byla tma.“

Emma se rozhlédla kolem. Do pokoje vnikalo sluneční světlo.

„Byla tma, ale vlastně neměla být. Vždycky mi nechávali rozsvíceno, protože jsem se tmy bála. Zdálo se mi, že ve tmě jsou příšery.“

„Příšery?“ opakoval tázavě Michael a zvedl obočí.

„Nechtěla jsem jít na chodbu, do tmy. Ale Darren stále křičel. Už jsem slyšela hudbu, právě když jsem vešla do chodby, do tmy. Hrála hlasitě a já jsem se bála.“

Emma nervózně zamířila ke dveřím. „Slyšela jsem je, syčely ze všech koutů, škrábaly po stěnách, šustily po koberci.“

„Co jsi slyšela?“ zeptal se Michael tiše.

„Příšery.“ Otočila se a dívala se na něho. „Slyšela jsem příšery a…

dál už si nic nepamatuju. Nevím, jestli jsem vešla do dveří. Byly zavřené. Teď to vím, ale nepamatuju si, jestli jsem je otevřela.“

Emma se zastavila na prahu. Na chvíli viděla pokoj tak, jak si ho pamatovala, plný Darrenových hraček, stěny pomalované jásavými barvami, v rohu dětská postýlka, vedle houpací křeslo a pod oknem krásná lesklá nová trojkolka. Pak obrázek zmizel a Emma uviděla realitu.

Mohutný dubový stůl a kožené křeslo. Obrázky v tmavých rámech, skleněné police s množstvím malých předmětů.

Pracovna. Bratrův pokoj se změnil v pracovnu.

„Běžela jsem,“ řekla nakonec. „Nepamatuju si nic, než že jsem utíkala pryč.“

„Vypověděla jsi, že jsi otevřela dveře. Řekla jsi to mému otci, když byl za tebou v nemocnici.“

„Bylo to jako sen. A teď si nemůžu vzpomenout, jak to vlastně bylo. Všechno to vybledlo.“

„Možná je to tak dobře.“

167

„Byl krásný.“ Emmu zraňoval pohled do bratříčkova pokoje. „Byl ze všech dětí nejkrásnější. Měla jsem ho nejradši ze všech. Všichni ho měli moc rádi.“ Najednou jí z očí vyhrkly slzy. „Chci odtud pryč.“

„Pojď.“ Michael ji vedl dolů chodbou, pak po schodech, z nichž se tu noc skutálela. Vyslal krátký a omluvný pohled ke Glorii Steinbrennerové, která vyběhla z kuchyně. „Je mi líto, má paní se necítí dobře.“

„Ach.“ Na Gloriině tváři se objevilo rozrušení a rázem je vystřídalo zklamání. Pak se zatvářila nadějně. „Jen ji nechte odpočinout. Jak vidíte, ten dům je velmi vhodný i pro děti. V údolí nemůžete vychovávat děti.“

„Ne.“ Nechtěl jí nic vysvětlovat, a proto vedl Emmu rychle ke dveřím. Přes rameno zavolal: „Ještě se s vámi spojím.“ Usadil Emmu na místo vedle řidiče a sám si sedl za volant. Díky rozrušení si nevšiml tmavomodrého sedanu, parkujícího kus za nimi.

„Omlouvám se,“ zamumlala Emma, když nastartoval.

„Neblázni.“

„Ne, jsem hloupá. Nezvládla jsem to.“

„Nebylo to snadné.“ Objal ji volnou rukou kolem ramen. „Podívej, dokážu si představit, jak to bylo pro tebe těžké. Nesmíš se tím trápit, Emmo.“

„Mám to hodit za hlavu?“ Pokusila se o slabý úsměv. „Doufám, že to půjde. Myslím, že kdybych tady mohla zůstat a přemýšlet o tom, co se stalo, nakonec bych si vzpomněla.“ Pokrčila rameny a nasadila si sluneční brýle. „Jsi dobrý kámoš.“

„To jsem celý já,“ zamumlal. „Vždycky kámoš. Máš hlad?“

Zavrtěla hlavou, ale pak se zarazila. „Ano,“ uvědomila si. „Mám.“

„Mohli bychom si skočit na hamburgera,“ nabídl a zmateně uvažoval, kolik má asi v peněžence.

„Hamburgery miluju. A protože jsi kámoš, tak tě zvu.“

Michael zastavil před McDonaldem. „Mohli bychom si je vzít na pláž.“

„To bude prima.“ Emma zavřela oči a unaveně se opřela. Byla ráda, že se sem vypravila, že vystoupila po těch schodech a že viděla Darrenův pokoj. Líbilo se jí, že jí kalifornský větřík čechral vlasy a že vedle ní seděl Michael. „V New Yorku je teď plískanice.“

„V Kalifornii jsou taky vysoké školy.“

168

Emma se usmála a nastavila tvář příjemnému vánku. „Miluju New York,“ prohlásila nepřítomně. „Vždycky jsem ho měla ráda. Pronajaly jsme si s kamarádkou byt.“

„Máš spolubydlící?“

„Ano. Marianne se mnou strávila celá léta na Saint Catherine’s.“

Oči měla stále zavřené, takže si nevšimla, že Michael si ulehčeně oddychl. „Vždycky jsme si slibovaly, že jednoho dne budeme žít spolu v New Yorku. Teď se to stalo. Marianne navštěvuje taky uměleckou kolej.“

„Je taky tak dobrá?“

„Ano, je hodně dobrá. Jednoho dne se budou galerie prát o její obrazy. Už jako dítě kreslila legrační karikatury sestřiček.“ Všimla si, že se zamračil.

„Copak je?“

„Nevím, jestli je to jen profesionální deformace, ale mám pocit, že ten sedan nás sleduje.“

Emma se ohlédla přes rameno. „Ano. No a?“

„Jede za námi už od McDonalda.“ Michael přidal rychlost. Sedan také zrychlil. „Říkal jsem, že nás sleduje.“

Emma si dlouze a unaveně povzdechla. „To bude asi Sweeny.“

„Kdo?“

„Můj bodyguard. Vždycky se na mě pověsí. Někdy mám dojem, že do mě táta nainstaloval nějaké senzory.“

„Jo, asi to tak bude.“ Michael se nemínil na své první vytoužené schůzce otravovat s nějakým bodyguardem. „Utečeme mu.“

Emma si sundala brýle. V očích jí zasvítily plamínky. Zasmála se.

„Opravdu?“

„Zkusím na něho svůj nejlepší trik. Ten jeho brouček to nezvládne.“

„Tak do toho,“ vykřikla vesele.

Povzbuzený Michael šlápl na plyn, v okamžiku předjel kamion a znovu přidal rychlost. „V době svého nezralého mládí jsem to po dálnicích pěkně fofroval.“ Znovu udělal rychlou kličku a zařadil se mezi Pick up a BMV. Pak rychle otočil volantem, předjel cadillac a nechal mercedes svištět stoosmdesátkou.

„Jsi dobrý.“ Emma se smála a otáčela se na sedadle zprava doleva.

„Už ho nevidím.“

169

„Je za námi, snaží se předjet ten cadillac. Ale toho řidiče v něm jsem pěkně naštval, takže na to taky šlápl. Visí za náma.“ Najednou udělal Michael novou kličku a dostal se k okraji jízdního pruhu. Jedna ilegální zatáčka do U, a ocitli se v protisměru. Silný motor mercedesu zvládl obrat ve třech sekundách a vzápětí prudce vyrazil opačným směrem. Prosvištěli kolem sedanu a po několika minutách Michael snížil rychlost.

„Dobrá práce,“ pochválila ho Emma. „To tě učí na policejní akademii?“

„S některými schopnostmi se člověk narodí.“ Michael zastavil a láskyplně pohladil volant. „To je žihadlo.“

Emma se naklonila a políbila ho lehce na tvář. „Ještě jednou díky.“

Než se stačil vzpamatovat, popadla pytlík s hamburgery a rozběhla se po pláži.

„Tohle miluju!“ Stále se smála a běhala ve velkých kruzích dokola.

„Mám strašně ráda vodu, vůni oceánu a jeho řev. Chtěla bych ho mít na Broadwayi, to bych byla nejšťastnější.“

Michael pocítil touhu chytit ji do náruče a zatočit se s ní v měkkém písku. Jak rád by ji políbil. Emma si sedla a začala rozbalovat jídlo.

„Taky pěkně voní.“ Najednou si uvědomila, že se na ni dívá.

„Copak?“

„Nic.“ Ale v ústech mu opět vyschlo. „Jen jsem si vzpomněl, že když jsem tě poprvé uviděl, tenkrát ve studiu, vzal mě táta taky na hamburger. Ptal jsem se ho, jestli ty taky můžeš jit do McDonaldu se všemi těmi strážci.“

„Ne, vlastně ne. Ale táta nebo Johnno mě tam občas vzali. Nemusíš mě litovat, dnes už ne.“

„Dobře.“

Michael se posadil k ní a oba se zakousli do obložených housek a přikusovali k nim smažené brambůrky. Za chvíli nezbyl ani drobeček.

Svěží větřík přinášel vůni moře. Na pláži byli i jiní lidé, několik rodin, mladé dívky vystavující na odiv štíhlá těla a chlapci s neodmyslitelnými radiomagnetofony. Pro Emmu to bylo jedno z nejkrásnějších míst.

„Tohohle bych si chtěla užít co nejvíc.“ Vzdychla a opřela se o lokty. „Sedět jen tak na pláži, opalovat se a poslouchat vodu.“ Potřásla hlavou. „Chtěla bych mít víc času.“

170

„Já taky.“ Dotkl se její tváře. Otočila k němu hlavu a usmála se.

To, co uviděl v jejích očích, mu rozbušilo srdce.

Když se k ní sklonil, Emma neuhnula a jejich rty se setkaly.

Přitiskla se k němu, jako by se u něho chtěla skrýt. Jemně ho kousla do jazyka. Michael se bez váhání přitiskl k ní a prožíval ten nádherný pocit.

Nemohl uvěřit tomu, že ji líbá. Poprvé v životě prožíval něco takového. Na tohle čekal celý život?

„No, jsi opravdu taková,“ zašeptal a políbil ji znovu, něžněji.

„Jaká?“

„Taková, jak jsem si myslel. Čekal jsem na to dlouho.“

Emma polkla a odtáhla se. Vzmáhaly se v ní pocity, s nimiž si nevěděla rady. Bylo to tak náhlé a tak opojné. Zmatená vstala a rozběhla se k moři. Muž snadno zamění zmatek za ne všímavost.

Michael zůstal sedět na místě a překvapeně přemýšlel. Je to hloupé, ale asi se zamiloval. Byla tak krásná, elegantní a netušila, že se líbí mužům. Bude se líbit bohatým a důležitým mužům. On je pouze policajtský bažant, příslušník střední třídy. Dlouze si povzdychl, vstal a unaveně řekl: „Je pozdě.“

„Ano.“ Blázním? ptala se Emma sama sebe. Chtělo se jí křičet, smát se a tančit současně. Chtěla se k němu otočit, ale uvědomila si, že zítra bude tři tisíce mil odtud. Prokázal jí jen laskavost. Ona byla ubohá, malá, bohatá dívka, které pomohl. On žije úplně jiným životem.

„Měla bych se vrátit.“ Obrátila se k němu a usmála se. „Jsem opravdu ráda, že jsi mě dnes doprovázel.“

„To je maličkost“ Vzal ji za ruku, jen přátelské gesto, říkal si. Do háje s přátelstvím. „Chtěl bych tě ještě vidět, Emmo. Musím.“

„Já nevím…“

„Až se vrátíš, tak bys mi mohla zavolat.“ Díval se na ni takovým pohledem, že se jí až zatajil dech. „Zavolám. Ráda bych… Nevím, kdy se sem zase dostanu.“

„Myslel jsem, že bys mohla přijet na ten film.“

„Film?“

Mířili teď k autu. Emma se zastavila. „Ano. Začali filmovat v Londýně a pak budou pokračovat tady. Budou tady speciální zabezpečovací systémy. Film se bude jmenovat Zničená a bude to

171

podle scénáře založeném na knize tvé matky. Hlavní hvězdou bude Angie Parksová.“ Michael se jí zahleděl do obličeje a podle její bledosti poznal, že udělal hloupou chybu. „Promiň, Emmo. Myslel jsem, že to víš.“

„Ne,“ hlesla Emma. Najednou byla strašně unavená. „Vůbec jsem to netušila.“

Zvedl sluchátko při prvním pípnutí telefonu. Čekal a potil se už dlouhé hodiny. „Ano?“

„Našel jsem ji.“ Hlas, který znal velmi dobře, se chvěl.

„Setkala se s tím poldou, s Kesselringem. Byla tam asi hodinu. Pak jela do toho domu, do jejich prokletého domu, kde se to stalo. Musíme něco udělat, a to rychle. Říkal jsem ti to tehdy a říkám ti to teď.“

„Seber se.“ Jeho tón byl úsečný, ale ruce se mu třásly, když sahal po cigaretě. „Šla do toho domu. Byla uvnitř?“

„Ten pitoměj barák je na prodej. Šla dovnitř i s tím chlápkem.“

„S jakým chlápkem? S kým tam šla?“

„Se synem toho policajta, aspoň myslím.“

„Dobře.“ Poznamenal si něco do bloku vedle telefonu. „A kdy odešli? A kam zamířili potom?“

„K McDonaldovi pro hamburgery.“

Tužka se najednou zastavila. „Prosím?“

„Řekl jsem, že si koupili hamburgery a pak si vyjeli na pláž. Ztratil jsem je. Vím, kde bude dnes v noci. Můžu sehnat někoho, kdo se o to postará, tiše a rychle.“

„Neblbni, to není potřeba.“

„Řekl jsem ti, že se viděla s tím poldou a že šla do toho domu.“

„Ano, rozuměl jsem ti.“ Třes rukou se uklidnil. Nalil si skotské, ale nikoli kvůli pocuchaným nervům. Jen tak pro radost. „Proboha, mysli.

Kdyby si na něco vzpomněla, na cokoli, šla by pak klidně do McDonalda pro hamburgery?“

„To nemyslím…“

„To je tvůj problém a od začátku byl. Nevzpomněla si tehdy, nevzpomíná si ani teď. Možná ten její impulsivní výlet znamenal poslední pokus přivolat to všechno do paměti, ale taky to mohla být jen sentimentální cesta. Není třeba Emmě ubližovat, to vůbec ne.“

„A když si vzpomene?“

172

„To je nepravděpodobné. Poslouchej mě teď pozorně. Byla to nehoda, tragická a nečekaná nehoda. A je to tvoje vina.“

„Byl to tvůj nápad. Celá ta věc byl tvůj nápad.“

„Přesně tak, protože z nás dvou jsem jenom já schopen originálního myšlení. Ale byla to nehoda. Nechtěl jsem spáchat vraždu.“ Vzpomněl si na muzikanta, který objednával pizzu, ale nevybavil si jeho jméno.

„Bohužel, to bylo nevyhnutelné. Rozumíš?“

„Jsi nebezpečný bastard.“

„Ano,“ usmál se. „A radím ti, aby sis to zapamatoval.“

173

22

V Londýne sněžilo. Na zem se snášely těžké mokré vločky, které na kůži rychle tály. Emma dala přednost procházce. Tušila, že Sweeneyho moc nepotěšila, ale bylo ji to jedno. V kapse svého teplého prošívaného kabátu měla na kousku papíru adresu. Ale nepotřebovala ho, protože ji znala zpaměti.

Bylo to zvláštní, být v Chelsea v dospělém věku, být volná. Mohla jít, kam chtěla. Ulice byly plné malých krámků se starožitnostmi, obchůdků s oblečením, ve výlohách se nabízely módní pláště a kožená zimní obuv jako dokonalé dárky pod stromeček. Mladé dívky chodily kolem a toužebně si je prohlížely, zatímco chlapci se znuděně klátili mezi davy lidí středních let.

Přestože hustě sněžilo, na Sloane Square stál prodavač květin.

Dokonce i v prosinci měl rozumné ceny. Emma měla zdvižený límec, a přesto ucítila svěží vůni nabízeného zboží. Ale nezastavila se, aby koupila kytičku. Bylo by velmi podivné, kdyby ji přinesla své matce.

Matka. Nikdy nepřijala Jane Palmerovou za svoji matku. Dokonce její jméno jí znělo cize. Její obličej jí skoro vymizel z paměti. Jen velmi zřídka se jí zjevoval ve snech a byl to vlastně obličej z časopisů.

Obličej z minulosti, pomyslela si Ema. A co má minulost společného s přítomností?

Proč vlastně přijela? Ta otázka jí stále zněla v hlavě, když kráčela úzkou udržovanou ulicí. Musí vyřešit něco, co mělo být řešeno už před dávnými lety.

Emma by ráda věděla, zda Jane považovala svoje přestěhování do prosperující čtvrti, kde kdysi bydlel Oscar Wilde, Whistler a Turner, za dobrý žert. Žili zde také hudebníci, uvažovala Ema. Například Mick Jagger. Ale Emmě nezáleželo na tom, žijeli člen skupiny Stones ve své rezidenci. Zajímala ji jediná osoba.

Jane asi přitahoval ten výrazný kontrast. Čtvrť Chelsea byla upravená a domácká, byla uvolněná a frenetická. A život zde stál

174

majlant. Možná Jane přitahoval fakt, že Bev žije ve stejné čtvrti jako ona.

Stejně na tom nezáleželo. Emma se zastavila a chvíli žmoulala v ruce řemínek kabelky. Sníh se jí zatím rozpouštěl na vlasech a ramenou. Tento stylový dům byl na hony vzdálený temné vlhké špeluňce, kde kdysi žila s Jane. Stála před zdařilou kopií starého viktoriánského měšťanského domu. Někdo sem umístil podivné věžičky a vestavěl vysoká úzká okna. Dům byl svým způsobem hezký, ale okna byla zastřená závěsy a příjezdová cesta byla zavátá sněhem. Nikdo se neobtěžoval rozsvítit světla.

Najednou si vybavila dům Kesselringových. V Kalifornii nebyl sníh a vánoční atmosféra, ale dům dýchal teplem a radostí z nadcházejících svátků. Emma si musela znovu uvědomit, že nejde domů na Vánoce. Nejde vůbec domů.

Zhluboka se nadechla a otevřela branku. Přebrodila se navátým sněhem k předním dveřím domu. Chvíli se dívala na umělecky vyřezávané dřevěné klepadlo. V hlavě se jí vynořily vzpomínky na duchy z dětství.

Studenou rukou zvedla klepadlo a nechala je dopadnout na dveře.

Když nepřišla žádná odezva, zaklepala znovu. Pokud se Jane neobjeví, může si říct, že udělala všechno, aby ji konečně vymazala ze své mysli i srdce. Zoufale chtěla utéct. Od domu, který byl jen kopií, od ženy, která nikdy nepatřila do jejího života. Vtom se dveře otevřely.

Emma stála a neschopna slova zírala na ženu v červeném hedvábném županu. Jedno rameno měla odhalené. Kolem kulatého obličeje se jí kroutily světlé odbarvené vlasy. Úzké nazlobené oči, opuchlé od přílišného pití nebo užívání drog, prozrazovaly únavu.

„Prosím?“ Jane si přitáhla župan, protože dovnitř vnikl chladný vzduch. Emma si s hrůzou všimla, že v ruce drží skleničku ginu.

„Podívej, zlato, v sobotu odpoledne mám na práci lepší věci než trčet ve dveřích.“

„Sakra, kdo je to?“ odněkud z domu se ozval rozzlobený mužský hlas. Jane se znuděně ohlédla přes rameno.

„Počkej,“ vykřikla. Otočila se k Emmě. „No, tak? Vidíš, že nemám čas.“

175

Musím utéct, pomyslela si ve zmatku Emma. Prostě se otočím a uteču. „Ráda bych s tebou mluvila,“ slyšela Emma svůj vlastní hlas, který však zněl podivně cize. „Jsem Emma.“

Jane se nepohnula, ale její oči se změnily. Zúžily se ještě víc, jak se snažila zaostřit. Jane před sebou viděla mladou ženu, vysokou, štíhlou, s bledou jemnou pletí a rovnými světlými vlasy. Viděla Briana, viděla jeho dceru. Na chvíli pocítila něco jako lítost. Pak se její rty zvlnily v pokusu o úsměv.

„No, no, no. Malá Emma přišla domů k mámě. Chceš se mnou mluvit?“ Krátce se zasmála a ten vysoký tón připomněl Emmě štulce a pohlavky. Ale Jane ustoupila a otevřela dveře dokořán. „Pojď jen dál, zlato. Popovídáme si.“

Když ji vedla halou do salonu se zataženými závěsy, Jane v duchu počítala. V místnosti se vznášel Emmě známý pach alkoholu a kuřiva, které nemělo nic společného s tabákem. Zdálo se jí, jako by se znovu ocitla v jejich starém bytě.

Brian Jane stále platil každoroční sumu, ale jinak z něho nevyrazila ani penci navíc. Ale byla zde ta dívka. Její malá Emma. Žena musí myslet dopředu. Zvlášť pokud má nákladné chutě a zvyky.

„Napiješ se něčeho? Měly bychom oslavit naše setkání.“

„Ne, díky.“

Jane pokrčila rameny a nalila si. Když se otočila, hedvábný župan se trochu rozevřel a odhalil tlusté stehno. „Na rodinu?“ Zaskřehotala a zvedla skleničku. Zasmála se, protože Emma sklonila hlavu a zahleděla se na sepjaté ruce. „Netušila jsem, že se po tolika letech objevíš za mými dveřmi.“ Zhluboka se napila a pohodlně se usadila na pohovku potaženou purpurovým sametem. „Posaď se, Emmo. A pověz mi něco o sobě, drahoušku.“

„Nemám ti co vyprávět.“ Emma se stísněně usadila na kraj židle.

„Jsem v Londýně na prázdninách.“

„Na prázdninách? Ach, jsou Vánoce.“ Ušklíbla se a zaťukala dlouhým nalakovaným nehtem na skleněnou desku stolu. „Přinesla jsi mamince dárek?“

Emma zavrtěla hlavou. Zase se cítila jako dítě, vystrašené a osamělé.

176

„Po všech těch letech jsi mohla přinést své matce malý dárek.“ Jane mávla rukou a opřela se. „Ale nevadí. Nikdy jsi nebyla hodné dítě. Už jsi vyrostla, že jo?“ Zahleděla se na malé diamantové náušnice v Emminých uších. „A máš se docela dobře, že? Drahé školy, drahé oblečení.“

„Studuji teď na koleji,“ špitla bezmocně Emma. „Taky pracuji.“

„Pracuješ? Hergot, proč musíš pracovat? Vždyť tvůj fotr se topí v penězích.“

„Líbí se mi to.“ Emma se nenáviděla za to, že koktá. „Chci pracovat.“

„Nikdy jsi nebyla moc chytrá.“ Jane se zamračila a dolila si ginu.

„A nikdy jsi nebyla hodná. Když si pomyslím na všechny ty roky, kdy jsem kvůli tobě musela šetřit, oblékat tě a živit. A tys mi nikdy neprojevila žádnou vděčnost.“ Znovu se napila a sáhla po láhvi. „Jen jsi mě otravovala a křičela jsi a pak jsi odešla se svým otcem, aniž by ses se mnou rozloučila. Teď si žiješ dobře, co, holčičko? Jsi tatínkova malá princezna. Na mě sis za ty roky ani nevzpomněla.“

„Myslela jsem na tebe,“ hlesla Emma.

Jane zaťukala znovu nehty na sklo. Potřebovala si dát svoji dávku, ale bála se, že Emma by utekla a její šance by byla ztracená. „On tě proti mně štval.“ Z očí jí vytryskly slzy sebelítosti. „Chtěl tě jen pro sebe a přitom já jsem tě vypiplala sama až do tří let. A jak mi tehdy bylo mizerně. Mohla jsem se tě vzdát, je ti to jasné? Bylo by to jednoduché.“

Emma zvedla oči. Upřela na matku pátravý pohled. „Proč jsi to neudělala?“

Jane sevřela ruce v pěsti. Začínaly se jí chvět. Už několik hodin neměla drogu a gin byl nedokonalá náhražka. Ale byla slabá na to, aby připustila, že potratu se bála víc než porodu.

„Milovala jsem ho.“ A protože tomu věřila, znělo to pravdivě.

„Vždycky jsem ho milovala. Jak víš, vyrůstali jsme spolu a on mě taky miloval, byl mi úplně oddaný. Kdyby nebylo té jeho zpropadené hudby, jeho hnusné kariéry, zůstali bychom spolu. Ale on mě odhodil jako nepotřebnou věc. Nikdy se nestaral o nic jiného než o muziku.

Myslíš, že mu na tobě záleželo?“ Jane vstala a zuřivě popadla sklenici s ginem. „Nikdy! Zajímala ho jenom jeho image. Nemohl připustit,

177

aby se zatracená veřejnost dozvěděla, že Brian McAvoy opustil svoje nemanželské dítě.“

Staré pochybnosti a strach se k Emmě vrátily tak rychle, že se musela vší silou ovládat. „Má mě rád. Tolik pro mě udělal!“

„Má rád jen sebe.“ Jane sevřela oběma rukama opěradlo Emminy židle, naklonila se k ní a zadívala se jí do očí. V pohledu měla zvrácenou radost. Briana už teď nemohla zranit, bůh ví, že udělala všechno, co mohla, aby mu ublížila. Ale mohla zranit Emmu. A to bylo skoro stejně příjemné.

„Vykašlal by se na nás obě, kdyby mu nehrozil skandál. Vzal si tě jen proto, že jsem mu řekla, že dám náš případ do novin.“

Nezmínila se o tom, že Brianovi vyhrožovala, že zabije sebe i Emmu. Vlastně to pro ni nebylo důležité. Zapomněla na to.

„Věděl a ten jeho pitomý manažer taky, co by se spustilo, kdyby tisk vytáhl na světlo, že největší rocková hvězda nechává hnít svoje nelegitimní dítě v chudinské čtvrti. Věděl to, a proto si tě vzal a zaplatil mi pohádkovou sumu za to, že zmizím z tvého života.“

Emmě bylo z jejích slov, z pachu alkoholu a drog špatně. „Zaplatil ti?“

„Zasloužila jsem si to.“ Jane uchopila Emmu za bradu a stiskla.

„Zasloužila jsem si každou libru a ještě víc. Koupil si tě, vlastně si koupil čisté svědomí. Pro něho to byl výhodný obchod. Nikdy ti o tom neřekl, že?“

„Jdi ode mě pryč.“ Emma chňapla Jane za zápěstí a odstrčila její ruku. „Už se mě nedotýkej.“

„Jsi moje stejně jako jeho.“

„Ne.“ Vyskočila ze židle a modlila se, ať jí neklesnou kolena. „Ne, prodala jsi mě, a tím jsi prodala všechny mateřské nároky. Možná že si mě koupil, Jane, ale nevlastní mě.“ Emma bojovala se slzami.

Nechtěla se rozplakat tady, před tou ženou. „Přišla jsem dnes za tebou, abych tě o něco požádala. Chtěla jsem, abys zastavila natáčení toho filmu! Doufala jsem, že ke mně chováš aspoň nějaké city, že ti bude záležet na mém přání. Ale vidím, že jsem jen ztrácela čas.“

Z prvního patra se začaly ozývat nadávky Janeina milence.

„Jsem stále tvoje matka!“ rozkřičela se Jane. „To nemůžeš změnit.“

„Ne, nemůžu. Musím se s tím naučit žít.“ Emma se otočila a rychle zamířila ke dveřím.

178

„Chceš, abych zastavila ten film?“ Jane chňapla Emmu za paži.

„Jak moc si to přeješ?“

Ledově klidná Emma se otočila. Věnovala matce poslední dlouhý pohled. „Myslíš, že ti zaplatím? Tentokrát ses přepočítala, Jane.

Nevyrazíš ze mě ani penny.“

„Děvko.“ Janeina ruka přistála s plesknutím na Emmině tváři.

Emma se nenamáhala jí políček vrátit. Rychle otevřela dveře a vyběhla do ulice.

Dlouho chodila ulicemi. Míjela lidi s nákupy, muže věnčící psy, skotačící děti, ale nikoho z nich nevnímala. Už neplakala. Překvapilo ji, že se tak rychle vzpamatovala. Možná jí pomohl chlad, možná zvuky ulice. Teď bylo snadné na nic nemyslet. Když se zastavila přede dveřmi Bevina domu, bylo jí jasné, proč je tady.

Rychle zaklepala. Neměla čas přemýšlet. Neměla čas cítit. Říkala si, že nastal čas svázat volné konce a žít dál. Dveře se otevřely, zevnitř zavanul teplý vzduch prosycený vánočními koledami a vůní vánočního stromku. Emma zírala do tváře Alice. Bylo zvláštní dívat se do obličeje bývalé chůvy. Čas způsobil, že Emma byla dnes vyšší a Alice starší. V Aliciných očích zablesklo poznání a její rty se rozšířily v úsměvu.

„Dobrý den, Alice.“ Emma se s námahou usmála. „Jsem ráda, že tě zase vidím.“

Alice stála na zápraží a po tvářích jí stékaly slzy.

„Alice, nezapomeň dát Terrymu ten balíček, jestli je to on.“ V hale se objevila Bev s norkovým kožichem přehozeným přes ruku. „Vrátím se do…“ Bev se najednou zastavila a malá černá kabelka jí vyklouzla z ruky. „Emmo,“ zašeptala.

Stály kousek od sebe a mezi nimi byla Alice. Bev nejprve pocítila radost a touhu přitisknout Emmu k sobě. Pak zvítězil ostych.

„Měla jsem zavolat,“ začala se omlouvat Emma. „Byla jsem ve městě, tak jsem si řekla, že…“

„Jsem ráda, že jsi přišla.“ Bev už se vzpamatovala, usmála se a přistoupila k Alici. „Alice,“ oslovila chůvu něžným hlasem a položila jí ruku na rameno, „dáme si čaj.“

„Vždyť jsi chtěla jít ven,“ namítla rychle Emma. „Nechci křížit tvoje plány.“

179

„To nevadí. Alice,“ zopakovala. Chůva přikývla a odběhla do kuchyně. „Ty jsi vyrostla,“ podotkla Bev. Stiskla Emmě obě ruce.

„Nemůžu tomu uvěřit… ty jsi ale zmrzlá.“ Stále držela Emminy ruce ve svých. „Pojď dál, prosím.“

„Ale měla jsi někam jít.“

„Večírek s klienty. Není důležitý. Budu ráda, když zůstaneš.“

Stiskla Emminy prsty a prosebně se na Emmu zadívala. „Prosím.“

„Zůstanu. Na chvíli.“

„Dej sem kabát.“

Posadily se v Bevině prostorném salonu jako dva zdvořilí cizinci.

„Máš to tady krásné.“ Emma se usmála. „Slyšela jsem, že jsi úspěšná návrhářka interiérů. Už vím proč.“

„Děkuji.“ Ach, bože, co má říkat? A co ne?

„Pronajala jsem si byt v New Yorku. Bydlím tam s kamarádkou.

Ještě ho opravujeme.“ Emma si odkašlala a zahleděla se na kamenný krb. „Netušila jsem, že je to tak komplikované. Tobě to jde tak lehce.“

„New York,“ řekla Bev a přeložila si nohu přes nohu. „Takže teď žiješ v New Yorku.“

„Ano, studuju na newyorské koleji fotografii.“

„Ach, líbí se ti to?“

„Velice.“

„Jak dlouho se zdržíš v Londýně?“

„Až do prvního.“

Následující pauza byla dlouhá a trapná. Obě ženy si oddechly, když se objevila Alice s podnosem. „Děkuji, Alice. Naliju čaj.“ Bev krátce stiskla Alicinu ruku.

„Zůstala s tebou,“ podotkla Emma, když osaměly. „Ano, spíš by se dalo říct, že jsme zůstaly spolu.“ Emma byla ráda, že může míchat a popíjet čaj a pojídat malé zákusky podávané na podnosu ze servisu značky Sévres. Neměla na ně chuť, ale mechanický, mnohokrát opakovaný obřad podávání čaje ji uklidnil. „Ještě si dáváš do čaje tolik smetany a cukru?“

„Ne, už jsem se amerikanizovala.“ Ve váze byly čerstvé květiny.

Tulipány. Emma by ráda věděla, jestli je Bev koupila v květinářství na náměstí, nebo zda je vypěstovala sama. „Teď si dávám jenom cukr.“

„Vždycky jsme se s Brianem báli, že budeš tlustá a bezzubá, pokud budeš takhle sladit,“ usmála se Bev, ale pak se zarazila a horečně

180

hledala nezávazné téma. „No, řekni mi něco o tvém fotografování. Co fotíš nejraději?“

„Nejraději mám portréty. Myslím, že charakterový portrét je živější a důležitější než nějaké abstrakce. Doufám, že na něm založím svoji kariéru.“

„To je nádhera. Ráda bych viděla něco z tvých prací.“ Znovu se zarazila. „Možná, až se objevím v New Yorku.“

Emma si prohlížela vánoční stromeček, stojící u okna. Byl ověšen stovkami drobných ručně malovaných ozdůbek a malými motýlky z bílé krajky. Nekoupila Bev žádný dárek. Nemůže jí dát pěkně zabalenou krabičku, aby si ji položila pod stromeček. Ale něco jí dát může.

„Bev, proč se nezeptáš, jak se má?“ otázala se Emma jemně. „Bude to lehčí pro nás obě.“ Beviny oči se setkaly s Emminýma. Tak krásně tmavomodré oči, stejné, jaké má její otec. „Jak se má?“

„To bych ráda věděla. Skládá teď lepší hudbu než kdykoli předtím.

Poslední turné… no, asi o něm víš úplně všechno.“

„Ano.“

„Chystá se natočit film a mluví se o výběrovém albu. Pak jsou tady videoklipy. Člověk by málem věřil, že je má v hlavě u každé písničky.

Všechno mu jde samo.“ Emma se odmlčela a zamračila se. „Moc pije.“

„O tom jsem taky slyšela,“ potvrdila Bev tiše. „P. M. si o něho dělá starosti. Ale v posledních letech mezi nimi vládne napětí.“

„Snažila jsem se ho přemluvit, aby šel na léčení.“ Emma bezradně pokrčila rameny. „Nechtěl o tom ani slyšet. Je těžké se s ním hádat, protože pití neovlivňuje jeho práci, jeho kreativitu, ani jeho zdraví.

Zatím. Ale…“

„Máš starosti.“

„Ano. To mám.“

Bev se jemně usmála. Byl to ten úsměv, který si Emma dobře pamatovala. „Proto jsi přišla?“

„Částečně i proto. Mám víc důvodů.“

„Emmo, přísahám, kdybych si myslela, že mu můžu pomoct, že můžu udělat cokoli, udělala bych to.“

„Proč?“

181

Bev zvedla šálek, aby získala chvilku času, než odpoví. „Brian a já jsme spolu žili. Nezáleží na tom, jak je to dávno, nebo jak to bolí, na to se prostě nedá zapomenout.“

„Nenávidíš ho?“

„To ne. Jistěže ne.“

„A mě?“

„Ach, Emmo.“

Emma zavrtěla hlavou a vstala. „Nechtěla jsem se tě na to ptát.

Nechtěla jsem to všechno znovu přivolávat. Jen jsem se na chvíli cítila… nějak osamělá. Nevím, co to dnes dělám.“ Zadívala se do tiše praskajícího ohně v krbu. „Byla jsem u Jane.“

Bev sebou trhla. „Ach.“

Emma se usmála a uhladila si vlasy. „Ano. Správnější řekla ach.

Cítila jsem, že tam jít musím, že až ji uvidím, uspořádám si svoje pocity. Já blázen jsem si myslela, že bych ji mohla odradit od natáčení toho filmu podle její hrozné knihy.“ Odvrátila se. „Ani nevíš, jaké to pro mě je, dívat se na ni a vědět, že je mojí matkou.“

„Nevím, co ti mám říct, Emmo.“ Chvíli se na Emmu dívala. Možná že ještě může něco udělat, něco, co by zmenšilo její vinu za to, co provedla před lety. Bev položila šálek a založila si ruce. Když promluvila, zněl její hlas klidně a vyrovnaně.

„Nejsi jako ona. Ani v nejmenším. Nepodobala ses jí ani tehdy, když jsi přišla k nám, a nejsi jako ona ani dnes.“

„Prodala mě tátovi.“

„Ach, bože.“ Bev si přitiskla obě ruce na obličej, ale za chvíli vzhlédla. „Takhle to nebylo, Emmo.“

„Dal jí peníze a ona si je vzala. Proběhl mezi nimi jakýsi obchod a tebe postavili před hotovou věc.“

„Ne!“ Bev vyskočila a v rozrušení převrátila hrníček z čínského porcelánu. „Je kruté říkat ti něco takového a je to hloupé. Ano, zaplatil jí. Musel jí zaplatit, aby zajistil tvoji bezpečnost.“

„Řekla mi, že to udělal, aby si zachoval image.“

„Je to lhářka.“ Bev přistoupila k Emmě a vzala ji za ruce.

„Poslouchej, pamatuju si na ten den, kdy tě k nám přivedl. Vím, jak jsi vypadala ty a jak vypadal on. Byl nervózní, zřejmě vystrašený, ale rozhodnutý udělat to, co považoval za správné. Nebyla v tom zatracená image, ale to vědomí, že jsi jeho.“

182

„Ale pokaždé, když se na mě podíval, musel vidět ji.“

„Ne Brian. On ne.“ Bev si vzdychla a objala Emmu kolem ramen.

„To spíš já. Zpočátku. Byla jsem mladá. Bože, bylo mi tolik, jako je teď tobě. Byli jsme do sebe šíleně zamilovaní, plánovali jsme svatbu.

Čekala jsem Darrena. A najednou ses objevila ty, část Briana, s níž jsem neměla nic společného. Vyděsilo mě to. Možná jsem k tobě cítila i určitý odpor. Pravdou je, že jsem k tobě nechtěla cítit nic. Snad jen trochu lítosti.“ Emma se pokusila odtáhnout, ale Bev ji pevně přitiskla. „Nechtěla jsem tě milovat, Emmo. Ale pak se to najednou stalo a já tě měla ráda. Neplánovala jsem to. Prostě jsem si tě zamilovala.“

Emma položila hlavu na Bevino rameno a rozplakala se. Plakala tiše a bezmocně a Bev ji hladila po vlasech.

„Je mi to líto, zlato. Je mi líto, že jsem tady nebyla pro tebe. Teď jsi vyrostla a já jsem propásla šanci.“

„Myslela jsem, že mě nenávidíš, kvůli Darrenovi.“

„Ne, ach ne.“

„Vinila jsi mě…“

„Ne.“ Bev ucukla překvapením. „Dobrý bože, Emmo. Vždyť jsi byla dítě. Já jsem vinila Briana, ale byla to chyba. Vinila jsem sebe a modlila se, abych se mýlila. Ale ať to bylo, jak chtělo, tebe jsem neobviňovala.“

„Slyšela jsem ho plakat…“

„Ššš.“ Bev sevřela Emminy ruce a přiložila si je k tvářím. Nikdy netušila, že Emma takto trpí. Jestli ano… Bev na chvíli zavřela oči.

Jestli ano, doufala, že teď bude mít dost síly, aby sňala tu velkou bolest z jejích beder. „Poslouchej mě. Darrenova smrt byla ta nejhorší věc, která mě v životě potkala, nejbolestnější a nejničivější. Odehnala jsem od sebe lidi, které jsem měla nejraději. Těch pár let po Darrenově smrti jsem skoro nevěděla, kdo jsem a kde jsem. Potácela jsem se od jednoho psychiatra k druhému, chtěla jsem spáchat sebevraždu, přála jsem si najít k ní odvahu. Emmo, on byl něco zvláštního, byl tak kouzelný. Někdy jsem ani nevěřila, že pochází ze mě. A když odešel, tak rychle, tak krutě a neodvolatelně, bylo mi, jako by mi vyrvali srdce. Nedokázala jsem nic dělat. Ztratila jsem dítě. A pak, zavalena žalem, jsem se odvrátila i od svého druhého dítěte a ztratila jsem i tebe.“

183

„Taky jsem ho milovala. Strašně moc.“

„Já vím.“ Bev se něžně usmála. „Ach, já vím.“

„Chyběla jsi mi.“

„Nikdy jsem si nemyslela, že tě ještě uvidím. Nebo že mi budeš schopna odpustit.“

To ji překvapilo. „Odpuštění?“ Emma si roky myslela, že jí nebude odpuštěno. Teď těmi několika slovy z ní Bev sňala obrovskou tíhu.

Emma se usmála.

„Když jsem byla malá, vždycky jsem si říkala, že jsi nejkrásnější žena na světě.“ Naklonila se a přitiskla tvář k Bevině. „Stále si to myslím. Nebude ti vadit, když ti budu říkat zase mami?“

Emma ucítila, jak si Bev vzdychla a pevně ji stiskla. „Počkej chvilinku. Něco pro tebe mám.“

Emma osaměla a sáhla do kabelky pro kapesník. Opřela se do polštářů a osušila si oči. Její matkou vždycky byla a vždycky bude Bev.

„Schovávala jsem ho pro tebe,“ řekla Bev, když se znovu objevila v pokoji. „Možná taky pro sebe. Pomáhal mi, když jsem se cítila sama.“

Emma vyskočila s radostným výkřikem. „Charlie!“

184

23

V nahrávacím studiu se tísnilo dvaadvacet členů orchestru, včetně houslistů, cellistů, flétnistů a harfenistek. Studio bylo vánočně vyzdobené. Ze stropu visely lesklé girlandy umně tvarovaných řetězů, lesklé barevné baňky a v rohu místnosti se tyčil umělý stromek.

Johnno mixoval nějaký ďábelský vánoční punč, a protože po požití dvou pohárků přežil, zkoušeli ho i ostatní. Nikdo nebyl opilý, ale všude vládlo rozjařené veselí.

Pracovali na nové písničce a už byli ve studiu čtyři hodiny. Brian stále nebyl spokojen a se sluchátky na uších poslouchal poslední část.

Jedním okem pozoroval Petea neklidně stepujícího v kabině zvukaře. Petea vždycky rozčiloval Brianův perfekcionismus.

Johnno zatím hrál poker s jedním flétnistou a štíhlorukou harfenistkou. Užíval si hru, jak nejlépe uměl, a divoce sázel.

P. M. si četl nějakou paperbackovou detektivku. Raději vzal zavděk společností drsných vrahů.

Stevie se opět motal v koupelně. Přesně před týdnem se vrátil ze své poslední léčby.

Všichni jsou spokojeni, pomyslel si Brian. Poslouchal poslední noty. „Chtěl bych ještě sjet ty vokály.“

Johnno se smíchem vsadil další pětilibrovou bankovku.

„Jak jsi věděl, že budu ještě brát?“ zeptal se jeho spoluhráč.

„Vím všechno, chlapče,“ odpověděl vesele Johnno. Vstal a zvedl pěst směrem ke kabině zvukaře. Pete s Brianem ho ignorovali. „Kruci, copak nevíte, jaký je dnes den? Je pitomý Štědrý den,“ zahulákal Johnno.

„Ještě máme k dobru pár hodin,“ zařval na něho Brian.

Z koupelny se vynořil Stevie a plavným krokem se prošel studiem.

Byl zase v rauši, protože do sebe napumpoval spoustu nejčistšího kokainu, který posílil špetkou heroinu. Brian se na něho díval s obavami. Za dvacet minut se složí. Stevie vesele zvolal: „Jde se domů,

185

musíme zavěsit punčochy.“ Vtom uviděl Emmu a radostně se zašklebil. „Podívejme se, kdo přišel. Naše malá holčička.“ Objal ji kolem ramen. „Tak, Emmo, kdo z nás je nejlepší?“

Emmě se podařilo usmát. Políbila ho na kostnatou tvář. „Táta.“

„Za trest nenajdeš nic v punčoše, zlato.“

„Myslela jsem si, že vás tady ještě zastihnu.“ Stevie ji stále držel kolem ramen, takže se vydala k mikrofonu i s ním. Cítila, jak celé jeho tělo vibruje jako napjatá struna. „Můžu chvíli poslouchat?“

„Lístek stojí pět pencí dvacet šilinků.“ Johnno jemně sňal Stevieho paži z Emminých ramenou. „Ale protože jsou Vánoce, odpustíme ti drobné.“

„Už budeme končit,“ prohlásil Brian.

„Stejnou větu řekl už před dvěma hodinami,“ poznamenal Johnno a laškovně ji štípl. „Ten chlap je maniak.“

Brian típl cigaretu, odkašlal si a napil se vody. „Spravíme jen ty vokály.“

„Po dvacáté děláš vokály,“ vmísil se P. M. a radostně opětoval Emmin polibek.

„Promiň, že tě ruším při četbě tvé literatury,“ vyštěkl Brian.

Emma se automaticky postavila mezi ně a sundala si kabát. „Děláte Lost the sun?“ zeptala se. „To jsem ráda. Je to moje oblíbená.“

„Prima, můžeš zpívat taky.“ Emma se usmála na Johnna a chtěla si sednout.

„Ne, počkej,“ Brian se záhadně zašklebil a chytil ji za paži. „To je ono. To potřebujeme.“ Dal pokyn, aby jim přinesli další sluchátka.

„Přidáš se u druhého verše.“

„Tati, to nemůžu.“

„Ale jistě, že můžeš. Znáš slova i melodii.“

„Ano, ale…“

„To je perfektní. Nevím, proč jsem na to ještě nepřišel. Tahle píseň potřebuje ženský hlas. Zkus to jemně a trochu smutně.“

„Nesnaž se s ním hádat,“ poradil jí Johnno a nasadil jí sluchátka.

„Je v ráži.“

Emma si vzdychla. Co nadělá. „Ráda bych věděla, kolik procent dostanu? A jestli se o mně zmíníte v tiráži?“

Brian jí zakroutil nosem.

186

To Emmě stačilo. Viděla, že je šťastný. Byla ráda, že otec má radost z práce. Vydával instrukce, sledoval hudbu a text a přitom nespouštěl oči ze Stevieho. Žertoval s Johnnem, jen od P M. si držel rezervovaný odstup.

Emma uslyšela hudbu. Vynikaly zejména smutné tóny flétny a smyčců. Celek zněl skoro klasicky. V Emmě vyvolávaly tóny představu drobného deště.

Najednou se k nim přidal tátův hlas, jasný a nějak sladce posmutnělý.

„Hledal jsem tvoji tvář/ volal jsem tvé jméno/ byla jsi světlem/ale zakryl tě stín/ ztratil jsem slunce.“

Emma poslouchala melancholickou harmonii, k níž se připojil i Johnno. Tátův hlas se houpal na notách, přímo se s nimi mazlil.

Smutná beznadějná nálada stoupala z jeho přednesu přímo k srdci.

To je o Bev, uvědomila si najednou. On zpívá o Bev. Oslovuje ji.

Emma se rozšířenýma očima zadívala na Briana. Jak to, že na to nepřišla dřív? Jak to, že tomu nerozuměla?

Miloval ji. Necítil odpor ani zlost, ale nešťastnou lásku.

Nepřemýšlela nad tím, řídila se jen citem a připojila svůj hlas k jeho.

Ani si neuvědomila, že Johnnův hlas se ztratil. Emma najednou pocítila touhu vzít otce za ruku. Nebyla si vědoma slz, které jí stékaly po tvářích. Hlasy otce a dcery se v té chvíli spojily stejně jako jejich srdce.

„Můj život bez tebe je pouhý stín/ bez tebe/ sním o světle a probouzím se do tmy/ztratil jsem slunce.“

Když hudba umlkla a jejich hlasy dozněly, Emma zvedla tátovu ruku ke své tváři. „Mám tě ráda, tati.“

Jemně ji políbil na tvář a musel bojovat s vlastním dojetím.

„Poslechneme si playback,“ řekl tiše.

Zkouška trvala ještě další hodinu. Konečně byl Brian spokojený.

Emma ostražitě sledovala, jak si nalil plnou sklenici Chivas Regal a vypil ji, jako by to byla voda. Teď se tím nechtěla zabývat, protože začala chápat jeho bolest. Ale v budoucnu se nebude moci klidně dívat na to, jak dusí svoji bolest whisky.

Emma se zvedla ze židle a zamířila na toaletu, kde se chtěla upravit. Když otevřela dveře, zůstala stát zcela šokována. Zářivě bílé

187

kachlíky byly postříkány krví. Její sladký a kovový pach se mísil s kyselým zápachem zvratků. Emmě se stáhlo hrdlo. Na místě se otočila a přibouchla dveře. Bezhlavě se rozběhla zpět do studia.

„Tati!“

Táta právě dopíjel další sklenku a v jedné ruce držel kabát. Uviděl vyděšenou Emmu.

„Co se děje?“

„Tam v koupelně, rychle.“ Emma ho popadla za ruku a táhla ho za sebou. „Je to všude po stěnách. Já ne… nemůžu dovnitř.“

Zůstala stát přede dveřmi a pověsila se Johnnovi na paži. Brian vstoupil dovnitř.

„Panebože,“ zaúpěl a rychle zavřel dveře. „Zavolejte někoho, ať to umyje.“ Vzal Emmu za ruku a vlekl ji zpět do studia.

„Umyje?“ Emma se mu vytrhla. „Tati, prokristapána, na stěnách je krev. Někdo je zraněný. Musíme…“

„Obleč se. Jdeme.“

„Jdeme? Musíme přece zavolat policii a doktora.“

„Uklidni se, Emmo,“ chlácholil ji Pete. „Není třeba volat policii.“

„Jak to?“ zahleděla se na něho, pak na svého otce. „Musíme je zavolat.“

„Nebudeme nikoho volat a ty na to zapomeň.“

„Ale…“

„To Stevie.“ Rozzuřený Brian chytil Emmu za ramena a otočil ji tak, aby viděla Stevieho dřepícího v koutě. „Zase v tom jede.

Nemůžeš si napíchnout žílu, aniž by ti vytryskla krev.“

„Můj bože.“ Emma si znovu představila hrůzný obraz, který viděla před chvílí. „On si to píchá sám? Vždyť se zabíjí.“

„Máš pravdu.“

„Proč s ním něco neuděláte?“

„A co s tím, sakra, máme asi dělat?“ Brian na ni hodil kabát a popadl ji pod paží. „Je to jeho život.“

„To se snadno řekne,“ zašeptala. Pete, který chtěl všechno urovnat, se dotkl jejího ramene. „Emmo, nemůžeš obviňovat Briana. Zkoušel to. Všichni jsme to zkoušeli. Až dokončíme album, odpakujeme ho zase do léčebny.“

„Až dokončíte album,“ opakovala. „To zatracené album.“ Pak se prudce obrátila k otci. „Je to tvůj přítel.“

188

„Ano, je to můj přítel.“ Nesnažil se jí vyprávět o dobách, kdy Stevieho prosil, aby s tím přestal, kdy zastíral jeho problémy, schovával jehly a uklízel po něm. „Tomu nerozumíš, Emmo.“

„Ne, tomu nerozumím.“ Vrhla na něho smutný pohled a otočila se.

„Jdu domů.“

„Emmo…“ Brian se zničeně otočil a chvíli bezmocně zíral na Stevieho.

„Jdi za ní,“ řekl P. M. a začal Stevieho zvedat na nohy. „Hodím ho do postele.“

„Dobře.“ Brian se rozběhl za Emmou. Venku už nesněžilo, vyšel měsíc a ozařoval svým bledým světlem ulice. Brian si přitáhl plášť, protože se do něho opřel studený vítr. „Emmo.“ Položil jí ruku na rameno. Zastavila se, ale neotočila se k němu. „Nedivím se, že jsi rozrušená. Vím, že je to šok, vidět něco takového a vědět, že někdo, koho máš ráda, je v takovém srabu.“

„Ano.“ Emma se zhluboka nadechla a pak k němu obrátila bledou tvář. Oči měla velmi jasné. „Je to tak.“

„Já si drogy nepíchám, Emmo. Nikdy jsem to nedělal.“

Viděl, že si oddechla. „A všechno ostatní je taky v pořádku?“

Brian si nervózně projel rukou vlasy.

„Neříkám, že všechno je v pořádku nebo v nepořádku. Žijeme v realitě.“

„Takovou realitu nechci znát.“

„Já vím. A jsem tomu rád.“ Vzal její obličej do dlaní. „Emmo, kdybych mohl, ochránil bych tě před vším, co tě zraňuje nebo rozrušuje.“

„Nechci, abys mě ochraňoval. Nepotřebuji to.“ Oba se otočili, protože P. M. a Johnno vyvlekli Stevieho ze studia a táhli ho k autu.

„Tohle je život, jaký chceš? Proto pracuješ, o tomhle jsi snil?“

Najednou se styděl. Pocítil zlost, protože neznal odpověď. „Emmo, neumím to vysvětlit. Ale vím, že člověk nedostane všechno, po čem touží.“

Emma se znovu otočila, ale neodcházela. Brian ji něžně políbil do vlasu. Pak beze slova zamířili k autu. Jako stín se za nimi vlekl Sweeney.

189

To, že celý život žil poblíž Hollywoodu, nepřipravilo Michaela o fantazii a sny. Rád sledoval život hvězd a filmovou produkci stejně jako každý jiný mladík. Nevadilo mu, že měl strávit pár dní jako člen bezpečnostní služby při natáčení filmu Zničená. Zklamalo ho, že Angie Parksová se natáčení zatím nezúčastnila. Ale líbilo se mu pozorovat dvojčata, která hrála malou Emmu.

Šéf castingu odvedl vynikající práci a našel dvě dívenky, které ji silně připomínaly. Jistěže Emma byla hezčí, říkal si Michael. Měla větší a modřejší oči. A její ústa… Nemohl na ně pomyslet bez rozechvění.

Bylo lepší, když se snažil soustředit na svoji práci. Fanouškové přicházeli den co den ve velkém počtu. Staří a zarytí obdivovatelé Brianovy skupiny nebyli nadšeni knihou Jane Palmerové ani faktem, že podle ní bude natočen film. Někteří proto vystupovali útočně a našlo se i pár takových, kteří sáhli přímo k jednoduchým zbraním.

Bylo vidět, že by je rádi použili na hlavy policistů.

Michael musel ochraňovat mladého herce, který představoval Briana McAvoye, a protože tento mladík byl předmětem obdivu spousty mladých dívek, utržil od nich Michael několik ran a kopanců.

To je sláva, pomyslel si, když se ošetřoval v kabině filmových ateliérů. Slunce stálo vysoko a pálilo. Vzduch byl rozehřátý na neuvěřitelnou teplotu. To je příliš i na L.A., pomyslel si Michael.

Producenti filmu pojali šílenou myšlenku pozvat fanoušky na několik dnů natáčení a využít je k vytvoření davu. Bezpečnostní služba měla už tak dost práce a teď se jí sem nahrnuly stovky nadšenců.

A najednou byla tady. Angie Parksová. Nádherná královna filmu s bujným poprsím, zosobnění žhavého sexu. Tisk už před časem ohlásil, že krásná exmanželka P. M. Fergusona představuje ve filmu Brianovu milenku.

Když kráčela v upnuté a kratičké sukni a tenoučké blůze v těsné blízkosti davů, Všichni muži se začali potit. Vlasy měla rozčesány uprostřed na pěšinku, takže tvořily krásný a bohatý rám pro její hezkou tvář. Byla oblečena podle módy šedesátých let. Usmála se na své fanoušky, což bylo sice přátelské gesto, ale zároveň z něho čišela rezervovanost. Po krátké domluvě s režisérem a představitelem Briana začali natáčet první scénu.

190

Byla jednoduchá. Jane a Brian kráčejí dolů ulicí a drží se vzájemně kolem pasu. Mají vytvářet dojem romantického okouzlení. Museli chůzi zopakovat několikrát, aby je mohli zabrat kamery z různých úhlů.

Před obědem si Michael všiml, že Angie se na něho dívá. Najednou ho začal škrtit límeček a na čele mu vyrazil pot.

Všiml si, že krátce promluvila s jedním z asistentů a pak přistoupila k režisérovi.

Po obědě začali natáčet dialog. Bylo to něco o nehynoucí lásce, samé sliby a plány do budoucna. Michael pouze vnímal, že mezi jednotlivými šoty k němu Angie vysílá dlouhé pohledy. Při každém z nich se mu sevřely vnitřnosti.

Asi po mně jede, pomyslel si Michael a pocítil nepřekonatelné nadšení. Zachytil také závistivé pohledy svých kolegů.

Přesto byl šokován, když na konci natáčecí scény na něho zakývala prstem. „Můj přívěs je támhle.“

„Prosím?“

„Přívěs.“

Angie se zasmála líným svůdným smíchem, který Michael tak často slýchal v kině. Ústa měla namalovaná jasně růžovou rtěnkou.

Prohlížela si ho, pak se olízla a řekla: „Musím se převléct a smýt si ten hrozný makeup. Můžete počkat venku.“

„Ale…“

„Vezmete mě domů,“ poručila a otočila se k odchodu.

„Slečno Parksová, já jsem, ehm, ve službě.“

„Ano. Právě jste mi byl přidělen.“ Znovu se zasmála. „Dostala jsem pár výhrůžných dopisů kvůli té roli. Budu se cítit bezpečněji, když budu mít na blízku silného muže.“ Odmlčela se a nasadila oslnivý úsměv, protože ji někdo požádal o autogram. „Produkční to zařídí s vaším nadřízeným.“ Obdařila ho svůdným pohledem zpod dlouhých řas a pak se houpavou chůzí vydala směrem k přívěsu.

Michael zůstal stát jako přimražený.

„Kesselringu.“

Michael vzhlédl a uviděl před sebou kulatý červený obličej seržanta Cohena. „Seržante?“

„Jste přidělen slečně Parksové jako eskorta. Dokud se rozkaz nezmění, bude vaší povinností doprovázet ji každé ráno do studia a

191

pak zpět do místa jejího bydliště.“ Cohenovi se rozkaz nelíbil. Bylo to zřejmé ze způsobu, jakým ukrajoval slova.

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že se budete chovat v souladu se služebním řádem.“

„Ano, pane.“ Michael si dával pozor, aby se mu nehnul ve tváři ani sval, dokud se Cohen neotočí.

O třicet minut později vyšla Angie z přívěsu. Na sobě měla padnoucí červené šaty v pase stažené širokým koženým páskem.

Voněla nádherným a svůdným parfémem, který musel ochromit každého muže. Vlasy si upravila do atraktivního rozčepýřeného drdůlku a oči skryla za velké tmavé sluneční brýle. Když došla k Michaelovi, sundala si je. Zadívala se mu do očí a nechala si otevřít dveře od auta.

Když se usadila, sdělila mu adresu a pak se opřela a zavřela oči.

Celou cestu mlčela. Když dojížděli k jejímu domu, pomyslel si Michael, že její záměry odhadl špatně. Pocítil uvolnění. Copak nevěděl, že Angie teď prožívá žhavý románek s představitelem hlavní role? Samozřejmě. Většina podobných řeči se šířila jako výsledek spekulaci a publicity, ale všechny tyhle klepy dávaly smysl. Matt Holden byl hezký a přitažlivý, určitě svým vzhledem převyšoval uniformovaného policajta.

Angie dala znamení vrátnému, aby otevřel bránu. Michael si vzpomněl na chvíli, kdy sem přijel poprvé. Tenkrát vezl Emmu z pláže v tátově starém autě. Při té vzpomínce se musel usmát. A taky zalitoval. Emma není součástí jeho života, pouze v jeho vlastní fantazii.

Vědom si své povinnosti, vystoupil z auta, obešel je a otevřel Angie dveře.

„Pojďte dál, důstojníku.“

„Madam, já…“

„Pojďte dál,“ opakovala a stoupala po schodech vedoucích k hlavním dveřím.

Otevřela doširoka dveře a vstoupila do haly, aniž by se na něho ohlédla. Nepochybovala, že ji následuje. Muži ji vždycky následovali.

Cestou si sundala brýle, odhodila je na poličku a vešla do místnosti,

192

kterou nazývala obývacím pokojem. Otevřela prosklenou skříňku v ludvíkovském stylu a vytáhla z ní dvě skleničky.

„Skotskou, nebo bourbon?“ viděla, že Michael stojí váhavě na prahu.

„Jsem ve službě,“ zamumlal. Očima hltal její portrét v životní velikosti, který visel nad krbem. Už ho kdysi viděl, tehdy stál na stejném místě a vedle sebe měl Emmu.

„Jistě. Jsem ráda, že berete své povinnosti tak vážně.“ Otočila se k baru, vybrala jednu láhev a nalila mu. „A vy je berete vážně, že?“

„Ano.“

Angie s úsměvem zvedla skleničku. „Colu si můžete dát, ne? Ráda bych si s vámi promluvila. Chci vás poznat.“ Upila ze své skleničky a zadívala se na něho přes její okraj. „Pokud jste ochoten se o mě chvíli starat, pojďte dál.“ Zase si olízla horní ret. Pečlivě vážila každé slovo a každý pohyb a s uspokojením splétala síť, do níž ho chtěla lapit.

Neexistovalo pro ni nic zábavnějšího než lapat muže do měkkých sítí sexu. „Já nekoušu.“

Počkala, dokud se nenapil, a pak se rozložila na pohovku. Nedalo se říct, že si sedla. Napůl ležela na barevných polštářích a jednu ruku si líně založila pod hlavu. Zkřížila nohy, čímž o notný kus nadzvedla okraj sukně.

„Posaďte se.“ Znovu se napila. Pod zkušeným svůdným úsměvem bylo znát očekávání. Byl tak mladý, tak hezký. Svaly měl vypracované a tvrdé jako skála. Bude vášnivý. Nejdřív ho musí zbavit počáteční plachosti, která je pro ni tak přitažlivá, a pak bude úžasný. Odhadovala, že mu může být něco přes dvacet a že bude mít výdrž. Angie zabořila prsty do polštářku vedle sebe. „Pojď mi o sobě vyprávět.“

Michael se posadil vedle ní, protože mu připadalo hloupé stát uprostřed pokoje s colou v ruce, a on hloupý nebyl. Jeho prvotní tušení ohledně Angiiných úmyslů bylo, jak se teď ukázalo, správné.

Problém byl v tom, že Michael si nebyl jist, jak se má zachovat.

„Druhá policajtská generace,“ začal. „Narodil jsem se v Kalifornii.“ Napil se a říkal si, že by se měl uvolnit. Bože, vždyť je mu čtyřiadvacet. Jestli tahle úžasná Angie Parksová chce flirtovat, musí jí vyhovět „A jsem váš fanoušek.“ Usmál se. Angie zvedla obočí.

193

„Opravdu?“

„Viděl jsem všechny vaše filmy.“ Michael se znovu zadíval na portrét.

„Líbí se vám?“

„Jo. Je nádherný.“ Angie se pomalým plynulým pohybem natáhla pro cigaretu. Chvíli ji držela v prstech a pozorovala ho, dokud si neuvědomil, že ji má zapálit. „Vezmi si,“ nabídla mu.

Michael si už v duchu plánoval, co bude vyprávět kolegům v šatně.

Budou bledí závistí při pomyšlení, že seděl na pohovce vedle Angie Parksové. „Už jsem ho jednou viděl.“

„A co?“

„Ten portrét.“ Potáhl si z cigarety a uvolnil se. „Je to zvláštní, když si na to vzpomenu. Byl jsem tady před sedmi nebo osmi lety. S

Emmou.“

Angie zpozorněla. „S Emmou McAvoyovou?“

„Jo. Setkal jsem se s ní jednou v létě na pláži. A poprvé jsem ji viděl, když jí bylo šest. Tenkrát v létě jsem ji přivezl do tohoto domu.

Myslím, že tehdy jste zrovna filmovala v Evropě.“

„Hmmm.“ Angie chvíli přemýšlela a pak se usmála. Teď to bylo ještě zajímavější. Seděla tady s přítelem Emmy McAvoyové a sváděla ho. Navíc hraje Emminu matku v největším trháku roku. „Svět je malý.“ Odložila skleničku, naklonila se k němu a začala si hrát s knoflíčky jeho košile. „Vídáš se s Emmou často?“

„Ne. Vlastně jsem ji viděl minulý měsíc, když tady byla na návštěvě.“

„To je krásné.“ Rozepla mu první knoflíček. „Chodíte spolu?“

„Ne. Je to… Ne, slečno Parksová.“

„Angie.“ Vyfoukla mu kouř do obličeje a pak cigaretu odložila. „A jak se jmenuješ, miláčku?“

„Michael. Michael Kesselring. Já ne…“

Strnula. „Kesselring? Máš něco společného s důstojníkem, který vyšetřoval vraždu Darrena McAvoye?“

„To je můj otec. Slečno…“

Angie se rozesmála hlasitým a potěšeným smíchem. „Čím dál líp.

Říkejme tomu osud, Michaeli.“ Položila mu ruku na stehno. „Uvolni se.“

194

Nebyl hloupý. A nebyl mrtvý. Když ho objala, začala v něm stoupat žádost. A taky pocit viny. To je absurdní, říkal si. Je tak krásná a nebezpečná, chtěl by ji každý muž. Michael už měl zkušenosti se ženami, začal v den svých sedmnáctých narozenin s Caroline Fitzgeraldovou. Ztratili poctivost spolu a bylo to zmatené a divné. Postupně se však se zlatou Caroline naučil mnohému.

Angie mu vzala cigaretu a položila ji do popelníku. Bude to s ním úžasné. A ta ironie osudu, ta je nádherná.

„Ještě nikdy jsem neměla policajta,“ zamumlala a kousla ho do rtu.

„Ty budeš první.“

Michael cítil svůj horký dech. Zvrátil hlavu dozadu a na okamžik si představil, jak seděl s Emmou na zimní pláži.

Pak se Angie postavila a jediným pohybem si odepjala pás.

Trhnutím ramen uvolnila šaty, které jí v jediném okamžiku sklouzly k nohám. Stála před ním nahá a její dokonalé bílé tělo svítilo, jako by bylo z alabastru. Angie pomalu přejela rukama svoje křivky. Než se Michael vzpamatoval, lehla si na něho a přitiskla si jeho ústa na svůj prs.

„Dělej si se mnou, co chceš,“ zavrněla.

195

24

Palcové titulky bulvárních plátků v supermarketech hlásaly: ANGIE PARKSOVÁ MILUJE MLADÉHO POLICAJTA Uvnitř listu!

HOLLYWOODSKÝ TROJÚHELNÍK VÁŠNĚ A SMRTI

V článku se uvádělo spojení rodiny McAvoyových s Angie a se synem Lou Kesselringa. Emma byla v New Yorku, ale doslechla se o všem už dřív. Snažila se klepy ignorovat a v duchu se modlila, aby nebyly pravdivé.

Nebyla to její věc, ujišťovala se během dlouhých hodin, které trávila v temné komoře. Michael byl jen její přítel, nic víc. Vlastně nebyli ani opravdoví přátelé. Dali si pouze jeden polibek.

Zbytečně si všechno zromantizovala. Jeden polibek nic neznamenal. Neměla ho dovolit. Něco k Michaelovi cítila, ale nebyla si jistá, co. Vlastně na tom nezáleželo. Pokud se Michael nechal vlákat do Angiiných sítí, mohla ho pouze litovat. Neměla právo cítit se zrazená.

Žili každý svůj život. On na jednom pobřeží, ona na druhém. A ona konečně udělala to, co sama chtěla.

Pracovala pro Runyuna. Byla jeho asistentkou. Během posledních deseti týdnů se od něho naučila víc než během let ve škole. Pečlivě pracovala v záři červeného světla, jemně vytahovala mokré fotografie z vývojky. Dařilo se jí dobře a snažila se, aby se jí vedlo ještě lépe.

Jednoho dne, pomyslela si, Runyunovi poděkuje.

Po profesionální stránce dělala přesně to, co dělat chtěla. Ale její osobní život tonul ve zmatcích.

Její matka. Jak měla přijmout fakt, že žena, která ji vychovávala v laciném londýnském bytě do tří let, jí dala život? Bude někdy schopna porozumět svým pocitům a svému strachu? Přestože ji Bev uklidnila a sňala z ní břemeno viny, Emma se nezbavila strachu. Nebude jednou

196

jako Jane? Kdesi hluboko v sobě může mít sémě zla, které jednoho dne vyjde na světlo a změní ji.

Pití. Levný hořký alkohol.

Jak může uniknout osudu, jehož klepeta ji ohrožují z obou stran?

Matka, otec. Její otec. Nezáleží na tom, budeli vůči němu slepá, musí přijmout fakt, že muž, kterého miluje nejvíc na světě, je zotročen stejným zlem jako její matka.

Děsilo ji to.

Nechtěla tomu věřit. Bála se, aby nebyla jako oni.

Není to dobré. Není dobré nechat se stáhnout do hlubin, nechat se pohltit alkoholem, říkala si Emma. Zavěsila obrázek, aby se vysušil.

Kriticky se na něho zahleděla.

Přestože měla svých starostí nad hlavu, bála se ještě o Marianne.

Věděla, že kamarádka se schází s Robertem Blackpoolem. Chodili spolu na obědy nebo na kávu každou volnou chvíli. Večer navštěvovali kluby, v nichž Blackpool vystupoval.

Bývaly noci, kdy Marianne přicházela domů za úsvitu. Měla kruhy pod očima a byla rozverná. Ještě horší byly noci, kdy Blackpool zůstával v jejich bytě, v Mariannině ložnici.

Emma přála Marianne štěstí z celého srdce a Marianne byla šťastná. Byla poprvé v životě zamilovaná do muže, který ji doslova zbožňoval. Žila vzrušujícím a dekadentním způsobem života, který si obě slibovaly, když ještě trpěly za kamennými zdmi klášterní školy.

Emmu zlobilo, že je tak žárlivá a kritická. Teď nenáviděla fakt, že nemá Marianne pro sebe. Hněvalo ji, když viděla na Mariannině tváři nadšení ze zamilovanosti. Litovala se.

Ale i když si odmyslela tohle, nemohla být s Marianninou romancí spokojená. Blackpool byl hezký, vzrušující a nadaný. To se nedalo popřít, zvlášť když teď sledovala jeho schnoucí portréty. Na Marianninu žádost Blackpoola vyfotografovala. Uvědomovala si, že je dokonalý gentleman. V určitém směru představoval dokonalého milence.

Milenec. Emma si vzdychla a zamračeně se zadívala na fotografii.

Možná že tady je kámen úrazu. Vždycky sdílela s Marianne všechny tajnosti, tužby a sny. Trvalo to deset let. Tohle bylo něco, o co se s ní Marianne nepodělila. To bublající štěstí, to byla překážka –

197

představovalo neustálou připomínku toho, že Emma je ještě nezkušená.

To bylo něco, za co se styděla. Každý den hodnotila svoje pocity.

Blackpool byl tak hezký a tak zkušený. Chodil po klubech, měl mnoho žen. Jeho oči byly tak temné, když spočinuly na její tváři. A tak vášnivé, když se díval na Marianne. Pravda byla taková, že Emma Marianne zoufale záviděla.

Nezáleželo na tom, že ho neměla ráda. Nezáleželo ani na tom, že ho neměl rád Johnno, který neustále komentoval Blackpoolovu posedlost koženým oblečením a stříbrnými řetězy. Záleželo na tom, že Marianne byla zamilovaná.

Emma rozsvítila a prohnula se. Bolela ji záda a dostala hlad.

Vydala se do kuchyně a otevřela lednici. Hledala něco zajímavějšího než boloňskou pizzu, když tu se otevřely dveře výtahu.

„Doufám, že jsi něco koupila,“ zvolala Emma.

„Promiň.“

Emma se prudce otočila. Hlas patřil Blackpoolovi. „Myslela jsem, že jde Marianne.“

„Ne. Dala mi klíč.“ Pobaveně se usmál a zastrčil si klíč do kapsy džínsů. „Kdybych tušil, že máš hlad, zastavil bych se v lahůdkářství.“

„Marianne je ve škole.“ Emma se podívala na hodinky. „Ale bude tady každou chvíli.“

„Mám dost času.“ Blackpool vešel do kuchyně a postavil se za Emmu. Ta se automaticky otočila. „Smutný pohled,“ vytáhla z lednice plechovku piva a zavřela ji. Blackpool si od ní vzal plechovku a otevřel ji. „Díky.“

Napil se a zadíval se na ni. Emma si přihladila vlasy. Pod jeho pohledem jí připadalo, že její džíny jsou příliš těsné a nátělník příliš volný. Navíc jí jedno ramínko sklouzlo na paži.

„Mrzí mě, že ti nemůžu nabídnout nic lepšího.“

Blackpool se pousmál a znovu se napil. „Nedělej si starosti. Ber mě prostě jako člena rodiny.“

Emma se najednou necítila volně v malé kuchyni s tak hezkým mužem. Zamířila ke dveřím, ale musela se kolem něho protáhnout.

Jejich těla se o sebe otřela. Připadalo jí to najednou šokující, protože dosud byl jen zdvořilým přítelem. Ucukla a Blackpool se zasmál.

„Jsi ze mě nervózní, Emmo?“

198

„Ne.“ Byla to lež, a dost průhledná. Snažila se nemyslet na něho jako na muže, ne tak, jak ženy na muže myslí. Ale byl tak urostlý a svalnatý. „Půjdete s Marianne ven?“

„Máme to v plánu.“ Měl ve zvyku přejíždět si jazykem horní zuby, jako by ochutnával něco dobrého. „Půjdeš s námi?“

„Myslím, že ne.“ Jednou ji Marianne přemluvila, aby si s nimi vyrazila. Jezdili z jednoho klubu do druhého a za nimi se táhly hloučky paparazziů.

„Nechodíš moc ven, zlato.“

Emma vzdorně trhla hlavou, až se jí rozevlály vlasy. „Mám dost práce.“

„Když mluvíme o tvé práci, máš už hotové moje fotky?“

„Ano, právě je suším.“

„Nebude ti vadit, když se na ně podívám?“

Emma neklidně trhla rameny a zamířila do temné komory. Přece se ho nebudu bát, říkala si.

„Myslím, že budeš spokojený,“ zamumlala.

„Ach, ale já mám vysoké nároky, Emmo.“

Emma se celá napjala, ale pokračovala dál. „Snažila jsem se, abych vystihla tvoji náladu a aroganci.“ Jeho tvář byla blízko u její. „Jsem na nich sexy?“

Zachvěla se, protože začala ztrácet kontrolu. „Některé ženy považují aroganci za přitažlivou.“

„A ty?“

„Ne.“ Ukázala směrem k schnoucím fotografiím. „Jestli se ti některá z nich líbí, vysuším ji.“

Blackpoolovi se zamlouvala představa, že s ní flirtuje. Měl rád mladé ženy, rád si s nimi povídal a sváděl je, zvlášť po bouřlivém rozpadu svého manželství. Jeho bývalá žena byla třicátnice, ostrá jako skalpel.

Blackpoolovi se tudíž líbilo Mariannino neutuchající nadšení a romantismus. Ale Emma, mladá a tichá Emma, to bylo něco jiného.

Rád by věděl, zda by dokázal rozohnit její chladnou rezervovanost.

Jistěže by to dokázal. Ale její otec by zešílel. To byl jediný důvod, který ho brzdil. Měl podezření, že Emma je panna, stejně jako byla Marianne.

199

Na chvíli opustil hříšné myšlenky a prohlížel si černobílé fotografie.

„Marian ne mi říkala, že jsi dobrá, ale myslel jsem si, že to tvrdí jen z přátelství.“

„Ne.“ Dokonce i v malé místnosti se Emmě podařilo udržet se od něho na délku paže. „Já jsem dobrá.“

Zasmál se řezavým smíchem, který jí způsobil husí kůži. Ucítila, jak se jí napínají svaly, a odvrátila se. Sakra, je tak přitažlivý. Ale pod tímto primitivním pocitem vnímala něco, co ji varovalo.

„To jsi, miláčku.“ Když se otočil, zachytila vůni jeho kožené vesty, potu a slabý zápach piva.

„Umím svoji práci.“

„Je to víc než jen práce.“ Blackpool se opřel jednou rukou o stěnu, a chytil ji tak do pasti. Najednou pocítila hrozbu nebezpečí, kterému nemohla čelit. „Fotografování je umění, ne? Umělec se rodí s talentem, který jiným lidem schází.“ Jemně jí sáhl do vlasů a vytáhl odtud ozdobnou sponu. Emma stála tiše, překvapená a zaskočená, a připadala si jako králík chycený do pasti. „Já vím, umělci se navzájem přitahují.“ Blackpool pomalu odstranil z jejích vlasů druhou sponu.

„Přitahuji tě, Emmo?“

Nemohla promluvit ani slovo. Na okamžik dokonce přestala myslet. Začala uhýbat hlavou, ale on jí zabořil ruce do vlasů a přitiskl svoje nedočkavá ústa na její.

Zpočátku se nebránila a chvíli se za to nenáviděla. Prožívala okamžik úžasné radosti. Blackpool poznal její dokonalou nevinnost.

Jeho polibek se stával vášnivějším, a když zavrněla na protest, sjely jeho ruce na její ramena a pak na prsa.

„Ne. To ne.“

Hlasitě se zasmál. Přitiskl se k ní s ještě větší silou a Emma pocítila opravdový strach.

„Jdi ode mě.“

Teď s ním začala bojovat, její nehty škrábaly jeho koženou vestu, jeho ruce. Přitiskl ji ke zdi takovou silou, že z poliček spadly sklenice s ustalovačem. Emma pocítila šílenou hrůzu. Probudil se v ní divoký živočich, který bojoval jako o život. Zatím nenašla odvahu křičet.

Jeho ruka se dostala k zipu džín. Věděl, že pláče, ale vzrušovalo ho to.

200

Na chvíli uvolnil sevření, aby si mohl rozepnout kalhoty. Emma využila momentu uvolnění a divoce se mu vytrhla. Šílená strachem popadla nůžky ležící na stole a sevřela je oběma rukama.

„Jdi ode mě pryč.“ Hlas měla drsný a ochraptělý. Třásl se jí stejně jako ruce s nůžkami.

„Copak je to?“ Blackpool byl dost chytrý, aby z jejích divokých očí vyčetl, že je schopná všeho. Je opravdu panna, pomyslel si a nadechl se. „Ohrožuji tvoji čest? Ještě před minutou jsi byla ochotná se jí vzdát.“

Emma jen zavrtěla hlavou a stále držela nůžky namířené proti jeho hrudi. Ustoupil o krok dozadu. „Vypadni, chci, abys okamžitě vypadl.

Už se nikdy nepřibližuj ani ke mně, ani k Marianne. Až jí to řeknu…“

„Nic jí neřekneš.“ Usmál se, přestože měl vztek. „Pokud to uděláš, jen ztratíš přítelkyni. Miluje mě a bude věřit tomu, co jí řeknu já.

Představ si, že bych jí napovídal, že jsi začala ty.“

„Jsi odporný bastard a lhář.“

„To máš pravdu, zlato. A ty jsi frigidní.“ Poněkud se uklidnil a znovu se napil piva. „Chtěl jsem ti prokázat laskavost. Máš problémy, lásko, a ty se dají léčit jediné pořádným sexem.“ Stále se usmíval.

„Věř mi, jsem v tom velmi dobrý. Jen se zeptej svojí přítelkyně.“

„Vypadni!“

„Ale ty jsi to nevěděla, že? Svatá katolická dívenko, o čem jsi přemýšlela, když jsi nás slyšela tam nahoře vyvádět? O hříchu?

Takové jako ty si říkají o znásilnění, aby mohly předstírat, že jsou nevinné. Ale pak žadoní o opakování.“

Emma zaťala zuby a nechtíc se podívala na místo mezi jeho nohama, kde se výsměšně chytil. „Jestli použiju tohle,“ řekla výhrůžné, „přijdeš o ty svoje koule.“

S uspokojením pozorovala, jak zbledl, ať už ze vzteku, nebo ze strachu. Ustoupil a zasyčel: „Děvko.“

Najednou oba uslyšeli zvuk výtahu.

„Emmo!“ Bytem se rozezněl Mariannin veselý hlas. „Jsi doma?“

Blackpool vyslal k Emmě rychlý výsměšný pohled. „Jsme tady, miláčku. Emma mi ukazuje fotky.“

„Právě jsme skončili.“

Blackpool se otočil a vyšel z temné komory. „Čekám tady na tebe,“

slyšela Emma jeho podlézavý hlas.

201

„Nevěděla jsem, že přijdeš.“ Emma z Mariannina přerývaného hlasu poznala, že ji Blackpool políbil. Položila si ruku na ústa.

„Pojďme se na ty fotky podívat.“

„Proč prohlížet fotky, když před tebou stojí originál?“

„Roberte…“ Marianne se snažila protestovat, ale byla umlčena dalším polibkem. „Ale Emma je…“

„O ni se nestarej, má práci. Celý den jsem se na tebe těšil.“

Emma stála uprostřed temné komory s nůžkami v ruce. Slyšela tichý šepot, pak kroky po schodech a nakonec bouchnutí dveří.

Nechtěla si představovat, co se bude dít v Mariannině ložnici. Otřásla se odporem.

Dotkl se jí, pomyslela si znechuceně. Líbilo se jí to natolik, že mu málem podlehla. Nenáviděla ho za to. A nenáviděla i sebe.

Vtom zazněl telefon. „Ano.“

„Emmo, jsi to ty?“

„Ano.“

Ve spojení něco zapraskalo a po chvíli váhání se hlas ozval znovu.

„Tady je Michael.“

„Ano, Michaeli.“

„Já… Jsi v pořádku? Nestalo se ti nic?“

Emma zjistila, že nemá daleko k hysterickému smíchu. „Ne, proč myslíš?“

„Zdá se mi, že nějak divně mluvíš. Asi se ti už dostaly do ruky dnešní noviny…“

„Ano. Viděla jsem je.“

Michael si dlouze vzdychl. Najednou zapomněl na projev, který si tak pečlivě připravil. „Chtěl bych ti jen vysvětlit…“

„Proč? Nezáleží mi na tom, co děláš a s kým spíš.“ Emma nedokázala potlačit podrážděný tón. „Neznám jediný důvod, proč bych se měla starat o to, s kým se válíš, jasné?“

„Ano. Ne, ksakru. Emmo, nechci, aby sis to vykládala špatně.“

Emma se teď celá třásla. Povolily jí nervy. „Chceš mi říct, že jsi s ní nic neměl?“

„Ne, to ti říct nemůžu.“

„Pak se nemáme o čem bavit.“

202

„Emmo. Kruci, vůbec nevím, jak se to mohlo stát. Potřebuji si o tom s tebou promluvit, ale ne v telefonu. Až budu mít po službě, mohl bych na pár dní přijet.“

„Nechci tě vidět.“

„Prokrista, Emmo.“

„Nechci. Nemám důvod, Michaeli. Jak jsem řekla, jsi svobodný a můžeš si dělat, co chceš. Dávám ti svoje požehnání. Ta část života je prostě za mnou, i s Kesselringovými. Takže tvoje návštěva se mi nehodí. Rozuměl jsi?“

„Ano.“ Nastala dlouhá pauza. „Ano, chápu. Hodně štěstí, Emmo.“

„Díky, Michaeli. Měj se.“

Emma položila sluchátko a po tvářích se jí koulely velké slzy.

Logická reakce, říkala si. Reakce na pitomého Blackpoola.

Michaelovi přála z celého srdce to nejlepší. Opravdu. Do háje s mužskými.

Zamkla dveře, pustila si nahlas rádio a rozplakala se.

203

25

New York, 1986

Byt vypadal jako po náporu hurikánu. Ale Marianne vlastně byla něco jako silný vítr, říkala si Emma. Na zemi se válely papíry, časopisy, prázdné tašky a spousta rozházených svršků.

Emma se musela usmát, když si vzpomněla, jak Marianne předešlého večera překotně balila.

Dostala vynikající příležitost, rok studia na pařížské Ecole des Beaux Arts. Emma se radovala s ní, ale zároveň jí bylo těžko, když si představila, že zůstane sama.

Nebude to na dlouho, chlácholila se. Seděla na zemi mezi rozházenými blůzkami a botami. Brzy se bude sama balit. Za dva dny ji čekají v Londýně. Pojede na turné s tátovou skupinou jako oficiální fotograf. Tenhle titul si zasloužím, pomyslela si Emma při vzpomínce na práci, kterou odvedla při přípravě nového alba. Na obal desky byl použit její černobílý portrét skupiny a získal takové uznání, že dokonce ani Pete nic nenamítal. Navíc ji požádal o přípravu obalu nového alba.

Emma si spokojeně uvědomila, že Pete ji jako manažer skupiny pozval na turné oficiálně. Samozřejmě jí nabídl plat. Runyun sice brblal, ale jen chvíli. Pak ji uvolnil.

Londýn, Dublin, Paříž, krátká návštěva Marianne, a potom Řím.

Barcelona, Berlín. A to si ani nepamatuje menší města. Turné po Evropě bude trvat deset týdnů. Až se vrátí, udělá Emma něco, po čem touží už roky. Otevře si svoje vlastní studio.

Protože nemohla najít svůj černý kašmírový kostým, vydala se po schodech nahoru do Marianniny ložnice. Zde vládla neopakovatelná směs vůní, z níž vynikal terpentýn a parfém Opium. Marianne nechala svůj pokoj ve stejném chaosu jako obývák. Kam se člověk podíval,

204

viděl zapadané palety, tenké ostré nožíky, kousky uhlů v kelímcích od majonézy a rozházené šminky.

Emma zavrtěla hlavou a vstoupila do šatny. Tam objevila tři kousky svého oblečení, na něž už dávno zapomněla. Černý kašmírový kostým visel mezi červenou koženou sukní a tričkem s nápisem I Love New York, které mělo na rukávu díru.

Emma sebrala své věci a posadila se na Marianninu neustlanou postel. Neuklízela ji z principu od té doby, co obě s radostí opustily Saint Catherine’s.

Dobrý bože, bude mi chybět. Dělily se o všechno a sdílely spolu veškeré radosti, starosti, hádky i slzy. Neměly mezi sebou tajemství.

Vyjma jednoho, vzpomněla si Emma a otřásla se.

Nikdy neřekla Marianne o Blackpoolovi. Neřekla to nikomu. Ale jednou k tomu málem došlo, právě tu noc, kdy Marianne přišla domů s myšlenkou, že Blackpool ji určitě požádá o ruku.

„Podívej se, co mi dal.“ A ukázala Emmě malé diamantové srdíčko zavěšené na zlatém řetízku, který měla kolem krku. „Řekl, abych na něho nezapomněla, zatímco bude v Los Angeles pracovat na novém albu.“

„To je pěkné,“ přinutila se říct Emma. „Kdy odjíždí?“

„Dnes večer. Teď jsem ho odvezla na letiště.“

Emma pocítila ulehčení.

„Seděla jsem na parkovišti v autě a brečela půl hodiny jako dítě.

Hloupé. Vždyť se přece vrátí.“ Marianne se otočila a zavěsila se.

Emmě kolem krku. „Emmo, určitě mě požádá o ruku, vím to.“

„Požádá tě o ruku?“ Emmino ulehčení se změnilo v paniku.

Vzpomněla si na nepříjemné extempore v temné komoře a vydechla: „Ale Marianne, on je… jak bych…“

„Byl to jeho způsob rozloučení, kdybys viděla, jak se na mě díval, když mi dal ten řetízek. Kristepane, Emmo, málem jsem ho začala prosit, aby mě vzal s sebou. Ale chci, aby pro mě poslal. Vím, že to udělá.“

Samozřejmě to neudělal.

Marianne seděla každý večer u telefonu, každé odpoledne přibíhala bez dechu ze školy a ptala se, zda se neozval.

205

O tři týdny později se k ní dostala nová zpráva z rádia. Blackpool měl novou milenku, zpěvačku z Hollywoodu. Pak se objevily klipy v televizi a později vyplnily podobné drby stránky bulvárních novin.

Mariannina první reakce byla neuvěřitelná. Jen se tomu smála. Pak se snažila Blackpoolovi telefonovat, ale nikdy ho nezastihla. O něco později se dozvěděla, že je na dovolené na Krétě i se svou malou brunetkou.

Emma vstala a přistoupila k oknu. Nikdy předtím neviděla Marianne tak zničenou. Když se konečně vyhrabala z plačtivé deprese, Emma si oddychla. Proklínala Blackpool ze všech sil. Stejně jako Marianne, která v záchvatu vzteku vyhodila diamantové srdíčko i s řetízkem z okna. Emma jen doufala, že je najde nějaká všímavá žena.

Překonala to, uvažovala Emma. Vrhla se vší silou do práce a bylo vidět, že jí krize s Blackpoolem prospěla. Každý umělec tvoří lépe, vycházíli ze svého vlastního rozbouřeného nitra.

Emma si jen přála, aby i ona mohla tak rychle zapomenout. Měla nevýhodu, že si vždycky pamatovala všechno velmi přesně a velmi dlouho. Jen jedinou věc si nepamatovala, tu, která se stala v nejhorší noci jejího života.

S šaty přehozenými přes ruku se rozběhla dolů po schodech. Vtom uslyšela zvonek. Zamračila se. Vždyť každý ví, že Marianne odjela.

Ve sluchátku domácího telefonu to zachrastělo. „Ano?“

„Emmo? Tady je Luke.“

„Luke?“ potěšená Emma stiskla tlačítko. „Pojď nahoru.“

Rychle běžela do své ložnice, schovala oblečení do skříně a běžela přivítat hosta k výtahovým dveřím.

„Ahoj.“ Když Luke vystoupil z výtahu, objala ho, pevně a přátelsky. Poněkud ji překvapilo, že zaváhal, než jí objetí opětoval.

„Netušila jsem, že jsi ve městě.“

Ustoupila o krok, aby si ho prohlédla, a musela se přinutit k úsměvu. Luke vypadal bídně, byl bledý, pod očima měl kruhy a byl příliš hubený. Naposledy ho viděla, než odjel na Miami. Za novou prací a za novým životem.

„Přijel jsem přede dvěma dny.“ Jeho rty se usmívaly, ale oči zůstávaly smutné. „Jsi hezčí než dřív, Emmo.“

„Díky.“ Jeho ruka se jí zdála příliš studená. Pustila ji a šla před ním do obývacího pokoje. „Pojď dál, posaď se. Co si dáš k pití?“

206

„Máš bourbon?“

Emma překvapeně zvedla obočí. Po všechny roky, co ho znala, nepil nic silnějšího než Chardonnay. „Já nevím. Podívám se.“

Počkala, až se usadil do pohodlného ušáku, a pak odešla do kuchyně. Na Miami mu to asi nesedí, pomyslela si a otevřela skříňku.

Možná ho ještě trápí rozchod s Johnnem. Vypadá tak přepadle. Jako by přežil nějakou katastrofu. Kdepak je ten Luke, s nímž se rozloučila před osmnácti měsíci? Ten krásný, svalnatý a veselý mladý muž?

„Je tady koňak,“ zavolala. Naštěstí našla láhev Courvoisier, kterou jim někdo podaroval k Vánocům.

„Fajn. Díky.“

Bohužel neměly ve svém bytečku skleničky na brandy, takže musela použít vínové. Sama si nalila Perrier.

Když si sedla na pohovku proti Lukeovi, zdálo se jí, že jeho úsměv je uvolněnější. „Vždycky se mi tady líbilo.“ Kývl hlavou k portrétům na stěně mezi okny. „Kde je?“

„V Paříži.“ Emma mrkla na hodinky. „Skoro. Bude tam rok studovat.“

Luke obrátil pohled k fotografiím pověšeným na stěnách. „Viděl jsem tvoji fotostudii Baryšnikova.“

„Zatím je to moje největší dílo. Moc mě potěšilo, že mi to Runyun svěřil.“

„A ten obal alba.“ Napil se a užíval si tepla, které se mu rozlévalo hrdlem do žaludku.

„Počkej, až uvidíš obal toho nového.“ Emma se snažila mluvit klidně, lehce, ale očima pátravě sledovala Lukeovu tvář. „Objeví se ke konci týdne. Mimochodem, ta hudba je taky skvělá.“

Emma si všimla, jak mu zbělely prsty, když sevřel sklenici. „Jak se má Johnno?“

„Dobře. Určitě se ti ozve, až se dozví, že jsi přijel.“

„Jo.“ Luke se znovu napil. „Takže není ve městě.“

„Ne. Je v Londýně.“ Johnno měl teď známost s nějakým operním zpěvákem. „Kluci připravují turné. Pojedu s nimi. Vlastně, odlétám už pozítří.“

„Uvidíš se s ním?“

„Ano, za pár dní. Je s tím spousta práce. Luke, co je s tebou?“

207

Luke potřásl hlavou. Opatrně odsunul skleničku s koňakem a sáhl do vnitřní kapsy bundy. Vytáhl bílou obálku a podal ji Emmě. „Můžeš mu to dát?“

„Jistě.“

„Předám mu to hned, jak ho uvidím.“

„Ano, buď tak hodná.“ Emma položila obálku na stůl, ale zachytila jeho pohled. „Raději si ji dám do kufříku.“ Nechala ho sedět a dívat se z okna. Když se vrátila, všimla si, že stojí a v obou rukou drží prázdnou skleničku. Chtěla něco říct, ale v tom se Luke zakymácel.

Sklenička mu vypadla a Luke se sesul na podlahu.

„Posaď se, pojď sem a posaď se. Jsi nemocný.“ Poklekla na polštář vedle něho a hladila ho po vlasech. Luke unaveně zavřel oči. „Zdá se mi, že máš horečku. Zavolám doktora.“

„Ne.“ Luke nechal hlavu klesnou dozadu. V očích se mu objevil vztek. „Už jsem byl u doktora. Byl jsem u mnoha doktorů.“

„Musíš něco sníst,“ řekla pevně. „Vypadáš, jako bys týden nejedl.

Počkej, udělám…“

„Emmo.“ Chytil ji za ruku a ona najednou věděla. Bylo mu to vidět na obličeji, ale odmítala tomu uvěřit. „Umírám.“ Znělo to samozřejmě, smířeně. „Je to AIDS.“

„Ne.“ Její prsty se mu zaryly do ruky. „Ach, bože, ne.“

„Jsem nemocný už několik týdnů, spíš měsíců,“ přiznal se s povzdechem. „Nejdřív jsem myslel, že je to nachlazení, chřipka, nedostatek vitaminů. Stále jsem odkládal návštěvu lékaře. Pak jsem tam nakonec šel. První diagnóze jsem nevěřil, ani druhé, až třetí.“

Zasmál se a znovu zavřel oči. „Jsou některé věci, před kterými člověk raději utíká.“

„Ale to se dá léčit.“ Polekaná Emma si přitiskla jeho ruce k tvářím.

„Četla jsem o tom, existují už nějaké léky.“

„Teď právě jsem napumpovaný všemožnými léky. Někdy se cítím docela fajn.“

„Jsou přece vyhlášené kliniky.“

„Ten čas, který mi zbývá, nechci strávit na klinice. Prodal jsem dům, takže mám nějaké prachy. Bydlím teď v hotelu Plaza. Chodím do divadel, do kin, do muzeí, na balet. Dělám všechno, co jsem roky odkládal.“ Znovu se usmál a polechtal ji prstem na tváři. „Omlouvám se za tu skleničku.“

208

„S tím si nedělej starosti,“

„Vždycky jsi byla třída, Emmo. Neplač.“ Jeho hlas byl napjatý.

Odvrátil se od jejích uslzených očí.

„Půjdu umýt sklenku.“

„Ne.“ Vzal ji opět za ruku. Silně potřeboval někoho, kdo by ho držel za ruku. „Počkej minutu.“

„No tak, Luke, nemůžeš to vzdát. Každým dnem se blíží záchrana, ach, vím, že to zní divně,“ řekla zoufale. „Ale každý den se přece uskutečňuje rozsáhlý výzkum. Oni se blíží k nějakému léku, stále se o tom mluví.“ Položila si jeho ruku znovu na tvář. „Musí se nalézt nějaký lék.“

Luke neřekl nic. Chce ho utěšit. Jak jí má vysvětlit, jak se cítil, když se dozvěděl svůj ortel? Porozumí tomu, je vůbec možné chápat ten strach a zároveň zlost? Je v tom i bezmoc a zoufalství. Když měl před několika týdny bronchitidu, lékař ambulance se ho ani nedotkl. V

nemocnici ho izolovali, aby nepřišel s nikým do přímého kontaktu.

Ona je první člověk, který se ho dotkl a který pro něho pláče. A stejně jí to nemůže vysvětlit.

„Až uvidíš Johnna, neříkej mu, jak vypadám.“

„Neboj.“

To ho zřejmě uklidnilo. „Pamatuješ, jak jsem se pokoušel naučit tě vařit?“

„Pamatuji si, jak jsi řekl, že jsem marný případ, ale z Marianne že bude mistr.“

„Nakonec ses chytla na špagetách.“

„Teď si je vařím pravidelně jednou týdně. Ať na ně mám chuť, nebo ne.“

Luke tiše plakal, velké slzy se mu třpytily na černých řasách.

„Víš co, zavolej do hotelu a zůstaň tady.“ Když zamítavě zavrtěl hlavou, Emma pokračovala. „Tak tedy jen dnes. Jsem tady tak sama, bez Marianne. Mohla bych ti předvést, jak jsem se zlepšila v přípravě omáčky na špagety.“

Sedla si vedle něho, objala ho a on zabořil obličej do dlaní.

Když letadlo přistálo na letišti v Heathrow, pršelo. Jemný jarní deštík přinesl k Emmě vůni narcisů. Vystoupila z letadla s fotoaparátem přes rameno a s malým kufříkem v ruce. V hale se k ní

209

přihnal Johnno a vtiskl jí mlaskavý polibek. Pak ji jednou rukou objal kolem ramen, do druhé vzal kufřík a vedl ji k východu. „Pete ti poslal pro zavazadla.“

„Budu mu za to muset políbit ruku.“

Když otevřel dveře limuzíny, Emma zvedla obočí.

„Nenávidím hromadnou dopravu z letiště,“ prohlásil Johnno. Když se usadili, nalil do plastikových pohárků pepsicolu a do klína jí položil pytlík s brambůrky. „Kromě toho, tady se můžeš i najíst. Tak jaký byl let?“

„S prášky a modlitbami docela dobrý.“ Emma ponořila ruku do pytlíku s brambůrky. Jíst na palubě letadla byl pro Emmu luxus, který si nemohl její žaludek dovolit. „Nedělej si starosti. Teď to všechno doženu.“

„Jsem rád, že tě zase vidím.“

Povídali si, vyptávali se jeden druhého a pak Emma stiskla tlačítko výsuvného okénka, které je oddělilo od řidiče.

„Jsem ráda, že jsi pro mě přijel.“

„Myslím, že jsi měla důvod, když jsi mě o to žádala.“

„Ano. Můžeš mi dát cigaretu?“

Johnno vytáhl dvě cigarety a obě zapálil. „Je to vážné?“

„Velmi.“

Johnno si potáhl z gauloisky.

„Přede dvěma dny mě navštívil Luke.“

„On je v New Yorku?“

„Ano… povečeřeli jsme spolu.“

„To je prima. Jak se má?“

Emma sklopila oči a z kabelky vytáhla bílou obálku. „Chtěl, abych ti předala tohle.“

Otočila se a oknem pozorovala drobný deštík, zatímco Johnno otvíral obálku. Chvíli tiše četl. Bylo slyšet jen temné hučení motoru, jemné ťukání dešťových kapek a tlumenou hudbu, linoucí se z reproduktorů. Emma čekala minutu, pak pět minut a potom se podívala na Johnna. Ten hleděl přímo před sebe a v očích měl nepřítomný výraz. Dopis mu ležel na kolenou. Když se k ní otočil, srdce se jí zastavilo.

„Ty to víš?“

210

„Ano, řekl mi to.“ Emma netušila, co by měla udělat. Vzala Johnnovy ruce do dlaní. „Je mi líto, Johnno. Je mi to tak líto.“

„Má o mě strach.“ Johnnův hlas zněl dutě. Podíval se na dopis.

„Mluví mi do duše, abych šel na testy, a ujišťuje mě, že o našem vztahu nikomu neřekl. Ježíši.“ Johnno prudce zvrátil hlavu a chvíli koukal do stropu. „Ježíšikriste. On umírá a stará se o moji reputaci.“

„Záleží mu na tobě.“

Johnnovi vyschlo v hrdle. Bojoval se slzami. Popadl cigaretu a chvíli nervózně kouřil. „Byl pro mě tak důležitý. Teď umírá a co mám říct já? Díky, kamaráde.“

„Ne, Johnno. Je to pro něho důležité. Luke se snaží svázat volné konce. Jen se snaží svázat volné konce.“

„Krucifix.“ V Johnnovi se svářil žal se vztekem. Uvědomoval si, že nemůže nic dělat. Lukeovi nepomůže, když bude proklínat nemoc a osud, který si tak zahrál s jeho přítelem. Vzal si další cigaretu a chvějícími se prsty sáhl po zapalovači. „Před šesti měsíci jsem absolvoval velmi diskrétní a velmi drahé testy. Jsem zdravý.“ Zuřivě kouřil a pak zmuchlal dopis do malé kuličky. „S imunitou nemám žádné problémy. Nic. Žádný problém.“

Emma mu rozuměla a rychle odpověděla: „Bylo by neuvěřitelně hloupé, kdybys cítil vinu zato, že jsi zdravý.“

„Kde je spravedlnost, Emmo?“ Johnno opět narovnal dopis, pečlivě ho složil a strčil si ho do kapsy. „Kde je podělaná spravedlnost?“

„Já nevím.“ Položila mu hlavu na rameno. „Když zabili Darrena, byla jsem příliš mladá na takové otázky. Ale později jsem se takhle ptala nejmíň tisíckrát. Proč musí umírat lidé, které milujeme, proč neumřeme místo nich? Sestřičky říkaly, že je to vůle boží.“

„To nestačí.“

„Ne, to nestačí.“ Emma chvíli hledala odvahu. Měla za to, že bude správné, když to řekne. „Luke je v New Yorku. Bydlí už několik týdnů v hotelu Plaza. Nechtěl, abych ti to řekla.“

Johnno ji objal a přitiskl k sobě. „Díky.“

Když limuzína zastavila před Brianovým londýnským domem, Johnno Emmu políbil. „Řekni Brianovi… řekni mu pravdu. Vrátím se za pár dní.“

„Dobře.“ Emma vystoupila a zavřela dveře. Smutně sledovala, jak limuzína mizí v hustém dešti.

211

26

Emma si připravila širokoúhlé čočky a vydala se pěšky k London Palladium. Nedalo se popřít, že Devastation byla na zkouškách stejně dynamická jako při koncertech. Emma byla spokojená s obrázky, které zatím pořídila, a už se těšila na práci v temné komoře.

Ale teď právě fotila prázdnou scénu, nástroje, reflektory a kabely, které tady čekaly na další vystoupení. Byly tady elektrické klávesy, lesní rohy, a dokonce velké piano. Teď ji zajímaly pouze neživé předměty.

Při pohledu na ně myslela na lidské bytosti, které je používají.

Stevie byl vždy brilantní stejně jako nástroj, který používal už dvacet let.

Zaměřila se na Johnnovu baskytaru značky Fender, pomalovanou tyrkysovými obrazci. Vypadala frivolně a vesele. Stejně jako muž, který na ni hrával.

Bubny, na něž hrál P. M., nesly na svém povrchu logo skupiny. Z

jednoho úhlu vypadaly celkem obyčejně. Při bližším pohledu mohl člověk vidět složité aranžmá basů a cimbálů. Tři soupravy malých bubínků se pyšně blyštily naleštěnými chromovými obroučkami, protože P. M. je stále cídil.

Pak tady byl tátův Gibson. Zcela plochá, vynikající kytara s jednoduchým černým hmatníkem. Měla zlatou barvu. Když se rozezněly její tóny, mnohým posluchačům vstoupily do očí slzy.

Emma nechala fotoaparát viset na krku a jemně tátovu kytaru pohladila. Když slyšela jeho hudbu, vždycky byla dojatá. Na chvíli měla pocit, že její dotek by mohl kytaru oživit. Pak se podívala doleva, protože se odtud znenadání ozvala melodie. Její tóny byly kouzelné.

Emma přešla pódium a zastavila se.

212

Uviděla ho. Seděl se zkříženýma nohama na zemi před šatnou. Jeho dlouhé elegantní prsty se probíraly strunami, klouzaly po nich a vyluzovaly jemnou tichou hudbu.

„Zatímco jsi spala/ ležel jsem s očima dokořán/ tvůj obličej ozařoval měsíc/ hrál si s tvými andělskými vlasy/ když jsem se na tebe díval/ vydechla jsi moje jméno a přání/abych vešel do tvých snů a zůstal tam navždy s tebou.“

Jeho přednes byl něžný a procítěný. Skláněl se nad kytarou a světlé vlasy mu zakrývaly obličej. Emma nepromluvila, nechtěla ho rušit.

Ale zvedla fotoaparát. Právě když vzhlédl, blikl její blesk.

„Je mi líto. Nechtěla jsem tě rušit.“

Jeho oči byly zlaté jako jeho vlasy. Setkaly se s jejíma. Jeho obličej měl zasněný výraz. Plné, hezky tvarované rty se zvlnily v plachém úsměvu.

„Žádný muž se nemůže zlobit, když ho vyrušíš ty.“ Stále se probíral strunami kytary a díval se na ni. Měl nepřítomný výraz. Už ji viděl, samozřejmě, ale teď se na ni díval poprvé zblízka a o samotě.

Emma měla světlé vlasy stažené do ohonu, což zdůrazňovalo její drobnou tvář a jemné rysy. „Ahoj. Jsem Drew Latimer.“

„Ahoj. Ach, jistě, měla jsem tě poznat.“ A taky bych tě poznala, říkala si Emma. Kdybych nebyla tak zaujatá fotografováním.

Přistoupila k němu blíž a podala mu ruku. „Jsi zpěvák Birdcage Walk.

Mám ráda vaši hudbu.“

„Díky.“ Potřásl jí rukou a chvíli ji podržel ve své. Přisedla si k němu. „Fotografování je tvůj koníček, nebo zaměstnání?“

„Obojí.“

Stále se na ni díval a Emmě se zrychlil puls. „Doufám, že ti nevadí, že jsem tě vyfotila.“

„Ne. Jsem rad. Mohla bys se mnou večer zajít na večeři a udělat si pár dalších snímků.“

Emma se zasmála. „Ale upozorňuju tě, že tak bys toho moc nesnědl.“

„Tak necháme fotoaparát raději doma.“

Emma vstala. „Musím pracovat.“

„A co teda snídaně? Nebo oběd? Nebo snad cukrárna?“

Zasmála se. „Myslím, že nebudeš mít moc času. Vždyť zítra večer jste předskokani Devastation“

213

Stále držel její ruku a bylo vidět, že ji tak lehce nepustí. „A co kdybychom si potom zašli na něco ostřejšího?“

„Já půjdu taky na vystoupení.“

„Dobrý bože, koho mám zabít?“ V jedné ruce držel kytaru a v druhé její prsty. Bledě modrou džínsovou košili měl rozepnutou, a odhaloval tak svoji hladkou bílou kůži. Jediným rychlým pohybem se přiblížil těsně k ní. „Snad bys mě neodmítla v den mého velkého vystoupení? Potřebuji morální podporu.“

„Vždyť jsi dobrý.“

Zesílil sevření, protože Emma se mu chtěla vytrhnout. „Bože, ať to zní jakkoli hloupě, je to pravda. Jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.“

Emma se začervenala a vytrhla mu ruku. „Musíš přidat.“

Pomalu a kouzelně se usmál. „Dobře. Tak kam bys chtěla jít ty?“

Emma trhla hlavou, překvapená svojí nervozitou. Usmála se.

Zdálky uslyšela hlasy muzikantů, kteří se vraceli na scénu. „Musím se vrátit.“

„Tak mi aspoň řekni svoje jméno.“ Pousmál se a pohladil ji po vlasech. „Muž by měl vědět, kdo mu zlomil srdce.“

„Já jsem Emma. Emma McAvoyová.“

„Ach bože.“ Vyděsil se a překvapeně na ni zíral. „Omlouvám se, nevěděl jsem to. Ježíši, připadám si jako blbec.“

„Proč?“ Drew si projel prsty dlouhé vlasy. „Dcera Briana McAvoye, a já tady tak hloupě kecám.“

„Netušila jsem, že je to jen hloupé kecání,“ zamumlala Emma a pak si odkašlala, protože jejich oči se znovu setkaly. „Musím se vrátit.

Bylo to… Jsem ráda, že jsem tě poznala.“

„Emmo.“ Odmlčel se a byl rád, že zaváhala a otočila se. „Možná že někdy během následujících deseti týdnů si pro mě najdeš trochu času.“

„Dobře.“ Emma dlouze vydechla a zamířila zpět na pódium.

Poslal jí Milky Way s růžovou stuhou a milostný dopis. Byl to první milostný dopis v jejím životě. Emma stála na zápraží ještě dlouho poté, co poštovní doručovatel odešel, a četla dopis stále znovu.

Emmo,

214

až přijedeme do Paříže, dám ti něco luxusnějšího. Zatím ti připomínám naše první setkání. Až budu hrát píseň „ In your dreams “, budu myslet na tebe.

Drew

Emma se podívala na krabičku s bonbony. Ani košík plný diamantů by ji nepotěšil víc. Rozhlédla se, zda ji nikdo nevidí, a udělala radostnou piruetu. Pak popadla sako a vyběhla z domu.

Zase jí otevřela Alice, ale tentokrát už neplakala. Mírně se pousmála a objala ji. „Ty ses vrátila.“

„Ano. Ahoj, Alice.“ Bylo jí do tance. Sklonila se a políbila chůvu na tvář. „Vrátila jsem se. Doufala jsem, že zastihnu Bev. Je doma?“

„Je nahoře. V pracovně. Ohlásím tě.“

„Díky.“ Emmě bylo do tance a chtělo se jí zpívat. Nikdy v životě se takhle necítila. Bylo to zvláštní, zneklidňující a absolutně nádherné.

Ve váze u dveří byla kytička narcisů a hyacintů. Emma se k ní naklonila a vdechovala jejich vůni tak nadšeně Jako by nikdy nic krásnějšího necítila.

„Emmo.“ Bev seběhla po schodech s tužkou za uchem a s velkými brýlemi na nose. „Jsem tak ráda, že tě vidím.“ Objaly se. „Vím, že když jsem tě v zimě navštívila v New Yorku, slíbila jsi mi návštěvu.

Ale netušila jsem, že budeš mít čas uprostřed turné.“

„Mám veškerý čas na světě.“ Emma ji znovu se smíchem objala.

„Ach, mami, není to nádherný den?“

„Neměla jsem moc času sledovat krásu dnešního dne, ale věřím ti.“

Bev se na Emmu pátravě zadívala. „Vypadáš, jako bys spadla z višně.

Co se stalo?“

„Opravdu?“ Emma si přitiskla dlaně na tváře. „Opravdu tak vypadám?“ Znovu se rozesmála a objala Bev kolem ramen. „Ach, musela jsem to někomu říct, nemůžu to vydržet. Táta je někde s Petem a s tím novým manažerem. A stejně by mi k ničemu nebyl.“

„Ne?“ Bev si sundala brýle, položila je na stolek a vešla s Emmou do salonu. „A s čím by ti nedokázal pomoct?“

„Včera jsem někoho potkala.“

„Někoho?“ Bev ukázala na židli a sedla si na pohovku. Emma chodila po pokoji sem a tam. „Jednoho mladého muže.“

„Prosím?“

215

„Nádherného mladého muže. Ach, já vím, že mluvím jako blázen.

Navíc jsem si slibovala, že takhle bláznit nikdy nebudu. Ale je absolutně bezvadný a sladký.“

„A má ten krásný a sladký muž nějaké jméno?“

„Drew, Drew Latimer.“

„Birdcage Walk.“

Emma se zakuckala smíchem a znovu Bev objala. „Znáš je?“

„Samozřejmě.“ Bev se na chvíli zamračila, ale pak se v duchu vyplísnila za to, že si dělá starosti, aby Emma neměla románek s muzikantem. Co se dá dělat, pomyslela si a usmála se. „A je tak nádherný jako na obrázcích?“

„Vypadá ještě líp.“ Emma si vybavila, jak se na ni usmál, jak vřelý pohled na ni upřel. „Fotila jsem prázdné pódium a jednotlivé nástroje a našla jsem ho tam sedět na zemi, hrát na kytaru a zpívat. Jako to kdysi dělal táta. Tak jsme si povídali a on se mnou flirtoval. Myslím, že jsem zamilovaná.“ Pokrčila rameny. Chtěla si vybavit každé slovo, které mezi nimi padlo. „Nejlepší, ale úplně nejlepší na tom je, že mě neznal.“ Emma popadla Bev za ruku. „Vůbec netušil, kdo jsem.“

„A je v tom rozdíl?“

„Ano, ó ano. Líbila jsem se mu, víš? Jen já, a ne dcera Briana McAvoye.“ Posadila se, ale za okamžik zase vyskočila. „Zdá se mi, že všichni, kteří mě požádali o schůzku, znali tátu. Ale on mě pozval na večeři a vůbec to nevěděl. Když jsem mu to řekla, divil se a upadl do rozpaků. Reagoval tak senzačně.“

„A šla jsi s ním někam?“

„Ne. Byla jsem tak popletená a taky jsem se trošku bála říct ano. A dnes mi poslal dopis. Ach, mami, umřu, jestli ho neuvidím. Přála bych si, abys ho poznala.“

„Víš, že nemůžu, Emmo.“

„Já vím, já vím.“ Emma dlouze vydechla. „Víš, nikdy dřív jsem něco takového necítila. Takové…“

„Točení hlavy, zrychlený dech.“

„Ano.“ Emma se rozesmála. „Ano, přesně tak.“

Bev to taky kdysi cítila. Jen jednou. „Budeš mít ještě spoustu času, abys ho poznala. Zpomal.“

„Vždycky jsem se hlídala,“ zamumlala Emma. „Ty jsi taky zpomalila, když jsi poznala tátu?“

216

To zabolelo. Uplynulo už víc než patnáct let a stále to bolí. „Ne, neposlouchala jsem nikoho.“

„Poslouchala jsi sama sebe. Mami.“

„Nebavme se o Brianovi.“

„Dobře. Jen ještě jedna věc. Táta jezdí do Irska, k Darrenovi, dvakrát do roka. Vždycky na Darrenovy narozeniny a na… v prosinci.

Myslím, že bys to měla vědět.“

„Děkuju.“ Bev stiskla Emmě ruku. „Ale nepřišla jsi sem, abys mi povídala smutné věci.“

„Ne. To ne.“ Emma si klekla a objala Bevina kolena. „Přišla jsem tě požádat o něco životně důležitého. Na dnešní večer potřebuju něco absolutně nádherného. Pojď se mnou nakupovat.“

Bev se potěšeně zasmála a vyskočila. „Dojdu si pro sako.“

Emma pocítila téměř výčitky. Měla tady fotografovat, a ne flirtovat se zpěvákem nové skupiny. Měla co dělat. Kontrolovat si fotoaparát a další potřebné zařízení. Vyhledávat nejvhodnější záběry. Vyvolávat snímky. Přitom jí trvalo skoro hodinu, než se oblékla.

Hlediště se již zaplňovalo, přestože do začátku koncertu zbývalo ještě víc než třicet minut. V osmdesátých letech už rock’n’roll nepředstavoval proud vyhovující mladým rebelům. Teď byli součástí velkého byznysu. Emma byla ve svém černém oblečení zcela anonymní a pořizovala snímky fanoušků, kteří se shlukovali pod pódiem, nedočkaví a nadšení. Slyšela otce, jak stále s někým diskutuje, rozčiluje se a křičí. Musela se tomu smát.

Zapnula blesk, nastavila vzdálenost a zaostřila. Zaměřila se na výrazný, barvami hýřící nápis

DEVASTATION 1986

Samotní fanoušci byli barevnější než duha. Emma viděla všude kolem sebe krátké ježaté vlasy, lebky do poloviny vyholené strojkem, nebo naopak hrdě vztyčené naškrobené kohouty. Dnešní mládež postrádala styl. Oblečení diváků bylo různorodé. Od vydřených džínsů až po nažehlené obleky. Spousta lidí byla ve věku jejího otce, nebo i starších. Byli zde doktoři, právníci, manažeři, kteří vyrůstali s rock’n’rollem a doprovázeli sem svoje děti. A byly zde děti školou povinné, mladí rodiče s batolaty na zádech, dokonce byly k vidění ženy středních let ozdobené perlovými náhrdelníky v doprovodu svých dcer v utahaných potištěných tričkách. A stejně jako v

217

šedesátých letech zde bylo přítomno jemné nezaměnitelné aroma lidského potu spojené s vůněmi jako Chanel nebo Brut. Emma se nechala postrkovat davem. Divoce cvakala fotoaparátem na všechny strany, ať do publika, nebo na pódium, kde zatím vykonávali svoji práci technici.

Potřebovala hodně snímků. Otec a ostatní hoši z kapely se zatím převlékali v šatnách, kouřili, žertovali, popíjeli nealkoholické nápoje a zobali mandle v čokoládě. Emma se musela usmát, když málem narazila do Drewa. Jako by na ni čekal. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Usmála se. Nervózně žmoulala v prstech řemínek fotoaparátu. „Chtěla bych ti poděkovat za dárek.“

„Uvažoval jsem o růžích, ale nestihl jsem to,“ zahleděl se na ni.

„Vypadáš báječně.“

„Díky.“ Snažila se popadnout dech. Drew byl oblečený na vystoupení, měl na sobě bílé kožené kalhoty a sako vyšívané stříbrem.

Boty, sahající po poloviny lýtek, byly zdobené stejně. S rozevlátými vlasy a s milým úsměvem na tváři připadal Emmě jako slavnostně oblečený texaský kovboj.

„Ty taky,“ podařilo se jí vykoktat. Uvědomila si, že si ho prohlíží moc dlouho. „Vypadáš senzačně.“

„Musíme udělat dojem.“ Otřel si dlaně o stehna. „Všichni máme nervy nadranc. Náš basák Don je z toho nemocný. Museli jsme zavolat doktora.“

„Táta vždycky říká, že když je nervózní, tak hraje nejlíp.“

„Pak teda budeme senzační.“ Ostýchavě jí stiskl ruku. „Poslyš, už ses rozhodla, jestli se mnou zajdeš po koncertu na drink?“

Nemyslela na nic jiného. „No, vlastně…“

„Já vím, že na tebe tlačím.“ Drew si povzdychl. „Ale nemůžu si pomoct. Když jsem tě uviděl, bylo to jako v té písni Ach, to je ona.“

Znovu si prohrábl vlasy. „V tomhle se moc nevyznám.“

„Ne?“ Emmě se zdálo, že Drew musí slyšet, jak jí bije srdce.

„Ne.“ Vzal ji za ruku. „Emmo, vyslyš mě, zachraň mi život. Věnuj mi aspoň hodinu.“ Emminy rty roztály v úsměvu. „Ráda.“

Skoro neslyšela ovace. Její mozek téměř neregistroval ani hudbu.

Když bylo po koncertě a otec s chlapci odešli z pódia, Emma věděla, že spousta obrázků, které nafotila, nebude stát za nic.

218

„Bože, já mám hlad.“ Brian si shrnul vlasy z obličeje a zamířil do šatny. „Co říkáš, Emmo? Nezajdeme si na pizzu?“

„Ach, no, ráda bych, ale…“ Emma zaváhala, protože nevěděla, jak se má vymluvit. „Musím ještě něco udělat.“ Raději rychle změnila téma. „Byli jste senzační.“

„A co jsi čekala?“ zeptal se Johnno, který si k nim prorazil cestu.

„Jsme přece legenda.“

Najednou se před nimi objevil P. M., celý rudý v obličeji. „Tahle lady Annabelle, ta s těmi divnými vlasy,“ ukázal rukou do davu.

„Myslíš tu dámu v červené kůži ověšenou diamanty?“ zeptala se Emma.

„Ano. Zmanipulovala všechny zaměstnance.“ P. M. si nešťastně přejel rukou obličej. Ačkoli jeho tón byl vážný, v očích mu jiskřil smích. „Vrhla se na mě za scénou, jako by… jako by mě chtěla znásilnit.“

„Dobrý bože, volejte policii.“ Johnno ho chlácholivě objal kolem ramen. „Takové ženské by měli držet pod zámkem. Vím, že se teď cítíš zneužitý a špinavý, ale neboj, strýček Johnno se o tebe postará.

Jen mi všechno řekni. Kde se tě dotýkala a jak? Neboj se detailů.“

Smějící se Brian sledoval, jak spolu odcházejí. „P. M. vždycky přitahoval prapodivné ženy.“

V jeho tónu byla znát spokojenost. Emma si toho všimla. Zdálo se jí, že táta starému příteli odpustil. Najednou si všimla, že Brianovi zmizel úsměv ze rtů. Díval se na Stevieho, který se zády opíral o zeď.

Bledý obličej měl zbrocený potem, stejně tak dlouhé vlasy. Emma si pomyslela, že Stevie vypadá o deset let starší než ostatní členové kapely.

„Pojď, chlapče.“ Brian vzal Stevieho kolem pasu a jeho bezvládnou ruku si přehodil kolem ramen. „Potřebujeme sprchu a pořádný biftek.“

„Tati, můžu ti pomoct?“

Brian odmítavě zavrtěl hlavou a zamířil se Steviem do jeho šatny.

Nechtěl, aby jeho dcera viděla, co se tam bude dít.

„Já… uvidíme se doma,“ zamumlala Emma, ale to už Brian zavíral dveře. Emma se vydala za Drewem.

Očekávala, že ji zavede do nějakého rockového klubu, kde bude hrát hlasitá hudba. K jejímu překvapení však seděli v temném koutku příjemného jazzového klubu v Soho. Na scéně vystupovalo trio –

219

pianista, basista a zpěvačka. Bavili hosty náladovou hudbou, která odpovídala intimnímu osvětlení.

„Doufám, že ti nevadí, že jsme tady.“

„Ne.“ Emma byla uvolněná. Oceňovala náladové osvětlení, protože v něm lépe skrývala svoji nervozitu. Také příliš nevnímala Sweeneyho, který pokuřoval u vzdáleného stolku. „Ještě nikdy jsem tady nebyla, líbí se mi tu.“

„No, já sem moc nechodím, ale na jiných místech bychom si nemohli povídat.“

Jejich prsty se propletly. „Ještě jsem neměla příležitost říct ti, jak jste byli dnes večer úžasní. Brzy budete koncertovat sami.“

„Díky. Hodně to pro mě znamená.“

„Jak dlouho už hraješ?“

„Od desíti. Díky tvému otci.“

„Jak to?“

„Mám bratrance, který se kdysi účastnil turné Devastation jako technik. Jednou mě vzal na jejich koncert. Brian McAvoy mě doslova uchvátil. Našetřil jsem si a sehnal jsem si v secondhandu kytaru.“

Zasmál se. Teď se drželi pevně za ruce. „Zbytek už znáš.“ Díval se na ni a v očích mu hořely zlaté plaménky.

„Máš kolem sebe asi hodně fanynek.“

„Teď nemyslím na fanynky, Emmo…“

„Dáme si něco?“ Emma obrátila pohled od jeho očí k číšníkovi.

„Dám si minerálku.“

Drew zvedl obočí, ale neřekl nic. „Guiness.“ Stále se díval na Emmu a hrál si s jejími prsty.

„O muzikantském životě víš hodně,“ zamumlal. „Raději mi pověz něco o sobě.“

„Není toho mnoho, co bych ti mohla vyprávět.“

„Myslím, že se pleteš. O Emmě McAvoyové chci vědět všechno.“

Zvedl její ruku k ústům.

Celý večer strávili v příjemném prostředí s náladovou hudbou a s perfektní obsluhou. Drew Emmě doslova visel na rtech. Stále se jí dotýkal, hladil jí ruku, probíral se jejími vlasy nebo ji objímal kolem ramen.

Když vyšli z klubu, vydali se na procházku podél Temže. Bylo pozdě, ale to jim nevadilo. Vdechovali vůni řeky a jarních květin.

220

Když si Drew sundal bundu a přehodil ji Emmě přes ramena, vybavila se jí myšlenka na galantní rytíře.

„Není ti zima?“

„Ne.“ Nadechla se a zavrtěla hlavou. „Je tady nádherně. Netušila jsem, že mám Londýn tak ráda.“

„Žiji tady celý život.“ Drew se zahleděl na temnou hladinu řeky.

Toužil vidět jiné řeky, jiná města a věděl, že teď nastal jeho čas.

„Myslela jsi někdy na to, že by ses sem vrátila a žila tady?“

„Ne. To mě nenapadlo.“

„Možná že se to jednou stane.“ Zastavili se. „Někdy se mi zdá, že ani nejsi skutečná. Pokaždé, když se na tebe podívám, připadám si jako ve snu.“ Přitiskl ji k sobě. Ten rychlý pohyb a náhlý záblesk v jeho očích i jeho podmanivý hlas Emmu úplně ochromily. „Bojím se, že se rozplyneš.“

„Toho se bát nemusíš,“ špitla tiše.

Když k ní přiblížil svoje rty, pocítila srdce až v krku. Jeho polibek byl tak jemný a něžný. Odtáhl se, zadíval se jí do očí a pak ji políbil ještě jednou.

Je tak hezký, tak něžný, pomyslela si Emma. Objala ho a nechala se líbat.

„Raději bych tě měl zavést domů.“ Jeho hlas byl najednou zastřený a rozechvělý. „Emmo.“ Jako kdyby se od ní nechtěl odloučit, stále ji hladil po rukou a pažích. „Musím tě znovu vidět, souhlasíš?“

Položila mu hlavu na rameno. „To víš, že souhlasím.“

221

27

Emma strávila posledních pár týdnů po boku Drewa. Půlnoční večeře pro dva, dlouhé procházky pod hvězdami, ukradené odpolední hodiny v šatně. Bylo to něco vzrušujícího, intimního a trochu zoufalého, připadalo jí totiž, že společných hodin je velice málo.

Když byli v Paříži, představila Drewa Marianne. Setkali se v malé kavárničce na bulváru SaintGermain, kde si turisté i místní dávali červené víno nebo café au lait.

Marianne už vypadala téměř jako rozená Parížanka, rezavého ježka vystřídal krátký hladký účes, který z ní dělal typickou Francouzku.

Ale přízvuk měla stále americký, což Emmu pobavilo.

„Ty jsi tady! Nemůžu tomu uvěřit. Zdá se mi, že jsme se neviděly roky. Pojď, ať se na tebe podívám. Bože, ty jsi tak hezká. Nenávidím tě.“

Emma si se smíchem odhodila vlasy. „Vypadáš jako skutečná Francouzka, která studuje umění. Trés chic et sensuel.“

„Vzhled je tady stejně důležitý jako jídlo. A ty musíš být Drew.“

Marianne natáhla ruku k Emmině příteli.

„Jsem rád, že tě poznávám. Emma mi o tobě vyprávěla.“

„Oh.“

„No, sedneme si. Víte, že sem chodíval sám Picasso? Pokaždé si prý sedal k jinému stolu. Říkám si, že až si sednu na jeho židli, určitě se dostanu do tranzu.“ Marianne pozvedla sklenici. „Dáš si víno?“

zeptala se Drewa. Když přikývl, přivolala číšníka. „Un vin rouge et un café, s’il vous plait.“ Mrkla na Emmu. „Kdo by si byl pomyslel, že nudné hodiny francouzštiny sestry Magdeliny mi někdy budou užitečné.“

„Za ten přízvuk bych ti dala trojku mínus.“

„Já vím, pracuji na tom. Tak jak se vydařilo turné?“

„Devastation nikdy nebyla lepší.“ Emma se usmála na Drewa. „A předskokani byli úplnou senzací.“

222

Drew položil ruku na Emminu. „Měli jsme velký ohlas.“ Zadíval se z Marianne na Emmu. „Všechno bylo senzační.“

Marianne upila vína a přeměřila si ho. Mohl by klidně stát modelem jako apoštol Jan. Měl tak zasněný a jemný výraz. Nebo kdybychom přeskočili pár století, mohl by představovat Hamleta.

Mladý princ zničený tragédií. A kdyby šla ještě dál, mohl by hrát ve filmu mladého Briana McAvoye. Marianne by ráda věděla, zda si je Emma vědoma Drewovy podobnosti s jejím otcem.

„A kam jedete teď?“ zeptala se.

„Do Nice.“ Drew si natáhl nohy. „Ale já z Paříže nespěchám.“

Zadíval se na ruch na ulici a zeptal se: „Jaké je to, žít tady?“

„Je to vzrušující, zmatené a nádherné,“ zasmála se Marianne.

„Pronajala jsem si malý byt nad pekárnou a věřte mi, je to úžasný zážitek, cítit při probuzení čerstvé francouzské bagety.“

Bavili se asi hodinu a pomalu popíjeli svoje nápoje. Drew se nakonec naklonil k Emmě a políbil ji. „Zlato, teď musím jít na zkoušku. Klidně si ještě povídejte. Však se uvidíme večer. To platí i pro tebe, Marianne.“

„Už se těším.“ Marianne se dívala, jak odchází. Spolu s ní a s Emmou ho sledovaly oči všech žen, které seděly v kavárně. „Myslím, že Drew je nejhezčí muž, jakého jsem kdy potkala.“

„Já si to taky myslím,“ Emma stiskla Marianninu ruku. „Líbí se ti, že?“

„Jak by ne. Je krásný, nadaný, inteligentní a zábavný.“ Marianne se usmála. „Možná ti ho přeberu.“

„Skutečně nenávidím myšlenku, že bych zabila nejlepší přítelkyni, ale…“

„Myslím, že to nehrozí. Vidí jen tebe. Nevím proč, když se dívám do tvých neuvěřitelně velkých modrých očí, na tvoji andělskou tvář, dlouhé světlé vlasy a úzké boky. Někteří chlapi nemají vkus.“

Marianne se s úsměvem pohodlně opřela. „Vypadá to, že jsi absolutně šťastná.“

„To jsem.“ Emma se zhluboka nadechla a vstřebávala vůni vína a květin, vůni Paříže. „Myslím, že ho miluju.“

„Nekecáš? To bych do tebe nikdy neřekla.“ Marianne se smíchem poplácala Emmu po tváři. „Děvče, máš to napsané na obličeji. A co si o něm myslí táta?“

223

Emma upila kávy a vzdychla. „Uznává jeho talent jako muzikanta i jako skladatele.“

„Já myslím, co říká na to, že chodí s jeho dcerou.“

„To nevím. Ještě jsem mu o tom neřekla.“

Marianne zvedla obočí. „To myslíš vážně?“

„Ano.“

„A proč jsi mu to neřekla?“

Emma odstrčila prázdný hrníček. „Chci si to na chvíli nechat jen pro sebe. Navíc táta si pořád myslí, že jsem dítě.“

„Takhle uvažují všichni otcové. I můj. Co myslíš, bude s tím souhlasit?“

„Já nevím.“ Emma neklidně trhla rameny.

„Emmo, jestli je to mezi vámi vážné, stejně se to táta jednou dozví.

Dřív, nebo později.“

„Já vím. Doufám, že to bude později.“

Odhalení na sebe nedalo dlouho čekat.

Emma si užívala ranního sluníčka na terase svého pokoje v římském hotelu. Ačkoli už bylo pokročilé dopoledne, seděla jen v županu u chladnoucí kávy a prohlížela si svoje poslední snímky.

Pohrávala si s myšlenkou, že vytvoří knihu fotografií z turné.

Usmála se na svůj oblíbený snímek Drewa. Pořídila ho v Bois de Boulogne. Jen chvíli poté ji Drew políbil a řekl jí, že ji miluje.

Miloval ji. Emma zavřela oči a snila. Netušila, jak bude šťastná, až uslyší tato slova. Přemýšlela o tom, jaké by to bylo, vzít si Drewa, mít s ním domov a rodinu.

Dosud si neuvědomila, jak silně touží po takovém životě. Chtěla muže, který by ji miloval, chtěla domov a děti. Určitě by byli šťastní, tak šťastní. Kdo by rozuměl životu a problémům hudebníka lépe než žena, která byla vychována jako ona?

Možná po turné, říkala si. Až skončí turné, mohli by začít plánovat.

Z krásných myšlenek ji vytrhlo zaťukání. Doufala, že je to Drew. A že k ní jde na snídani, jak se už dvakrát nebo třikrát stalo. Když uviděla otce, její úsměv trochu pohasl.

„Tati, překvapil jsi mě. Jak to, že vstáváš před polednem?“

„Možná mám předtuchy.“ Vstoupil do pokoje a vrhl pohled na postel, pak na dceru. „Jsi sama?“

224

„Ano.“ Překvapeně ho pozorovala. „Proč? Něco není v pořádku?“

„To musíš říct ty mně.“ Podal jí složené noviny. Emma je rozevřela a zrak jí padl na první stránku. Na velkém obrázku byla ona a Drew.

Nemusela umět italsky, aby pochopila. Objímali se, tváře měli blízko sebe a v jejích očích bylo jasně znát, že miluje muže, na kterého se dívá.

Ani nevěděla, kde ji takhle vyfotili. Nezáleželo na tom. Důležité bylo, že někdo se vetřel do jejího soukromí a teď je rozmazal v novinách.

Emma rozzuřeně odhodila noviny do kouta a vyšla na balkon.

Potřebovala čerstvý vzduch. „Sakra,“ zamumlala a pevně sevřela kovové zábradlí. „Proč nás nenechají na pokoji?“

„Emmo, jak dlouho s ním chodíš?“

Podívala se na otce přes rameno. „Od začátku turné.“

Brian si vrazil ruce do kapes. „To znamená čtyři týdny. Chodíš s ním čtyři týdny a vůbec ses neobtěžovala mi to říct.“

Emma pohodila hlavou a otočila se. „Tati, je mi přes dvacet.

Nemusím žádat otce o povolení, zda můžu chodit na schůzky.“

„Skrývala jsi to přede mnou. Kruci, pojď dovnitř. Ten zpropadený tisk má špicly všude.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ řekla Emma. „Přece všechno, co děláme, se vždycky dozví veřejnost.“

„To není totéž, a ty to víš.“ Zuřivě si projel rukou vlasy. „Já chci vědět, co je mezi tebou a Drewem.“

„Myslíš, jestli s ním spím? Ne, ještě ne.“ Emma se zuřivě otočila.

„Ale to není tvůj problém, tati. Před lety jsi mi sám řekl, že tvůj sexuální život není můj problém.“

„Jsem tvůj otec, kruci.“ Slyšel sám sebe. Byl jejím otcem. Nějak se stalo, že je otcem dospělé ženy. A neví si s tím rady. Chvíli se uklidňoval a pak začal smířlivěji. „Emmo, mám tě rád a mám o tebe starost.“

„Není třeba mít starosti, já vím, co dělám. Mám ráda Drewa a on má rád mě.“

Brian najednou nevěděl, co říct. V rozrušení popadl Emmin hrnek se studenou kávou a vypil ji. „Znáš ho jen pár týdnů, to znamená, že o něm moc nevíš.“

225

„Hraje na kytaru, a vydělává si tím na živobytí,“ poznamenala Emma. „Udivilo by mě, kdybys to kritizoval.“

„Poslední věc na světě, kterou bych si přál, by byl tvůj svazek s nějakým hudebníkem. Prokristapána, Emmo, víš, co to s lidmi dělá.

Ten tlak, svody, narušení osobnosti. Nevím o něm nic, jen že je ambiciózní a talentovaný.“

„Vím, co potřebuji vědět.“

„Poslouchej se chvíli. Mluvíš, jako by se ti zavařil mozek.

Nemůžeš přece věřit nějakému muži jen proto, že má hezkou tvář a že ti přísahá lásku. Jsi příliš bohatá a máš velkou moc.“

„Moc?“

„Všichni lidé vědí, že pro tebe udělám cokoli, o co mě požádáš.“

Emmě chvíli trvalo, než jí to došlo. V tom okamžiku jí vyhrkly do očí slzy vzteku. Postavila se proti němu. „Tak takhle je to? Ty si myslíš, že Drew se o mě zajímá jen proto, že mám peníze a že bys mu mohl pomoct v budování kariéry? Zdá se ti nemožné, že by on nebo kdokoli jiný mohl mít o mě zájem, jen o mě?“

„Jistěže ne, ale…“

„Ne, přesně to si myslíš. Jak se může někdo dívat na mě a nevidět při tom tebe?“ Emma se znovu odvrátila od otce a zuřivě sevřela zábradlí. Slunce se odrazilo od objektivu fotoaparátu někoho, kdo se skrýval dole v zahradě. Emma se o to nestarala. Jen ať si ji vyfotí.

„Ach, stávalo se to. Ano.“ Emmo, nešla bys se mnou v pátek na večeři? A mimochodem, nemohla bys sehnat mně a mému bratranci lístky na koncert tvého táty v Chicagu?

„Emmo, mrzí mě to.“ Chtěl ji pohladit, ale Emma sebou trhla.

„A proč? Nemůžeš si pomoct, že? A já jsem se s tím naučila žít, dokonce jsem to obdivovala. Ale tentokrát, tentokrát jsem našla někoho, komu záleží jen na mně, kdo se zajímá o moje pocity a myšlenky. Někoho, kdo chce být jen se mnou. A ty to chceš zkazit.“

„Nechci ti to zkazit. Nechci tě zranit.“

„Už se stalo.“ Dívala se na něho vyčítavě, ale oči měla suché.

„Nech mě být, tati. A nech být Drewa. Jestli se do toho budeš míchat, nikdy ti to neodpustím, to ti přísahám.“

„Nebudu se ti do toho míchat. Jen ti chci pomoct. Nerad bych, abys udělala chybu.“

226

„Bude to moje chyba. Ty jsi taky udělal svoje. Celé roky sleduju, že si děláš, co chceš, s kým chceš. Utekl jsi od svého štěstí, tati, ale já před ním utíkat nebudu.“

„Ty umíš bodnout,“ řekl Brian tiše. „To jsem netušil.“ Beze slova se otočil a vyšel z pokoje.

*

Drew držel Emmu za ramena. Stáli na jiné terase, v jiném městě.

Emma nevnímala starobylou nádheru madridského Ritzu. Slyšela jen zurčení fontán a cítila nádhernou vůni zahrady pod ní. Mohla by být kdekoli jinde. Na tváři ucítila Drewovu něžnou dlaň.

„Nechci, abys byla smutná, Emmo.“

„Nejsem smutná. Jsem jen trochu unavená.“

„Už týdny jsi rozrušená. Od té doby, co ses kvůli mně pohádala s otcem.“ Odstoupil od ní. „Nechtěl bych ti dělat trable.“

„To s tebou nesouvisí.“ Drew se otočil. V měsíčním světle se jeho oči zdály neuvěřitelně tmavé. „Opravdu ne. Choval by se stejně, kdybych se scházela s kýmkoliv. Táta mě vždycky až příliš chránil.

Všechno to začalo… tehdy, když můj malý bratr…“

Drew jí jemně políbil na spánek. „Vím, že to pro tebe bylo kruté a pro něho taky, ale stalo se to už dávno.“

„Na některé věci se nedá zapomenout.“ Emma se zachvěla, přestože byla teplá letní noc. „Je to pro mě těžké, protože vím, jak se cítí. Udělal by pro mě všechno na světě, nejen materiálně.“

„Zbožňuje tě. Je to vidět při každém jeho pohledu na tebe.“ Drew se znovu usmál a přejel jí prstem něžně po tváři. „Vím, jak se cítí.“

„Mám ho taky ráda. Ale vím, že už nemůžu žít tak, jak by chtěl on.“

„Nevěří mi.“ Tmou probleskl plamínek zapalovače a následovala vůně tabáku. „Nemám mu to za zlé. On ví, že já stojím na první příčce žebříku, který on už překonal.“

„Ale nepotřebuješ mě ani jeho k tomu, aby ses dostal nahoru.“

Drew vyfoukl obláček kouře. „Aspoň vím, že máme něco společného. Je to jednodušší, když oba šílíme kvůli tobě.“

Přistoupila k němu a políbila ho na rameno. „Bude to s ním těžké, Drewe. Není prostě připraven přijmout fakt, že jsem dospělá a zamilovaná.“

227

„Jestli je někdo schopen obměkčit ho, pak jsi to jedině ty.“ Drew odhodil cigaretu a vzal Emmu do náruče. „Jsem rád, že nechceš jít dnes večer ven.“

„Nemusíme stále vysedávat v klubech nebo bláznit na večírcích.“

„Jsi taková ta staromódní dívka, že?“ Jeho rty se usmívaly, když se něžně dotkly jejích.

„Vadí ti to?“

„To, že strávím celý večer s tebou?“ Jeho ruce ji objaly kolem pasu. „Vypadám jako blázen?“

„Vypadáš senzačně.“ Emmě se zatajil dech, když ucítila jeho ruce na svých bocích. Přitiskl se k ní.

„Jsi sladká,“ zašeptal. „Vždycky tak sladká.“ Jeho ústa se přitiskla k jejím a byla netrpělivá a hladová. „Turné brzy skončí.“

„Ano.“ Emma zvrátila hlavu dozadu a nechala se laskat na hrdle jeho rty.

„Emmo, vrátíš se do Londýna, až turné skončí?“

Zachvěla se. To bylo poprvé, co jí naznačil, že v jejich vztahu hodlá pokračovat. „Ano, vrátím se sem.“

„Budeme spolu prožívat samé krásné noci, jako je tahle.“ Položil ji na postel a něžněji hladil, aby nenarušil snivost té chvíle. „Budu ti dokazovat stále znovu, jak tě mám rád a jak moc po tobě toužím.

Nech mě, ať ti to dokážu.“

„Drewe.“ Vydechla jeho jméno. Bojovala s vášní, která ji postupně zachvacovala. Teď, říkala si, když cítila jeho prsty na svém těle. Teď.

Cítila napětí v jeho ramenou. Zaryla mu prsty do šíje. Jeho ruka se posunula ke knoflíku jejích kalhot. Štíhlé muzikantské prsty netrpělivě zápasily s uzávěrem.

„Ne,“ vykřikla najednou. Nenáviděla se za to slovo, ale nemohla jinak. Když pokračoval, začala se svíjet. „Ne. Prosím tě, ne.“ Málem se rozplakala, když tu jeho sevření povolilo. „Mrzí mě to. Moc mě to mrzí, Drewe.“

Mlčel. Neviděla mu do obličeje, protože v pokoji byla tma. „Vím, že to není fér.“ Emma se zlobila sama na sebe. Setřela si z tváře slzy.

„Nevím, jestli sestry odvedly tak dobrou práci, nebo jestli je to tátova vina. Máš právo se na mě zlobit. Ale já nemůžu. Ještě ne.“

„Ty mě nechceš?“ Drewův hlas zněl tiše a podivně dutě.

228

„Víš, že ano.“ Našla jeho ruku a propletla si prsty s jeho. „Myslím, že mám trochu strach, a jsem proto nejistá.“ Přitiskla si jeho ruku k ústům. „Nechci tě ztratit, Drewe. Prosím, dej mi trochu víc času.“

Když pocítila, že jeho ruka uvolnila sevření, smutně vzdychla.

„Neztratíš mě, Emmo. Dám ti tolik času, kolik chceš. Můžu počkat.“

Přitiskl se k ní a jednou rukou ji hladil po vlasech. Druhou sevřel v pěst.

229

28

Bylo to zvláštní, strávit celé léto zase v Londýně. V době dětství zde Emma pobývala každý rok několik týdnů, ale teď to bylo jiné. Už nebyla dítě. Už nebydlela v otcově domě. A byla zamilovaná.

Věděla, že Drew její odmítnutí nese těžce. Neodmítla ho z morálních důvodů, nebo spíš jen částečně. Chtěla, aby jejich romantický vztah pokračoval ještě o něco déle. Chtěla si ho užít.

Potřebovala vychutnat začátek první lásky, náruče květin, bonboniéry a zamilovaná psaníčka. Na to má právo každá žena.

A hlavně potřebovala získat čas, aby se ujistila, že konečně vystoupila z otcova stínu.

Neměla Briana méně ráda. To by ani nedokázala. Ale zjistila, že chce víc než jen fotografovat. Chtěla stát na svých vlastních nohou.

Hledala tedy pomoc u Bev.

Emma většinu života postrádala matku. Během těch letních měsíců se jí splnil její životní sen, Bev se její matkou opravdu stala.

Kdyby byl Drew netrpělivý, musela by ho opustit. Potřebovala ty chvíle s Bev, ne proto, aby se znovu cítila jako dítě, ale aby získala spojence. Jak by se její nový vztah mohl vyvíjet dál, kdyby ty staré zůstaly nevyřešeny?

Měla svoji práci. Město, v němž její otec strávil dětství, vzrušovalo její představivost. Emma dovedla trávit hodiny na ulicích, v parcích a v hospůdkách a hledala vhodné objekty. Patřila mezi ně třeba stará paní, která denně krmila holuby v Green Parku, nebo student pravidelně věnčící dva nádherné labradory na King’s Road. Emma fotila i punkovou mládež, posedávající na zábradlích podél chodníků.

Takže Emma si prodloužila zdejší pobyt o měsíc, pak o dva.

Oslavila s Drewem vydání nové desky jeho skupiny. S úžasem sledovala hon lady Annabelle na vyděšeného P. M. Tato žena se dokonce odvážila na návštěvu k Bev.

230

„V sedm se mám sejít s Drewem,“ řekla Emma, sedící v Bevinně obývacím pokoji. Na sobě měla krátké semišové sako. „Chystáme se na večeři a pak do kina.“

„Dobře se bavte.“ Bev se usmála. „A kam jdeš teď?“

„K Steviemu.“

„Myslela jsem, že je zase mimo.“

„Už je to s ním lepší.“ Emma vstala a krátce se prohlédla v zrcadle.

Semišové sako korespondovalo svojí bleděmodrou barvou s jejíma očima. „Vyvolala jsem poslední sérii fotografií z turné. Přijde i táta a budeme vybírat nejlepší snímky.“

„Já čekám návštěvu lady Annabelle.“ Bev převrátila oči v sloup.

„Nejsem si jistá, co po mně bude chtít. Nejspíš informace o tom, jaký je P. M. v posteli.“

Emma si zastrčila pod paži složku s fotografiemi. „Myslíš, že to ještě neví?“

Bev se zarazila, ale pak se usmála. „To brzy zjistím.“ Políbila Emmu krátce na tvář a rozloučila se s ní.

O chvíli později už Emma uháněla ulicí. Proplétala se ulicemi typicky nekompromisním britským stylem, bez ohledu na dopravu.

Byla ráda, že Drew a jeho skupina podepsali spolupráci s Petem. Má

li někdo pomoct Birdcage Walk nahoru, bude to Pete. Proslavil už Blackpoola, pomyslela si znechuceně Emma. Ten dnes vydělával obrovské peníze díky tomu, že svoji tvorbu zkomercionalizoval.

Emma si byla dobře vědoma, že Pete velice špatně nese Brianovo odmítání propagace skupiny prostřednictvím televizních reklam.

Připravoval se tak o miliony. Ale Emma byla na otce hrdá. Penězi ať se zadusí Blackpool, říkala si s nenávistí. Najednou stála před Stevieho domem.

Potěšilo ji, když se doslechla, že Stevie si koupil staré viktoriánské sídlo obklopené rozlehlými pozemky. Začal se dokonce věnovat zahradničení a půjčoval si od Bev knihy o půdě a o pěstování rostlin.

Nebylo už tajemstvím, že má podlomené zdraví, ale Pete byl mocný.

Jakýmsi kouzlem se mu podařilo zajistit, že se podobné zprávy nedostaly do tisku.

Emma se obávala, že turné Stevieho vyčerpá, ale Stevie se držel.

Teď znovu skládal a spolupracoval s Brianem na nových písních.

231

V Evropě i v Americe se hudebníci organizovali, aby využili svých schopností k boji za dobrou věc. Vznikaly tak benefiční koncerty, například na podporu suchem sužované Etiopie nebo amerických farmářů bojujících o existenci. Sláva šedesátých let a šílené dny Woodstocku byly nenávratně pryč a rockeři se orientovali na otázky humanity. Emma byla hrdá na to, že je aspoň vzdáleně součástí tohoto hnutí.

Emma se zastavila přede dveřmi. Rozhlédla se po zahradě a udiveně zavrtěla hlavou při pohledu na fialky vystavené prudkému slunci. Stevie zřejmě nečetl Beviny knihy příliš pozorně.

Zazvonila. Nikde neviděla tátovo auto. Doufala, že otec přijede co nevidět. Neměla mnoho času.

Otevřela jí Stevieho hospodyně. Emma si všimla, že má ve tváři výraz netrpělivosti a nedůvěry.

„Dobrý den, paní Freemontová.“ Tmavě hnědé vlasy paní Freemontové byly staženy do prapodivného drdůlku. Byla to žena mezi čtyřicítkou až šedesátkou. Její postavu ve tvaru žárovky halily černé vlněné šaty z velmi drahé látky. Pracovala pro Stevieho už pět let, uklízela po něm zvratky, smývala z kachlíků krev a tajně vynášela prázdné láhve. Ale nebylo to z čisté oddanosti pánovi domu. K těmto službám ji inspiroval královský plat, který jí Stevie dával.

„Je někde v domě, možná ještě v posteli. Nebyla jsem nahoře,“

vyštěkla na Emmu.

Ten starý netopýr, pomyslela si Emma, ale zdvořile se na hospodyni usmála. „To je v pořádku. Očekává mě.“

„Nic mi neřekl.“ Paní Freemontová se uraženě otočila, aby se vzápětí zuřivě vrhla prachovkou na nějaký bezmocný kávový stolek.

„Nedělejte si starosti,“ zavolala za ní Emma. „Zajdu za ním nahoru.“

Vyběhla po starých dubových schodech a cestou si rozepnula sako.

„Stevie! Uprav se. Letím za tebou.“

Ze Stevievova pokoje bylo slyšet hudbu. Emma si vzdychla a zaklepala.

„Vstávat, Stevie. Slunce už dávno vyšlo.“

Když neslyšela žádnou odpověď, krátce se pomodlila, aby byl sám, a otevřela dveře.

„Stevie?“

232

Pokoj zel prázdnotou. Závěsy byly zatažené a ve vzduchu se vznášel nepříjemný zápach. Emma se zamračila a vrhla pátravý pohled na rozházenou postel, vedle níž se válela do půli vypitá láhev Jacka Danielse. Zaklela a zvedla ji.

Veškerý pokrok, kterého Stevie dosáhl, je ten, že teď do sebe pumpuje whisky. Proč nemůže pochopit, že se tak strašně ničí a že chlast ho zabíjí stejně spolehlivě jako drogy?

Asi se večer pořádně opil, řekla si a otevřela okno. Asi mu bylo špatně, odplížil se do koupelny a tam usnul na zemi. Jestli se tam nachladí, bude mu to patřit. Nebude jí ho ani trochu líto.

Emma přistoupila ke dveřím do koupelny a otevřela je. Krev. Pach nemoci. Moč. Veškerý zápach jí způsobil náhlou nevolnost. Cítila, že se jí chce zvracet. Vtom si všimla krvavých skvrn na kachlících.

Rozběhla se ke stereu a nervózně vytrhla šňůru ze zásuvky. Náhlé ticho na ni zapůsobilo jako políček. Poděšeně vykřikla a rozběhla se zpět do koupelny a poklekla u těla bezvládně ležícího na podlaze.

Stevie byl docela nahý a tak strašně studený. Emma se otřásla a obrátila ho na záda. Pak uviděla injekční stříkačku a revolver.

„Ne. Ach, bože, ne.“ Ochromena strachy začala hledat zranění a snažila se mu nahmatat puls. Našla jen malý vpich s krvavou tečkou.

Rozvzlykala se a přitiskla palec na Stevieho krční tepnu. Ucítila sotva znatelný rytmus.

„Stevie, proboha, co jsi to udělal?“

Běžela ke dveřím a vyřítila se na chodbu. „Volejte pohotovost!“

vykřikla. „Okamžitě volejte pohotovost, rychle!“

Vrátila se do pokoje, popadla přikrývku, která visela z postele, a hodila ji na Stevieho. Jeho obličej byl popelavě šedý. Pohled na něho ji poděsil víc než pohled na krev. Na čele měl velikou bouli. Emma namočila ručník a přitiskla mu ho na ni.

Pak ho začala popleskávat dlaní po obličeji.

„Probuď se, Stevie. Vstávej. Takhle nemůžeš odejít.“ Třásla s ním, políčkovala ho a po chvíli se zhroutila a plakala na jeho vyzáblé hrudi.

Žaludek měla stále sevřený a bylo jí špatně. „Prosím, prosím, prosím,“

opakovala jako šílená. Najednou si vzpomněla, že takhle našli Darrena. Ležel sám na zemi a vedle něho se válela injekční stříkačka.

„Ne. Ne. Takhle nemůžeš umřít.“ Hladila ho po vlasech a pak mu znovu přitiskla prsty na tepnu. Tentokrát neucítila nic.

233

„Bastarde!“ křičela na něho, znovu ho zpolíčkovala a pak odhodila přikrývku a začala mu rytmicky stlačovat hrudní koš. „Tohle mi nemůžeš udělat.“ Otevřela mu ústa, několikrát mu do nich vdechla a pak znovu stlačovala jeho hruď. „Slyšíš mě, Stevie?“ plakala. „Vrať se.“

Předávala mu kyslík ze svých plic a neustávala v rytmickém stlačování jeho vyzáblé hrudi. Nadávala, klela, prosila a ze všech sil se snažila vrátit mu život. Nevnímala ledově studené dlaždice pod svými koleny. Zaměřila se zcela na Stevieho obličej a hledala v něm jakýkoli záblesk vracejícího se života. Úplně zapomněla, kde je. V hlavě se jí rojily vzpomínky. Viděla Stevieho v bílém obleku zpívajícího na zahradě. Viděla ho na pódiu ve víru barevných světel, viděla ho, jak sedí v trávě, kouří a probírá se strunami svojí kytary. Vzpomněla si na společné hry před krbem. Viděla, jak ji jednou rukou objímá kolem ramen a dává jí tu věčnou otázku: Emmo, miláčku, kdo z nás je nejlepší?

Hlavou jí proběhla jediná jasná myšlenka. Už nesmí ztratit nikoho, koho miluje, ne takhle zbytečně.

Pot se z ní řinul, když vtom uslyšela na schodech kroky.

„Sem. Rychle. Ach, bože, tati!“

„Och, ježíšikriste.“ Brian si okamžitě přiklekl k dceři.

„Když jsem ho našla, byl ještě živý. Pak přestal dýchat.“ Svaly ji bolely, ale neustávala ve své činnosti. „Pohotovost Zavolala pohotovost?“

„Zavolala Petea. Zastihla nás v jeho autě.“

„Hloupá bába, řekla jsem jí, ať zavolá pohotovost. Potřebuje lékaře.“ Emma zvedla hlavu a setkala se s Peteovýma očima. „Copak nevidíš, že umře, pokud okamžitě nepřijede sanitka? Zavolej tam.“

Pete přikývl. Neměl v úmyslu volat pohotovost. Veřejnou pohotovost. Místo toho rychle vytočil číslo soukromé kliniky.

„Dost, Emmo. To stačí, už dýchá.“

„Já nemůžu…“

Brian vzal dceru za paži. Cítil, jak se chvěje. „Dokázalas to, dítě, Stevie dýchá.“

Emma se udiveně dívala, jak se hubená hrud jejího přítele pomalu a neznatelně zvedá.

234

Někdy křičel. Někdy plakal. Když Stevieho podrobili detoxikační léčbě, prožíval hrozné bolesti. V celém těle cítil kruté křeče, pálení a bodání. Kůži měl střídavě rozpálenou a pak zase chladnou jako led.

Někdy je viděl. Skutečně je viděl, ty malé trapiče s hladovými ústy a s malýma červenýma očima, jak se zakusují do jeho těla.

Následovaly

záchvaty

hysterie,

které

nutily

zaměstnance

nemocnice přivazovat Stevieho k posteli. Pak se vždy uklidnil a jen odevzdaně hleděl do stropu. Dokázal hodiny pozorovat jedinou skvrnu na omítce.

Po takovýchto dlouhých hodinách ticha si pomalu uvědomoval, co se stalo. V duchu slyšel Emmin rozzlobený a vystrašený hlas, který ho prosil, aby neumíral. A on se vrátil. Pak znovu přicházela bolest, a zdála se nekonečná.

Stevie žádal každého, kdo se objevil v jeho pokoji, aby mu pomohl z tohoto světa. Pak zase sliboval sumy peněz, jen aby mu sehnali drogy. Někdy měl stavy, kdy už se nechtěl vrátit zpět do života.

Odmítal jíst, a tak ho museli vyživovat uměle.

Podávali mu antihypertensiva, aby ošidili jeho mozek navyklý na pravidelný příděl drog. Ale Stevie bytostně toužil po heroinu a kokainu. Málokdy byl sám, ale vyváděl, i když musel strávit o samotě pouhých deset minut. V těchto chvílích zůstával jen ve společnosti přístrojů, které za tichého bzučení a pípání udržovaly při životě to, co z něho zbylo.

Po dvou týdnech se uklidnil. Byl neuvěřitelně slabý. Podařilo se mu zbavit se těch malých bastardů, kteří ho tak dlouho mořili. Dokázal jíst ovoce a zeleninu, usmíval se na personál a odpovídal na všechny otázky lékařů. Samozřejmě lhal hezké psychiatričce. Jen tak se dostane brzy ven. Snil o tom, že až bude volný, napumpuje si znovu do žil tu úžasnou směsici namíchanou z bílého čínského prášku. Ve své bohaté fantazii viděl hory sněhobílého kokainu, podávaného na stříbrných tácech.

Přemýšlel také o tom, že zabije doktory i sestry. Pak zase uvažoval, že zabije sebe. Potom se většinou rozplakal.

Tvrdili mu, že si ničí srdce a játra. Říkali, že trpí anémií a že musí okamžitě a navždy přestat s heroinem i s kokainem. Nikdo ho nenazýval feťákem. Mluvili o něm jako o drogově závislé osobě.

235

Bylo těžké nesmát se tomu. Tak on je drogově závislý! Hovno, Sherlockové. Chtěl jen odejít a být se svou závislou osobou sám. Byl ten nejlepší kytarista na světě, celých dvacet let. Pětadvacetileté dívky se mohly přetrhnout, aby mu skočily do postele, kdykoli jen kývnul prstem. Byl bohatý, odporně bohatý, vlastnil lamborghiny a rollse.

Motorky

si

kupoval

jako

ponožky.

Byl

majitelem

osmdesátihektarového panství v Londýně, měl vilu v Paříži a farmu poblíž San Francisca.

Copak ti doktoři vědí, jaké to je, stát na pódiu a slyšet jásot mnohatisícového davu? Ne. Ale on to zná. Všichni mu závidí, všichni.

Proto ho tady drží, dál od fanoušků, od jeho milované hudby a drog.

Rozhlédl se po pokoji. Stěny byly vyzdobeny tapetou s jemně modrými a šedými květy. Hustý šedý koberec pokrýval podlahu od dveří až k oknu. Závěsy stejné barvy maskovaly fakt, že v oknech jsou mříže. Vedle jeho pokoje byla místnost pro návštěvy vyvedená ve stejných barvách, vybavená dvěma čalouněnými pohovkami a pohodlným ušákem. Oživovaly ji pouze živé květiny v baňaté váze na kávovém stolku. V odporné napodobenině sekretáře z devatenáctého století byla zabudována televize, videopřehrávač a stereo. Mysleli i na zábavu, napadlo si hořce Stevieho. Ale on se nebavil.

Proč ho nechávají tak dlouho samotného? Proč je tak sám?

Najednou zatajil dech. Dveře se pomalu otevřely.

Při každé návštěvě se Brian snažil nedat najevo, jak ho vzhled přítele šokuje. Nechtěl si s hrůzou v očích prohlížet jeho kostnaté paže, šedivé vlasy a hluboké vrásky kolem očí a úst. Nechtěl se dívat na křehké vyhublé tělo, které připomínalo devadesátiletého starce.

Nejméně ze všeho chtěl při pohledu na Stevieho vidět svoji vlastní budoucnost. Bohatý, opečovávaný a bezmocný starý muž.

„Tak jak se vede?“

Stevie byl vděčný, že má společnost, a radostně se usmál. „No, je tady kopec srandy. Měl by ses ke mně připojit.“

Při té myšlence přejel Brianovi mráz po zádech. „Pak bys musel uspořádat soutěž krásy za účasti všech sestřiček.“ Brian položil na stolek velkou krabici čokoládových bonbonů. Věděl, že všichni feťáci nejvíc ze všeho touží po sladkostech. „Už vypadáš skoro jako člověk, chlape.“

236

„Jo. Myslím, že skutečné jméno doktora Matthewse je Frankenstein. Tak co je nového ve skutečném světě?“

Bavili se příliš zdvořile a násilně a Stevie pojídal jeden čokoládový bonbon za druhým.

„Pete tady už dlouho nebyl,“ řekl po delší době.

„Je dost zaneprázdněný.“ Nerozváděl, že Pete má plné ruce práce s tím, aby ututlal jeho případ před tiskem. Také musel zrušit americkou část jejich turné.

„Chceš říct, že je nasraný.“

„Trochu.“ Brian se usmál a zoufale zatoužil po cigaretě a po skleničce. „To ti vadí?“

„Nevadí.“ Ale nemluvil pravdu. „Nevím, proč je do toho tak zažraný. Vždyť tisk se dá odbýt snadno. Může jim nakecat, že mám virovou

pneumonii,

která

se

zkomplikovala

díky

celkové

vyčerpanosti, ne?“

„To by bylo nejlepší,“ souhlasil Brian.

„Jistě, jistě, to není problém. Přece by nechtěl, aby se veřejnost dozvěděla, že starému Steviemu vymývají žaludek, žíly i mozek.“

„Nech toho, Stevie.“

„Hej, vždyť je to legrace.“ Ale nešťastně zamrkal, aby skryl slzy sebelítosti. „Trochu to bolí, Bri. Pete se nepřijde podívat na ubohýho feťáka, nechce mě prostě vidět. Ale, panečku, když bylo ohroženo vystoupení, vždycky mi něco sehnal.“

„Nikdy jsi mi neřekl, že ti Pete sháněl drogy.“

Stevie sklopil oči. To bylo malé tajemství. „Sem tam, když se nahrnulo moc práce a moje zdroje vyschly. Šou musí pokračovat, ne?

Ta blbá šou musí jet pořád dál. Takže někdy mi něco sehnal, sice s tím nesouhlasil, ale sehnal.“

„Nikdo z nás netušil, že jsi na tom tak špatně.“

„Ne, nikdo z nás.“ Začal bubnovat prsty na víko bonboniéry.

„Pamatuješ na Woodstock, Bri? Kriste, to byly časy. Seděli jsme spolu v lese, šňupali kdeco a poslouchali muziku. A jakou muziku!

Jak jsme se najednou ocitli tady?“

„To kdybych věděl.“ Brian si vrazil ruce do kapes a po chvíli je zase vytáhl. „Podívej, Stevie, musíš se odtud dostat. Sakra, teď jdeš s módou. Dnes se každý snaží být čistý a nic nebrat.“ Podařil se mu křivý úsměv. „Máme osmdesátá léta.“

237

„To jsem celý já, vždycky mimo.“ Stevie najednou popadl Briana za ruku. „Poslouchej, je to těžké, však víš. Člověče, je to fakt těžké.“

„Já vím.“

„To si neumíš představit, když tady nejsi.“ Stevie spolkl slova zlosti a odporu. Teď si je nemohl dovolit. „Možná se mi to podaří, Bri, ale teď potřebuju pomoc.“

„Proto jsi tady.“

„Dobře, dobře. Jsem tady.“ Pane bože, byl plný dobrých předsevzetí. Ale to nestačí. „Potřebuju něco, Bri. Jen trošičku. Přece mi můžeš sehnat pár gramů kokainu. Jen abych přežil.“

Nebylo to poprvé, co Stevie žádal po Brianovi drogy. A Brian věděl, že to není naposledy. „Nemůžu to udělat, Stevie.“

„Bože, Bri, jen pár gramů. Nic velkého.“

Brian mávl rukou a otočil se. Nemohl snést pohled do těch žadonících očí. „Stevie, nemůžu ti sehnat kokain. Doktoři říkají, že by to bylo stejné, jako kdybych ti dal do rukou zbraň.“

„Už jsem to zkoušel.“ Stevie bojoval se slzami a tiskl si obě ruce na obličej. „Dobře, tak ne kokain. Sežeň něco jiného, třeba dolophin. To je dobrá droga, Bri. Když mohla stačit nacistům, bude dobrá i pro mě,“ Stevie začal fňukat a pozoroval Brianova záda. „Je to jen náhražka, člověče. To pro mě přece můžeš udělat. Postaví mě to na nohy.“

Brian si vzdychl. Když se otočil, aby Steviemu odpověděl, uviděl ve dveřích Emmu. Stála tam jako socha s očima široce rozevřenýma.

Pod paží měla krabici se scrabblem. Brianovi se zdálo, že vypadá na šestnáct, nebýt těch vážných očí.

Byly chladné. Žensky chladné a obviňující oči.

„Neruším?“

„Ne.“ Brian si vrazil ruce do kapes. „Právě se chystám k odchodu.“

„Ráda bych s tebou mluvila.“ Nedívala se na něho a přistoupila ke Stevieho posteli. „Možná bys na mě mohl počkat venku. Nezdržím se dlouho. Doktor říkal, že Stevie potřebuje klid.“

„Dobře.“ Bylo to zvláštní, ale Brian se cítil jako kárané dítě. „Zajdu za tebou pozítří, Stevie.“

„Fajn.“ Stevie neřekl už nic, ale visel prosebnýma očima na Brianovi, dokud neopustil pokoj.

238

„Tohle jsem ti koupila.“ Emma položila Steviemu na kostnatá kolena krabici. „Myslím, že když budeš trénovat, tak mě brzy porazíš.“

„Vždycky jsem tě porazil.“

„To jsem byla malá a ty jsi podváděl.“ Emma se posadila na okraj postele. „A já už nejsem malá.“

Stevie nedokázal udržet ruce v klidu. Jeho prsty nervózně bubnovaly na víko krabice. „Myslím, že ne.“

„Tak ty bys chtěl nějaké drogy?“ Emma to pronesla věcně, jako by o nic nešlo. Stevieho prsty stále bubnovaly na krabici. Vzhlédl.

„Zopakuj mi, jak se to jmenuje. Napíšu si to. Seženu ti to za několik hodin.“

„Ne.“

„Říkal jsi, že to potřebuješ. Takže jak se to jmenuje?“ Vytáhla blok a tužku.

Stevie pocítil na okamžik obrovskou naději a zoufalou touhu, ale pak se roztřásl. „Nechci, aby ses do toho pletla,“

Emma se zasmála a poplácala ho po tváři. „Nebuď měkký, Stevie.

Pletu se vám do života už od tří let. Opravdu si myslíš, že nevím, jak probíhaly večírky a co jste dělali na turné? Důvěřuj mi.“

Důvěřoval jí, protože to potřeboval. Emma byla vždycky jako tichý paprsek nevinnosti, který pronikal vším tím šílenstvím. „Já… já jsem unavený, Emmo.“

„Unavený? Potřebuješ povzbudit? Dostat se do rauše a zdrhnout od reality? Dej mi ten název, Stevie. Přece víš, že jsem ti zachránila život. Můžu ti zase pomoct. Tentokrát ti ho můžu vzít.“

„Neprosil jsem tě, abys mi zachraňovala život, sakra.“ Stevie zvedl ruku, jako by chtěl Emmu odehnat, ale pak ji nechal bezvládně viset z postele. „Proč mě nedáš pokoj, Emmo? Chci být sám.“

„Moje chyba,“ odpověděla rychle Emma. „Ale vynasnažím se a všechno spravím.“ Naklonila se k němu a zahleděla se na něho chladnýma očima. „Seženu ti ty pitomý drogy, Stevie. Napumpuju to do tebe. Napíchám ti jehly do všech žil, které na tobě najdu. Sakra, možná to zkusím sama.“

„Ne!“

239

„Proč ne?“ Emma zvedla obočí, jako by byla překvapená. „Říkal jsi, že je to dobrá droga. To jsi přece tvrdil tátovi, ne? Když je dobrá pro tebe, bude dobrá i pro mě.“

„Ne. Panebože, podívej se na mě, jak vypadám.“ Stevie zvedl vyhublou ruku.

„Vidím, co jsi se sebou udělal.“ Emma odhodila blok a tužku do kouta. „Vidím velice dobře, co z tebe zbylo. Jsi slabý, zubožený a smutný.“

„Slečno!“ Ve dveřích se objevila sestra. „Musíte…“

„Vypadněte.“ Emma se na ni zuřivě otočila a sevřela ruce v pěst.

„Vypadněte odtud. Ještě jsem neskončila.“

Zdravotní sestra odešla. Emma slyšela doznívat její kroky na konci chodby.

„Nech mě samotného,“ zamumlal Stevie. Z očí se mu řinuly slzy a kostnaté prsty se tiskly k šedivému obličeji.

„Ach, nechám tě samotného, dobře, ale až skončím. Stevie, našla jsem tě ležet na podlaze v krvi a zvratcích. Vedle tebe se válela stříkačka a zbraň. Dokážeš si vzpomenout, jakým způsobem ses chtěl zabít? Byl jsi na tom špatně, ale já jsem tě nechtěla nechat umřít.

Napumpovala jsem do tebe život, přímo tam, na zemi. Plakala jsem, protože jsem se bála, že nebudu dost rychlá a dost zkušená, abych tě zachránila. Ale ty jsi začal dýchat, odvezli tě do nemocnice a já jsem byla ráda, že žiješ.“

„Co po mně chceš?“ vykřikl Stevie.

„Chci, abys přemýšlel, přemýšlel o změně. Co myslíš, jak bych se cítila, kdybych tě našla mrtvého? Nebo táta… Jaké by to bylo pro něho? Máš přece všechno, ale ty jsi takový bastard, že se ničíš sám.“

„Nemůžu si pomoct.“

„Ach, to je smutná zkušenost, smutná a politováníhodná.“ Emmě se teď chtělo plakat, ale překonala se a místo pláče dala průchod svému vzteku. „Mám tě ráda od svých tří let. Viděla jsem tě hrát a rok od roku jsem byla překvapenější, když jsem zjistila, co dokážeš vytvořit.

Teď tady sedíš a říkáš mi, že si nemůžeš pomoct a že se chceš zabít.

Dobře, ale nesmíš si myslet, že lidé, kteří tě mají rádi, budou jen stát a koukat.“

240

Díval se na ni a přemýšlel. Najednou se ve dveřích objevila malá bruneta. „Slečna McAvoyová? Já jsem doktorka Haynesová, jsem psychiatrička pana Nimmonse.“

Emma se napjala jako boxer připravený k ráně. „Už odcházím, paní doktorko.“

„Ano, to vidím.“ Žena se usmála a podala Emmě ruku. „Pěkné vystoupení, děvče. Doporučuji vám rychlou chůzi a pak teplou koupel.“ Pak přistoupila ke Stevieho posteli. „Ach, scrabble. To je moje oblíbená hra. Taky ji máte rád, pane Nimmonsi?“

Emma uslyšela, jak Stevie práskl hrou o zeď, ale pokračovala v chůzi.

Venku uviděla Briana, jak se opírá o kapotu svého nejnovějšího jaguára. Když ji zahlédl, naposledy si potáhl z cigarety a nedopalek odhodil do kanálu.

„Myslel jsem, že se tam trochu zdržíš.“

„Ne, řekla jsem mu všechno, co jsem chtěla.“ Emma si zapnula druk modré džínové bundy a vytáhla zip. „Chtěla jsem se zeptat, jestli jsem dobře slyšela. Ty jsi Steviemu kupoval drogy?“

„Ne, ne tak, jak si to představuješ. Já nejsem dealer, Emmo.“

„Nehraj si se slovíčky,“ pokývala hlavou. „Sháněl jsi mu drogy?“

„Sháněl jsem mu nějaké opiáty, abych mu pomohl vydržet během turné. Držel jsem ho tím dál od heroinu.“

„Aby vydržel turné,“ opakovala Emma. „Myslela jsem si, že jen Pete je špatný, protože lže tisku a pomáhá Steviemu, aby lhal sám sobě.“

„Pete nenese žádnou vinu.“

„Ale nese. Všichni jste vinni.“

„Měli jsme snad říct reportérům z Billboardu, že Stevie je feťák?“

„Bylo by to lepší než tohle. Jak s tím má Stevie bojovat, když si nepřipustí, že je feťák? A jak má přestat brát drogy, když jeho nejlepší přátelé mu je shánějí, aby vydržel ještě jeden koncert v ještě jednom městě.“

„Není to tak…“

„Není? Tak ty si myslíš, že je to projev přátelství?“

Brian byl příliš slabý na vyjádření zlosti. Znovu se opřel o kapotu auta. Jemný větřík přinášel vůni podzimu a příslib deště. Klid,

241

pomyslel si Brian a hleděl do rozzlobené tváře své dcery. Chtěl pouze klid.

„Nic o tom nevíš, Emmo. A nelíbí se mi, když mi dcera dává lekce.“

„Nedávám ti žádné lekce.“ Emma se otočila a rozběhla se ke svému autu. S rukou na dveřích se naposledy otočila. „Víš, nikdy jsem ti to neřekla, ale před několika lety jsem byla navštívit Jane. Je zatrpklá, plná zášti a smutku, zaměřená jen na sebe, na svoje ego. Až dosud jsem si neuvědomila, jak se jí podobáš.“

Zabouchla za sebou dveře a nastartovala. Neviděla výraz bolesti v otcově tváři, protože se ani jednou neohlédla.

242

29

Emma se provdala za Drewa při tichém civilním obřadu. Nebyli přítomni žádní hosté, ani zástupci tisku. Neřekli to nikomu, dokonce ani Marianne. Koneckonců, Emmě bylo jedenadvacet a nepotřebovala žádné povolení ani souhlas.

Nebyla to svatba, o jaké kdysi snila. Žádný závoj ani bílé hedvábí, žádné záplavy květin. Měla pouze malou kytičku růžových růží, kterou jí přinesl Drew. Žádná hudba, žádné slzy.

Říkala si, že na tom nezáleží. Dělala si to, co chtěla. Možná bylo její počínání sobecké, ale cítila se jaksi oprávněná provést jednou čistě sobeckou věc. Jak by mohla pozvat Marianne nebo Bev a nepozvat tátu? A Briana tady nechtěla. Nechtěla, aby stál vedle ní a vzdával se jí.

Měla na sobě prosté hedvábné šaty v o něco tmavším růžovém odstínu, než byla kytice. Vzpomněla si na tátovu svatbu. Bev vypadala nádherně. Brian se stále usmíval. Stevie v bílém obleku zpíval jako anděl. Ta vzpomínka jí přinesla do očí slzy, ale potlačila je v okamžiku, kdy ji Drew chytil za ruku.

Usmíval se na ni. Usmíval se i ve chvíli, kdy jí navlékal na prst jednoduchý diamantový prstýnek. Jeho ruka byla tak teplá a pevná.

Jeho hlas byl jasný, když jí sliboval lásku, úctu a štěstí. Emma tak zoufale toužila po štěstí. Když ji políbil, věřila v ně.

Stali se mužem a ženou. Už nebyla Emma McAvoyová, ale Emma Latimerová. Nová osobnost. Začínala nový život po boku Drewa.

Nevadilo jí, že po obřadu musel odejít do nahrávacího studia.

Chápala jeho situaci lépe než kdokoli jiný. Byl to její nápad, udělat rychlou a tichou svatbu uprostřed Drewovy práce na novém albu.

Když odešel, radovala se, že bude mít čas připravit hotelový pokoj na svatební noc. Přála si, aby všechno bylo dokonalé.

243

Nechala sem přinést květiny. Vázy byly plné růží, orchidejí a narcisů. Sama je s radostí naaranžovala po celém pokoji a do koupelny odnesla košík s kvetoucími ibišky.

Připravila také aspoň tucet svíček. Všechny byly bílé a voněly po jasmínu. Ve stříbrné nádobě se chladilo šampaňské a pokojem se linula tichá hudba.

Emma si dopřála dlouhou koupel v růžovém oleji. Pak se natřela pleťovým mlékem a obřadně se navoněla drahým parfémem. Chtěla mít všechno perfektní. Dlouho si kartáčovala dlouhé světlé vlasy a pak si se svátečním pocitem oblékla bílou hedvábnou košili a krajkový kabátek.

Když prohlížela svůj obraz v zrcadle, věděla, že vypadá jako dokonalá nevěsta. Zavřela oči a vychutnávala ten krásný pocit.

Svatební noc. Nejkrásnější noc jejího života. Teď se konečně dozví, jaké to je. Drew přijde k ní, podívá se na ni a jeho krásné oči potemní.

Bude něžný, jemný a trpělivý. Řekne jí, jak moc ji miluje a jak po ní touží. Pak ji odnese do postele.

V deset hodin byla rozrušená. V jedenáct byla neklidná a o půlnoci šílená strachy. Zatelefonovala do studia, kde se dozvěděla, že Drew odešel už před několika hodinami.

Představovala si strašlivou nehodu. Spěchal za ní a byl tak rozrušený, že přehlédl červenou a jeho auto… Nevěděli, kde ji mají hledat. Ani lékař, ani policie. Drew možná teď leží na nemocničním lůžku, krvácí a v agónii volá její jméno.

Začala zuřivě listovat v telefonním seznamu, aby si vypsala jména nemocnic, když tu uslyšela klíč v zámku.

Než mohl Drew otevřít, byla u dveří. Když vstoupil, nedočkavě ho objala.

„Ach, Drewe, tak jsem se bála.“

„Klid, klídek.“ Rozverně ji štípl do zadečku. „Jsme rozrušení, že jo?“

Byl opilý. Část jejího vědomí se snažila ten fakt odmítnout, ale přesto to byla pravda. Špatná artikulace, nejisté pohyby, zápach alkoholu. Ucouvla a zadívala se na něho. „Ty jsi pil.“.

„Jen jsem trochu oslavoval s kamarády. Muž se nežení každý den, že jo?“

„Ale ty… Slíbil jsi mi, že se vrátíš do desíti.“

244

„Kristepane, Emmo, snad mě už teď nezačneš komandovat?“

„Ne, ale… Bála jsem se o tebe, Drewe.“

„No, teď už jsem tady, ne?“ Namáhavě se vysoukal z bundy a nechal ji spadnout na zem. Nebýval často opilý, ale dnes večer popíjel jednu skleničku za druhou. Tentokrát opravdu přebral. „Podívejme se, dokonalý obrázek nedočkavé nevěsty. Krása, jsi krásná, Emmo. Celá v bílém.“

Emma se začervenala. V jeho očích se teď objevila touha. Už ji tam vídala dřív. Je to tak, jak si přála. „Chtěla jsem být pro tebe hezká.“

Smířlivě k němu přistoupila, objala ho a zvedla k němu ústa v nevinné důvěře.

Vrhl se na ni. Jeho ústa byla nedočkavá a dobyvační Kousl ji do rtu a surově se k ní přitiskl. „Drewe.“ Pokusila se od něho odtáhnout.

Najednou jí hlavou probleskla vzpomínka na Blackpoola. „Drewe, prosím.“

„Dnes večer se mnou nebudeš hrát tu svoji hru.“ Chytil ji za vlasy a surově jí zvrátil hlavu dozadu. „Musel jsem dlouho čekat, Emmo.

Žádné vytáčky.“

„Já ne… jenom, Drewe, nemůžeme…“

„Teď jsi moje žena. A bude po mém.“

Povalil ji na podlahu. Ignoroval její zoufalý zápas a prosby.

Surovýma rukama roztrhal hedvábí i krajky. Jeho nedočkavost a prudkost Emmu vyděsily. To není správné, uvědomila si s hrůzou.

Není správné ležet na zemi v roztrhané svatební noční košili.

Pevně ji uchopil za boky a ústy ji umlčel. Cítila pach whisky.

Pokoušela se vyslovit jeho jméno. Když se znovu snažila vysvobodit, sevřel jí jednou rukou obě paže za hlavou a jediným prudkým pohybem ji zbavil panenství.

Emma vykřikla bolestí a hrůzou. Drew se začal divoce pohybovat a zároveň ji tiskl k zemi. Plakala do chvíle, než Drew prudce vydechl a odvalil se stranou. Vzápětí usnul. Ráno byl Drew pln kajícnosti a studu. Díval se na Emmu smutnýma očima a chvějícím se hlasem prosil za prominutí. Večer byl opilý, což pro něho byla hrozná zkušenost, ale to ho neopravňovalo, aby se choval jako barbar. Když ji jemně hladil po vlasech a mumlal svoje omluvy, uvěřila mu. Připadalo jí, že včera večer tady byl jiný muž, který jí ukázal, jak krutý a necitelný může být sex. Ale její manžel jí poskytne jen něžnosti. Než

245

skončil jejich první společný den, spočívala v jeho pažích spokojená a snící o růžové budoucnosti.

Michael vrávoral po kuchyni. Měl v úmyslu umýt nádobí. Jeho záměr byl pevný, avšak šokovalo ho, že dřez i kuchyňská linka jsou zcela zaplněné. Zaklel. Celý týden sloužil dvanáctky a neměl vůbec čas zabývat se domácností.

Řekl si, že se do toho pustí až po pořádné snídani. Nachystal si plechovku s burákovým máslem a dehydratované obilniny. Na sporáku si ohřál půl litru mléka. Pak všechno smíchal. Tuhle dobrotu vymyslel kdysi náhodou, když jednoho rána spěchal do práce a nenašel nic v lednici. Postavil si na kávu, pak se posadil a rozevřel noviny. Najednou uslyšel zaškrábání na dveře.

Za skleněnými dveřmi se matně rýsovala vysoká postava.

Nezasvěcený by si mohl myslet, že za nimi stojí dobře urostlý muž.

Michael otevřel a v momentě zmizel pod přívalem šedivých chlupů velikého psa.

„Prosím tě, nepotřebuju, abys mi dělal makeup.“ Michael shodil ze svých ramenou obrovské packy. Pes dopadl na všechny čtyři. Většinu bláta, které si přinesl na kožichu, otiskl Michaelovi na tričko.

Byl to Conroy, pes s neznámým rodokmenem, kterého Michael našel jako malé štěně. Vychovával ho už tři roky. Když Conroy dospěl, byl nepředstavitelně ošklivý, ale z tohoto malého triku přírody si vůbec nic nedělal.

Teď si lehl na linoleum pod stůl a vesele se na Michaela šklebil.

„Nemysli si, že ti dnes potřesu packou. Nevím, kde jsi lítal, ale smrdíš strašně. Zase jsi běhal za tou slečnou, že?“

Conroy uhnul očima. Kdyby uměl hvízdat, asi by to teď udělal.

„Nesnaž se lhát. Celý týden ses válel s tou toulavou fenou.

Nemyslíš na následky ani na mě.“ Michael se otočil a otevřel ledničku. „Jestli zase bude mít štěňata, tak mi ji sem nevoď. Už jsem ti to říkal tisíckrát. Máš myslet na bezpečný sex. Máme osmdesátá léta, kamaráde.“

Michael ukrojil plátek boloňského salámu. Hodil sousto Conroyovi a ten je zhltl jako malinu. Obměkčený pán domu ukrojil další dva plátky a hodil mu je. Pak si nalil kávu a posadil se ke stolu.

246

Měl rád svůj život. Práce policisty se mu líbila. Bylo to přesně to, co chtěl dělat. Jeho dům byl hezký, stejně tak jeho okolí. Mezi trávníky, které rád sekal, se vinula pískem sypaná cestička. Za domem rostlo pár listnatých stromů a pod nimi kvetl Michaelův první záhon hledíků.

Rád se věnoval zahradničení, ale pro nedostatek času jen sporadicky. To se hodilo i Conroyovi, protože si nemusel dávat pozor, když hrabal v zahradě svoje oblíbené díry.

Michael si koupil dům pod vlivem svého rozchodu s Angie Parksovou. Kromě důmyslného sexu se od ní naučil ještě něco jiného.

Pochopil, že je Michael Kesselring a že vždycky bude příslušníkem střední třídy.

Připadalo mu trochu zvláštní vidět Angie v televizi nebo na plátně.

Po třech měsících jejich vztahu ho vyměnila za dvacetiletého hokejistu. Dost ho pobuřovalo, že hraje roli Jane Palmerové, matku Emmy.

Rád by věděl, zda Emma už film viděla. Nerad na ni myslel.

Po Angie měl i jiné ženy. Nic vážného, jen příležitostné známosti.

Měl svoji práci. Už ho neudivovalo, že má talent i slabost pro práci ve službách zákona. Možná nevynikal takovou trpělivostí, jakou disponoval jeho otec, a takovou zručností v kancelářské práci, ale byl celkem spokojený a šťastný.

„Ten včerejšek se ti nevyplatí,“ pokračoval Michael v konverzaci s Conroyem. Pes se bez zájmu ohlížel po mouchách. „Jestli ta tvoje přijde do jiného stavu, budeš v rejži, kamaráde. Nemysli si, že ji sem vezmu.“

Conroy se líně ohlédl a pak pokračoval v pozorování much.

Michael uchopil noviny, které před ním ležely na stole, a začetl se.

Našel zde obvyklé rutinní zprávy o ekonomice a politice. Přelétl je pohledem a obrátil stránku. Zrak mu padl na zprávu o zajištění Nicka Akselroda, malého mužíka, který zabil sekerou svoji milenku.

„Tady to máme,“ promluvil Michael a strčil Conroyovi noviny pod nos. „Našel jsem ho v bytě v chudinské čtvrti. Střílel do zdi jako blázen a řval. Vidíš, tady je moje jméno. Detektiv Michael Kettlerung.

Jo, já vím, ale to mělo být moje jméno. Podívej, pokud tě nezajímají nejnovější zprávy, udělej něco užitečného a přines mi cigarety. Běž, přines.“

247

Conroy zakňučel a líně vstal. Chvíli dokonce předstíral, že kulhá, ale Michael si ho už nevšímal. Vrátil se k novinám. Poškrábal se na holé hrudi a otočil list na stránku se společenskou rubrikou.

Jeho prsty se najednou zastavily. Málem se mu zastavilo i srdce.

Zíral na obrázek před sebou.

Byla to Emma. Vypadala, bože, vypadala nádherně. Ten plachý úsměv, ty velké tiché oči. Měla na sobě nějaké růžové šaty a vlasy jí spadaly na ramena v hustých vlnách.

Někdo ji držel kolem ramen. Michael stočil zrak na Emmina společníka.

Drew Latimer. Michaelův mozek si snadno pamatoval obličeje i jména. Taky se usmíval. Usmívá se sakra šťastně, zaznamenal Michael. Byl pootočený k Emmě a zamilovaně jí hleděl do obličeje.

Conroy se přikolébal a položil Michaelovi do klína krabičku winstonek. Ale jeho pán se ani nepohnul. Velmi pomalu četl palcové titulky.

ROCKOVÁ PRINCEZNA EMMA MCAVOYOVÁ

SE PROVDALA ZA SVÉHO PRINCE

Emma McAvoyová, dcera člena skupiny Devastation , Briana McAvoye, a autorky bestselleru Jane Palmerové, si přede dvěma dny při tajném obřadu vzala Drewa Latimera, šestadvacetiletého zpěváka a kytaristu začínající rockové skupiny Birdcage Walk . Novomanželé se seznámili na nedávném evropském turné obou skupin.

Michael dál nečetl. Nemohl. „Ježíši, Emmo.“ Zavřel oči a nechal noviny spadnout na stůl. „Ach, bože.“

Emma byla šťastná, že je zpět v New Yorku. Nemohla se dočkat, až ukáže Drewovi město. Těšila se, že prožijí svoje první společné Vánoce v jejím starém bytě.

Nevadilo jí, že letadlo mělo zpoždění, ani že vanul studený vítr.

Měli čtyři týdny na líbánky, které museli po svatbě odsunout kvůli Drewovu novému albu. Emma chtěla toto období strávit v New

248

Yorku, ve svém původním bytě, kde se chtěla změnit z nevěsty v mladou paní.

Řidiči limuzíny řekla, ať je odveze do středu města, kde ukázala Drewovi spoustu osvětlených budov, spěchajících lidí, majestátní vánoční strom v Rockefellerově centru a karneval na Times Square.

Těšilo ji, že se blíží ke svému bytu a že tam konečně bude volná, bez Sweeneyho a jeho společníka.

„Nebyla jsem tu už skoro rok.“ Věděla, že Manannin otec nechtěl, aby si byt platily, a byla ráda, že si ho podržely. „No?“ Prohrábla si prsty svoje dlouhé vlasy. „Tak co říkáš?“

„Je obrovský.“ Drew se rozhlížel po interiéru, prohlížel si pomalované stěny, podlahu bez koberce a dřevěné schodiště.

„Trochu… sparťanské.“

„Počkej, až to tady vyzdobím. Měly jsme s Marianne krásné vánoční ozdoby.“ Chvíli hledala v tašce a pak dala řidiči, který jim nesl zavazadla, spropitné. „Díky.“

Řidič si vsunul bankovku do kapsy. „Děkuji, madam, veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce.“ Emma si sundala kabát a rozběhla se k oknu.

„Drewe, pojď se podívat na ten krásný výhled. Z Mariannina ateliéru je to ještě hezčí, ale tam se mi už pořádně točí hlava.“

„Velice pěkný pohled.“ Drew viděl špinavé ulice zacpané dopravní špičkou. „Emmo, zajímalo by mě, proč jste si nenašly byt v lepší čtvrti?“

„Nechtěly jsme.“

„No, je to kouzelné a myslím, že pro dvě studentky to stačilo. Ale my dva bychom si měli najít něco noblesnějšího.“ Když se otočila, pohladil ji po vlasech. „Koneckonců, nechceme přece sdílet byt s Marianne, přestože je velice příjemná.“

„Nemyslela jsem… Marianne se přece vrátí až za dva měsíce.“

„Měla bys začít myslet.“ Snažil se říct ta slova zdvořile a zmírnil jejich pichlavost polibkem. Pěkný obličejík i postava, pomyslel si a pohladil Emmu po tváři. „Podle toho, co jsem slyšel, je třeba k vyhledání slušného bytu v New Yorku spousta času, peněz a energie.

Protože chceš rozdělit naše bydlení mezi Londýn a New York, budeme potřebovat něco pořádného. Ježíši, tady je zima.“

249

„Nařídila jsem domovníkovi, aby vypínal topení, když tady nebudeme.“ Emma se rozběhla otočit kohoutkem ústředního topení.

„Jako vždy praktická, že, zlato?“ V jeho hlase zněla ironie, ale když se k ní otočil, smál se. „Jsem si jist, že si tady pár týdnů užijeme.

Mimoto na líbánkách není potřeba nic víc než postel.“ Zasmál se, protože Emma se začervenala. Pak k ní přistoupil a prudce ji políbil.

„Máte tady postel, že, Emmo?“

„Ano.“ Poněkud ho odstrčila. „Je támhle za tou skleněnou stěnou.

Musím ji převléct.“

„To můžeš později.“ Odvedl ji k posteli a cestou jí sundal svetr.

Emma věděla, že to bude rychlé, ale ne tak nepříjemné jako poprvé.

Vždycky to tak bylo. Přestože někde v hloubi srdce tušila, že takhle to není úplně v pořádku, nevěděla, jak mu to sdělit. Matrace byly studené a chladily ji do zad. Vrhl se na ni a všechno proběhlo tak, jak tušila.

Otřásla se chladem. O chvíli později promluvil Drew.

„Bože všemohoucí, je to tady jako v lednici.“

„Za chvíli tady bude teplo. Ve skříni máme nějaké deky.“

Sáhla po svetru, ale Drew ji chytil za ruce. „Rád se dívám na tvoje tělo, Emmo. Máš tak hezké drobné tělo. Nemusíš se přede mnou stydět.“

„Ne.“ Emma se cítila nesvá, ale vstala. Drew chvíli hledal po kapsách a pak si zapálil cigaretu.

„Nepředpokládám, že tady máš nějaké jídlo nebo láhev něčeho, co by nás zahřálo.“

„V kuchyni je koňak.“ Emma si vzpomněla na láhev, kterou otevřela při Lukeově návštěvě. Luke. Teď byl zpět na Miami a bojoval o život. Emma položila na postel hromadu prostěradel a přikrývek.

Sdílela s Drewem skoro všechna tajemství, kromě Johnnova a Lukeova vztahu.

„Na jídlo jsem nepomyslela.“ Viděla, že se zamračil. „Mohla bych dojít do obchůdku na rohu. Něco tam koupím. Zatím si dej koňak a horkou koupel. Připravím prima večeři.“

„Fajn.“ Ani jí nenabídl, že půjde s ní. „Vem mi tam, prosím tě, cigarety.“

„Jistě.“ Tentokrát jí nezabraňoval, aby si natáhla svetr.

„Nenech mě dlouho čekat.“ Když Emma odešla, Drew si natáhl džínsy a nalil si do skleničky koňak.

250

Stále ho překvapovalo, že Emma čekala, že jí byt pochválí.

Takovéhle bydlení v chudé čtvrti, pomyslel si a napil se. Nikdy by ho nenapadlo tady žít. Celý život se snaží dostat nahoru.

Vyrostl v ještě horších podmínkách, jistě. Zamyšleně hleděl na pomalovanou stěnu a přemítal, odkud pochází a kam směřuje. V

žádném případě se nemíní vrátit do bídy. Ale ještě z ní není venku.

Pronajatý dům, bahnitý dvorek, vyšoupané džínsy. Nenáviděl pomyšlení, že pochází z dělnické třídy. Nenáviděl otce, který je uvrhl do chudoby, protože neměl ani za mák snahy. Starý sehnutý muž, pomyslel si. Neměl ani páteř, ani koule. Co od něho mohla jeho žena čekat? Proto od něho utekla a nechala mu na krku tři děti.

On chtěl něco lepšího než přežívání ze dne na den.

Půjde svou vlastní cestou přímo k vrcholu. Pozvedl sklenici, aby připil Emmě na nástěnném portrétu. Pokud mu jeho hezká a naivní žena poskytne podporu, budou žít šťastně.

Bude hrát.

Vydrží tady týden nebo dva. A pak se odstěhují nahoru do města, do jednoho z těch velkých a drahých bytů u Central Parku. To pro začátek. Nebude mu vadit žít část roku v New Yorku. Popravdě řečeno, New York mu vyhovuje. Zejména kvůli kontaktům, které tady má Emma.

Drew přešel ke stereu a prohlédl si alba. Našel jedno, které se mu zalíbilo. Kompletní devastace. Je jen správné, uvažoval Drew, že se podřídil Emminu otci. Vlastně kdyby nebylo turné, nemohl by okouzlit Emmu. Věděl, že bude dost hloupá, aby mu uvěřila, že ji neznal a že netušil, co pro něho může udělat.

Zavrtěl hlavou, pustil desku a natáhl se na zem.

Ne, nebylo těžké Emmu chytit. V posteli byla sice ještě nezkušená, ale na tom nesejde. Důležité jsou jiné věci. Aspoň pro něho.

Před nedávnem se konečně smířil s jejím otcem. Brian přijal jejich sňatek docela dobře a dal jim velkorysý svatební dar, padesát tisíc liber. Jsou sice uloženy na Emmino jméno, ale on má k účtu také přístup.

Mezi otcem a dcerou sice ještě panovalo napětí, ale to se brzy změní. Drew si tím byl jist. Jako zeť Briana McAvoye bude mít otevřené brány ke štěstí. Teď má velmi, velmi bohatou ženu. Bohatou a naivní ženu.

251

Drew se se smíchem obrátil k oknu. Co může být lepšího pro ambiciózního muže? Musí jen kontrolovat svůj temperament a netrpělivost. Musí ji udržovat šťastnou. Pak mu všechno spadne do klína.

252

30

Přestěhovali se do elegantního dvouposchoďového bytu, který si koupili v luxusním domě na Upper West Side. Emma se snažila ignorovat fakt, že budou žít v jedenáctém patře. Nechtěla Drewovi kazit radost, ale vždy, když se postavila k oknu, pocítila závrať. Její fóbie byla zvláštní. Když kdysi stála na vrcholu Empire State Building, cítila jen nadšení a vzrušení. Postavilali se k oknu ve čtvrtém patře, rozbolela ji hlava a žaludek se jí rozhoupal. Drew má pravdu, říkala si, musí se s tím naučit žít.

Všechno ostatní se však Emmě líbilo, vykládaný strop v ložnici, balustráda podél točitého schodiště ve stylu deco, výklenky ve stěnách a bílé dlaždice ve foyer.

Emma poprosila Bev, aby jí pomohla byt zařídit. Věřila jejímu dobrému vkusu a věděla, že její společnost zmírní smutek nad ztrátou původního bytu. Emma musela připustit, že současný byt je krásnější a také výhled na Central Park je mnohem utěšenější a příjemnější než pohled na špinavou ulici.

Líbila se jí velká okna a roztomilá lodžie, kde mohla pěstovat květiny. Příjemný byl také fakt, že měla velmi blízko k Johnnovi.

Vídala se s ním téměř každý den. Doprovázel ji na výpravách do obchůdků se starožitnostmi a s cizokrajnými bytovými doplňky, což Drewa nudilo. Stalo se dobrým zvykem, že Johnno s nimi dvakrát do týdne večeřel, nebo se k nim připojil, když trávili večer ve městě.

Emmu také těšilo, že Johnno si rozuměl s Drewem. Dokonce spolu začali psát a skládat písně.

Emma se teď ze všech sil vrhla na budování domácnosti. Chtěla vytvořit pěkný domov pro sebe, pro Drewa a pro děti, které chtěli mít co nejdřív.

Emmu příjemně překvapilo a potěšilo, že Drew chtěl hned rodinu.

Ať byly mezi nimi jakékoliv neshody v různých oblastech, tento sen měli společný.

253

Emma si představovala, jaké to bude až bude nosit Drewovo dítě.

Často přemýšlela o tom, jak se budou s Drewem procházet po parku a tlačit kočárek. Budou se na sebe také usmívat tak šťastně jako jiné dvojice?

Od jejich sňatku uplynulo několik měsíců a Emma si říkala, že musí být trpělivá, že její čas přijde. Svoji úlohu hrál určitě stres, protože si dítě tak přála. Možná se musí trochu uvolnit a vytoužené dítě se přihlásí.

Nastalo jaro a Emma pořizovala spoustu snímků těhotných žen, maminek s kočárky a roztomilých batolat capkajících v parku.

Pozorovala je každé volné odpoledne. A záviděla. Odložila plány na otevření vlastního studia a ve volném čase pracovala na knize fotografií. Stále pořizovala nové snímky. Mimoto vedla domácnost.

Začala sbírat kuchařské knihy a pilně sledovala televizní pořady o vaření. Vždycky ji potěšilo, když jí Drew pochválil nový recept. Ale její fotografování ho nudilo, a proto mu přestala ukazovat snímky a ani mu nevykládala o svých pracovních cílech.

Drew byl mnohem spokojenější, když ji viděl jako domácí paní. V

prvním roce jejich manželství byla nejšťastnější, když ho potěšila.

Snažila se stále něco dělat, pokoušela se tím skrýt svoje zklamání nad tím, že nemůže otěhotnět. Pomalu začínala bojovat s pocitem viny, hlavně když Drew projevil svoji nespokojenost.

Z nepříjemné rutiny ji vytrhl Runyun.

Emma vpadla do bytu s láhví šampaňského v jedné ruce as kyticí tulipánů v druhé. „Drewe, Drewe, jsi doma?“

Postavila láhev na stůl a zapnula rádio.

„Ježíši, nemůžeš to ztlumit?“ Drew se objevil nad schodištěm. Měl na sobě pouze pyžamové kalhoty. Vlasy měl rozcuchané, oči přimhouřené, obličej otlačený a zarostlý. „Víš, že jsem včera pracoval do noci. Myslím, že po tobě nechci moc, jen aby ses chovala tiše.“

„Omlouvám se.“ Emma rychle ztlumila rádio. Po několika měsících společného života už zjistila, že Drew je ráno zlostný, dokud nedostane kávu. „Neuvědomila jsem si, že ještě spíš. Myslela jsem, že jsi venku.“

„Jsou lidé, kteří nevstávají před večeří, aby mohli tvořit.“

Emma sevřela květiny pevněji. Nechtěla pokazit takovou chvíli hádkou. „Mám ti uvařit kávu?“

254

„To bys mohla. Stejně už neusnu.“

Emma odnesla květiny a víno do kuchyně. Byla to úzká místnost vyvedená v bílých a modrých barvách. V rohu stál starý kuchyňský příborník, který Emma sama natřela na bílo. V něm se modrala sbírka z kobaltového skla.

Emma zalila svoje tři oblíbené kaktusy, které pěstovala v modrých miskách, a pak začala připravovat jídlo. Snídali spolu nejméně třikrát týdně a Emma tomu byla ráda. Přichystala Drewovi jeho oblíbené grilované párky, ohřála fazole a přichystala kávu.

Když za několik minut přišel do kuchyně, byl už oholený. Vůně snídaně ho naladila příznivěji. Kromě toho viděl Emmu rád u sporáku.

Připomínalo mu to, že bez ohledu na výši jejího účtu patří jen jemu.

Přistoupil k ní a políbil ji zezadu na krk. „Dobré ráno.“ Usmála se.

„Za minutku to budeš mít na stole.“

„Dobře, mám hlad jako vlk.“

„Mám novinu.“ Otočila se a postavila před něho šálek s kávou.

„Ach, Drewe, je to báječná zvěst.“

Zabodl do ní oči. „Jsi snad těhotná?“ Drew velice toužil nadělit Brianovi vnouče. „Byla jsi u doktora?“

„Ne, ach, ne, nejsem těhotná, Drewe. Je mi líto.“ Zase pocítila známý pocit viny a nedokonalosti. Jeho obličejem se mihlo zklamání.

„Asi budeme potřebovat trochu víc času,“ zamumlala a rozbila na pánev dvě vejce. „Stále si měřím teplotu.“

„Jistě.“ Vzal si cigaretu, zapálil ji a hleděl na obláčky kouře.

„Děláš, co můžeš.“

Emma otevřela ústa. Pak je rychle zavřela. Teď nebyl čas na to, aby mu připomínala, že k narození dítěte musí být dva. Když se o tom bavili naposled, Drew rozbil lampu a pak rozčilený utekl ven a nechal ji samotnou až do rána.

„Byla jsem u Runyuna. Víš přece, říkala jsem ti, že tam půjdu.“

„Hmmm? Aha, dobře. Ten nafoukaný dědek, ten fotoamatér?“

„Není nafoukaný.“ Emmě se nelíbilo, když říkal o uznávaném fotografovi podobné věci. „Trochu bláznivý,“ řekla s úsměvem. „Ale ne nafoukaný.“ Postavila před Drewa talíř. Na svoji kávu zapomněla.

Sedla si a musela se chvíli uklidňovat. „Chystá mi výstavu. Moji vlastní výstavu.“

„Výstavu?“ Drew si kousl do párku. „O čem to, ksakru, mluvíš?“

255

„O své práci, Drewe. Říkala jsem ti, že si myslím, že mi zase nabídne práci.“

„Ale ty nepotřebuješ práci. Už jsem ti říkal, co si o tom myslím.“

„Podívej, na tom teď nezáleží. Ví, že jsem dobrá. Trvalo mu to, než si to připustil, ale opravdu to řekl. Bude sponzorovat moji výstavu.“

„Máš na mysli jednu z těch akcí, při níž lidé chodí kolem obrázků a říkají něco jako ‚Jak oduševnělé! Jak hluboké!?‘“

Emma se napila. Pomalu vstala a šla rozbalit kytici tulipánů.

Čekala, až se uklidní. Určitě jí nechtěl ublížit, ujišťovala se. „Je to důležitý pokrok v mé kariéře. Toužila jsem po tom už od dětství.

Doufala jsem, že to pochopíš.“

Drew za jejími zády převrátil oči v sloup. Asi by ji měl uchlácholit.

„Ale jistě, je to pro tebe dobré, miláčku. Kdy bude ten velký den?“

„V září. Dá mi spoustu času, abych mohla vybrat nejlepší snímky.“

„Doufám, že tam vybereš taky moje.“

Musela se usmát. „Samozřejmě. Ty jsi můj oblíbený objekt.“

Emma byla přesvědčená o tom, že Drew jí věci neztěžuje záměrně.

Ale měl na ni takové požadavky, že jí nezbýval čas na práci. Teď jsou v New Yorku a měli by si ho užít, říkal a neustále ji vodil po klubech.

Pak si vzpomněl, že potřebuje přestávku, a vzal ji na týden na Panenské ostrovy. Velmi spontánně si dělal přátele mezi mladými a bohatými Newyorčany. Jejich apartmá bylo neustále zaplněno lidmi.

Pokud neměli společnost, šli k někomu na večírek. Jako nový manželský pár přitahovali pozornost paparazziů. Premiéra nové hry na Broadwayi, večer v novém nočním klubu, koncert v Central Parku.

Byli všude, kam se Emma s Drewem vypravili. Jejich jména a obličeje zaplňovaly stránky novin, které se povalovaly v každém supermarketu. Objevili se na obalu Rolling Stone, People, Newsweek.

Barbara Waltersová žádala o rozhovor. Pokaždé, když Emma šílela ze zájmu tisku, připomínala si, že právě o takovém životě snila kdysi v Saint Catherine’s. Ale realita byla mnohem horší a mnohem nudnější, než tenkrát tušila.

Každý říkal, že první rok manželství je nejtěžší, připomínala si Emma. Vyžaduje snahu a trpělivost. Jestliže manželství a život byly těžší a méně vzrušující, než si představovala, znamenalo to, že se moc nesnaží.

256

„Pojď, miláčku, jsme na večírku.“ Drew ji k sobě přitáhl. Láhev s minerálkou se skácela na její sklenici, ale on na to nedbal. Divoce ji strhl k tanci. „Uvolni se, Emmo.“

„Jsem unavená, Drewe.“

„Ty jsi pořád unavená.“ Emma se chtěla vykroutit, ale Drew jí zabořil prsty do zad. Předešlé tři noci strávila prací v temné komoře.

Její výstava bude už za šest týdnů a Emma byla z té představy značně nervózní. A taky vzteklá, připustila si. Byla vzteklá, protože její manžel se vůbec nezajímal o její práci. Byla vzteklá taky proto, že jí zatelefonoval a řekl, že za dvě hodiny si přivede přátele.

Jejich byt zaplnilo nejméně sto lidí. Hudba zněla naplno. Během posledního měsíce bylo takovýchto návštěv stále víc. Jejich účet za lihoviny se vyšplhal na pět set dolarů za týden. Emma nelitovala peněz. Ne, peníze ji nezajímaly. Nebyl to ani čas, pokud se jednalo o přátele. Ale vadili jí cizí lidé a davy fanynek. Minulý týden vypadal jejich byt jako po výbuchu. Na pohovce byly skvrny od brandy, někdo si uhasil cigaretu o orientální kobereček. Ale horší než tohle, a než rozbitá váza z benátského skla, byly drogy. V jejich obývacím pokoji vesele šňupala kokain skupina lidí, které nikdy neviděla.

Drew jí tehdy slíbil, že se to už nikdy nebude opakovat.

„Jsi prostě naštvaná, že nepřišla Marianne.“

Nebyla pozvaná, pomyslela si v duchu Emma. „To není tím.“

„Od té doby, co se vrátila, s ní trávíš mnohem víc času než se mnou.“

„Drewe, neviděla jsem ji několik týdnů. Díky mé práci a našemu bohatému společenskému životu nemám vůbec čas.“

„Ty si vždycky najdeš čas, vždycky mě nějak ošidíš.“

Emma sebou trhla. Zuřivě ho odehnala, protože se ji pokusil chytit za ruku. „Jdu spát.“

Razila si cestu veselou společností a snažila se ignorovat volání a smích. Doběhl ji u schodů. Surově ji uchopil za paži, což jí prozradilo, jak je naštvaný.

„Jdi ode mě.“ Procedila mezi zuby. „Doufám, že se nechceš prát tady před svými přáteli.“

„Tak půjdeme nahoru.“ Stiskl ji tak silně, až vykřikla, a strkal ji před sebou nahoru po schodech.

257

Emma byla připravena na hádku. Vlastně se docela těšila, že si všechno řeknou. Když otevřela dveře do ložnice, strnula.

Byli i tady. Ke šňupání kokainu použili její starodávné zrcadlo.

Čtyři lidé se skláněli nad jejím rozkošným biedermaierovským stolečkem, kašlali a vdechovali bílý prášek. Lahvičky od starých parfémů, které tak pečlivě ochraňovala, ležely na zemi. Jeden flakónek byl rozbitý. „Vypadněte.“

Čtyři hlavy se zvedly a upřely se na ni obluzené oči.

„Řekla jsem ven! Vypadněte z mého pokoje i z mého domu.“

Dřív než mohl Drew zakročit, popadla Emma nejbližší osobu a zvedla ji ze země.

„Hej, nevidíš, co dělám?“

„Vypadni,“ opakovala Emma a strkala muže ke dveřím.

Ostatní se rychle zvedli a hrnuli se za ním. Jedna z žen se zastavila u Drewa a poplácala ho po tváři. Emma za nimi práskla dveřmi a otočila se k manželovi.

„Už toho mám dost. Nesnesu to, Drewe. Nechci, aby ti lidé k nám chodili. Už je nechci nikdy vidět“

„Tak ty nechceš?“ řekl Drewe tiše.

„Vadí ti to? To je naše ložnice. Panebože, Drewe, podívej se na moje věci. Tohle bylo ve skříni.“ Sehnula se a zuřivě sbírala prádlo roztroušené po zemi.

„Nikdo neví, co tady ukradli nebo rozbili, ale to není nejhorší. Já ty lidi neznám a oni si šňupou kokain v mé ložnici. Nechci v domě žádné drogy.“

Viděla, že se otočil, a znenadání ucítila na tváři hřbet jeho ruky. V

ústech měla najednou pachuť krve. Udiveně zvedla ruku k roztrženému rtu. „Tak tvůj dům?“ Surově ji postavil na nohy a přitom jí roztrhl košili. Smýkl s ní tak prudce, že narazila do rohu nočního stolku. Její oblíbená lampa od Tiffaniho s třeskotem spadla na zem.

„Ty malá děvko. To je tvůj dům?“

Emma byla příliš zaskočená, než aby odpověděla útokem.

Zapotácela se a Drew se na ni znovu vrhl. Její křik zanikl v hlasitých tónech hudby, linoucí se z obývacího pokoje. Dopadla na postel.

„Náš dům! To si laskavě dobře zapamatuj. Je stejně tak můj jako tvůj. Všechno, co je tvoje, je i moje. A už se nikdy neopovažuj říkat

258

mi, co mám dělat. Myslíš, že mě můžeš ponižovat, kdykoli se ti zachce?“

„Já ne…“ Hlas se jí zlomil. Zvedla ruce k obličeji. „To je lepší.

Dám ti vědět, až budu chtít slyšet tvůj názor. Vždycky bylo všechno po tvém, že, Emmo? Dobře, dnes bude výjimka. Zůstaneš tady.

Hotovo.“ Drew vytrhl ze zdi šňůru od telefonu. „Zůstaneš tady pěkně sedět.“ Práskl telefonem o zeď a vyšel z pokoje. Pak hlasitě přibouchl dveře a zamkl.

Emma seděla schoulená na posteli a rychle oddechovala. Bolelo ji celé tělo. To je noční můra, říkala si. Měla přece i jiné noční můry. S

bolestí vzpomínala na první pohlavky a kopance, které zakusila do tří let. Ty malá děvko.

Byl to hlas Jane, nebo Drewa? Emma se zachvěla a sáhla vedle sebe. Malý černý psík, který ji provázel dětstvím, seděl na polštáři.

Objala ho oběma pažemi a rozplakala se. Nakonec vysílením usnula.

Když Drew druhého dne ráno odemkl dveře, Emma ještě spala.

Zůstal stát ve dveřích a znepokojeně sledoval její tvář. Část obličeje měla dost opuchlou. Několik dnů nesmí na veřejnost.

Je to hloupé, že ztratil nervy, říkal si a rozpačitě si třel dlaně o stehna. Přineslo mu to uspokojení, ale byla to hloupost. Ale na druhé straně, stále ho komandovala. Udělal to, co udělat měl, ne? A bylo to snadné. Celé dny se připravuje na tu zatracenou výstavu, hodiny tráví v temné komoře, místo aby se starala o něho.

V první řadě je tady jeho práce a jeho potřeby. Nastal čas, aby to pochopila.

Žena se má přece starat o svého manžela. Proto si ji vzal. Čekal, že mu bude pomáhat dostat se tam, kam on chce.

Možná že tenhle výprask bude k něčemu dobrý. Určitě si to příště rozmyslí, než mu začne vzdorovat.

Ale teď si může dovolit být velkorysý. Malá sladká Emma, pomyslel si. Jak snadno si s ní poradil.

„Emmo.“ Opatrně překročil střepy z rozbité lampy a přistoupil k posteli. Viděl, že už má otevřené oči. Byl v nich strach. „Ach, zlato, je mi líto.“ Pohladil ji po vlasech a ona zasténala. „Nevím, co se to se mnou stalo. Prostě jsem se neovládl. Zasloužil bych, aby mě zavřeli.“

Emma nemohla ani promluvit. V duchu slyšela matčiny omluvy.

259

„Musíš mi to prominout, Emmo. Tak moc tě miluji. Stalo se to proto, že jsi na mě začala křičet a obviňovala jsi mě. Nebyla to moje chyba.“ Vzal její ztuhlé prsty a přiložil si je ke rtům. „Vím, že tihle obejdové nemají právo chodit sem, do našeho pokoje. Ale nebyla to moje chyba. Pak jsem je vyhodil.“ Samozřejmě že lhal. „Bylo to jen ve vzteku,“ pokračoval. „Když jsem je tady uviděl, rozzuřilo mě to.

Pak ses na mě rozkřičela.“

Emma začala znovu plakat. Velké tiché slzy jí kanuly zpod pevně zavřených víček.

„Už ti nikdy neublížím, Emmo. Přísahám. Jestli chceš, odejdu.

Můžeš se se mnou rozvést. Nevím sice, co si bez tebe počnu, ale pokud se rozhodneš žít beze mě, nebudu tě přemlouvat. Všechno se mi sesypalo pod rukama. Album se neprodává tak dobře, jak jsme očekávali. Nedostali jsme cenu Grammy a… Celou dobu se marně snažíme o dítě.“

Pak začal plakat, vlastně jen zabořil hlavu do dlaní. Emma váhavě vztáhla ruku a položila mu ji na rameno. Málem se rozesmál, ale sevřel její prsty ve svých a padl na kolena vedle postele. „Prosím tě, Emmo. Vím, že pro mě neexistuje žádná omluva, ale prosím tě za prominutí. Dej mi ještě šanci. Udělám všechno, abych to napravil.“

„Zkusíme to spolu,“ zamumlala Emma. Drew přitiskl obličej k ozdobnému přehozu postele a usmál se.

260

31

Večírky ustaly. Pravda, uskutečnilo se pár přátelských setkání, ale účastnili se jich lidé, s nimiž se Emma cítila dobře. Důležité bylo, že už se v jejím domově neobjevovali Drewovi podivní přátelé. Drew byl pozorný a laskavý jako na začátku jejich vztahu. Emma přesvědčila sama sebe, že jeho vztek a krutost byly jen výjimečným vykolejením.

Snažila se ho neprovokovat. Obviňovala sama sebe, že nebyla dost vstřícná.

Drew to viděl jinak. Neustále ho něčím rozčilovala. Obviňovala ho z něčeho, co nedělal. Neustále ho napomínala a vystupovala proti němu, místo aby ho podporovala a věřila mu.

Kdykoli ztratil trpělivost, kdykoli Emma uviděla v jeho očích záblesk zlosti a všimla si jeho zaťatých pěstí nebo pevně sevřených rtů, vždycky si dokázala najít přesvědčivý důvod jeho vzteku.

Modřiny se vyléčily. Bolest ustoupila. Drew se snažil zajímat se o její fotografování, ale přesto neopomněl uvést vždy několik důvodů, proč její koníček, jak to nazýval, odvádí její pozornost od jejich manželského života a podpory jeho kariéry.

Při pohledu na fotografii staré ženy krmící holuby řekl, že je to hezký obrázek. Ale nechápal, proč Emma tráví tolik hodin mimo domov a proč fotografuje lidi bloumající po parku.

Nějakou dobu dokázal jíst k obědu studené sendviče, a dokonce nosil prádlo do prádelny, přestože odpoledne spěchal na schůzku se členy skupiny.

Emma se uklidnila. Drewovi však začínalo vadit, že se jeho žena nestará o nic, jen o svou zatracenou práci.

Ať ji jakkoli kritizoval, dokázala jeho slova přijmout. Snažila se aspoň na večer připravit teplé jídlo a Drewa těšilo, že ho každý večer čeká doma.

Příliš se zajímal o styl jejího oblékání a o účes. Zdůvodňoval to tím, že její image je pro něho velice důležitá. Je přece jeho žena.

261

Proto se velice zajímal o šaty, které si Emma vezme na výstavu.

Řekl jí, že si přeje, aby vypadal co nejlépe.

Je pravdou, že Emma by dala přednost jednoduchým dlouhým pouzdrovým šatům z černého hedvábí a vestičce prošívané zlatými nitkami. Ale Drew jí vybral kraťoučké frivolní šaty zdobené peřím a korálky. Tvrdil, že je umělkyně a že musí vypadat výstředně. Emmě se líbilo, že ji nazval umělkyní, a proto si šaty koupila. Drew jí věnoval pár velkých zlatých náušnic, na nichž se blýskaly barevné kameny. Emmě se zdály poněkud vyzývavé a pro tuto slavnostní chvíli zcela nevhodné. Ale vzala si je.

Když přijeli před malou galerii v centru města, Emmě se rozhoupal žaludek. Drewe ji pohladil po ruce.

„No tak, Emmo, to není, jako bys měla vystoupit na pódium před deset tisíc řvoucích fanoušků. Je to jen malá výstava obrázků.“ Se smíchem jí pomohl vystoupit z limuzíny. „Uvolni se. Lidé se určitě přijdou podívat na obrázky holčičky Briana McAvoye, ať už se jim budou líbit, nebo ne.“

Emma se zastavila na prahu, neuvěřitelně ponížená. „Drewe, tohle nejsou slova, která bych zrovna teď potřebovala slyšet. Chci, aby se šli podívat na mě a moji práci.“

„Ty nejsi nikdy spokojená.“ Prudce ji sevřel paži. „Já se tady snažím uklidnit tě, snažím se tě podpořit, a ty se chováš takhle.“

„Nechtěla jsem…“

„Ty nikdy nechceš. Jestli toužíš být tak samostatná, můžeš tam jít sama.“

„Ne, to jistě ne.“ Jeho nový útok zintenzivnil Emminu bolest za očima. Asi se jí nikdy nepodaří říct ta správná slova, pomyslela si.

Dnes večer by ho neměla rozčílit. „Omlouvám se, Drewe. Nechtěla jsem tě rozzlobit. Jsem děsně nervózní.“

„No dobře.“ Drewe byl s omluvou spokojen, poplácal Emmu po ruce a uvedl ji dovnitř.

Přišli o něco později, jak jim Runyun nařídil. Chtěl, aby uvnitř už byli lidé, až jeho hvězda vstoupí. Ostřížím pohledem sledoval dveře, aby nepropásl její příchod.

Runyun byl malý obtloustlý mužík, který se vždy oblékal do černého roláku a černých džínsů. Emma si původně myslela, že tak chce podtrhnout svoji image umělce, ale pak přišla na to, že důvod je

262

prostší. Chtěl vypadat štíhlejší. Měl velkou holou hlavu, husté černé obočí a překvapivě světle zelené oči.

Nos měl zahnutý, rty úzké, což kompenzoval tenkým knírkem ve stylu Clarka Gablea. Ten sice nezlepšoval jeho vzhled, ale aspoň mu dodával víc sebevědomí. Jeho tři manželky ho však neopustily kvůli zjevu. Věnoval totiž vždy mnohem víc času a pozornosti umění než jim.

Emmu přivítal zachmuřeným pohledem. „Pane bože, vypadáš jako hvězdička, která se rozhodla svést režiséra. No, nevadí,“ dodal dřív, než Emma mohla promluvit. „To jsou malé věci.“ Emma se zadívala na dav návštěvníků a všimla si jejich drahých klenotů a oděvů z hedvábí a z kůže.

„Mě nemůžeš zdiskreditovat takovou maličkostí,“ pronesl Runyun.

Nikdo o tom nepochyboval.

„Ne.“ Emma se zhluboka nadechla. „Já vím, že ne.“

„Dobře.“ Obrátil se k Drewovi, kterého nesnášel od prvního setkání. „Je tady taky tisk. Už zlikvidovali polovinu jednohubek.“ Pak promluvil k Emmě: „Tvůj otec je někde támhle v rohu.“

„Táta? Je tady?“

„Támhle.“ Runyun mávl rukou. „Teď se uvolni.“

„Netušila jsem, že přijde,“ zamumlala Emma k Drewovi.

„Jistěže musel přijít.“ Drewe s tím počítal. Láskyplně Emmu objal kolem ramen. „Má tě rád, Emmo. Nedovolil by si nepřijít na tak důležitou událost. Pojďme za ním.“

„Já ne…“

Láskyplné objetí se změnilo v sevření. Emma málem vykřikla bolestí. „Emmo, je to tvůj otec. Nebuď hloupá.“

Emma se tedy vydala po boku svého muže za otcem. Automaticky se usmívala a sem tam se zastavila na krátký zdvořilostní rozhovor.

Hodně jí pomáhalo, že vedle sebe měla Drewa. Jeho souhlas a uznání, na které tak dlouho čekala, jí působily velkou radost. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že nenávidí moji práci, říkala si v duchu. Přijala jeho veřejnou gratulaci a polibek před kamerami a v duchu si slibovala, že s ním bude trávit víc času.

Vždycky chtěla být manželovi prospěšná. Vždycky mu chtěla pomáhat. Při pohledu na Drewa, nadšeně diskutujícího o jejích snímcích s ostatními hosty, cítila smíření a spokojenost.

263

Na jeho žádost přijala skleničku šampaňského, ale skoro se ho ani nedotkla. Viděla Briana obklopeného lidmi, jak si prohlíží portrét sebe a Johnna. Usmála se a prorazila si k němu cestu. „Tati.“

„Emmo.“ Brian zaváhal a pak jí podal ruku. Zdála se mu tak…

vzdálená.

„Jsem ráda, že jsi přišel.“

„Jsem na tebe hrdý.“ Jeho prsty stiskly její dlaň, jako by hledal spojení, které ztratil. „Velmi, velmi hrdý.“ Mluvili spolu za blýskání fotoaparátů a vrčení kamer. Objevil se mu opravdu na obličeji ten záblesk? ptala se Emma sama sebe. Záblesk znepokojení?

„Briane, jaké to je, mít tak slavnou dceru?“

Ani se na reportéra nepodíval, stále sledoval Emmu. „Nemohla mě potěšit víc.“ Přinutil se podat ruku Drewovi. „Ahoj, Drewe.“

„Briane. Je úžasná, že?“ Drew vtiskl Emmě něžný polibek.

„Nevím, kdo z nás je dnes večer nervóznější, jestli Emma, nebo já.

Doufám, že se pár dní zdržíš a přijdeš nás navštívit. Zvu tě na večeři.“

Briana okamžitě rozčílilo, že pozvání přišlo od Drewa, a nikoli od dcery. „Bohužel musím ještě večer letět do L. A.“

„Emmo.“

Emma se otočila a její úsměv vystřídalo překvapení. „Stevie.“

Rozesmála se a vrhla se mu kolem krku. „Jsem tak ráda, že jsi tady.“

Kousek odstoupila a prohlížela si ho. „Vypadáš dobře.“ Byla to pravda. Stevie přibral na váze a jeho oči byly jasnější. „Nevěděla jsem… Nikdo mi neřekl…“ že jsi venku, doplnila se v duchu.

Pochopil a usmál se. „Nastal čas dobrého chování,“ vysvětlil jí. Pak ji znovu krátce objal. „Mám s sebou dokonce svého doktora.“ Pustil Emmu a přitáhl k sobě ženu, která stála za ním. Po chvíli zmateného uvažování poznala Emma Stevieho psychiatričku.

„Zdravím vás.“

„Dobrý den.“ Katherine Haynesová se usmála. „Gratuluji vám.“

„Děkuji.“

„Jsem vaší první zákaznicí,“ pokračovala Katherine. „Koupila jsem si portrét Stevieho s kytarou.“

„A podrobila ho dvouhodinové analýze.“ Stevie zachytil vůni skotské a chvíli bojoval s touhou napít se. „P. M. je tady.“ Naklonil se k Emmě a tichým hlasem jí sdělil: „Přivedl si lady Annabelle.“

„Ne, opravdu?“

264

„Myslím, že se zasnoubili. Ale on to tají.“ Vzal Katherine za paži a odvedl ji k další skupině přátel.

Ema se zasmála a něžně chytila Drewa za paži. „Myslím, že se půjdu podívat, kde je P. M.“ Pak vrhla tázavý pohled na otce.

Co na to říká? Pozdravila Stevieho s větší láskou a nadšením než jeho. Chtěla by si s ním popovídat, ale tady není vhodné místo pro vážný rozhovor. „Běž. Ještě se za tebou stavím, než půjdu.“

„Ano, jdi za ním.“ Drewe ji políbil na tvář. „Já zůstanu s tátou.

Jsme na tebe oba hrdí a máme si o čem povídat. Je neuvěřitelná, že?“

Emma byla šťastná. Nečekala, že o její práci se bude zajímat tolik lidí. Někde uvnitř v ní hlodala neodbytná otázka, zda se přišli podívat opravdu na její práci, a ne na otce a jeho přátele. Raději tu myšlenku ignorovala.

Uviděla P. M. Byl zavěšený do lady Annabelle, která byla oblečena do smaragdově zelené kůže a kanárkově žlutých kozaček z hadí kůže.

Její ohnivě červené vlasy splývaly na ramena v bohatých vlnách. Po desetiminutové konverzaci si Emma uvědomila, že ta žena P. M.

miluje neskonalou láskou.

To je hezké, říkala si Emma. P. M. si zaslouží takovou oddanost.

Lidé přicházeli a odcházeli, někteří zůstávali, bavili se, jedli a popíjeli. Runyun chytře podbarvil atmosféru v místnosti hudbou skupiny Devastation. Emma s úžasem sledovala, jak pod jejími snímky přibývají diskrétní modré cedulky, signalizující, že fotografie jsou prodány.

Najednou uviděla Marianne. Rychle se omluvila malému chlapíkovi, který se s ní chtěl pustit do hovoru, a vydala se k ní.

Marianne se k ní nadšeně přiřítila.

„Tady je hvězda večera.“ Marianne Emmu bouřlivě objala a vlepila jí mlaskavý polibek. „Tak ty jsi to dokázala,“ vykřikla a zahalila Emmu oblakem vůně Chanel. „A byla to dlouhá cesta ze Saint Catherine’s, kamarádko.“

„Jo.“ Emma pevně zavřela oči. Teď se jí ani nezdálo možné, že tam kdysi spolu trpěly.

„Podívej, koho jsem přivedla.“

„Bev!“ Emma se vymanila z Marianniny náruče a Bev objala.

„Nedoufala jsem, že přijdeš.“

„Tohle bych nikdy nemohla zmeškat.“

265

„Vešly jsme sem společně a já jsem ji hned poznala,“ vysvětlovala Marianne. „Chvíli jsme si dobře povídaly a obdivovaly tvoje dílo. Je to nádhera.“ Marianne se vrhla na jednohubku. „Pamatuješ si na tu fotku, jak sedím v našem bytě a mám na sobě umazaný malířský plášť a fotbalistické podkolenky? Koupil si ji nějaký fešák. Musím jít zjistit, zda by neměl zájem o stejnou osobu v reálu.“

„Je vidět, že tě má moc ráda,“ zhodnotila Mariannino vystoupení Bev, když přítelkyně zmizela v davu lidí. „Tak, jak se cítíš?“

„Neuvěřitelně, je to fantastické.“ Emma si přiložila ruku na břicho.

Teď nebyla nervózní, ale spíš nadšená. „Myslela jsem, že budu muset odejít na toaletu a tam se pořádně vyplakat. Jsem tak ráda, že jsi přišla.“ Najednou si Emma všimla Briana stojícího opodál. „Táta je tady taky. Chceš s ním mluvit?“

Bev pootočila hlavu a uviděla ho. Několikrát nervózně otočila v rukou malou večerní kabelku. Po všech těch letech to je ještě stále tady, pomyslela si. Všechno je tady znovu.

„Jistě.“ Tady byla bezpečná, v davu lidí. Je to Emmina noc. Mohou se přece podělit o společnou radost jejich dcery.

Brian zamířil k nim. Bude to pro něho stejně obtížné jako pro ni?

ptala se Bev sama sebe. Bude jeho ruka vlhká nervozitou? Bude mu také tak silně bít srdce?

Nedotkl se jí. Neodvážil se. Musel se moc snažit, aby vůbec promluvil. „Rád tě vidím.“ Usmál se.

„Já tebe taky.“ Bev se ze všech sil pokoušela uvolnit.

„Vypadáš… krásně, nádherně. Dobře.“

„Děkuju. Emma je úžasná, že?“ Bev se ohlédla, ale Emma už byla pryč. Oddělily je od ní hradby lidí. „Musíš být na ni velice hrdý.“

„Ano.“ Brian upil whisky. „Můžu ti nabídnout drink?“

Jak je zdvořilý, pomyslela si Bev. Chová se tak rezervovaně. „Ne, díky. Trochu se tady projdu. Chci si něco koupit.“ Ale nejdřív půjdu na toaletu a tam se vypláču. „Jsem ráda, že jsem tě viděla, Bri.“

„Bev…“ Bylo by bláznivé domnívat se, že by o něho ještě měla zájem. „Měj se.“

Emma je pozorovala z vedlejší místnosti a chtělo se jí plakat za ně.

Copak to nepoznají? Není to jen její přání nebo představa. Velmi dobře znala lidi a dovedla rozeznat, co cítí. V jejich očích, gestech, v

266

držení těla bylo patrně, že se ještě milují a ještě se bojí. Zhluboka se nadechla a vydala se za tátou. Možná že když mu to řekne…

„Emmo, zlato.“ Johnno ji chytil kolem pasu. „Už jsem na odchodu.“

„Ještě nemůžeš odejít.“ Emma chytila Johnna za klopy saka. Teď se oblékal ve stylu retro, takže klopy měl široké jako dlaň. „Je tady Bev.“

„Opravdu? No, půjdu se podívat, jestli mě ještě pozná. Ty se mezitím zabavíš jinak. Vedu ti někoho z minulosti.“

„Z minulosti.“ Ema se zasmála. „Já nemám minulost.“

„Ale máš. Vzpomeň si na krásný slunečný den na pláži. Chlapec v modrých trenýrkách.“ A Johnno sáhl za sebe jako kouzelník a chňapl něčí paži.

„Michaeli?“

Bylo tak zvláštní vidět ho tady. Byl hezký, v obleku s vázankou mu to slušelo, i když se v něm zřejmě cítil nepohodlně. Tmavé vlasy měl husté a stále jakoby neučesané. Obličej mu zmužněl, měl ho štíhlejší, ale u kořene nosu měl stále stejný hrbolek a taky mu zůstal ulomený zub. Ruce měl vražené do kapes a bylo vidět, že teď by byl raději kdekoli jinde na zeměkouli.

„Já, eh… Byl jsem zrovna ve městě, takže…“

Emma se rozesmála a objala ho. Michael měl pocit, že se mu zastaví srdce. Mozek mu vypověděl službu zcela určitě. Pomalu a opatrně položil Emmě ruce na záda a lehce ji k sobě přivinul. Znovu měl ten pocit, který si z jejich setkání pamatoval. Je tak štíhlá a křehká, ale pevná.

„To je nádhera. Nemůžu věřit, že jsi opravdu tady.“ Najednou jí projelo hlavou všechno, co s Michaelem zažila. Odpoledne na pláži.

Vlastně dvě odpoledne. To, co cítila nejprve jako dítě a potom jako žena, ji zavalilo tak nečekaně. Přitiskla se k němu a záměrně tu chvíli prodloužila. Když ho pustila, její oči byly temné. „Už je to tak dávno.“

„Ano. Čtyři roky, dávej, nebo ber.“ Rád by jí dal svoje roky, měsíce, dny. „Vypadáš báječně.“

„Ty taky. Nikdy jsem tě neviděla takhle oblečeného.“

„No…“

„Přijel jsi do New Yorku obchodně?“

267

„Ano.“ Byla to pustá lež, ale Michael ji použil raději, než aby vypadal jako blázen. „Všiml jsem si poutače na tvoji výstavu.“ To byla pravda. Ale všiml si jí v novinách, které četl při snídani v Kalifornii. Kvůli tomu si vzal tři dny volna.

„Tak co tomu říkáš?“

„Čemu?“

„Mojí výstavě.“ Zavěsila se do něho a začali se procházet.

„Je velkolepá, opravdu. Já fotografování nerozumím, ale líbí se mi to. Vlastně…“

„Vlastně?“

„Netušil jsem, že dokážeš něco takového. Třeba jako tohle.“

Zastavil se před snímkem, na němž byli dva muži ve vlněných čepicích a utahaných pláštích. Jeden z nich ležel na rozložené kartonové krabici a spal. Druhý se díval přímo do objektivu. Oči měl smutné a unavené. „Je to silné a velice působivé.“

„Není celý New York jako Madison Avenue.“

„Musíš mít hodně talentu a citlivosti, když jsi schopna ukázat město ze všech jeho stránek.“

Podívala se na něho překvapeně. Přesně popsal, o co se ve své tvorbě pokoušela. „Na to, že se nezajímáš o fotografování, jsi dokonale vystihl, o co mi jde. Kdy se vracíš domů?“

„Zítra brzy ráno.“

„Ach.“ Procházeli se dál a Emma byla překvapená zklamáním, které v ní jeho odpověď vyvolala. „Doufala jsem, že tady pár dní zůstaneš.“

„Nebyl jsem si jist, jestli se mnou vůbec budeš mluvit.“

„Ale to už je dávno, Michaeli. A já jsem tenkrát nereagovala ani tak na tebe jako spíš na to, co se mi přihodilo. Teď už to není důležité.“ Usmála se a políbila ho na tvář. „Odpustíš mi?“

„To jsem se chtěl zeptat já tebe.“ Emma se stále usmívala a dotkla se rukou jeho tváře.

„Emmo.“ Při zvuku Drewova hlasu sebou trhla. Pocit provinění.

Jako by ji přistihl s Michaelem v posteli, a ne v místnosti plné lidí.

„Ach, Drewe, tys mě ale polekal. To je Michael Kesselring, můj starý přítel. Michaeli, to je Drew, můj manžel.“

268

Drew objal Emmu pevně kolem pasu. Michaelovi nepodal ruku, jen pokývl. „Chtějí se s tebou sejít nějací lidé. Nesmíš zanedbávat svoje povinnosti.“

„To je moje chyba,“ zasáhl rychle Michael, který si všiml změny v Emmině tváři. „Dlouho jsme se neviděli. Gratuluji, Emmo.“

„Děkuji. Pozdravuj ode mě rodiče.“

„Děkuji, vyřídím.“ Je to žárlivost, říkal si. Obyčejná žárlivost, která nutí Drewa zacházet s Emmou tak majetnicky.

„Michaeli,“ otočila se ještě Emma. „Zavolej.“

„Jistě.“ Michael zvedl svoji skleničku a sledoval Emmu s Drewem, jak odcházejí. Nevěděl, proč mu instinkt napovídá, že s Drewem Latimerem není něco v pořádku.

Asi je to proto, že jí získal on a ne já, uzavřel svoje uvažování nešťastně.

Drew nebyl opilý. Během toho dlouhého a nudného večera vypil jen dvě skleničky šampaňského. Chtěl mít čistou hlavu. Modlil se, aby podlézání Brianu McAvoyovi přineslo kýžené ovoce. Každý blázen mohl vidět, jak je Drew Latimer oddaný své úžasné ženě. Za tohle představení by si zasloužil Oscara.

Celou tu dobu, kdy hrál pozorného manžela, se Emma nadýmala pýchou nad svým úspěchem. Oháněla se svým zatraceným vzděláním a přáteli z vyšší společnosti.

Měl chuť popadnout ji pod krkem přímo tam, přede všemi těmi lidmi a kamerami. Pak by svět viděl, kdo je u nich opravdu pánem.

Ale jejímu otci by se to nelíbilo. A nejen jemu, také producentům, promotérům a všem těm poskokům, kteří uctívají velkého Briana McAvoye. Ale ona zaplatí. Jen ať se ještě chvíli opájí svojí slávou.

Brzy dostane lekci. Tu jí uštědří její muž.

Cestou domů mlčel. Jako by Emmu nechtěl rušit. Ta napůl spala s hlavou na jeho rameni. Určitě spánek jen předstírá, přesvědčoval se Drew. Už asi spřádá plány, jak se setká s tím hajzlem Kesselringem.

Představil si je spolu, v nějakém hotelovém pokoji, v posteli.

Málem se nahlas rozesmál. Kesselring by se asi podivil, až by zjistil, že Emma se v posteli chová jako leklá ryba. Ale milý Kesselring nebude mít šanci na to přijít. Drewa Latimera nikdo neoblafne.

269

Než limuzína dojela k jejich domu, Emma skoro usnula. Když řidič zastavil, s povzdechem zvedla hlavu z Drewova ramene. Vystoupili a Drew si ji v objetí odvedl do domu.

„Zdá se mi, jako bych byla vzhůru celou noc,“ řekla Emma ve výtahu, ospale se usmála a přitulila se k jeho rameni. „Celé mi to připadá jako sen. Myslím, že zítra ani nevstanu.“

Bylo jí, jako by plula v neskutečnu. Cítila se výborně. Sotva za nimi zapadly dveře, měla možnost se probrat.

Uhodil ji. Uhodil ji tak silně, že spadla na zem. Vykřikla a přiložila si ruku na tvář. „Drewe?“

„Děvko. Ty hnusná děvko.“

Udiveně se mu dívala do tváře. Instinkt jí radil, aby se od něho držela dál. „Drewe, prosím tě, ne. Co jsem ti udělala?“

Popadl ji za vlasy a zatřásl jí hlavou. Emma se rozkřičela. „Ty víš, co jsi udělala. Kurvo.“ Uhodil ji pěstí do hrudi. Emma znovu spadla na podlahu. „Celou tu zatracenou noc jsem musel stát jako panák, usmívat se a předstírat, že se zajímám o tvoje pitomé obrázky. Myslíš, že se na ně někdo přišel podívat?“ Popadl ji za ramena a smýkl s ní do kouta. „Myslíš, že se o ně někdo stará? Přišli se podívat na dceru Briana McAvoye. Přišli se podívat na ženu Drewa Latimera. Jsi nula.“

Kopl do ní.

„Ach, bože, prosím, nebij mě už.“

„Neříkej mi, co mám dělat.“ Aby zdůraznil svoje slova, znovu ji kopl do žeber a do boku. „Myslíš si, že jsi chytrá, vzdělaná a nadaná.

Ale já jsem ten, koho chtěli vidět. A já jsem ten, kdo to tady bude řídit. To si zapamatuj.“

„Ano.“ Emma se snažila odplazit se mu z dosahu a modlila se, aby ji nechal na pokoji. Všechno ji bolelo. „Ano, zapamatuju si to.“

„Přijde za tebou Michael?“ Znovu ji popadl za vlasy.

„Michael?“ Překvapeně zavrtěla hlavou. Bolest se zvětšovala. „Ne.

Ne.“

„Nelži mi.“ Tahal ji znovu a znovu, mával jí hlavou sem a tam. Pak ji začal fackovat. Dělal to tak dlouho, dokud nepřestala cítit bolest ve tváři. „Všechno sis to naplánovala, že? Ach, jsem tak unavená, Drewe.

Půjdu okamžitě spát,“ napodobil ji. „Pak ses chtěla vypařit za ním, vychrápat se s ním, že jo?“

Zavrtěla hlavou, ale on ji znovu uhodil.

270

„Přiznej se, chtěla ses s ním válet. Přiznej se.“

„Ano.“

„Proto sis vzala tyhle šaty, chtěla jsi ukazovat nohy a ta svoje malá prsa.“

Emma si malátně vzpomněla, že šaty jí vybral Drew. Vybral je opravdu on? Už si tím nebyla jista.

„Jak ses na něho věšela! Nechala ses oplácávat před všemi těmi lidmi. Chtěla jsi ho, že?“

Emma přikývla. Opravdu Michaela objala. A na chvíli něco pocítila. Ale už si nepamatuje, co to bylo.

„Už za ním nikdy nepůjdeš, rozumíš?“

„Ne.“

„Už nikdy.“

„Ne, už nikdy.“

„A už nikdy si neoblečeš tyhle šaty.“ Rukou jí sáhl do výstřihu a jediným škubnutím šaty roztrhl. „Zasloužíš si trest, Emmo, že?“

„Ano.“ Její mysl se rozdvojila. Najednou ucítila parfém své matky.

Ona přece nesmí sahat na matčiny věci. Je zlá, neposlušná holka a musí být potrestána.

„Je to pro tvoje dobro.“ Když ji znovu uhodil do žaludku, už nekřičela. Pak si sundal pásek a pustil se do ní znovu. Z Emmy už nevyšel ani hlásek.

271

32

Tentokrát se neomluvil. Neměl proč. Emma musela zůstat deset dní v posteli. Celou tu dobu jí tvrdil, že si výprask zavinila sama. Část jejího mozku věděla, že Drew nemá pravdu, že je blázen. Ale on trval na svém a přesvědčoval ji znovu a znovu, že ji zbil v jejím vlastním zájmu.

Myslela přece stále jen na sebe. Celé týdny připravovala svoji výstavu. Její manžel musel chodit spát noc co noc sám. Pak ještě pošpinila jejich manželství na veřejnosti, protože flirtovala s jiným mužem.

Donutila ho k tomu sama. Zasloužila si to. Je to její vina.

Ačkoli několik dnů po výstavě neustále vyzváněl telefon, Emma na něho nereagovala. Měla opuchlý obličej i ústa, nemohla mluvit. Drew jí přikládal pytlíky s ledem a krmil ji polévkou. Dával jí tabletky, které zmírňovaly nejhorší bolest a uváděly ji do hlubokého spánku.

Pak jí řekl, že lidé telefonují jen proto, aby se mohli bavit s ním.

Oni musejí být teď sami, musí se snažit spravit manželství a počít dítě.

Chtěla přece rodinu, ne? Chtěla být šťastná a starat se o dítě a o muže. Kdyby nevěnovala tolik času práci v temné komoře, byla by už dávno těhotná. Nechtěla to snad?

Když se jí na to ptal a neustále opakoval stejné otázky, souhlasila.

Ale souhlas mu nestačil.

Jednou v noci ji probudila hudba. Nejprve si myslela, že je to starý sen. Stiskla zuby a snažila se probudit. Ale dokonce i když otevřela oči, slyšela hudbu dál. Slyšela ta divná slova, která říkal mrtvý muž.

John Lennon. Prsty se jí začaly třást. Snažila se rozsvítit lampičku u postele. Chvějícími se prsty a neustále cvakala vypínačem, ale v pokoji stále vládla tma. A ve tmě byly stíny.

Vtom se hudba rozezněla hlasitěji. Emma si přitiskla ruce na uši.

Ale stále ji slyšela. Rozkřičela se.

272

„Emmo, jsem tady.“ Drew ležel vedle ní. Začal ji hladit po vlasech.

„Zase noční můra? Už by ses jich měla zbavit, ne?“

„Ta hudba.“ Zajíkla se a zmlkla. On byl její zachránce, jediný pevný bod, který jí mohl dát stabilitu v moři strachu a zoufalství. „To nebyl sen, slyšela jsem to. Tu píseň, jak jsem ti říkala, tu, která hrála, když zabili Darrena.“

„Tady nehraje žádná hudba.“ Drew tiše vypnul dálkovým ovládáním stereo. Byla to dobrá lekce, pomyslel si a objal chvějící se Emmu. Dobrý nápad, jak ji učinit závislou a manipulovatelnou.

„Slyšela jsem ji.“ Emma vzlykala a zuby jí cvakaly. „A to světlo, nesvítí mi lampa.“

„Jsi už dost stará na to, aby ses nebála tmy,“ řekl něžně, sáhl dolů, zapojil šňůru do zásuvky a rozsvítil lampu. „Je to lepší?“

Emma přikývla a zabořila obličej do jeho ramene. „Díky.“ Projela jí vlna vděčnosti. Nechala se houpat v jeho náručí. „Nenechávej mě samotnou, Drewe, prosím tě.“

„Říkal jsem ti, že se o tebe postarám,“ usmál se a dál ji hladil po vlasech. „Nikdy tě neopustím, Emmo. Nemusíš se toho bát.“

Než přišly Vánoce, měla Emma pocit, že je zase šťastná. Drew se postaral o všechny drobnosti každodenního života, vybíral jí šaty, poslouchal její telefonní hovory, chodil na nákupy a platil účty.

Po Emmě chtěl, jen aby udržovala domácnost v čistotě a starala se o něho. Nemusela o ničem rozhodovat, prý aby se nerozrušovala.

Fotoaparáty a veškeré zařízení potřebné k vyvolávání filmů zamkl Drew do temné komory. Už se o to nebude zajímat. Když Emma pomyslela na svoji práci, pocítila hlubokou depresi.

Drew jí koupil diamantový přívěsek ve tvaru velké slzy. Byl to jeho vánoční dárek. Emma měla při pohledu na šperk pláč na krajíčku.

Neustále si prováděla těhotenské testy. Její problémy pronikly do tisku, kde se dokolečka rozmazávala její touha po dítěti, a Emma se tím cítila velmi ponížená. Proto přestala číst noviny. Přestala se zajímat o dění venku. Její svět se smrskl na sedm pokojů s výhledem do Central Parku.

Když lékaři potvrdili, že je v pořádku a že může mít dítě, váhavě navrhla Drewovi, aby se podrobil testům.

Zbil ji do bezvědomí a nechal ji dva dny zamčenou v ložnici.

273

Noční můry se vracely jednou dvakrát týdně. Někdy byl u ní, aby jí poskytl útěchu a hladil ji, dokud se neuklidnila. Jindy jí nadával do bláznů, vyčítal jí, že ho nenechá spát, a nechával ji třást se strachy.

Někdy byl natolik krutý, že ponechal album Abbey Road ve stereu a dálkovým ovládáním je pouštěl stále dokola.

Emma si občas začala jako v mlhách uvědomovat, co jí to vlastně dělá. Pochopila, že muž, do kterého se zamilovala, byl jen výtvorem její fantazie. V současném Drewovi po něm nezůstala ani stopa.

Začala pomýšlet na útěk. Zřídkakdy ji nechal samotnou déle než pár hodin. Venku ji vždycky doprovázel. Ale když se někdy probudila uprostřed noci, začala v záblescích jasného vědomí promýšlet útěk.

Mohla by zavolat Marianne, Bev, nebo otci. Ti by jí mohli pomoci.

Pak se dostavil stud, který byl hluboko v její mysli.

Drew na ni nepoužil řemen do dne, kdy byly udělovány ceny Americké hudební akademie. Ocenění nedostal ani Drew, ani jeho skupina.

Emma nekladla odpor, nic nenamítala. Když se pak na ni vrhl pěstmi, odplazila se do kouta své duše, stejně jako kdysi utíkala pod kuchyňský dřez.

Tentokrát však spáchal Drew ve vzteku strašný omyl. Řekl jí, proč se s ní oženil.

„Kdo si sakra myslíš, že jsi?“ Ležela na zemi a snažila se skrýt před bolestí. Drew běsnil, běhal po místnosti a rozbíjel všechno, co mu přišlo pod ruku. „Myslíš, že jsem měl zájem o takovou hloupou, nedokonalou a asexuální husu, jako jsi ty?“

Dal průchod veškeré frustraci, kterou pocítil v okamžiku, když jiný zpěvák vystoupil na pódium a převzal odměnu, která podle jeho mínění patřila jemu.

„Udělala jsi jednu jedinou věc, kterou bys mi pomohla? Co všechno jsem pro tebe udělal já? Dal jsem ti pocit důležitosti, nechal jsem tě uvěřit, že po tobě toužím. Vnesl jsem do tvého hloupého, primitivního a šedého života romantiku.“

Unavený z rozbíjení skla se vrhl na Emmu a trhal z ní šaty.

„Opravdu jsi věřila, že nevím, čí jsi dcera?“ Kopl do ní, ale Emma ležela bez hnutí, jen si kryla obličej. Teď už se nebála. Sledovala jeho oči, zlé a temné, přivřené do malých Štěrbin. Viděla v nich nenávist.

274

„Byla jsi takový blázen, Emmo. Někdy jsem se musel smát nahlas.

A pak jsem si tě vzal. Čekal jsem, že mi pomůžeš nahoru. Ale učinila jsi aspoň jediný pokus, kterým bys svého otce přiměla, aby mi pomohl? Ne.“ Zuřivě s ní třásl.

Emma neodpověděla. Její jedinou zbraní bylo mlčení.

Drew ji znechuceně shodil na podlahu. Sledovala ho, jak neklidně přechází po místnosti. Tady se snažila vybudovat domov.

„Raději bys měla začít myslet. Měla bys přijít na to, jak mi oplatit veškerou moji péči.“

Emma zavřela oči. Neplakala. Bylo pozdě plakat. Ale začala plánovat.

Naděje na útěk se objevila, když zemřel Luke.

„Byl to můj přítel, Drewe.“

„Byl to pitomý teplouš.“ Drew si zkoušel nějakou melodii na velkém piánu, které si koupil za peníze své ženy.

„Byl to můj přítel,“ opakovala Emma chvějícím se hlasem. „Musím mu jít na pohřeb.“

„Nemusíš jít nikam.“ Zvedl hlavu a usmál se na ni. „Patříš jen mně, na nějakém pohřbu nemáš co pohledávat.“

Pocítila k němu silnou nenávist. Udivilo ji, že ji vůbec cítí. Je to tak dávno, co byla schopná mít nějaké city. Je to podivné, že teprve Lukeova tragédie jí pomohla pochopit, v jakém manželství vlastně žije. Musí se rozvést. Otevřela ústa a pak uviděla jeho dlouhé štíhlé prsty na klávesách. Jsou štíhlé, ale silné, jako by byly z oceli. Už jednou začala mluvit o rozvodu a málem ji těmi prsty uškrtil.

Nebylo by dobré ho rozčílit. Ale měla ještě jednu zbraň.

„Drewe, všichni vědí, že Luke byl můj přítel. Byl to také přítel Johnna a táty. Pokud tam nepůjdu, tisk rozmaže, že jsem ho ignorovala, protože zemřel na AIDS. To by pro tebe nebylo dobré, zvlášť teď, když děláš benefiční koncerty s tátou.“

Drew začal mlátit do kláves. Jestli ta děvka nepřestane pořád kňučet, nevydrží to a umlčí ji. „Nestarám se o blbé kecy v tisku.

Nestarám se o pohřeb nějakého homouše.“

Emma se snažila nepodlehnout vzteku. Promluvila tichým a prosebným hlasem: „Vím, jak se cítíš, Drewe. Jsi tak mužný.“ Málem se při těch slovech udusila. „Ale na tom pohřbu bude i televize. Bude to velká akce. A peníze z tvých koncertů jdou teď přesně na to, co

275

Lukea zabilo.“ Emma se odmlčela, aby Drew mohl zvážit její slova.

„Můžu jít s Johnnem. Budu tě reprezentovat,“ dodala rychle.

Drew vzhlédl od kláves. Emmě se rozbušilo srdce, protože v jeho očích uviděla tvrdost. Ten pohled už znala. „Jsi celá nedočkavá, jenjen vypadnout, že, zlato?“

„Ne.“ Emma se přinutila přistoupit k němu. Něžně mu vnořila prsty do vlasů. „Byla bych mnohem raději, kdybys šel se mnou.“ Musela zatnout zuby. „Potom bychom si mohli zajít do Keys.“

„Sakra, Emmo, přece víš, že pracuju. To je typické, že myslíš zase jen na sebe.“

„Jistě, omlouvám se.“ Na oko ustoupila, protože už věděla, že Drew vyžaduje její podřízenost. „Chtěla bych prostě jen na pár dní pryč. Jen my dva spolu. Zavolám Johnnovi a řeknu mu to.“

Drew chvíli přemýšlel. Benefiční koncert potřeboval. Měl totiž v úmyslu odejít od Birdcage Walk a dát se na sólovou dráhu.

Koneckonců, on byl hvězda a zbytek skupiny jen jakési pozadí.

Potřeboval reklamu, potřeboval zájem tisku. Kdyby mu měl pohřeb pomoct, bylo by to dobré. V každém případě se Emmy rád zbaví, aspoň na ty dva dny.

„Myslím, že bys mohla jít.“

Málem se jí zastavilo srdce. Bud opatrná, varovala se v duchu. Teď nesmíš udělat chybu. „A půjdeš se mnou?“

„Ne. Ale myslím, že ti můžu věnovat jeden dva dny. Johnno se o tebe postará. Snaž se tam pořádně plakat a říkat ty správné věci o tragédii a tak podobně.“

Emma si oblékla jednoduchý černý kostým. Drew sledoval každý její pohyb, takže si nemohla obléct nic jiného. Povolil jí ještě černé lodičky a větší černou kabelku, která jí měla nahradit tašku. Dokonce jí překontroloval kosmetický kufřík.

Sebral jí pas i kreditní karty, a proto na něm byla zcela závislá.

Sám jí zamluvil let. Samozřejmě zpáteční letenku. Věnoval jí čtrnáct hodin svobody. Měla odletět z La Guardia v 9.15 a zpět se měla vrátit ve 22.30. Velkoryseji strčil do peněženky čtyřicet dolarů. Emmě se podařilo ukrást ještě patnáct dolarů v drobných z peněz na domácnost.

Nacpala si je do boty.

Lhala mu.

276

Nesmíš mi nikdy lhát, Emmo. Stejně vždycky zjistím pravdu a pak tě potrestám.

Už se nikdy nevrátí.

Nesnaž se mě nikdy opustit, Emmo. Najdu tě kdekoli a budeš toho litovat.

„Emmo, sakra. Emmo, dávej pozor.“

Zatahal ji za vlasy. „Omlouvám se.“ Sevřela ruce v pěst.

„Jsi takový blázen. Bůh ví, kde bys byla beze mě.“

„Myslela jsem… na Lukea.“

„No, netvař se tak, rozčiluje mě to. Johnno tady bude každou minutu.“ Naklonil se k ní a zadíval se jí do očí. „Co mu řekneš, až se zeptá, jak se máš?“

„Mám se dobře. Nádherně. Tobě je líto, že nemůžeš přijít, ale protože jsi Lukea osobně neznal, nechceš se vtírat.“ Odrecitovala mu přesně to, co ji naučil. Jako papoušek. „Musím se okamžitě vrátit, protože jsi dostal chřipku a chci se o tebe postarat.“

„Jako oddaná manželka.“

„Ano. Jako oddaná manželka.“

„Dobře.“ Bylo to odporné. Je to kráva. Když ji minulou noc uhodil, ani nepípla. Chtěl, aby odjela s vědomím jeho dominantního postavení. Samozřejmě že ji nebil do obličeje nebo na místa, kde by byly patrné následky. Až se vrátí, tak jí dá další výprask, aby jí připomněl, že místo ženy je doma.

Místo jeho matky bylo také doma, pomyslel si zuřivě. Ale ona nakonec odešla a nechala ho s nemožným otcem. Kdyby jí ten starý hlupák sem tam uštědřil pár políčků a kopanců, nikdy by to neudělala.

Usmál se na Emmu. Ne, matka by seděla jako Emma s rukama složenýma v klíně a dělala by jen to, co by jí otec přikázal. Každá žena potřebuje, aby jí manžel vymezil pravidla a přinutil ji je dodržovat.

„Možná bys ani neměla chodit.“

Líbilo se mu, že sebou trhla a rozšířila oči údivem. Byla to velká hra. Mával jí pohřbem před nosem, jako by to byla mrkvička pro oslíka.

Emmě se začaly potit dlaně, ale přitiskla si je ke stehnům. „Pokud mě nechceš pustit, Drewe, nepojedu tam.“

277

Pohladil ji něžně po tváři, to aby si vzpomněla, jaké to mezi nimi bylo na začátku. „Ne, jen běž, Emmo. Ta černá ti tak sluší. Víš jistě, že ta děvka Marianne tam nebude?“

„Nebude. Johnno říkal, že nemá čas.“

Další lež, jen aby ji Johnno nedopatřením neprozradil. Drew dělal všechno, co mohl, aby ji od Marianne odloučil.

A dařilo se mu to, pomyslela si Emma nešťastně. Marianne už dlouho nezavolala ani se u nich nezastavila.

„Tak dobře. Jestli ale zjistím, že tam byla, vyřídíme si to. Má na tebe špatný vliv, Emmo. Je falešná. Předstírá, že je tvojí přítelkyní, jen aby se mohla vetřít do blízkosti tvého otce. A ke mně. Říkal jsem ti, že se mě snažila svést. Vzpomínáš?“

„Ano.“

„Ach, to je Johnno. Tak pojď, nasaď si ten smutný úsměv, který všichni známe a milujeme.“ Emma automaticky zvlnila rty. „Hodná holka. A nezapomeň se před novináři zmínit o mém benefičním koncertu,“ nabádal ji ještě na schodech. „Taky jim řekni, že pořádám sbírku na výzkum té strašné nemoci.“

„Spolehni se, Drewe. Nezapomenu na to.“ Emma měla strašný strach, že se jí podlomí kolena. Možná by bylo lépe, kdyby zůstala.

Drew jí vždycky tvrdil, že bez něho je bezmocná. „Drewe, já…“ Ale dveře se už otevřely a za nimi stál Johnno.

„Ahoj, děvče.“ Objal ji oběma pažemi a přitiskl k sobě. Jak to bylo uklidňující! „Jsem tak rád, že jedeš taky.“

„Ano.“ Emma se zahleděla přes jeho rameno do Drewovy tváře.

„Chci jet.“

Během letu bojovala s démony. Jako by po ní stále natahoval ruce.

Jako by zjistil, že ukradla patnáct dolarů a teď ji chtěl potrestat. Četl v její mysli. Jako by věděl, že nemá v úmyslu vrátit se k němu.

Její strach byl tak velký, že se musela chytit Johnnovy paže. Potila se celou tu dobu, ještě i v limuzíně, která je odvážela z letiště. Celá se třásla a dech měla zrychlený.

„Emmo, nejsi nemocná?“

„Ne.“ Musela si olíznout suché rty. Vedle nich se objevil vysoký muž se světlými dlouhými vlasy. V Emmě se zastavilo srdce. Otočil se a ona s ulehčením zjistila, že to není Drew.

„Jsem jen rozrušená. Můžu… můžu si zapálit?“

278

Drew jí zakazoval kouřit. Ale teď tady není, připomněla si a sáhla po cigaretě. Je sama s Johnnem.

„Možná jsi neměla chodit. Netušil jsem, že tě to tak rozruší.“

Johnno byl pohlcen svým vlastním žalem a bezmyšlenkovitě ji objímal kolem ramen.

„Budu v pořádku,“ odpověděla. Pak si ta slova opakovala znovu a znovu jako modlitbu.

Po celou dobu obřadu si nevšímala hostů, neslyšela útěšná slova, neviděla slzy přítomných. Nevnímala ani polední horko. Hluboko v srdci doufala, že Luke jí odpustí. Měla pocit, jako by byla sama mrtvá.

Emocionálně mrtvá.

Když se lidé začali vytrácet z tichého hřbitůvku, říkala si, zda bude mít dost sil, aby je následovala.

„Johnno.“ Najednou se před nimi objevila Marianne. Stiskla Johnnovu ruku. Místo kondolence ho políbila. „Škoda že neměl čas naučit mě tak skvěle vařit,“ řekla a usmála se.

„Ty jsi byla jeho nejhorší žák.“ Johnno se otočil k Emmě. „Emmo, řidič tě vezme zpátky na letiště. Já musím ještě zajet do Lukeova bytu.

Musím se postarat o pár věcí.“ Pohladil ji prstem po tváři. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Nečekala jsem, že tě tady uvidím.“ Marianne se přinutila k přátelskému tónu.

„Já… Chtěla jsem přijít.“

„Opravdu?“ Marianne otevřela kabelku a vytáhla kapesníček.

Zlobila se na Emmu. „Netušila jsem, že si najdeš čas na staré přátele.“

„Marianne…“ Emma neměla daleko ke zhroucení. Ale musí to vydržet. Je tady spousta reportérů, kteří by ji okamžitě zvěčnili. Drew by uviděl obrázek v novinách a všiml by si Marianne. Zjistil by, že lhala. Podívala se zoufale přes rameno. „Mohla bych… Musím…“

„Jsi v pořádku?“ Marianne si sundala sluneční brýle a pozorně se zahleděla do Emmina obličeje. „Bože, vypadáš strašně.“

„Potřebovala bych s tebou mluvit, jestli máš pár minut.“

„Vždycky jsem měla pár minut,“ odpověděla Marianne. Vytáhla si z kabelky cigaretu. „Myslela jsem, že máš namířeno okamžitě zpátky.“

„Ne.“ Emma se zhluboka nadechla. „Já už se zpátky nevrátím.“

279

Marianne za sloupkem dýmu přimhouřila oči. „Cože?“

„Už se nevrátím,“ opakovala Emma a byla poděšena zvukem vlastního hlasu. „Můžeme jít někam… prosím tě. Musím se někam schovat.“

„Jistě.“ Marianne vzala Emmu za loket. „Svezeme se tvojí limuzínou. Kamkoli budeš chtít.“

Za chvíli byly v Mariannině hotelu, což bylo nejlepší místo, kde se Emma mohla ukrýt. Vešly do světlého pokoje, v němž dominovala krásná sedací souprava. Z okna se nabízel úchvatný pohled na bílou písečnou pláž a na modrý oceán. Marianne měla na židlích pár svršků, časopisů a toaletních potřeb. Shrnula je na zem a nabídla Emmě místo.

Pak zvedla telefon.

„Chtěla bych láhev Grand Marnier, dva cheeseburgery, smažené hranolky a litr pepsicoly v nádobě s ledem. Dám dvacet dolarů tomu, kdo sem s tím přiběhne do patnácti minut.“ Spokojeně shodila z nohou boty a posadila se k Emmě. „Dobře, Emmo. Tak co se děje?“

„Odcházím od Drewa.“

Marianne ještě nebyla připravená Emmě odpustit. Líně se opřela a natáhla si nohy. „Ano, to chápu, ale proč? Měla jsem dojem, že jste neobyčejně šťastní.“

„Ano, jsem velmi šťastná, je bezvadný. Tak dobře se o mě stará…“

Emma slyšela svoje vlastní slova a začala propadat panice. „Ach, bože, začínám tomu sama věřit.“

„Věřit čemu?“

„Tomu, co mi neustále opakuje. Marianne, nevím, komu jinému bych to mohla říct. Myslím, že jestli to nepovím tobě a hned teď, pak už to nedokážu. Chtěla jsem se svěřit Johnnovi. Začala jsem, ale nemohla jsem pokračovat.“

„Dobře.“ Emma byla děsivě bledá. Marianne proto vstala a otevřela široké francouzské okno. Dovnitř vnikl čerstvý mořský vzduch. „Je v tom nějaká žena?“ Marianne se na Emmu tázavě zahleděla. S úžasem pozorovala, že její přítelkyně se kolébá ze strany na stranu. Teď se hystericky rozesmála.

„Kristepane.“ Emmin smích najednou přešel do nekontrolovaných a hlasitých vzlyků. Marianne si rychle přiklekla k Emmě a uchopila její ruku.

280

„Klid, Emmo. Jsi nemocná. Hej, hej. Vždyť obě víme, že chlapi jsou bastardi. Jestli ti byl Drew nevěrný, prostě ho vykopneš.“

„Není v tom jiná žena,“ podařilo se Emmě vyrazit z hrdla.

„Tak jiný muž?“

Emma bojovala sama se sebou a přitom polykala slzy. Tak dlouho je zadržovala, že je teď nemohla zastavit. „Ne. Drew mi asi nebyl nevěrný a stejně se o to nestarám.“

„Tak o co tady jde?“

Emma netušila, že to bude tak obtížné. Slova jí vázla v hrdle. Cítila obrovský stud. Zhluboka se nadechla, osušila si oči hřbetem ruky a řekla: „Když sedím tady, skoro věřím tomu, že jsem si to všechno vymyslela. Že to není tak špatné. Marianne, on dokáže být tak hodný a laskavý. Vzpomínám si, že někdy mi nosil růže. Jak zpívá, když jsme spolu sami, jako bych byla jediná žena na světě. Říká, že mě miluje a že mě chce učinit šťastnou. Stará se o mě. A já pak vždycky něco udělám, nevím, co, a on potom… potom mě zbije.“

„Cože?“ Kdyby Emma řekla, že Drew každý večer roztáhne křídla a odletí z jejich balkonu, neudivilo by ji to víc. „On tě bije?“

Nedala najevo svoje překvapení, aby Emmu neodradila. „Někdy nemůžu pár dní chodit. Minule to bylo nejhorší.“ Emma se zahleděla na hezký pastelový tisk na stěně. „Myslím, že mě chtěl zabít.“

„Počkej, Emmo. Podívej se na mě.“ Marianne chytila přítelkyni za obě ruce a pomalu se zeptala: „Chceš mi říct, že Drew tě fyzicky týrá?“

„Ano.“

Marianne pomalu vydechla. Sledovala Emmin obličej a snažila se pochopit strašnou pravdu. „Opíjí se nebo bere drogy?“

„Ne. Opilého jsem ho viděla jen jednou, o naší svatební noci.

Drogy taky nebere. Nerad ztrácí kontrolu. Vždycky musí být při smyslech. Zdá se, že já něco dělám špatně. Dělám něco hloupého, co ho rozčiluje.“

„Nech toho.“ Marianne rozzlobeně vyskočila. Z očí jí sršely blesky.

Začala nervózně přecházet po pokoji. „Nikdy v životě jsi neudělala nic hloupého. Jak dlouho to trvá, Emmo?“

„Poprvé k tomu došlo několik měsíců po svatbě, když jsme se přestěhovali do našeho nového bytu. Nebylo to tak zlé, uhodil mě jen jednou. A pak se moc omlouval. Dokonce plakal.“

281

„Šíleně mě pro něho bolí srdce,“ podotkla ironicky Marianne.

Otevřela dveře a přijala tác od pokojové služby. „Tady máte, díky.“

Podala mladíkovi dvacetidolarovku a zabouchla dveře. Pěkně jedno po druhém, říkala si a nalila do číší Grand Marnier.

„Dáme si drink,“ poručila. „Vím, že se nerada naléváš, ale obě to potřebujeme.“

Emma se dvakrát napila a s ulehčením pocítila příjemné teplo.

„Nevím, co budu dělat. Myslím, že nedokážu samostatně přemýšlet.“

„Budu pár minut myslet za tebe. Navrhuji, abychom toho hnusáka nechaly vykastrovat.“

„Marianne, já se nemůžu vrátit zpátky. Myslím si, že kdybych se tam znovu ocitla, udělala bych něco hrozného.“

„Zdá se mi, že ti to myslí docela jasně. Dáš si jídlo?“

„Ne, ještě ne.“ Chtěla sedět, jen sedět a přemýšlet nad nenormálností toho, co udělala. Opustila Drewa. Odešla od něho a teď je tady se svojí nejlepší přítelkyní, s nejbližší přítelkyní. Zavřela oči a pocítila novou vlnu studu.

„Marianne, je mi to líto, tak líto. Vím, že jsem neodpovídala na tvoje telefonáty a že jsem tě v posledních několika měsících nenavštívila. On mě nenechal.“

Marianne zapálila dvě cigarety a jednu podala Emmě. „Teď se na to vykašli.“

„Dokonce mi řekl… že ses ho pokusila svést.“

„Leda tak v jeho snu.“ Marianne se krátce usmála, ale při pohledu na Emminu tvář zvážněla. „Doufám, že jsi tomu nevěřila.“

„Ne, to víš, že ne. Ale… někdy jsem věřila všemu, co mi nakukal.

Bylo to jednodušší.“ Opět zavřela oči. „Nejhorší je, že mi to nevadilo.“

„Kdybys mě jen zavolala.“

„Nemohla jsem s tebou o tom mluvit, protože jsem se bála, že by to zjistil.“

„Pomohla bych ti.“

Emma jen zavrtěla hlavou. Nervózně zatínala a rozevírala pěsti složené v klíně. „Já se tak stydím.“

„A za co, kruci?“

„Nechala jsem ho, aby se mnou takhle zacházel, ne? Přece mi nemával zbraní před obličejem. To nikdy nedělal. Ani nemusel.“

282

„Na to nemám odpověď, Emmo. Ale jedno vím. Musíš zavolat na policii.“

„Ne. Dobrý bože, ne. Nesnesu to… nesnesu to na papíře. Dostalo by se to do všech novin. A stejně by mi třeba nevěřili. Mohl by snadno všechno popřít.“ V jejím obličeji i v hlase se objevil strach.

„Řeknu ti, Marianne, dokáže tě přesvědčit o čemkoli.“

„Dobře, vykašleme se na policajty a zavoláme tvému právníkovi.“

„Já… potřebuju pár dní. Prostě o tom zatím nedokážu mluvit s nikým cizím. Chci jen od něho pryč.“

„Dobře. To zařídím. A teď se dáme do jídla. S plným žaludkem se lépe přemýšlí.“

Marianne přinutila Emmu několikrát se zakousnout do cheeseburgeru. Pak před ní přistrčila sklenici pepsicoly.

Doufala, že cukr a kofein vrátí její přítelkyni zdravou barvu a klid.

„Můžeme zůstat pár dnů tady v Miami.“

„Ne.“ Emma teď myslela jasněji, přestože nervy měla ještě pocuchané. Ze všech divokých řešení, které jí proběhly v posledních dvou dnech hlavou, se jí zdálo správné pouze jediné. „Nemůžu tady zůstat přes noc. Tohle je první místo, kde by mě hledal.“

„Pak tedy musíš do Londýna, Emmo. Bev ti pomůže.“

„Nemám pas, Drew mi ho vzal a zamkl ho do trezoru. Nemám dokonce ani řidičák. Roztrhal ho.“ Emma zmlkla a opřela se, protože dokonce těch pár kousků cheeseburgeru, které snědla, jí způsobilo nevolnost.

„Marianne, mám v peněžence padesát pět dolarů. Z toho patnáct jsem ukradla z peněz na domácnost. Nemám ani kreditky. Všechny mi je vzal už před několika měsíci. Mám jen to, co na mně vidíš.“

Marianne měla pocit, že musí něco rozbít. Proto raději vstala a nalila plné číše Grand Marnier. Celou tu dobu, celou tu dobu, kdy trucovala v jejich původně společném bytě, Emma trpěla.

„O peníze se nestarej. Půjčím ti svoji kreditku. Mohu s ní platit bez hotovosti a pak stačí, když zavolám a požádám je, aby přijali tvůj podpis. Můžeš si přetáhnout svůj účet na můj.“

„Musíš si myslet, že jsem hrozná.“

„Ne, myslím si, že jsi moje nejlepší přítelkyně.“ Marianne vstoupily do očí slzy. „Kdybych mohla, tak ho vlastnoručně zabiju.“

„Marianne, neříkej nikomu nic, aspoň zatím.“

283

„Když si to přeješ. Ale myslím, že tvůj táta by to měl vědět.“

„Ne. Naše vztahy jsou napjaté a já potřebuji trochu času. Nejdřív jsem chtěla jít někam do hor, do opuštěné chaty, ale asi bych nesnesla ten klid a to ticho. Chci se raději ztratit ve velkém rušném městě.

Myslela jsem na L. A. Stále mě tam něco táhne.“

„Darren.“

„Ano. Před několika měsíci se mi vrátily noční můry. Mám pocit, jako bych měla jít tam, a vím, že to je místo, kam mě Darren volá.“

„Pojedu s tebou.“

Emma vztáhla k přítelkyni ruku. „Doufala jsem v to. Aspoň načas.“

284

33

V ložnici byla tma a těžký vzduch. Janeina poslední hospodyně utekla před týdnem. Nezapomněla si vzít dva stříbrné svícny. Jane si ani nebyla vědoma toho, že ji okradla. Žila totiž už jen v ložnici.

Občas se vydala do kuchyně pro jídlo. To se pak hodnou chvíli potácela po rozvrzaných schodech. Snášela si drogy, alkohol a jídlo do pokoje jako nějaký hlodavec do svého doupěte.

Kdysi byla její ložnice krásně vyzdobená. Jane měla slabost pro rudý samet. Na oknech ještě visely těžké sametové závěsy, dnes už pokryté vrstvou prachu. Jane jednou ve vzteku strhala záclony a rozházela je po posteli. Teď se do nich zavrtávala, když jí bylo chladno.

Tapety byly pokryty skvrnami. Jane často házela ve vzteku předměty po svých milencích. Brala všechno, co jí přišlo pod ruku.

Někdy to byly nedopité láhve a skleničky.

Poslední z jejích milenců, svalnatý dealer jménem Hitch, už nedokázal tolerovat její návaly vzteku, zbil ji do bezvědomí, ukradl jí z prstu diamantový prsten a odešel si hledat příjemnější společnost.

Ale nechal jí drogy. Svým způsobem byl humanisticky založený.

Jane byla sama už dva měsíce, ale nijak ji to nerozrušovalo.

Kdykoli pocítila samotu, stačilo vzít jehlu a píchnout si ji pod kůži.

Když droga přestala účinkovat, byla Jane plačtivá, plná sebelítostí a vzteku. Vztek pociťovala nejčastěji.

Film nedopadl tak dobře, jak se očekávalo. Byla tak netrpělivá a chtěla ho tak brzy vidět, že zapomněla podepsat autorská práva. Její agent z toho byl nešťastný, ale Jane ho vyhodila a přestala se tím zabývat. Z filmu tedy nezbohatla. Nějakých sto tisíc liber nestačilo na dlouho pokrývat její potřeby. Drogy, alkohol a spousty jídla. Příprava její nové knihy vázla. Nemohla se dočkat, kdy už ten přihlouplý pisálek, kterého si najala, dokončí svoji práci.

285

Její nejstarší pramen financí vyschl. Brian už jí neposílal šeky. Byla na nich závislá tak dlouho. Tady nešlo jen o peníze, ale také o pocit, že je s Brianem stále ve styku.

Byla ráda, že nenašel skutečné štěstí. Pokud je nemohla mít ona, pak je nepřála žádné ženě. A jemu žádnou jinou.

Často se ve své fantazii vracela do mládí, k jejich vztahu. V duchu viděla samu sebe stále jako mladou dívku lepých tvarů.

Během let groteskně ztloustla. Prsa jí poklesla, měla je položené jako vyfouklé balony na tučném břiše, které vypadalo, jako by bylo omotáno několika pneumatikami. Paže měla tlusté a třásly se jí při každém pohybu jako želatina. Často bylo složité najít pod vrstvou tuku žílu, do níž by mohla napumpovat svůj životabudič. Teď ho neměla.

Postrádala drogy jako matka postrádá ztracené dítě.

Najednou se vztyčila a rozsvítila lampu. Neměla ráda světlo, ale potřebovala je k tomu, aby odněkud vyhrabala cigaretu. Splihlé vlasy měla přilepené k obličeji. Byly světlé už jen na konečcích. Chtěla si je znovu zesvětlit na svůj oblíbený sexy blond odstín, ale někde zašantročila krabičku s odbarvovačem. Na sobě měla černou krajkovou noční košili. Vypadala jako pološílená vysloužilá pornografická hvězda. Cigareta ji uklidnila. Ležela na zádech v posteli a plánovala. Věděla, že potřebuje peníze, mnoho peněz, pokud má zaplatit dealerovi za novou dávku. Toužila taky po nových pěkných šatech, po mladých chlapcích a po večírcích. Chtěla přitahovat pozornost.

Kouřila a usmívala se. Věděla, jak získat peníze. Musí být chytrá, velmi chytrá. Nastal čas vytáhnout z rukávu eso.

Převalila se a sáhla do zásuvky prádelníku. Vzala odtud papírovou krabici s duhovým víkem. Chvíli na ni zálibně hleděla, pak si pořádně potáhla z cigarety a začala hledat pero. Jen malá pojistka, pomyslela si a vytáhla z krabice dopisní papír. Začala psát.

Psala pomalu, kulatým dětským písmem. Samou snahou povystrčila jazyk mezi zuby. Když skončila, spokojeně si prohlédla úhledné řádky a papír složila. Známky jsou někde dole v krabici.

Sáhla tam a tři vytáhla. Nalepila je na obálku. Vypadaly tak pěkně, že k nim přidala ještě čtvrtou. Chvíli sledovala své veledílo. Pak znovu

286

hrabala v krabici a nakonec vytáhla lísteček s adresou. Opsala ji na obálku.

Kesselring, policejní detektiv Los Angeles, Kalifornie USA

Dolů dopsala ještě slovo „spěšné“ a podtrhla je.

Dopis vzala s sebou dolů s myšlenkou, že tam pro něho najde nějakou vhodnou skrýš. Když procházela kolem ledničky, otevřela ji a vytáhla z ní velkou krabici se zmrzlinou. Naládovala do sebe tu dobrotu velkou servírovací lžící. V ruce stále svírala obálku a mumlala si: „Hloupá holka.“ Myslela tím svoji poslední hospodyni.

Teď nemůžu poslat ani pitomý dopis. Ať ji spere ďas. S velkým úsilím vstala od stolu, sehnula se a zastrčila obálku pod přední dveře.

Pak se vydala nahoru po schodech.

Ten skvělý plán si vymyslela už před týdnem. V duchu psala dopis už několikrát. Teď ho má hotový a dobře schovaný. Sice si přesně nepamatuje, kde je, ale na tom nezáleží. Hlavní je, že už brzy bude mít peníze na jídlo a na drogy. Taky její poslední láhev ginu pomalu vysychá. Jane zvedla sluchátko. Za několik hodin, utěšovala se, už bude mít po starostech.

Sluchátko na druhém konci linky se zvedlo po třetím zazvonění.

„Ahoj, drahý. Tady je Jane.“

„Co po mně chceš?“

„Ach, to je hezké, slyšet zase starého přítele.“ Na druhé straně se ozval povzdech. „Ptal jsem se tě, co chceš.“

„Jen si trochu popovídat, zlato.“ Zachechtala se. Vydírání je tak zábavné. „Bojím se, že se mi tenčí úspory.“

„To není můj problém.“

„Ale já myslím, že je. Víš, když mi začalo ubývat peněz, vzpomněla jsem si na tebe. A na toho malého Brianova chlapce. Bylo mi opravdu smutno.“

„Nikdy ses o toho chlapce nestarala.“

„To je ošklivé obvinění, drahoušku. Mimochodem, jsem taky matka. Když pomyslím na svoji sladkou Emmu, která je dnes už vdanou paní, musím si představit také toho chlapce. Též mohl vyrůst a žít svým životem.“

„Nemám čas na tvoje výlevy.“

287

„Raději si ho udělej.“ Její hlas se změnil, zdrsněl. „Myslela jsem, že bych mohla napsat tomu detektivovi z L. A. Pamatuješ si na něho, že, zlato? Jmenoval se Kesselring. Představ si, že si jeho jméno pamatuju celé ty roky.“ Usmála se. Všichni si myslí, že je hloupá. Ale nebudou si to myslet moc dlouho.

Chvíli váhal a proklínal se. „Nemáš mu co říct.“

„Ne? Dobrá, podíváme se na to, ne? Myslela jsem, že bych mu napsala dopis. Poradila bych mu, aby znovu otevřel ten případ, a přidala bych mu pár jmen. Třeba tvoje.“

„Měla by ses na to vykašlat, jinak se to obrátí proti tobě.“ Jeho hlas zněl stále klidně, ale celý se potil. „Jsi v tom namočená stejně jako já.“

„Ale ne, já jsem tam nebyla. Nebo ano? Nikdy jsem na toho chlapce nesáhla.“ Jak se, sakra, ten kluk jmenoval? Donald, nebo Dennis, říkala si. Ale na tom nezáleží. „Ne, nikdy jsem na něho nevztáhla ruku. Ale ty ano. Byla to vražda. A po všech těch letech je to stále vražda.“

„Nikdy na nic nepřišli. A taky na nic nepřijdou.“

„S malou pomocí se jim to může podařit. Mám to zkusit, drahoušku?“

„Ne.“ Věděla, že si to nebude přát. Byl přesně tam, kde chtěl být, a měl v úmyslu se tam udržet. Ať to stojí cokoli. „Kolik?“

Usmála se. „Myslím, že miliónek by to spravil.“

„Ty ses zbláznila.“

„Mám takový plán,“ hovořila sladce do sluchátka. „Byl to můj nápad a nikdy jsem nedostala ani penny. Je načase vyrovnat účet, zlato. Ty jsi bohatý, můžeš to zatáhnout.“

„Nikdy jsem nezískal žádné výkupné,“ připomněl jí.

„Protože jsi to zkazil. Už dva roky jsem od Briana neviděla peníze.

Teď, když Emma vyrostla, už mi nic nedává. Můžeš to chápat jako důchod pro starou přítelkyni. Takové množství peněz mi vystačí na dlouho. Myslím, že už tě nebudu znovu obtěžovat. Přines mi je zítra večer a já ten dopis nepošlu.“

O pár hodin později si Jane nedokázala uvědomit, zda opravdu telefonovala, nebo se jí to jen zdálo. A ten dopis. Kam schovala ten dopis? Znovu si zapálila a doufala, že cigareta jí pomůže osvěžit paměť. Možná bude nejlépe, když napíše nový dopis. Jestli nepřijde podle domluvy, bude mu muset znovu zavolat.

288

Jane se posadila a začala psát, za několik minut však usnula.

Probudilo ji zazvonění. Hlas zvonku se jí zarýval do uší. Ráda by věděla, proč ta pitomá káča neotevře. Pak si uvědomila, že to musí udělat sama. S mohutným funěním sestoupila po schodech do haly.

Vzpomněla si, kdy ho viděla naposled. Stál na zápraží, lehce se usmíval a v ruce držel kufřík. „Pojď dál, chlapče. Jen na chvíli.“

„Nepřišel jsem na návštěvu.“ Pomyslel si, že vypadá jako vepř, tlustý špinavý vepř.

„Pojď, jsme přece staří přátelé. Napijeme se. Mám v pokoji gin.

Veškeré obchody teď vyřizuju v ložnici.“

Chytila ho za klopy. Snažil se to tolerovat, ale okamžitě mu blesklo hlavou, že oblek spálí. „Obchodovat můžeme kdekoli. Raději mě pusť.“

„Stále spěcháš,“ zamumlala, otočila se a v chůzi rozkývala své mamutí boky. Sledoval ji a všiml si, jak pevně musela sevřít zábradlí, aby byla schopná vyjít po schodech. Stačilo by do ní strčit a zřítila by se dolů. Nikomu by to nebylo podezřelé, šlo by prostě o nehodu.

Málem to udělal, málem do ní strčil. Ale v poslední chvíli se zarazil.

Má přece lepší způsob, jistější.

„A jsme tady, drahoušku.“ Jane, rudá v obličeji a celá udýchaná, se sesula na postel. „Co nejraději piješ?“

Zápach v místnosti mu způsoboval nevolnost. Ponurý pokoj ozařovalo slabé světlo jediné lampy a v jejím stínu viděl spousty špinavých šatů, použitého nádobí, prázdných krabic, plechovek a láhví. V koutech místnosti byly pavučiny. Snažil se dýchat pomalu a s velkými přestávkami.

„Já nebudu pít.“ Dával si pozor, aby se ničeho nedotkl. Nebyl opatrný kvůli otiskům prstů, ale ze strachu, aby se něčím nenakazil.

„Posaď se. Co jsi mi přinesl?“ Položil kufřík vedle ní. Pak ho také spálí. Navolil číselnou kombinaci a odklopil víko. „Tady je část peněz.“

„Říkala jsem ti…“

„Nemůžu sehnat milion přes noc, musíš být trpělivá.“ Otočil k ní kufřík. „Ale přinesl jsem ti něco jiného, co tě zabaví. Prvotřídní kvalita.“

289

Jane se vpila pohledem do pytlíku s bílým práškem, který ležel na úhledně srovnaných balíčcích bankovek. Srdce jí začalo prudce bušit a v ústech pocítila sliny. „To je pěkný pohled.“

Chtěla si sáhnout, ale on jí odsunul kufřík rychle z dosahu. „A kdo teď spěchá?“ Líbilo se mu trochu ji dráždit. Všiml si, že jí na obličeji vyskočily jemné kapičky potu a že zajektala zuby. Už mnohokrát se setkal s feťáky a věděl, jak s nimi zacházet. „To je ten nejlepší heroin, jaký jsem mohl sehnat. Stačí ti jedna dávka a dostaneš se rovnou do nebe.“ Nebo do pekla, dodal v duchu. „Můžeš si to nechat, Jane, všechno. Ber to jako výraz mojí dobré vůle. Ale něco mi za to musíš dát.“

Srdce se jí málem v hrudi rozskočilo, jak se těšila. „Copak chceš?“

„Ten dopis. Dej mi ten dopis a za pár dní ti seženu zbytek peněz. A tenhle pytlík mi nemusíš platit.“

„Dopis?“ zapomněla na něho. Okouzleně zírala na pytlík s bílým práškem a představovala si, jak jí bude dobře, až ho použije. „Nemám žádný dopis, žádný jsem nenapsala.“ Její pojistka, vzpomněla si a vychytrale na něho pohlédla. „Ještě ne, ještě jsem ho nenapsala. Ale napíšu. Počkej, píchnu si a pak se o tom pobavíme.“

„Pobavíme se teď.“ Ach, to bude potěšení zabít ji, pomyslel si a s odporem pozoroval sliny stékající jí z koutků úst. Ten chlapec, to byla jenom tragická nehoda, které upřímně litoval. Nebyl krutý, nikdy. Ale až Jane Palmerová vydechne naposled, bude pociťovat obrovské uspokojení.

„Začala jsem ho psát.“ Jane, zmatená a nedočkavá, pohlédla na psací stůl. „Začala jsem, ale pak jsem se rozhodla počkat na tebe.

Nemůžu ho dokončit, když jsme se ještě nedohodli.“

Ona nelže, pomyslel si, když se zahleděl do jejího obličeje. Není na to dost chytrá. „Dohodneme se.“ Otočil kufřík k Jane. „Tak do toho, dej si.“ Jane popadla kufřík oběma rukama a přitiskla ho k sobě. Na chvíli měla pocit, že pytlík roztrhne, zaboří obličej do prášku a bude ho hltat jako to nejchutnější jídlo na světě. Pak se vzpamatovala, rychle vstala a přistoupila k prádelníku.

Čekal. Vyděšeně a zároveň fascinovaně sledoval její rychlé pohyby. Nevšímala si ho a něco si pro sebe drmolila. Ruce se jí třásly a dech se jí krátil, když nahřívala lžíci s práškem. Nechtěla ho čichat ani kouřit. Potřebovala si ho píchnout přímo do žíly. Jane si olízla rty,

290

jako by se chystala k dobrému obědu, a naplnila injekční stříkačku.

Když hledala žílu, měla v očích slzy. Pak provedla vpich, zavřela oči a opřela se o prádelník. Čekala na ten božský pocit.

Přisel rychle a prudce, dalo by se říct, že v ní přímo vybuchl. Oči se jí rozšířily a tělo se roztřáslo. Jane krátce vykřikla a zřítila se na podlahu.

Viděl ji umírat, ale zjistil, že ho to vůbec nepotěšilo. Bylo to ošklivé. Jane Palmerová neměla úroveň v životě ani ve smrti. Otočil se k ní zády, vyndal z kapsy chirurgické rukavice a natáhl si je.

Nejprve sebral rozepsaný dopis a uložil ho do kufříku. Musel přemáhat pocit nevolnosti, ale přesto pozorně prohlédl celý pokoj, aby se ujistil, že zde nenechal nic, co by ho mohlo prozradit.

Brian nespokojeně zavrčel, když uslyšel telefon. Pokusil se posadit, ale hlava ho bolela natolik, že raději zůstal ležet. Jednou rukou si zakryl oči a druhou popadl sluchátko.

„Co je?“

„Bri, tady je P. M.“

„Zavolej mi, až nebudu umírat.“

„Bri… Myslím, že jsi nečetl dnešní noviny.“

„Máš pravdu. Přečtu si je až zítra, až se vzpamatuju.“

„Jane je mrtvá, Bri.“

„Jane?“ Pár sekund měl v hlavě prázdno. „Mrtvá? Ona je mrtvá?

Jak se to stalo?“

„Předávkovala se. Někdo ji našel včera v noci, bývalý milenec nebo dealer, nebo kdo. Byla po smrti už několik dnů.“

Brian si kotníky prstů protíral oči. „Ježíši.“

„Myslel jsem, že bys to měl vědět dřív, než za tebou přijdou reportéři. A myslím, že bys to měl říct Emmě.“

„Emma.“ Brian se opřel hlavou o čelo postele. „Jo, jo. Já jí zavolám. Díky, žes mi dal vědět.“

„Jasně, Bri…“ P. M. se odmlčel. Nejdřív chtěl Brianovi vyjádřit soustrast, ale pak si to rozmyslel. Pochyboval, že by Brian pro Jane truchlil. „Uvidíme se později.“

„Dobře.“

291

Brian ležel v posteli a snažil se pochopit, co mu P. M. řekl. Jane znal déle než kohokoli z kapely, kromě Johnna. Kdysi ji miloval a pak ji nenáviděl. Ale nedokázal si ji představit mrtvou.

Vstal a přešel k oknu. Sluneční jas ho udeřil do očí a okamžitě mu vyvolal bolest hlavy. Nalil si na dva prsty whisky. Docela ho mrzelo, že necítí nic jiného než bolest hlavy.

Byla to jeho první dívka.

Otočil hlavu a zadíval se na brunetku spící na druhé straně postele.

Necítil k ní nic. Vždycky si pečlivě vybíral ženy, které nestály o delší vztah a kterým stačilo jen pár nocí divokého sexu. Sexu, který neměl nic společného s láskou.

Na začátku života udělal chybu, že si vybral ženu, která po něm chtěla víc. Jane ho nikdy nenechala žít svým životem, nenechala ho dělat to, po čem toužil. Pak našel Bev. Ta chtěla také víc, ale on tomu byl rád. Chtěl totéž, co ona. Také ho nenechala, aby si žil, jak chtěl.

Ani jednou za těch sedmnáct let nenastal den, kdy by si na ni nevzpomněl.

Jane mu ničila život tím, že z něho odmítala odejít. Bev mu ho ničila tím, že ho odmítla s ním sdílet.

A tak mu zůstala hudba. Peněz měl tolik, že se mu o tom v životě nezdálo. A spával se ženami, které pro něho nic neznamenaly.

Najednou byla Jane mrtvá.

Přál by si, aby cítil nějakou lítost. Lítost s tou zoufalou, vášnivou dívkou, která ho tak silně milovala. Ale necítil nic. Ta dívka a ten chlapec, jimiž bývali, už byli dávno mrtví.

Musí zavolat Emmě. Bude nejlepší, když se tu zprávu dozví od něho, i když pochyboval, že bude cítit nějaký žal. Zavolal jí a opět zjistil, že ho nepotřebuje. Odjede tedy do Irska. Za Darrenem. A stráví pár tichých dnů uprostřed zelené přírody.

292

34

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“

„Ano.“ Emma stiskla Marianninu ruku. Blížily se k východu z losangeleského letiště. „Budu dobrá. Potřebuji jen několik dnů a uklidním se.“

„Víš, že bych zůstala.“

„Vím.“ Tentokrát nestačil pouhý stisk ruky. Emma se otočila a objala Marianne. „Sama bych to nezvládla.“

„Ale ano, jsi silnější, než si myslíš. Doufám, že sis to s těmi kreditními kartami a bankovním účtem zařídila podle mojí rady.“

„Ano.“

„Jsem ráda, že ten bastard nedostane ani penny. Stále si myslím, že bys měla uvědomit policii.“

Emma jen zavrtěla hlavou. Zdálo se jí, že se jí začíná navracet sebedůvěra. Kdyby do případu zatáhla policii, tisk a veřejnost, pocítila by znovu obrovské ponížení.

„Dobře, ještě ne,“ souhlasila Marianne, ačkoli nemínila Drewovi nic darovat. „Jsi si jistá, že ten bankovní úředník bude zticha a neřekne mu, kde jsi?“

„Ano. Je to přece můj zaměstnanec. Když jsem mu řekla, že se míním rozvést, souhlasil s celou transakcí.“ Bylo to skoro směšné, pomyslela si. „Myslím, že po těch nudných rutinních činnostech, které celé roky provozuje, ho pobavilo, že se může účastnit něčeho podobného.“

Rozvod, pomyslela si. Tak děsivé slovo. Tak konečné.

Marianne chvíli mlčela. Pak řekla: „Dříve či později přijde na to, kde se skrýváš.“

„Já vím.“ Emma najednou znervózněla. „Přeji si, ať je to co nejpozději. Jedině tak se mi podaří nenechat se přemluvit k návratu.“

„Zajdi si k právníkovi,“ připomínala jí Marianne. „Musíš už začít.“

„Udělám to hned, jak se vznese tvoje letadlo.“

293

Marianne neklidně hrábla do kabelky a vložila si do úst žvýkačku.

Na letišti se nesmí kouřit. „Poslyš, Emmo, přišly jsme sem před dvěma týdny. Víš určitě, že nemám zůstat ještě několik dní s tebou?“

„Ne, chci, aby ses vrátila ke svému malování. Myslím to vážně,“

dodala, aby přítelkyni umlčela. „Když ti tu práci svěřil Kennedy, pomůže ti to získat reputaci. Pospěš si, než vymění Caroline za jinou.“

„Zavolej mi.“ Vtom uslyšely hlášení o letu. „Volej mi každý den.“

„Jasně.“ Emma intenzívně prožívala poslední minuty. „Až to bude za mnou, budu potřebovat polovinu našeho starého bytu.“

„Je tvůj. Asi se rozhodnu a vezmu si svého zubaře. Odstěhujeme se na Long Island.“

„Jakého zubaře?“

„Toho, který chce, abych konečně zapustila kořeny.“

Usmála se. Teď už bylo snadné se smát. „To je novina.“

Je to dobré, pomyslela si Marianne, když se Emma znovu usmála.

„Jo, to je. Má tak hezké velké oči. A taky chlupaté prsty. Nikdy jsem netušila, že se mi budou líbit chlupaté prsty.“

„Už je tady poslední hlášení.“

„Tak zavolej.“

„Samozřejmě.“ Nebude plakat. Emma si slibovala, že se nerozpláče. Ale teď plakaly obě. Poslední objetí a Marianne odběhla k letadlu.

Emma čekala u východu a dívala se přes prosklenou tabuli, jak se letadlo rozjíždí. Zase byla sama. Rozhodnutí, chyby, úvahy, všechno bylo teď na ní. To ji děsilo. Není to tak dávno, uklidňovala se, kdy byla sama v Londýně. Byl to tak povznášející a osvobozující pocit.

Tehdy byla ale zamilovaná.

Teď už nemiluje. To je její štěstí.

Vydala se zpět do letištní haly společně s davem lidí. Ještě před chvílí na hlučném a přelidněném letišti cítila svoji anonymitu. Teď, když byla sama, měla zase pocit, že je zranitelná.

Nemohla se zbavit dojmu, že Drew se skrývá někde v davu.

Sklonila hlavu, aby jí nebylo vidět do tváře. Velmi nervózně přešla kolem obchůdku se suvenýry. Může se skrývat i tam. Před sebou má otevřený časopis a tajně ji sleduje. Za chvíli se vynoří vedle ní, usměje se, osloví ji a pak jí dá ruku kolem ramen. Jeho prsty se jí zaryjí až do

294

kostí. Musela se přinutit, aby se pohybovala vpřed bez otáčení. Kéž by mohla ještě zastavit letadlo a poprosit Marianne, aby s ní zůstala.

„Emmo.“

Zvuk jejího jména jí vyrazil dech. Kolena se jí podlomila, protože na rameni ucítila něčí ruku.

„Emmo? Jsi to ty.“

Emma zmateně vzhlédla a upřela oči na muže, který ji oslovil.

Michael. Něco jí říkal, jeho rty se pohybovaly. Ale Emma nic neslyšela. V hlavě měla zmatek.

Michaelovi zmizel z obličeje radostný výraz. Oči se mu zúžily překvapením a obavou. Odvedl ji k nejbližšímu křeslu. Vlastně ji k němu skoro dovlekl, tak byla vyčerpaná. Posadil ji a počkal, až se jí zpomalí dech.

„Je to lepší?“

„Ano. Už jsem v pořádku.“

„To se ti stává vždycky, když potkáš na letišti starého známého?“

Emma se pokusila o slabý úsměv. „To je můj zlozvyk. Vylekal jsi mě.“

„To vidím.“ Vylekal není to pravé slovo, pomyslel si. Dalo by se spíš říct vyděsil k smrti. Vypadala stejně jako tehdy, když ji zachránil z vln oceánu. „Počkáš tady chvilku? Jen vysvětlím rodičům, proč jsem jim tak rychle utekl.“ Emma unaveně přikývla a Michael opakoval: „Počkej na mě.“

„Ano, já počkám.“ Bylo to snadné, protože věděla, že by ji nohy stejně neposlouchaly. Když osaměla, dlouze si povzdychla. Byla už dost znemožněná a nechtěla vypadat jako úplný idiot. Michael odešel pouze na chvíli, ale Emmě se podařilo získat ztracenou rovnováhu.

„Tak, kam máš namířeno?“ zeptala se, když se vrátil.

„Já? Nikam. Máma letí za byznysem a táta se k ní přidal. Svezl jsem je sem, protože neradi nechávají auto na letišti. Přiletěla jsi do L.

A.?“

„Ne, jsem tady už čtrnáct dní, jen jsem doprovázela přítelkyni.“

„Máš tady práci?“

„Ne. Vlastně, ano i ne.“

Přiletělo další letadlo. Kolem nich proudily davy lidí. Emma podlehla nové vlně paniky a začala v davu hledat Drewa.

„Musím už jít.“

295

„Půjdu s tebou.“ Nenabídl jí ruku, protože pochopil, že nechce, aby se jí dotýkal. „Jsi tady s manželem?“

„Ne.“ Emminy oči těkaly ze strany na stranu plné nervózní pozornosti. „Drew je v New Yorku. My…“ Musí to říct. „Žijeme odděleně.“

„Ach.“ Neusmál se, alespoň ne viditelně. „To mě mrzí.“ Vybavil si její reakci, když ji znenadání oslovil. „Rozešli jste se v dobrém?“

„Doufám.“ Zachvěla se. „Bože, tady je ale zima.“

Otevřel ústa k otázce. To není na místě, napomenul se. Nebude se teď ptát na její manželství, nebo na jeho konec. „Jak dlouho zůstaneš ve městě?“

„Nevím.“

„A nezašla by sis se mnou na oběd a něco ostřejšího?“

„Nemůžu. Za hodinu mám schůzku.“

„Tak si zajdeme na večeři.“

Její rty se zvlnily ve vlídném úsměvu. Ráda by šla na večeři s přítelem. „Musím si udržovat štíhlou linii. Nechodím do restaurací.“

„Tak mi dovol, abych tě pozval na barbecue ke mně na zahradu.“

„No, já…“

„Podívej, tady ti napíšu svoji adresu.“ Protože jí nechtěl dát šanci odmítnout, rychle vytáhl z kapsy kartičku tvrdého papíru. „Můžeš přijít kolem sedmé. Dáme si jen dva steaky. Zůstaneš štíhlá.“

Emma si uvědomila, jak protivné by bylo sedět v hotelovém pokoji, telefonovat službě o jídlo a přepínat televizní kanály. „Dobrá.“

Chtěl jí nabídnout odvoz, ale koutkem oka zahlédl velkou bílou limuzínu.

„Tak v sedm,“ zopakoval.

Poslala mu poslední úsměv a pak se jejich cesty rozdělily. Emma prošla kolem bílé limuzíny a zamířila k řadě taxíků. Pak se podívala na kartičku, kterou svírala v ruce.

DETEKTIV M. KESSELRING

ODDĚLENÍ VRAŽD

Se zachvěním vložila kartičku do kabelky. Zvláštní, zapomněla, že Michael je policista. Stejně jako jeho otec.

296

Michael už déle než dva týdny shromažďoval noviny na skříni.

Objemné popelnice před domem praskaly ve švech. Bylo těžké uvěřit, že jeden muž a jeden pes mohou nahromadit takové množství odpadků. Rozčilovalo ho, že ve městě, jako je Los Angeles, odvážejí odpadky jen v pátek odpoledne.

Nejdříve uklidil v kuchyni. Použil k tomu polovinu čisticího prostředku Top Job, který si půjčil od sousedky. Po jeho zákroku voněl celý dům jako piniový háj. Pak se Michael vrhl na Conroye.

Poručil mu skočit do vany a vydrhl ho v bohaté šamponové pěně. Pak umyl i sebe.

Trvalo mu třicet minut, než vysušil podlahu v koupelně a vyfénoval psa. Teď ještě musí udělat salát. Vtom uslyšel přijíždět auto. Nečekal, že Emma dorazí taxíkem. Očekával spíš limuzínu nebo jiný drahý vůz.

Oknem viděl, že Emma platí řidiči bankovkami.

Jemný větřík si pohrával s jejími vlasy a nadouval velkou bavlněnou košili, kterou měla na sobě. Vypadala v ní ještě křehčí než jindy. Sledoval, jak si rukou upravuje vlasy a míří ke dveřím. Určitě shodila. Všiml si toho už na letišti. Až příliš, říkal si teď.

Zdála se mu nějak váhavá, což u ní kdysi neznal. Postřehl to na její nejisté chůzi, podle nervózního otáčení a těkavého pohledu. Byl už dost dlouho policajtem, aby zaregistroval zjevné známky strachu a podezření. Takové chování znal. Takto se projevují týrané osoby.

Otevřel dveře.

„Tak jsi to našla.“

Emma se prudce zastavila a pak si zastínila rukou oči. „Ano.“

„Vidím, že sis koupil dům.“

Dřív než mohla vstoupit, objevil se Conroy. Původně měl v úmyslu vyválet se v nějaké špinavé strouze, a zbavit se tak protivné vůně šamponu.

„Zůstaň!“ vykřikl Michael. Pes se zastavil a zíral na Emmu. „Ach, ty máš psa.“ Sklonila se a poškrábala Conroye mezi ušima. „Ty jsi pěkný pejsek, viď?“ Conroy zřejmě souhlasil, posadil se a nastavil Emmě rozkošnicky krk. „Takový hezký pes. Moc hezký pes.“

Ještě nikdy mu nikdo neřekl, že je hezký. Conroy si začal otírat velkou hlavu o Emminu nohu a láskyplně ji sledoval jedním přivřeným okem. Pak otočil hlavu k Michaelovi.

297

„Teď sis ho získala.“ Michael podal Emmě ruku. „Nejhorší je, že teď bude vyžadoval podobné komplimenty i ode mě.“

„Vždycky jsem si přála mít psa.“ Conroy se jí neustále otíral o nohy. Vyjadřoval tím nejvyšší stupeň své oddanosti.

„Dám ti padesát dolarů, když si ho vezmeš.“ Emma se zasmála a Michael otevřel doširoka dveře, aby mohla vstoupit dovnitř.

„Máš to tady hezké.“ Rozhlížela se po pokoji. Za sebou slyšela ťapání Conroye, což ji uklidňovalo.

„Myslela jsem si, že bydlíš v některém z těch nájemních bytů na pláži. Ach, Marianniny nohy.“ Radostně překvapená Emma přistoupila k zarámované fotografii, visící nad pohovkou.

„Koupil jsem si ji na tvé výstavě.“

Emma se otočila a zvedla obočí. „Proč?“

„Proč jsem si ji koupil?“ Michael se zamyslel a zastrčil palce do kapes. „Líbila se mi. Ale jestli se se mnou chceš bavit o použití světla a stínu, tak na to zapomeň. Beru to tak, že vidím pár hezkých nohou na velmi dobré fotografii.“

„Tvoje hodnocení se mi líbí víc než slova odborné poroty.“ Otočila se k němu a usmála se.

„Nemusel sis ho kupovat. Vím, že Runyun nasadil vysoké ceny. A já ti tolik dlužím. Mohla jsem ti dát aspoň fotografii.“

„Kdysi jsi mi už jednu dala.“

Vzpomněla si na obrázek, na němž byl Michael s jejím otcem.

Jedna z jejích prvních fotografií. „Ale tehdy jsem ještě nebyla profesionálka.“

„Vidíš, kdybych ho chtěl jednou prodat, tak za něho získám neuvěřitelnou sumu. Mladý McAvoy na jednom z prvních snímků své slavné dcery.“ Ucítil, jak sebou mírně trhla, když se dotkl její paže.

Reakce ohrožované a týrané osoby. Takto se chovaly ženy, které žily s násilníky.

„Pojďme do kuchyně. Právě jsem začal chystat večeři.“

Pes šel za nimi, a když se Emma posadila ke stolu, složil se jí k nohám a upřel na ni zbožňující pohled. Michael nalil víno do skleniček, které si půjčil od sousedky. Pustil tiše rádio.

„Jak dlouho tady žiješ?“

„Skoro čtyři roky.“ Michael byl rád, že má v kuchyni společnost.

To se mu nestávalo. Na kuchyňské lince měl rozloženou čerstvou

298

zeleninu. Začal se v ní trochu zmateně přehrabovat a v duchu litoval, že mu sousedka nedala i recept na salát. Pamatoval si jen, že všechno musí důkladně omýt a nakrájet. To první už udělal. Popadl tedy dlouhý nůž na maso.

„Co to děláš?“ zeptala se Emma.

„Připravím salát.“ Všiml si jejího pohledu a položil nůž. „Asi nemáš ráda zeleninový salát?“

„Docela ano.“ Emma vstala a přistoupila k Michaelovi, aby si prohlédla zeleninu. Viděla čtyři velká rajská jablíčka, šest paprik, dva trsy ledového salátu, spoustu hub, svazek mrkve a velkou hlávku květáku. „Je toho opravdu dost.“ Pokývala uznale hlavou.

„Jsem zvyklý dělat ho hodně,“ zalhal. „Conroy salát miluje.“

„Aha.“ Emma se usmála, vzala nůž a podívala se na Michaela. „Já se o to postarám a ty můžeš přichystat maso.“

„Ty umíš vařit?“

„Ano.“ Zasmála se a začala trhat listy salátu. „A ty?“

„Ne.“ Voněla jako divoká polní květina, čerstvou a jemnou vůní.

Michael musel bojovat s náhlým impulsem políbit ji zezadu na krk.

Odhrnul jí rukou vlasy, ale ona polekaně trhla hlavou a v očích se jí objevil strach. „Nikdy jsem si nedovedl představit, že vaříš.“

„Baví mě to.“

Stál blízko ní, ale ne tak blízko, aby cítila strach. Uvědomoval si, že se nebojí jeho. Možná je nesvá, ale nebojí se.

„Jde ti to.“

„Vyhrála jsem první cenu za úpravu zeleniny,“ zažertovala Emma a poplácala ho po rameni. „Jdi raději připravit grilování.“

Za čtvrt hodiny se objevila na zahradě a na kulatý dřevěný stůl postavila mísu s hotovým salátem.

Stačil jí jediný pohled na Michaela, aby zjistila, že v grilování se vyzná. Emma netušila, k čemu slouží obrovské papírové talíře, které našla v kredenci. Při dalším hledání objevila tamtéž tři prázdné láhve od piva, obrovskou sklenici kečupu, celé balení hořčice a plechovky s krmivem pro psy. Když nahlédla do myčky, objevila v ní kupu použitého prádla. V duchu se ptala, zda záměnou nemá Michael špinavé nádobí v pračce.

299

Konečně byla úspěšná. V mikrovlnné troubě objevila dva hezké talíře z čínského porcelánu, zdobené růžovými poupátky, dvě stejné misky a příbor na grilování.

Než byl Michael hotov, připravila Emma krásnou tabuli.

„Nenašla jsem žádnou zálivku na salát,“ oznámila mu.

„Zálivku na salát? Nevadí.“ Michael naservíroval steaky na talíře.

Zmizel v domě a po chvíli se objevil s láhví Wishbone a s modrou svíčkou.

„To nádobí mám od paní Petrowské. Támhle tě zdraví.“ Emma se ohlédla a uviděla silnou ženu, která jí mávala ode dveří protějšího domu. „Je to od ní hezké.“

„Já se většinou stravuji po restauracích, v nejhorším si koupím na pláži hamburger.“

Emma naservírovala Michaelovi salát. „Jsem ráda, že jsi mě pozval. Když jsi byl v New Yorku, ani jsme neměli příležitost popovídat si. Je mi líto, že jsem tě nemohla provést po městě.“

„Příště.“

Jedli až do soumraku. Emma už dávno zapomněla jaké to je, jen tak sedět, bavit se o nedůležitých věcech, smát se a jíst, poslouchat hudbu a sledovat plamen svíčky. Pes, který na Emmě vyloudil polovinu steaku, ležel teď stočený u jejích nohou. Emminy nervy, několik měsíců napjaté, se teď uvolnily.

Michael pozoroval změnu. Viděl, jak se Emma postupně uvolňuje psychicky i fyzicky. Už nebyla tak napjatá a nervózní. Zvláštní bylo, že nemluvila o svém manželství, o jeho konci. Michael měl spoustu přátel, ženy i muže, a někteří z nich také prošli rozvodovým martýriem. V tom období a ještě dlouho po něm byl rozvod jediným námětem jejich hovorů.

Když se z rádia ozval svůdný hlas Rosemary Clooneyové, Michael vstal a chytil Emmu za ruce. „Na staré písničky se nejlépe tančí,“ řekl a přitáhl ji k sobě. Emma polekaně ustoupila.

„Já opravdu ne…“

„Paní Petrowská bude mít radost.“ Znovu si ji jemně přitáhl. Snažil se vystupovat přátelsky a nevtíravě.

Emma se začala automaticky pohybovat podle něžných tónů písně.

Zavřela oči a soustředila se na to, aby se uvolnila. Ignorovala emoce, které v ní bouřily. Nechtěla cítit nic než klid a mír.

300

Tančili na trávě a ovíval je jemný chladivý větřík. Stíny se začaly dloužit. Když Emma otevřela oči, uviděla večerní oblohu rozkvetlou rudým západem slunce.

„Když jsem na tebe čekal, uvědomil jsem si, že se známe už osmnáct let.“ Michael pohladil Emmu po ruce. Tentokrát sebou netrhla, ale mlčela. „Osmnáct let,“ opakoval. „Přesto můžu dny, které jsme spolu strávili, spočítat na prstech jedné ruky.“

„Když jsme se poprvé setkali, nevěnoval jsi mi mnoho pozornosti.“

Emma úplně zapomněla být nervózní a usmála se na něho. „Příliš tě zajímala tátova skupina.“

„Jedenáctiletí chlapci si nevšímají mladších dívek. Tento zvláštní optický nerv se vyvíjí až tak od dvanácti třinácti let.“

Emma se rozesmála, ale nic nenamítala, když si ji přitáhl blíž.

„Někde jsem četl tohle: Mládenec začne dospívat ve chvíli, kdy se těší na krásné dívky v plavkách ve Sports Illustrated stejně jako na fotbalový zápas.“ Michael se usmál a zvedl obočí.

Posunul ruku na jejích zádech výš a začal si hrát s konečky jejích vlasů.

„Velice se mi líbilo, když mi tvůj otec řekl, že jsi sjel na skejtu ze střechy. Chtěla jsem se tě zeptat, jaké to bylo?“

„Předtím, nebo potom, než jsem ztratil vědomí?“

„Když jsi letěl.“

„Myslím, že jsem letěl asi tak tři sekundy. Byly to nejlepší tři sekundy mého života.“

Přesně to chtěla slyšet. „Tvoji rodiče bydlí pořád ve stejném domě?“

„Ano. Nedostala bys je odtamtud ani jeřábem.“

„To je hezké,“ přemítala Emma nahlas. „Je hezké mít takové místo, kde jsi doma. Takhle nějak jsem se cítila v newyorském bytě s Marianne.“

„Vrátíš se tam?“

„Nevím.“ Emma měla v očích najednou zase ten vystrašený výraz.

„Možná se vůbec nevrátím.“

Pomyslel si, že asi musela svého manžela hodně milovat, když ji tak zranil konec jejich vztahu. „Na pláži jsou krásné domky k pronajmutí. Myslel jsem, že máš ráda vodu.“

„Ano, mám.“

301

Přál si, aby se znovu usmívala. „Máš ještě chuť učit se surfovat?“

Usmála se, ale byl to smutný úsměv. „Už roky jsem to nezkoušela.“

„V neděli mám volno, mohl bych ti dát lekci.“

Vzhlédla k němu. V jeho očích byla výzva, která ji potěšila.

„Dobře.“

Jemně ji políbil na spánek. Bylo to tak něžné gesto, že ji nemohlo vystrašit. „Víš, Emmo, když jsem ti říkal, že mě to s tvým manželem mrzí…“ Přitáhl si její ruku k ústům, „… lhal jsem.“

Najednou odstoupila. Otočila se a začala sbírat nádobí ze stolu.

„Pomůžu ti to uklidit.“

Michael přistoupil k ní a vzal ji za ruce. „Myslím, že tě to zas tak moc nepřekvapilo, co?“

Přinutila se na něho pohlédnout. Za ním se červenal kouzelný soumrak. Obloha byla indigově modrá. Jeho oči se vpíjely do jejích, velmi výmluvně a trochu netrpělivě. „Ne.“ Emma se obrátila a pokračovala ve sbírání talířů.

Ačkoli se musel hodně přemáhat, nenaléhal na ni. Je zranitelná, připomínal si. Ještě ji ovlivňuje nešťastný konec manželství. Musí jí dát čas.

Emma se teď nedokázala uvolnit. Co jsem to za ženskou, přitahujeli mě tak brzy jiný muž? ptala se sama sebe. Nechtěla na to myslet.

Byla unavená. Už nikdy se nezamiluje. Už nikdy se nenechá chytit do pasti lásky nebo manželství. Teď si jen přála být zpět v hotelu, zamknout dveře pokoje a být v bezpečí.

„Už je pozdě. Musím zpátky. Můžu si zavolat taxík?“

„Vezmu tě tam sám.“

„To nemusíš. Já…“

„Emmo. Řekl jsem, že tě odvezu.“

Brzdi. Brzdi, nařizovala si a snažila se uklidnit nervózní chvění prstů. „Díky.“

„Uvolni se. Pokud ještě nejsi připravená na krásný vztah, který bychom spolu mohli prožít, můžu počkat. Vždyť se známe teprve osmnáct let.“

Emma nevěděla, máli se divit, nebo zlobit. „Ke vztahu je třeba dvou lidí,“ odpověděla. „Bojím se, že já bych to teď nezvládla.“

„Jak jsem řekl, můžu počkat.“ Michael zacinkal klíčky. Conroy vyskočil na všechny čtyři a zaštěkal.

302

„Velice rád jezdí v autě,“ vysvětloval Michael. „Ztichni, Conroyi.“

Pes se začal otírat kolem Emmy a strkal jí čumák do dlaně.

„Vezmeš ho s sebou?“ zeptala se.

„Budeš celá od jeho chlupů.“

„To nevadí.“

Conroy sledoval konverzaci s jedním uchem spuštěným. Michael by přísahal, že pes se usmívá. „Vyhrál jsi, Conroyi.“ Michael ukázal na přední dveře. Conroy pochopil, že zvítězil, a začal radostně skákat.

Při jednom máchnutí dlouhým ohonem smetl ze stolu Emminu kabelku.

Michael se sklonil, aby ji zvedl, a zrak mu padl na vysypaný obsah.

Osmatřicítka. Emma neřekla nic, zvedla pistoli a položila ji na stůl.

Byla to nejlepší automatická zbraň tohoto kalibru, kterou Smith and Wesson nabízeli. Byla hedvábně lesklá a pořádně těžká. Žádný elegantní dámský revolver. Tenhle kousek byl hoden opravdového zabijáka. Michael vzal pistoli do rukou, otevřel zásobník a pohledem zjistil, že je plný.

„A na co máš tohle?“

„Mám zbrojní pas.“

„Na to jsem se neptal.“

Emma se sklonila a začala sbírat rozsypané věci. „Žiju v New Yorku, víš?“ Snažila se o lehký tón, ale žaludek měla sevřený jako vždycky, když lhala. „Hodně žen žijících na Manhattanu si pořizuje zbraně. Na ochranu.“

Díval se na ni. „Takže sis ji koupila teprve nedávno.“

„Mám ji už roky.“

„To je zajímavé, protože tenhle model se objevil na trhu teprve před šesti měsíci. Když se tak na něho dívám, myslím, že ho máš v kabelce jen pár dní.“

Emma se postavila. Třásla se po celém těle. „Jestli mě chceš zatknout, přečteš mi aspoň moje práva?“

„Nech toho, Emmo. Nekoupila by sis to, kdybys neměla strach.“

Emma pocítila paniku. V hrdle jí vyschlo a žaludek se jí svíral.

Michael se zlobí, opravdu se zlobí. Viděla to na jeho očích, poznala to z jeho pohybů, když k ní přistoupil. „Je to moje věc. Jestli mě chceš vzít do hotelu…“

303

„Nejdřív bych chtěl vědět, proč s sebou taháš tohle, proč mi lžeš a proč jsi na letišti byla tak šíleně vystrašená?“

Emma neřekla ani slovo, jen se na něho dívala prázdnýma rezignovanýma očima. Kdysi se takhle na něho díval pes, vzpomněl si Michael. Připlazil se k němu po trávě v zahradě rodičů. Michaelovi bylo asi osm. Jeho matka se bála, že by mohl mít vzteklinu, ale když ho vzali k veterináři, ukázalo se, že pes byl bit. Hodně a často. Museli ho nechat utratit.

V Michaelovi se začal vzmáhat slepý vztek. Přistoupil k Emmě.

Ucukla.

„Co ti udělal?“ Chtěl to vykřiknout, ale ovládl se a procedil slova tiše mezi zuby.

Emma jen zavrtěla hlavou. Conroy přestal škrábat na dveře a jen seděl a koukal.

„Emmo, co ti ksakru udělal?“

„Já, musím už jít.“

„Proboha, Emmo.“ Chtěl ji chytit za paži, ale Emma ucouvla a přitiskla se ke zdi. Její oči už nebyly prázdné, byly plné strachu.

„Prosím, ne.“

„Nebudu se tě dotýkat. Dobře?“ Díky tréninku udržel Michael svůj hlas klidný a tichý. Nespouštěl z Emmy oči. Měl teď v obličeji soustředěný výraz. „Nechci ti ublížit.“

Stále se na ni díval a přitom zasunul zbraň zpět do kabelky. Pak ji položil na stůl. „Nemusíš se mě bát.“

„Nebojím se.“ Ale nedokázala ovládnout chvění.

„Bojíš se jeho, Latimera?“

„Nechci se o něm bavit.“

„Můžu ti pomoct, Emmo.“

Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, nemůžeš.“

„Můžu. Vyhrožoval ti?“ Když neodpovídala, přistoupil k ní blíž.

„Uhodil tě?“

„Rozvádím se s ním. Co na tom záleží?“

„Záleží na tom hodně. Můžeme ho zatknout.“

„Ne, to nechci. Skončím to. Michaeli, nechci se s tebou o tom bavit.“

Michael chvíli mlčel. Nemohl snést pomyšlení, že Emma cítí strach, ale zároveň ji nechtěl vylekat ještě víc.

304

„Dobře. Mohl bych tě zavést někam, kde by sis mohla promluvit s někým jiným, s lidmi, kteří ví, jaké to je.“

Opravdu si myslí, že existuje někdo, kdo ví, jaké to je?

„Nepotřebuju o tom s nikým mluvit. Nechci do toho zatahovat nikoho cizího. Není to ani tvoje starost.“

„To si myslíš?“ zeptal se tiše. „Opravdu si to myslíš?“

Emma teď cítila zničující stud. V jeho očích bylo něco, co potřebovala, ale neměla odvahu o to požádat. On ji prosil o důvěru.

Ale ona už jednou věřila.

„Vím, že to tak není. Ale je to můj problém a já si to vyřeším sama.“

Michael věděl, že by stačilo jediné nesprávné slovo a Emma by se mohla zhroutit. Proto se držel zpátky. „Dobře. Jen si to promysli.

Nemusíš na to být sama.“

„Zbavil mě veškeré sebedůvěry,“ hlesla tiše. „Pokud to neudělám sama, nikdy ji nezískám zpět. Prosím tě, svez mě do hotelu. Jsem strašně unavená.“

305

35

Ta děvka si myslí, že mi jen tak uteče, říkal si Drew. Myslí si, že si jen tak zdrhne. Až ji najde, postará se, aby se už nedostala ven. A najde ji. Litoval, že ji před cestou na Floridu nezmlátil víc.

Neměl ji pouštět z dohledu, mohlo ho napadnout, že jí nemůže věřit. Jediná ženská, které se dá věřit, je prostitutka. Udělá svoji práci, vezme peníze a zmizí. Je velký rozdíl mezi prostitutkou a děvkou. A jeho sladká manželka s delikátním obličejíkem je děvka, stejně jako její matka.

Ale až se vrátí, tak jí dá takovou lekci, že na ni nezapomene.

Že měla vůbec nervy tohle udělat! A ten pitomec, který se nechal přesvědčit a převedl její peníze ze společného konta! Znemožnil mu tím přístup k němu. Jaké cítil ponížení, když mu prodavačka v obchodě s kašmírovými svetry sdělila, že zboží musí vrátit, protože jeho kreditní karta není krytá.

Za to zaplatí.

A pak ten pitomý právník s těmi svými papíry. Tak ona chce rozvod. Spíš se dočká smrti.

Newyorský právník mu nepomůže. Vedl nějaké kecy o profesionální oddanosti klientovi. Paní Latimerová nechce, aby znal místo jejího nynějšího pobytu. Dobrá, on si to místo najde sám. A pak ji zkope do bezvědomí.

Nejdřív se bál, že Emma šla k otci. Teď, když jeho sláva stoupala díky benefičním koncertům a Drew si plánoval sólovou dráhu, nepotřeboval, aby se na něho rozzlobil tak mocný člověk, jako byl Brian McAvoy. Ale pak se Brian ozval, protože chtěl Emmě oznámit, že jí zemřela matka. Drew si okamžitě vymyslel, že Emma si vyšla s kamarádkami do města. Byl si jistý, že naladil správný účastný tón, když Brianovi kondoloval, a slíbil, že Emmě zprávu vyřídí.

Jestliže McAvoy nevěděl, kde je jeho zatracená dcera, netušili to určitě ani ostatní členové skupiny. Pomyslel na Bev, ale byl si skoro jist, že Emma neodjela do Londýna, aniž by o tom dala zprávu otci.

306

Je také možné, že se mu teď všichni smějí za zády a kují pomstu.

Pokud je tomu tak, zaplatí Emma všechno i s úroky.

Byla pryč už dva týdny. Drew doufal, že si dobře užívá, protože plánoval, že jí pěkně spočítá každou hodinu.

Nastavoval ramena prudkému větru. Kožená bunda ho chránila před jarním chladem, ale v uších mu hučel vítr. Nebo to byl vztek?

Tahle myšlenka se mu líbila víc. Usmál se a přešel ulici. Mířil do Emmina bytu.

Raději použil podzemní dráhu, což považoval za určitou degradaci.

Ale za těchto okolností to bylo bezpečnější než vzít si taxi. Měl v úmyslu něco udělat… Naneštěstí pro Marianne. Naneštěstí pro ni, usmál se Drew. Udělá to s potěšením.

Emma mu lhala. Z novin zjistil, že Marianne byla na pohřbu. Takže věděla, kde se Emma schovává. Budeli to z ní muset vytlouct, udělá to.

Použil klíč, který před několika měsíci zabavil Emmě. Když byl v domě, vyťukal bezpečnostní kód, kterým odemkl výtah. Nastoupil a zmáčkl tlačítko. Cestou nahoru nervózně ťukal kotníky na stěnu výtahu. Doufal, že bude ještě v posteli.

V bytě bylo ticho. Drew se tiše plížil po schodech nahoru do ateliéru. Srdce mu divoce bušilo. Když uviděl prázdnou postel, pocítil zklamání. Pokrývka byla zmuchlaná, ale chladná. Jeho zklamání bylo tak velké, že je musel nějak kompenzovat. Téměř hodinu se zbavoval frustrace tím, že trhal Marianniny šaty, rozbíjel skleněné a porcelá nové nádobí, dokonce kuchyňským nožem rozpáral polštáře.

Vzpomněl si na malby, které měla Marianne ve skříni. Vrhl se na ně s nožem, když vtom zazněl telefon. Drew strnul. Ztěžka dýchal a pot se mu řinul do očí.

Při čtvrtém zazvonění se zapnul záznamník.

„Marianne.“

Drew rychle sešel ze schodů, protože zaslechl Emmin hlas. Objal přístroj oběma rukama. „Asi jsi ještě v posteli. Zavolej mi pak. Zkus to ještě dopoledne. Půjdu na pláž a zkusím surfovat. Už na tom vydržím déle než deset sekund. Doufám, že mi nebudeš závidět, když ti řeknu, že v L.A. je dnes třicet osm stupňů. Zavolej brzy.“

„L.A.,“ opakoval si tiše Drew. Otočil se a chvíli zíral na Emmin portrét na stěně mezi okny.

307

Když Marianne za hodinu telefonovala, byla Emma na půl cestě ke dveřím.

„Ahoj.“ Mariannin hlas byl napjatý.

„Ahoj, už jsi se probudila? V New Yorku už musí být poledne.“

„Ještě jsem nevstala.“ Marianne k sobě přitiskla malý polštářek.

„Jsem v posteli, v zubařově posteli.“

„Kontroluje ti chrup?“

„Zajímáme se o jiné věci než o hygienu ústní dutiny. Zavolala jsem domů a poslechla jsem si tvůj vzkaz na záznamníku. Tak co, jak se máš?“

„Dobře. Opravdu.“

„To jsem ráda. Michael jde s tebou na pláž?“

„Ne, je v práci.“

Marianne se usmála. Pokud nemůže na Emmu dohlédnout sama, pohlídá ji policajt. Poslouchala sprchu ve vedlejší místnosti a líně si přála, aby se její nový milenec vrátil raději do postele a neodcházel do práce „Podívej, přemyslím o tom, že bych na pár dní přijela.“

„Zkontrolovat mě?“

„Přesně tak. A konečně se seznámit s Michaelem. Měj se zatím dobře, Emmo. Zavolám ti zítra.“

*

Michael chodil rád do terénu. Papírová práce ho příliš nevzrušovala. Měl rád akci, rád se pohyboval na ulici.

V posledních letech se nezabýval myšlenkou na postup. Kapitánův syn. Pracoval tvrdě pro své vlastní potěšení.

Před chvílí ukradl z vedlejšího stolu koblihu, rychle ji snědl a prohlédl nějaké papíry.

Natáhl se pro časopis. Po minulé noci se potřeboval trochu zasmát.

Chtěl si nalistovat stránku s komiksy. Rychlým pohledem přelétl sport a najednou se jeho pohled zastavil na titulcích:

JANE PALMEROVÁ SE PŘEDÁVKOVALA

Jane Palmerová, šestačtyřicetiletá bývalá milenka člena skupiny Devastation, Briana McAvoye, a matka jeho dcery Emmy, byla nalezena mrtvá ve svém londýnském bytě. Smrt nastala po

308

předávkování kokainem. Tělo objevil Stanley Hitchman v neděli odpoledne.

Michael četl článek až do konce. Obsahoval pouze základní fakta, ale vražda byla vyloučena. Zaklel a odhodil noviny stranou. Popadl sako a mávl na kolegu.

„Potřebuji hodinu. Musím něco zařídit.“ Kolega a přítel McCarthy zvedl ruku a zavolal: „Ale máme tady ty tři pankáče.“

„Jo, ať chvíli počkají. Hodinku.“ Zopakoval a vyběhl ven.

Našel ji na pláži. Bylo to jen pár dní, co znovu vstoupila do jeho života, ale on znal její zvyky. Chodila na pláž každý den, vždy na stejné místo. Surfovala jen výjimečně. Často seděla na písku a pozorovala vodu nebo si četla ve stínu modrobíle pruhovaného slunečníku. Pomalu se uzdravovala. Vždycky si sedala kousek dál od ostatních lidí, kteří se opalovali, plavali nebo pobíhali po pláži za míčem. Netoužila po společnosti, ale zároveň ji uklidňoval fakt, že není sama. Na sobě měla jednoduché modré plavky v celku. Nenosila miniaturní bikiny. Byl na ni velmi pěkný pohled. Nejeden muž si ji se zalíbením prohlédl, ale ona si jich nevšímala.

Michaelovi připadalo, jako by se Emma obklopila nějakou neviditelnou stěnou, tenkou, ledově chladnou a neproniknutelnou. Rád by věděl, jestli za ní cítí vůni kokosového oleje, teplo slunečních paprsků nebo zde slyší hudbu linoucí se z přenosných radiomagnetofonů.

Přistoupil k ní. Už mu důvěřovala a dovolovala mu přiblížit se stále blíž. Ale vybudovala si zároveň jakousi obrannou linii, za níž držela všechny přátele.

„Emmo.“

Trhla sebou. Nenáviděl u ní ten náhlý záchvěv strachu. Odhodila knihu, kterou četla. Přestože měla sluneční brýle, uviděl v jejích očích poplach. Pak se usmála a její tělo se uvolnilo. Pozoroval tu náhlou změnu, přechod z klidu do paniky a nové uklidnění. Všechno proběhlo během několika sekund. Její reakce ho přesvědčila o tom, že žila dlouho ve strachu.

„Michaeli, nečekala jsem tě dnes tady. Budeme surfovat?“

„Ne. Mám jen pár minut.“

309

Posadil se vedle ní do stínu. Větřík vanoucí od moře mu čechral vlasy. Emma si ho chvíli prohlížela. Nepřipadal jí jako detektiv.

Dokonce i když viděla jeho zbraň, nemohla uvěřit tomu, že ji někdy používá.

„Vypadáš unaveně, Michaeli.“

„Měl jsem rušnou noc.“ Usmál se. Viděl, že si myslí, že měl náročnou schůzku. „Emmo, četla jsi dnešní noviny?“

„Ne.“ Emma raději nečetla noviny a nezapínala televizi. Problémy ostatních lidí nechávala za skleněnou stěnou. Ale věděla, že jí řekne něco, co nebude chtít slyšet „Co se děje?“ Vzal ji za ruce a její rozrušení se vystupňovalo. „Je něco s tátou?“

„Ne.“ Proklínal se za to, že jí to musí říct. Ruce měla ledové. „Jde o Jane Palmerovou. Je mrtvá, Emmo.“

Dívala se na něho, jako by mluvil nějakým neznámým jazykem.

„Mrtvá? A jak se to stalo?“

„Vypadá to, že se předávkovala.“

„Aha.“ Vytáhla ruce z jeho dlaní a zadívala se na moře. Voda u pobřeží byla světle zelená a dál k horizontu její barva tmavla. Na obzoru se měnila v tmavě modrou. Emma by ráda věděla, jaké je to tam v dálce. Kdyby tam mohla odplout, úplně sama.

„Měla bych něco cítit?“ zeptala se tiše.

Michael věděl, že se neptá jeho, ale sama sebe. Přesto odpověděl.

„Nemůžeš cítit něco, co v sobě nemáš.“

„Ne, to nemůžeš. Nikdy jsem ji nemilovala, ani jako dítě. Vždycky jsem se za to styděla. Je mi líto, že zemřela, ale je to taková neosobní lítost, kterou můžeš cítit ke komukoli, kdo se stal obětí autonehody nebo jiné katastrofy.“

„Myslím, že to stačí.“ Pohladil ji po ruce. „Poslyš, musím se vrátit, ale končím v sedm. Mohli bychom se projít po pobřeží. Já, ty a Conroy.“

„Ráda.“ Postavil se a Emma k němu natáhla ruku. Kontakt s ním ji uklidňoval. Pak se otočila a zadívala se zpět na moře.

Drew dorazil do Beverly Wilshire po třetí hodině. Byl to první hotel, na který narazil. S potěšením a s určitou dávkou znechucení si uvědomil, že Emma má svoje ustálené zvyky. V Londýně se vždycky ubytovávala v Connaughtu, v Paříži v Ritzu, na Panenských ostrovech v Little Dix Bay a v L.A. ve Wilshire.

310

Vešel dovnitř a příjemně se usmál na mladou atraktivní recepční.

„Dobrý den.“ Všiml si, že její úsměv se změnil v poznání, což ho potěšilo.

„Dobrý den, pane Latimere.“

Podal jí ruku. „Zůstane to jen mezi námi, ano? Přijel jsem navštívit svoji paní, ale jsem tak nepořádný, že jsem si nepoznačil číslo jejího pokoje.“

„Paní Latimerová bydlí u nás?“ Recepční zvedla obočí.

„Ano, přijela už dřív, já jsem měl ještě nějaké zařizování. Můžete mi zjistit to číslo?“

„Jistě.“ Její prsty se rozběhly po klávesnici. „Ale nemám tady žádnou registraci na jméno Latimerová.“

„Ne? Možná se zapsala jako McAvoyová.“ Snažil se překonat netrpělivost a poslouchal ťukání kláves.

„Je mi líto, pane Latimere. Není tady ani pod jménem McAvoyová.“

Drew měl chuť popadnout úřednici pod štíhlým krkem a na místě ji uškrtit. Musel se snažit, aby vykouzlil překvapený obličej.

„To je divné. Jsem si skoro jistý, že jsem si nespletl hotel. Emma nikdy nebydlí jinde. Vždycky ve Wilshire.“ V duchu probíral možnosti. Pak se usmál. „Ach, samozřejmě. Nevím, jak jsem na to mohl zapomenout. Je tady s přítelkyní a možná si vzaly společný pokoj na její jméno. Víte, jak to bývá, když člověk chce na chvíli zmizet veřejnosti z očí. Zkuste Marianne Carterová. Je víc než pravděpodobné, že to bude pokoj v prvních třech poschodích. Emma nesnáší výšky.“

„Ano, tady to je. Pokoj číslo 305.“

„To jsem si oddychl.“ Usmíval se, ale zuby měl křečovitě stisknuté.

„Nebyl bych rád, kdybych nenašel svoji ženu.“ Počkal na klíč a mezi tím se snažil uklidnit zrychlený dech. „Hodně jste mi pomohla, zlato.“

„Potěšení je na mé straně, pane Latimere.“

Ach ne, říkal si, když mířil k výtahu. Potěšení je na jeho straně.

Obrovské potěšení.

Nijak ho nezklamalo, že pokoj je prázdný. Vlastně je to tak lepší, uvědomil si. Vytáhl z tašky malý diktafon a pásek ze silné kůže.

Zatáhl závěsy a pak si zapálil cigaretu. Posadil se a čekal.

311

„Kesselringu.“ Mladý detektiv otevřel dveře do vyšetřovací místnosti, kde Michael s McCarthym prováděli křížový výslech. „Máš telefon.“

„Teď nemám čas, Drummonde. O co jde?“

„Ta žena říká, že je to naléhavé.“

Michael zaklel, ale pak ho napadlo, že by to mohla být Emma.

Posadil se na roh stolu a zvedl telefon. „Kesselring.“

„Michaeli? Tady je Marianne Carterová, jsem Emmina přítelkyně.“

„Ano.“ Michael byl rozčilený, protože chtěl pokračovat v práci.

Začal hledat cigaretu. „Jste ve městě?“

„Ne, jsem v New Yorku. Ale přišla jsem do našeho bytu a našla jsem ho úplně zpřeházený. Někdo tady byl.“

Michael si přitiskl prsty na unavené oči. „Myslím, že by bylo rozumnější uvědomit místní policii. Já bych k vám dorazil až za několik hodin.“

Marianne však měla daleko k žertování. „Nezáleží mi na mém pitomém bytě, ale bojím se o Emmu.“

„Co ta s tím má společného?“

„Je tady strašný nepořádek, všechno je roztrhané, rozházené a rozbité. Byl to Drew. Jsem si tím jista. Asi měl Emmin klíč. Nevím, kolik vám toho Emma řekla, ale on je násilník, skutečný násilník. A já…“

„Dobře. Uklidněte se. Běžte z toho bytu pryč, třeba k sousedům nebo na nějaké veřejné místo, a zavolejte policii.“

„On už tady není.“ Marianne se proklínala, že neumí rychle vysvětlit, o co jí jde. „Myslím, že vím, kde je, Michaeli. Emma mi dnes ráno nechala vzkaz na záznamníku. Jestli tady byl v té době nebo si přehrál záznamník, ví všechno. Volala jsem jí, ale marně. Nebrala to.“

„Postarám se o ni. Opusťte byt a zavolejte policii.“ Michael nečekal na odpověď a zavěsil.

„Kesselringu Jestli jsi skončil s tím vrkáním…“

„Pojď se mnou.“ Michael rázně přerušil kolegovy stížností a skočil ke dveřím.

„Co se…?“

„Dělej.“ Sotva McCarthy nastoupil do služebního vozu, vyrazil Michael vpřed na plný plyn.

312

36

Emma vešla do hotelové haly ve čtyři hodiny. Během odpoledne na pláži se rozhodla. Zatelefonuje tátovi. Určitě už slyšel o Janeině smrti a snažil se ji kontaktovat.

Nebude to příjemný rozhovor, ale je nutný. Je načase, aby mu sdělila, že se rozchází s Drewem. Možná by se měl všechno dozvědět také tisk.

Když přišla ke dveřím svého pokoje, otevřela kabelku a chvíli hledala klíč. Zavadila přitom prsty o teplý kov zbraně. Už ji nebude nosit. Je čas přestat se bát.

Vstoupila do pokoje a zamračila se. Jak to, že jsou závěsy zatažené? Najednou se ozvala hudba. Emma ztuhla. Mrtvý Lennon začal zpívat v rychlém staccatu.

Vtom se v pokoji rozsvítilo. Emma vykřikla, zakymácela se a kabelka jí vypadla z ruky. Před ní stal Drew.

„Nazdar, Emmo, miláčku. Chyběl jsem ti?“

Emma se probrala a vrhla se ke dveřím. Ale Drew byl rychlejší.

Jediným úderem ji srazil k zemi. S úsměvem zamkl dveře a zajistil je řetízkem.

„Potřebujeme soukromí, ne?“

„Jak jsi mě našel?“

„Ach, mám svoje způsoby, Emmo.“

Stále hrála ta hudba, hudba z její noční můry. Tak často ji slýchala ve tmě. Chtěla by se teď probudit.

„Hádej, co jsem dostal, Emmo. Žádost o rozvod. To od tebe není hezké. Nejdřív jsem se bál, že tě někdo zabil, jako tvého ubohého bratra.“

„Přestaň.“

„Aha, zmínka o něm tě rozrušila, že? Ta hudba taky. Mám to vypnout?“

„Ano.“ Nebyla schopna myslet.

313

„Dobrá.“ Drew přistoupil k magnetofonu, ale pak se zarazil. „Ne, myslím, že by ses měla naučit tomu čelit.“

Emmě se začaly třást ruce. „Čelím tomu.“

„To je dobře. Teď zavoláš svému právníkovi a zrušíš tu žádost o rozvod.“

„Ne.“ Emma dokázala pouze šeptat. „Už se k tobě nevrátím.“

„Ale jistěže ano. Patříš mi.“ Když zavrtěla hlavou, nešťastně vydechl. Pak náhle zvedl ruku a vší silou ji uhodil do tváře. Emma ucítila v ústech krev.

Cítila strašnou bolest a viděla, že se k ní znovu blíží. Začala křičet.

Drew ji kopl do žaludku a pak ji chytil za vlasy. Začal ji pomalu a metodicky kopat.

Tentokrát se bránila. Její první úder ho zasáhl do brady a překvapil ho natolik, že se zapotácel. Emma zaslechla bušení na dveře. Nějaký hlas žádal, aby otevřeli. Snažila se ke dveřím dostat, ale znovu ji chytil.

„Tak ty chceš hrát tvrdě, Emmo?“ Začal z ní zuřivě strhávat šaty a přitom ji nehty drápal do krve. Její odpor ho ještě víc rozzuřil.

Emma slyšela prosby a sliby. Nemohla uvěřit, že je to její vlastní hlas. Drew ji stále bil. Tloukl do ní pěstmi a zapomněl na všechno kolem sebe.

„Tak tys mě chtěla opustit? Za to tě zabiju.“

Emmu bolelo celé tělo. Při každém nadechnutí měla pocit, jako by do ní někdo bodal nuž. Obličej i ruce měla zbrocené krví. Pokusila se chytit židle, aby se postavila, ale ruce jí sklouzly.

Přestala se bránit. Už neměla sílu. Slyšela, že jí něco křuplo v hrudi, a pocítila další krutou bolest.

„Děvko. Ty hnusná děvko.“ Viděla před sebou jeho zlostí zkřivený obličej a divoké oči. Tentokrát ji určitě zabije. Snažila se odplazit z jeho dosahu, když vtom uviděla v jeho ruce pásek. Pak ho ucítila na těle. Zkroutila se.

Jako by z dálky slyšela, že někdo volá její jméno. V posledním pudu sebezáchovy natáhla ruku ke kabelce, která ležela vedle ní.

Ucítila tvrdý kov zbraně. Z posledních sil ji obemkla prsty. Trochu se nadzvedla a uviděla, že Drew znovu zvedá pásek.

Ucítila, jak jí revolver v ruce poskočil.

314

Vtom se rozlétly dveře a do místnosti vběhl Michael. Ve stejném okamžiku se Drew zapotácel a s překvapeným výrazem ve tváři se skácel k zemi. Michael měl v ruce také zbraň, ale než ji stačil použít, vypálila Emma znovu. Tiskla spoušť ještě ve chvíli, kdy už měla vystřílený celý zásobník.

„Dobrý bože,“ hlesl McCarthy, který vstoupil do pokoje po Michaelovi.

„Vyžeň ty lidi.“ Michael se vrhl k Emmě. Sundal si sako uniformy a přehodil jí je přes ramena. Její šaty byly roztrhané a nasáklé krví.

Emma se ani nepohnula a stále svírala zbraň. Michael pochopil, že má v ruce křeč.

„Emmo, zlato. Už je po všem.“ Něžně ji pohladil po vlasech. Při pohledu na její zřízený obličej musel ze všech sil potlačovat vztek.

Jedno oko měla tak opuchlé, že je skoro nebylo vidět. Druhé měla v šoku vytřeštěné. „Dej mi tu zbraň, prosím. Už je to v pořádku.“

Natočil se tak, aby mu mohla vidět do obličeje. „To jsem já, Michael.

Slyšíš mě, Emmo? Už je to dobré.“

Najednou začala rychle dýchat a roztřásla se. Přitiskl ji k sobě a snažil se ji uklidnit houpáním. Po chvíli jí ruka poklesla, zbraň jí vyklouzla a spadla na zem. Emma začala vydávat přerývané zvuky, které se vůbec nepodobaly lidskému projevu.

„Pohotovost je na cestě.“ McCarthy si dřepl vedle Michaela.

„Pěkně ji zřídil.“

Michael Emmu stále houpal. Otočil hlavu k Latimerovi a řekl: „Škoda že člověk může zemřít jen jednou.“

„Jo. Ten hajzl ještě teď drží ten pásek,“ dodal McCarthy.

Brian pozoroval mraky plynoucí po obloze. Seděl vedle Darrenova hrobu a vzpomínal.

Nechal na hrobě svého syna vyrůstat polní kvítí, protože to se mu líbilo nejvíc. Jeho rodiče byli pohřbeni vedle. Ačkoli je znal mnohem déle, Darrena si pamatoval jasněji.

Když ho Bev uviděla, zastavila se. Netušila, že ho tady najde. Roky se snažila, aby se zde nesetkali. Málem se otočila k odchodu. Ale něco v jeho tiché odevzdanosti ji přinutilo, aby pokračovala v chůzi. Byl tak sám.

315

Oba byli sami.

Přišla tak tiše, že si jí Brian všiml teprve ve chvíli, kdy pokládala malou kytičku na mramorový náhrobek. Vzdychla si a poklekla.

Chvíli bylo ticho, jen vítr ševelil v trávě.

„Chceš, abych odešel?“ zeptal se.

„Ne.“ Otočila se k němu. „Byl krásný, že?“

„Ano.“ Brian musel bojovat se slzami. Už je to dávno, co tady plakal. „Byl na tebe tak podobný.“

„Byl tím nejlepším z nás dvou.“ Hlas měla tichý. Stejně jako Brian se zahleděla k horám. Tak málo se za ty roky změnily. Život šel dál.

To byla nejtěžší lekce jejího života. „Byl tak veselý, tak plný života.

Měl tvůj úsměv, Bri.“

„Byl stále šťastný.“

„Nejvíc jsem se bála, že zapomenu jeho podobu. Ale nezapomněla jsem. Pamatuji si jeho smích i to, jak se ke mně tiskl. Milovala jsem ho příliš, Bri.“

„Nemůžeš milovat příliš.“

„Ale ano.“

Chvíli bylo ticho.

„Bývaly doby, kdy jsem chtěl zapomenout. Dělal jsem pro to všechno. Nejhorší, co se může člověku stát, je, když přežije svoje dítě.“

„Měli jsme ho dva roky, Bri. Já na ně ráda vzpomínám. Byl jsi bezvadný otec.“ Vzala ho za ruku. Když ji jeho prsty stiskly, odpověděla stejně. „Je mi líto, že jsem nemohla sdílet svoji bolest s tebou. Byla jsem sobecká, ale teď vím, že jsem udělala chybu.“

Brian mlčel. Hrdlo měl stažené dojetím. Bev se k němu obrátila a ve tváři měla porozumění. Seděli vedle sebe a drželi se za ruce velmi dlouho.

„Nikdy jsem tě neměl opustit,“ zašeptal Brian.

„Opustili jsme jeden druhého.“

„Proč?“

„Často jsem o tom přemýšlela. Asi bychom už nedokázali být šťastní. Zdálo se mi, že už nesmím být šťastná. Byla to chyba.“

„Bev.“ Zadíval se jí do očí. „Neodcházej, prosím tě, neodcházej.“

„Ne,“ odpověděla tiše. „Už neodejdu.“

316

Ruku v ruce se vydali k farmě. Slunce se opíralo do oken, když spolu vystupovali po schodech nahoru. Pomalu svlékali jeden druhého, zastavovali se jen při dlouhých tichých polibcích.

Brian už nebyl ten mladý muž, který ji kdysi miloval. Ani ona nebyla stejná. Teď byli mnohem trpělivější. Nespěchali, ale pomalu ulehli vedle sebe. Věděli, že každý okamžik je velmi vzácný. Tolik jich už ztratili.

Přestože se oba změnili, jejich těla se k sobě přitiskla, jako by nebylo těch dlouhých let, kdy žili oddělené. Když Bev vztáhla k Brianovi ruce, roky najednou zmizely. Přitiskl jí rty na hrdlo a ucítil známou vůni.

Ačkoli v nich obou vzplanula vášeň, snažili se ji udržovat pod kontrolou. Nechtěli, aby je hned ovládla. Beviny rty se zvlnily v úsměvu, když mu zajela prsty do vlasů. Šťastně vzdychla, spíš spokojeností než touhou. Oči měla napůl zavřené a nechala svoje ruce bloudit po jeho těle, které tak důvěrně znala. Vášeň v nich zrála jako dobré víno.

Pak ho přijala do svého těla, tiše a samozřejmé, a rozplakala se.

Zvedl ústa k jejím a slzy jich obou se smísily.

Později leželi tiše vedle sebe a Bev byla stulená pod jeho ramenem.

V duchu se divila, že všechno bylo tak snadné. Cítila, že se zachovala správně. Uplynulo víc než dvacet let. Polovinu života strávila bez Briana, ale přesto teď byli spolu a ona cítila tlukot jeho srdce.

„Je to stejné, jako to bývalo kdysi,“ řekl Brian. „A přece v něčem jiné.“

„Nechtěla jsem, aby se to stalo. Celou dobu jsem se snažila držet se od tebe dál.“ Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. „Už jsem nechtěla znovu tak hodně milovat.“

„Bev, jedině s tebou je to správné. Neopouštěj mě znovu. Tentokrát už bych to nezvládl.“

Pohladila ho po vlasech, mezi nimiž už prosvítaly šediny.

„Vždycky jsem se bála, že mě vlastně nepotřebuješ, ne tak, jak tě potřebuji já.“

„Mýlila ses.“

„Ano, teď vím, že ano.“ Sklonila se k němu a políbila ho. „Ztratili jsme spoustu času, Bri. Chtěla bych se vrátit domů.“

317

Strávili noc ve staré posteli, povídali si a milovali se. Jejich láska zůstala stále stejná i po dvaceti letech. Stále cítili, že k sobě patří.

Pozdě v noci zazvonil telefon. Brian ho zvedl po druhém zazvonění.

„Haló.“

„Brian McAvoy?“

„Ano.“

„Tady je Michael Kesselring.“

„Kesselring.“ Brian okamžitě litoval, že jméno zopakoval, protože Bev sebou trhla. „Co se děje?“

„Jde o Emmu.“

„O Emmu?“ Brian se rychle posadil a stiskl Bevinu paži. „Stalo se jí něco?“

Michael ze zkušenosti věděl, že musí zprávu sdělit rychle a jasně.

„Je v nemocnici v L.A. Je…“

„Měla nehodu?“

„Ne, někdo ji zbil. Vysvětlím vám to až na místě.“

„Tomu nerozumím.“

„Teď je na operačním sále, ale bude v pořádku. Potřebuje vás.“

„Přiletím nejbližším letadlem.“

Bev už byla na nohou a oblékala se. „Co se stalo?“

„Nevím. Je v nemocnici v L.A.“ Brian zaklel a začal se rychle oblékat.

„Bude v pořádku, Bri. Emma je silnější, než vypadá.“

Brian krátce přikývl a přitiskl ji k sobě.

318

37

Byla ve tmě. Bolelo ji celé tělo. Bolest ji zakrývala jako rudý oceán, táhla ji dolů, takže musela lapat po vzduchu a světle. Stále se snažila vynořit, ale bezvýsledně. Bolest Emma dokázala přijmout, ale nikoli tmu a ticho.

Pokusila se pohnout. V panice zjistila, že neví, zdali stojí, sedí, nebo leží. Necítila ruce ani nohy, jen bolest. Pokusila se promluvit, ale hlas zněl pouze v její mysli. Věděla, že je zraněná. Dobře si pamatovala, jak se na ni Drew díval. Málem ji zabil.

Vedle bolesti pocítila vztek. Nechtěla zemřít, a proto se ze všech sil snažila otevřít oči. Ale jako by jí někdo sešil víčka.

Něčí ruka ji pohladila po vlasech. Emma pocítila strach.

„Klid, Emmo. Už je to za tebou. Odpočívej.“

To není Drew. To není jeho hlas.

„Už jsi v bezpečí.“

Michael. Chtěla vyslovit jeho jméno, ale nedokázala to.

Michael u ní strávil celou noc a sledoval každé její hnutí. Byla sice pod sedativy, ale strach byl silnější. Michael to věděl.

Mluvil k ní, opakoval slova útěchy, hodinu za hodinou ji uklidňoval. Stále ji držel za ruku. Rád by udělal něco víc, ale nemohl.

Žena, kterou miloval, si musela vybojovat svoji tichou bitvu sama. Její jemný krásný obličej byl plný modřin a podlitin, její štíhlé křehké tělo bylo zmláceno.

Bude trpět fyzicky i psychicky, ale bude žít. Rozsah traumatu, které utrpěla, se projeví později. On může jenom čekat. Kdyby ji nenechal bez dozoru! Mohlo ho napadnout, že ji Latimer vyhledá. Mohl si sehnat informace, je přece policajt, sakra. Ale chtěl jí poskytnout soukromí a čas. Panebože. Chtěl jí dát soukromí, a ona potřebovala ochranu.

Protože to nedokázal, leží teď tady, v nemocnici.

„Michaeli.“ Ve dveřích se objevili Johnno s Marianne. „Co se stalo?“

319

Michael si protřel oči kotníky prstů a unaveně odpověděl: „Latimer. Vetřel se k ní do pokoje.“

„Ach, bože.“ Marianne sevřela v rukou černého vycpaného psíka.

„Je to zlé?“

„Dost zlé. Zlomil jí tři žebra a vykloubil rameno. Má taky pohmožděné některé vnitřní orgány. A její obličej… Možná bude potřebovat plastického chirurga.“

Johnno vysunul čelist. „Kde je ten bastard?“

„Je mrtvý.“

„Bože. Můžeme ji vidět?“

Michael věděl, že doktoři už tak nesou s nelibostí jeho přítomnost.

Musel použít svůj policejní odznak, aby je obměkčil. „Jděte za ní.

Ohlásím vaši návštěvu sestře a počkám na vás v jídelně.“

Michael se posadil do jídelny a nalil si šálek kávy. Stále se trápil stejnou myšlenkou. Kdyby se mu podařilo vylomit dveře o pět minut dřív, všechno mohlo proběhnout jinak.

Po chvíli se objevila Marianne se zarudlýma očima. Nabídl jí židli.

„Neměla jsem ji nechávat samotnou.“

„Není to tvoje chyba,“ ozval se Johnno, který tiše zavřel dveře Emmina pokoje.

„Ne, není to moje chyba, ale neměla jsem ji nechávat samotnou.“

Johnno zapálil Marianne cigaretu. „Marianne mi všechno povyprávěla v letadle. Latimer prý Emmu týral víc než rok.“

Michael zuřivě zmačkal prázdný kelímek od kávy. „Detaily neznám. Budeme ji muset vyslechnout.“

„Výslech.“ Marianne vzhlédla. „Proč ji musíte vyslýchat?“

„To je rutinní postup.“

„Buďte tak hodný a vyslechněte ji osobně,“ vložil se do debaty Johnno. „Nechci, aby to byl někdo cizí.“

„Vy jste zabil Drewa?“ zeptala se Marianne.

Michael se jí zadíval do očí. Jak rád by řekl ano. „Ne. Přišel jsem pozdě.“

„A kdo to byl?“

„Emma.“

„Ach, bože,“ vzdychl Johnno.

„Promiňte, ale nerad ji nechávám samotnou,“ ozval se Michael.

„Půjdu za ní, jděte si odpočinout do hotelu.“

320

„Zůstaneme tady.“ Marianne chytila Johnna za ruku. „Můžeme se u ní střídat.“

Michael přikývl a vrátil se k Emmě.

Probudila se za úsvitu. Tlumené světlo přicházejícího rána ji poněkud uklidnilo. Měla tolik snů. Většina z nich zmizela, ale známá noční můra jí ještě doznívala v mysli. Ještě slyšela vzdálené tóny hudby.

Mohla otevřít jen jedno oko, což ji vyděsilo. Zvedla ruku, nahmatala obvaz na obličeji a vzpomněla si. Pootočila hlavu a uviděla Michaela. Spal vsedě na židli u její postele a držel ji za ruku. Maličko pohnula prsty a Michael se s trhnutím probudil.

„Hej.“ Usmál se a stiskl jí ruku.

„Jak…“ Emma zavřela oko, protože ji znepokojil její drsný šepot.

„Jak dlouho?“

„Spala jsi celou noc, to je všechno. Máš bolesti?“

Ano, bolelo ji celé tělo, ale zavrtěla hlavou. „Všechno se to stalo, že?“

„Je to za tebou.“ Pohladil ji po tváři. „Zajdu pro sestru. Musím jim dát vědět, že ses probudila.“

„Michaeli, zabila jsem ho?“

Chvíli mlčel. „Ano. A budu toho litovat do konce života. Měl jsem to být já.“

Emma ho stále držela pevně za ruku. „Nevím, co mám vlastně cítit.

Není ve mně nic, ani žal, ani uvolnění, ani lítost. Jsem prázdná.“

„Udělala jsi to nejlepší, co jsi mohla. To si pamatuj a o zbytek se nestarej.“

„Měl tak hezký hlas. Zamilovala jsem se do jeho hlasu. Proč se to muselo stát?“

Michael odpověď neznal. Raději vstal a došel pro sestru. V jídelně pokynul Marianne a Johnnovi.

„Už je vzhůru.“

„Jak je jí?“ vykřikla Marianne.

„Je v pořádku.“ Michael si nalil další šálek kávy. „Pamatuje si, co se stalo, a vyrovnává se s tím. Teď je u ní sestra. Brzy ji uvidíte.“

V televizi, která tiše hrála v koutě místnosti, se najednou objevila fotografie Emmy. Zároveň proběhla rychlá a vtíravě bulvární zpráva o tom, co se Emmě přihodilo.

321

Na obrazovce se objevil svědek, holohlavý muž středních let, kterého si Michael pamatoval. Vypověděl, že když uslyšel z vedlejšího pokoje ženský křik, vyšel na chodbu a tloukl na dveře Emmina pokoje. Pak přišli policisté a vyrazili dveře. Ve stejném okamžiku uviděl zakrvácenou ženu, která střílela jako šílená na svého protivníka.

Michael zaklel a přešel k telefonu. „Podívej, chci před jejím pokojem dva uniformované policisty po celých čtyřiadvacet hodin.

Musíme držet reportéry co nejdéle z dosahu. Vyslechnu ji sám dnes odpoledne.“

„Stejně to nebudete schopen zastavit,“ promluvil Johnno, když Michael práskl sluchátkem.

„Ale aspoň je na chvíli zdržím.“

Emma zná cenu slávy, pomyslel si v duchu Johnno, ale neřekl Michaelovi ani slovo. „Marianne, můžeš jít za Emmou. Já zajdu koupit tady tomu poldovi nějakou snídani.“

„Já nechci…“

„Ale chcete.“ Johnno skočil Michaelovi do řeči. „Každý den si nedáte smažená vejce s rockovou legendou. Jdi, Marianne, a řekni Emmě, že za ní hned přijdu.“

Když Marianne odešla, obrátil se k Michaelovi. „Když jsem Emmu poprvé uviděl, byly jí tři roky. Schovávala se pod kuchyňským dřezem v Janeině špinavém bytě. Už tehdy bývala bita a vydržela to. Vylíže se z toho i teď, to se vsaďte.“

„Měl jsem jí zajistit ochranu,“ řekl nepřítomně Michael.

„Jak dlouho ji milujete?“

Michael si vzdychl. „Většinu života.“ Přešel k oknu a zadíval se ven. „Pět minut. Kdyby se opozdil o pět minut, byl bych ho zabil. Měl jsem ho zastřelit já.“

„Ach, mužské ego.“ Johnno odměnil Michaela ironickým úsměvem. „Vím, jak se cítíte, ale nemáte pravdu. Jsem rád, že Emma zabila toho bastarda sama. Je v tom určitá spravedlnost. Jen je škoda, že to neudělala už dávno. Pojďte, chlapče,“ Johnno objal Michaela kolem ramen. „Potřebujete se najíst.“

Michael byl natolik unavený, že se nezmohl na odpor. U výtahu se srazili s Brianem a s Bev.

„Kde je?“ vykřikl Brian.

322

„Támhle ty dveře. Počkej.“ Johnno chytil Briana za paži. „Je u ní Marianne. Nejdřív se uklidni, abys ji zbytečně nerozrušil.“

„Bri, Johnno má pravdu.“ Bev se sama potřebovala trochu zklidnit „Nesmíme ji rozrušit a taky bychom měli vědět, co… jaká má zranění.

Můžete nám říct, co se stalo?“ obrátila se na Michaela.

„Drew Latimer objevil Emmu včera v hotelu.“

„Objevil?“ přerušil ho Brian. „Copak oni nepřijeli společně?“

„Skrývala se před ním, protože požádala o rozvod.“

„Rozvod?“ Brian se nadechl a snažil se uspořádat myšlenky.

„Mluvil jsem s Emmou před několika týdny a o žádném rozvodu se nezmínila.“

„Tajila to, protože se bála. Latimer ji většinu manželství týral.“

„To je nesmysl.“ Brian zvedl obě ruce nad hlavu. „Zbožňoval ji.

Přece jsem to viděl.“

„Ano.“ Michael byl vzteky bez sebe. „Byl to skutečně milující manžel. Ale ne v soukromí. Proto se ho bála a proto tady teď leží s rozbitým obličejem a zlomenými žebry.“

Brianovi se třásly rty. Pevně sevřel Bevinu ruku. „On ji bil? To on dostal Emmu sem?“

„Ano.“ Brian vztekle sevřel Michaelovo rameno. „Kde asi je?“

„Je mrtvý.“

„Klid, Bri,“ Johnno poplácal Briana po zádech. „Tohle Emmě nepomůže.“

„Chci ji vidět.“ Přitiskl si Bev k hrudi. „My ji chceme vidět.“ Právě když dorazili ke dveřím Emmina pokoje, vyšla odtud Marianne.

Vstoupili a beze slova se zadívali na svoji dceru.

„Dítě.“ Brian přistoupl k Emmině posteli.

Emma k nim pootočila hlavu a jednou rukou si zakryla obličej. Pak zvedla i druhou. Nechtěla, aby ji viděli.

„Emmo.“ Brian jí jemně odtáhl ruce od tváře a políbil ji na čelo.

„Je mi to líto, tak líto.“

V Emmině zdravém oku se objevila slza. Brian ji držel za ruku.

„Nechápu, jak k tomu došlo. Nebo proč. Chtěla jsem, aby mě někdo miloval, chtěla jsem rodinu a myslela jsem si…“ Dlouze vydechla.

„Myslela jsem si, že je jako ty.“

323

Brianovi bylo do pláče. Sklonil hlavu na prsa a přitáhl si Emminu ruku k ústům. Políbil ji. „Už se tím netrap. Nesmíš na to myslet. Už nikdy ti nikdo neublíží. Přísahám.“

„Teď záleží jen na tom, že už jsi v bezpečí.“ Bev pohladila Emmu po vlasech. „Na tom jediném nám všem záleží.“

„Zabila jsem ho,“ zašeptala Emma. „Řekli vám to?“

Brian si vyměnil vyděšený pohled s Bev. „Už je to… Je to za tebou.“ Znovu stiskl Emmě ruku.

„Neposlouchala jsem tě. Zlobila jsem se na tebe, protože jsi říkal, že se o mě zajímá jen proto, aby se dostal k tobě.“

„Ne.“ Políbil ji na prsty.

„Měl jsi pravdu. Nikdy nechtěl mě a nikdy mě nemiloval. A protože nedosáhl toho, po čem toužil, začal mě nenávidět.“

„Nechci, abys na to myslela,“ trval na svém Brian. „Teď musíš odpočívat.“ Má pravdu, pomyslela si Emma. Byla tak unavená. „Jsem ráda, že jsi tady, tati. Omlouvám se, že jsem tě tak dlouho odmítala.“

„Oba jsme udělali chybu, ale už je to v pořádku.“ Usmál se na ni.

„Budeme na sebe mít ještě spoustu času.“

„Moc se těšíme, že se vrátíš domů.“ Bev pohladila Briana po tváři.

„S námi.“

„S vámi dvěma?“

„Ano.“ Brian zvedl ruku a objal Bev. „Máme spoustu času, abychom všechno napravili.“

„Když jsem se dnes ráno probudila, vůbec mě nenapadlo, že budu mít zase důvod být šťastná,“ řekla Emma. „Jsem šťastná za vás.“

„Musíš se rychle uzdravit.“ Bev se k ní naklonila a políbila ji na tvář. „Teď se trochu prospi.“

„Kesselringu.“ McCarthy našel Michaela v nemocniční jídelně.

„Proboha, snad ses sem nepřestěhoval?“

„Dáš si kávu?“

„Ne, nechci vypadat jako ty.“ McCarthy hodil Michaelovi tašku.

„Tady máš čisté prádlo a holení. Psa jsem nakrmil.“

„Díky.“

McCarthy změnil názor na kávu, naplnil kelímek a přidal si smetanu. „Jak se jí daří?“

„Má bolesti.“

„Dwier chce tvoje prohlášení.“

324

„Postarám se o to.“

„Ví, že jsi… přítel oběti. Chce, abych to udělal já.“

„Ne. Vyslechnu ji sám,“ opakoval tvrdošíjně Michael a hodil si do kávy dvě kostky cukru. Potřeboval energii. „Máš s sebou zapisovatele?“

„Ano. Čeká venku.“

„Podívám se, jestli je Emma připravená.“ Michael se napil kávy.

„A co tisk?“

„Chtějí něco do dvou hodin.“

Michael se podíval na hodinky. O patnáct minut později vešel do Emmina pokoje, kde byl teď P. M.. Byl šokován stejně jako ostatní, ale podařilo se mu vykouzlit u Emmy úsměv. „Michaeli, P. M. bude tátou,“ hlásila mu radostně Emma.

„Gratuluji.“

„Díky.“ Bylo to zvláštní, stát u postele ztrápené Emmy a netušit, co říct. Stevie přiletěl z Londýna s ním. Málem nevěděli, co mají říct jeden druhému, natož pak Emmě. Políbil ji. „Emmo, musím se dnes večer vrátit.“

„Děkuji ti za květiny.“ Emma zvedla ruku a pohladila fialky v roztomilém košíku. „Jsou krásné.“

„No…“ P. M. se na ni ještě chvíli smutně díval, pak jim oběma pokynul a vyšel z pokoje.

„Je to pro něho těžké,“ zašeptala Emma. „Pro všechny.“ Pohladila Charlieho. „Pro mě je hrozné vidět jejich oči, když sem vstoupí.

Musím vypadat strašně.“

„To je poprvé, co si říkáš o kompliment.“ Michael se posadil na židli vedle postele. „Stále se ti tady střídají lidé. Nemůžeš si ani chvíli odpočinout“

„Ale já nechci být sama.“ Chytila ho za ruku. „Vím, že jsi u mě byl celou noc. Slyšela jsem tvoje slova. Chci ti za to poděkovat.“

„Miluji tě, Emmo.“ Michael složil hlavu do dlaní. Neslyšel žádnou odpověď. „Ale jsem ve špatném čase na špatném místě.“ S

povzdechem vstal a nervózně přešel pokojem. „Doufám, že už jsi připravená k výslechu. Pokud se cítíš dost silná, potřebuji tvoje prohlášení.“

Emma sledovala, jak Michael nervózně přechází pokojem. Teď mu ještě nemohla říct nic povzbudivého, protože skoro nic necítila.

325

Kdyby bylo všechno jinak… Možná mohlo být všechno jinak, kdyby víc věřila tátovi.

„S kým budu mluvit?“

„Můžeš mluvit se mnou.“ Michael se uklidnil a už se zase ovládal.

„Kdybys chtěla, můžu k výslechu zajistit policistku.“

„Ne.“ Emma nepřítomně pohladila fialky. „Ne, chci mluvit s tebou.“

„Venku čeká zapisovatel.“

„Dobře. Můžeme se do toho dát.“

Nebylo to snadné. Emoce ještě nebyly zcela mrtvé a Emma ke svému údivu pocítila také stud. Raději se na Michaela nedívala. Řekla mu všechno. Ke konci byla najednou velmi vyčerpaná.

Michael kývnutím propustil stenografa. Vůbec se neodvážil promluvit.

„To je všechno, co jsi potřeboval?“ zeptala se Emma.

Michael přikývl. Musí jít okamžitě ven. „Všechno je zapsáno. Až si odpočineš, můžeš si svoji výpověd přečíst a podepsat. Stavím se později.“

Rázně vykročil z pokoje a rychlým krokem zamířil k výtahu.

Zastavil ho McCarthy. „Dwier chce, abys přijel na stanici. Reportéři už slintají nedočkavostí.“

„Srru na reportéry. Musím se projít.“

Robert Blackpool seděl ve svém londýnském bytě a četl novinovou zprávu, která ho velice potěšila. Nad ní byl zrnitý obrázek. Emma McAvoyová leží na lehátku první pomoci s rozbitým obličejem. Další uspokojivý fakt.

Blackpool nikdy nezapomene, jak se k němu zachovala.

Pomyslel si, že je škoda, že ji Latimer neumlátil k smrti. Ale i tak se nabízí způsob, jak se jí pomstít

Zvedl sluchátko telefonu a vyťukal číslo Timesů.

Když si Pete druhý den přečetl noviny, byl rozzuřený do běla.

Robert Blackpool vyjadřoval svoji lítost nad smrtí mladého zpěváka Latimera a uváděl tragédii do souvislosti s vlastním zážitkem s Emmou. Setkal se prý s její zuřivou žárlivostí v době, kdy chodil s její

326

spolubydlící a přítelkyní. Když ho Emma nedokázala svést, napadla ho s nůžkami v ruce a ohrožovala jeho život.

Stránce vévodil titulek článku, vyvedený tučným písmem.

TOUHA PO LÁSCE VEDLA EMMU K NÁSILÍ

Veřejnost teď stála před problémem. Někteří lidé věřili, že Emma jednala v sebeobraně, a jiní byli přesvědčeni, že se nechala strhnout vztekem a manžela zabila v záchvatu zuřivosti.

Pete popadl sluchátko a vyťukal číslo.

„Ty blázne.“

„Ach, dobrý den přeji.“ Blackpool se zachechtal. Čekal, že se Pete ozve.

„Čeho si myslíš, že dosáhneš? Mám s tím už tak dost práce.“

„To není moje věc. A jestli se mě ptáš proč, tak malá Emma dostala, co si zasloužila.“

„Já se tě na nic neptám. Říkám ti, ať toho necháš.“

„A proč bych měl? Můžu využít publicity. Ty jsi první, kdo tvrdí, že aféry v tisku prodávají desky, ne?“

„Říkám ti, že toho okamžitě necháš.“

„Jinak?“

„Nebudu ti vyhrožovat, Roberte. Jen ti chci říct, že vytahování špinavých tajemství není pro nikoho výhodné.“

Chvíli bylo ticho. „Dlužil jsem jí to.“

„Možná. To není moje starost. V posledních dvou létech nemáš moc velký úspěch, Roberte, a nahrávací studia jsou vrtkavá. Asi bys sis nechtěl hledat nového manažera, nebo ano?“

„Pete, pochybuji, že by někdo z nás dvou chtěl porušit staré přátelství.“

„Zapamatuj si jedno: Jestli ještě budeš vířit vodu, odhodím tě jako staré ponožky.“

„Potřebuješ mě stejně jako já tebe.“

„O tom pochybuji.“ Pete se usmál. „O tom silně pochybuji.“

327

38

Michael s Emmou se procházeli po chodbě. „Nelíbí se mi to.“

„Je mi líto, že to tak cítíš.“ Emma ztěžka dýchala. Po třech týdnech ji žebra stále ještě bolela při sebemenším pohybu. „Chci to udělat.

Cítím, že to bude nejlepší.“

„Tisková konference v den propuštění z nemocnice je hloupý nápad.“

„Raději vydám formální prohlášení, než abych čelila neustálým výpadům novinářů.“ Emma měla ruce studené jako led. „Věř mi, vím o tom víc než ty.“

„Jestli mluvíš o tom, co uveřejnil Blackpool, tak na to se můžeš vykašlat. Ublížil spíš sobě než tobě.“

„Nestarám se o Blackpoola, ale musím se starat o svoji rodinu, která za poslední týdny prošla očistcem. A chci se k tomu vyjádřit.“

Emma vešla do konferenční místnosti. Otočila se k Michaelovi.

„Policejní vyšetřování bylo uzavřeno a čin byl kvalifikován jako zabití v sebeobraně. Poslední tři týdny jsem o tom přesvědčovala samu sebe.

Chci mít čistý štít, Michaeli.“

Nemělo smysl se s ní přít. Znal ji příliš dobře a rozuměl jí. Ale ještě to zkusil.

„Tisk stejně z devadesáti procent stojí za tebou.“

„A těch deset procent je jako ošklivá skvrna na pověsti mé rodiny.“

Michael se sklonil a pohladil ji po tváři. „Už ses někdy ptala sama sebe, proč se ti život tak zamotal?“

„Ano.“ Emma se usmála „Protože jsem začala věřit, že Bůh je člověk. Půjdeš se mnou?“

„Jistě.“

Novináři čekali ve foyer. Kamery, reflektory, mikrofony a nahrávací technika, všechno bylo připraveno. Když Emma vyšla na improvizované pódium, oslnily ji záblesky desítek fotoaparátů. Byla velmi bledá, takže podlitiny a modřiny silně kontrastovaly s její pletí.

328

Oko už neměla opuchlé, ale od lícní kosti ke spánku se jí táhla ošklivá žlutofialová skvrna.

Emma začala mluvit a všeobecné šumění utichlo.

Nabídla jim jen fakta, nikoli pocity. To se naučila už dávno.

Přečetla krátké prohlášení, s nímž jí pomohl Pete. Když skončila, ustoupila od mikrofonu. Podle úmluvy jí nikdo neměl klást otázky.

Přesto na ně došlo.

Emma se pevně držela Michaelovy paže.

„Když vás týral tolik měsíců, proč jste u něho zůstávala?“

Emma nemínila odpovědět, ale zadívala se na obličeje před sebou.

Novináři na ni chrlili další otázky, ale jen tahle jediná jí zůstala v mysli.

„Proč jsem zůstala?“ opakovala nahlas. Byla to jednoduchá otázka, ale Emma na ni neznala odpověď. V místnosti se najednou rozhostilo ticho. „Proč jsem zůstala?“ opakovala znovu. „Já nevím.“ Snažila se nedívat do tváří před sebou. Měla pocit, že na této odpovědi záleží její život. „Nevím,“ opakovala podruhé.

„Kdyby mi přede dvěma lety někdo řekl, že mi Drew ublíží a že mu to dovolím, za nic na světě bych mu nevěřila. Nechce se mi pochopit, že jsem ze sebe nechala udělat oběť fyzického týrání.“ Vrhla zoufalý pohled na Michaela. „A přece se to stalo. Bil mě, ponižoval mě a já jsem od něho neodešla. Napadlo mě to mnohokrát. Říkala jsem si, že stačí jen nastoupit do výtahu, vyběhnout na ulici a jít pryč. Ale neudělala jsem to. Zůstávala jsem, protože jsem se bála, a nakonec jsem ze stejného důvodu odešla. Nedává to smysl, nedává to smysl,“

opakovala a otočila se. Další otázky už ignorovala.

„Zvládla jsi to dobře,“ pchválil ji Michael. „Teď půjdeme.

McCarthy nás čeká v autě.“

Odjeli do Malibu, do domu na pláži, který pronajal Brian. Během jízdy seděla Emma tiše a v hlavě jí zněla stále stejná otázka. Proč jste zůstala?

*

Emma ráda sedávala každé ráno na dřevěné terase, pozorovala hru vln a poslouchala chechtání racků. Když ji unavilo sezení, podnikala dlouhé procházky podél pobřeží. Rány i modřiny se zhojily, jen žebra ji občas zlobila. Na spodní straně čelisti se jí táhla tenká jizva. Mohla

329

navštívit plastického chirurga, ale odmítla tu myšlenku. Jizva nebyla příliš viditelná a navíc ji bude stále varovat.

Znovu ji začaly trápit noční můry. Objevovaly se s vyčerpávající pravidelností a nesmyslně spojovaly staré a nové hrůzy. Někdy v nich procházela temnou chodbou jejich starého domu, slyšela hudbu a také Darrenův pláč. Jednou byla dítětem, pak zase dospělou ženou. Ale vždycky zůstala stát přede dveřmi a bála se je otevřít.

Nanejvýš položila ruku na kliku, stiskla ji a pak se vždycky zpocená probudila.

Ale dny prožívala klidné. Opájela se vůní oceánu a Beviných květin, které byly vysazeny všude kolem. Také poslouchala hudbu.

Sledovala otce a Bev a měla z nich radost. Bev experimentovala v kuchyni a Brian sedával ve stínu a hrál na kytaru. Bylo to, jako by se nikdy nerozešli. Jak snadné to bylo, když překonali první krok.

Někdy se jí chtělo plakat nad tím, že už nikdy nebude dítětem a nenapraví chyby, které v životě udělala.

Počkali šest měsíců. Emma věděla, že se oba chtějí vrátit do Londýna, tam byl jejich domov. Ona si musela najít svůj.

New York jí nechyběl. Měsíce, které v něm strávila s Drewem, jí tohle město navždy znechutily. Postrádala pouze Marianne. Určitě se tam jednou vrátí, slibovala si, ale nikdy tam nebude žít.

Tady se jí líbila voda a slunce. V New Yorku byla sama. Tady byla sama jen zřídkakdy.

Johnno přijel dvakrát a pokaždé zůstal dva týdny. Věnoval jí k narozeninám krásnou brož, zlatý Fénix stoupal z rubínového plamene. Nosila ji často a přála si, aby měla stejnou odvahu jako ten bájný pták a aby opět dokázala rozprostřít svá křídla.

P. M. se oženil s lady Annabelle. Stavili se v L.A. a pak pokračovali ve svatební cestě do mexického Karibiku. Paní Fergusonová zbožňovala manžela nade vše a posílila Emminu víru v možnost nového sňatku.

Dokonce i teď byli stále ta stejná skupina. Stevie a Katherine Haynesová přijeli předevčírem. Táta a Stevie hráli jako za starých časů. Jejich hudba ji doprovázela stejně jako v dětství, kdy byla Brianovou princezničkou.

„Dobré ráno.“

Emma se otočila a uviděla Katherine se dvěma šálky kávy v rukou.

330

„Dobrý den.“

„Viděla jsem vás venku a říkala jsem si, že určitě nepohrdnete šálkem kávy.“

„Děkuji. Je nádherné ráno.“

„Hmmm. Nemohla jsem dospat.“ Katherine si přisunula židli k Emmě. „Jsme vzhůru samy?“

„Ano.“ Emma upila kávy.

„Když cestuji, jsem rozrušená. Mám pocit, že tady najdete mnoho látky k fotografování.“

Emma nedržela fotoaparát v ruce déle než rok. Tušila, že Katherine o tom ví. „Je to hezké místo.“

„Úplně jiné nežli New York.“

„Ano.“

„Budete raději, když půjdu pryč?“

„Ne, omlouvám se.“ Emma začala nervózně bubnovat prsty na desku stolu. „Nechtěla jsem být nespolečenská.“

„Cítím, že vás zneklidňuji.“

„To je vaší profesí.“

Katherine si natáhla nohy a opřela si je o zábradlí. „Jsem zde jako přítelkyně, ne jako lékařka.“ Chvíli mlčela a sledovala racka kroužícího nad vodou. „Ale nebyla bych dobrá přítelkyně ani dobrá lékařka, kdybych se nepokusila vám pomoct.“

„Je mi fajn.“

„Vypadáte dobře, ale všechna zranění nejsou viditelná, je to tak?“

Emma se na ni podívala klidně a trpělivě. „Možná ne, ale čas prý všechno zahojí.“

„Kdyby to tak bylo, neměla bych práci. Emmo, vaši rodiče mají obavy.“

„Nemusí je mít.“

„Milují vás.“

„Drew je mrtvý,“ odpověděla Emma. „Už mi nemůže ublížit.“

„Už vás nemůže zbít,“ souhlasila Katherine. „Ale stále vám může ubližovat.“ Katherine zmlkla, napila se kávy a klidně sledovala vlny.

„Jste příliš zdvořilá, ale vím, že nejraději byste mě poslala do háje.“

„Přemýšlím o tom.“

331

Katherine se zasmála a otočila hlavu. „Jednoho dne vám povykládám o vzteku a výhrůžkách, kterými mě častoval Stevie.

Myslím, že něco takového nedokážete.“

„Milujete ho?“

„Ano.“

„Vezmete si ho?“

Katherine pokrčila rameny. „Zeptejte se mě znovu za šest měsíců.

Mimochodem, Bev říkala, že se stýkáte s nějakým Michaelem.“

„Je to jen přítel.“

Miluji tě, Emmo.

„Přítel,“ opakovala a upila kávy.

„On je detektiv, že? Je to syn toho muže, který vyšetřoval vraždu vašeho bratra.“ Katherine po očku sledovala Emminu reakci a pokračovala. „Je zvláštní, jak se život točí v kruzích. Jsme jako štěňata, která chytají svůj vlastní ocásek. Když jsem potkala Stevieho, měla jsem právě za sebou nepříjemný rozvod. Moje ego bylo pošramocené a můj vztah k mužům… No, přiznám se, že jsem pak našla pár celkem atraktivních jedinců. Stevie se mi na první pohled vůbec nelíbil. To byl osobní pohled. Profesionálně jsem mu musela pomoct. Dopadlo to tak, že jsme teď spolu.“

Emma znovu chytila hrníček a upila kávy, i když na ni neměla chuť. „Měla jste pocit, že jste prohrála?“

„Myslíte v manželství?“ Katherine se snažila udržovat lehký tón.

Byla zvědavá, jestli jí Emma tuhle otázku položí. „Ano. A taky jsem prohrála. Ale to se stane občas každému. Nejtěžší není připustit si to, ale přijmout to.“

„Já jsem prohrála s Drewem a přijala jsem to. Na to jste se mě chtěla zeptat?“

„Ne. Nechci, abyste mi říkala něco, co nechcete.“

„Prohrála jsem sama.“ Emma najednou vyskočila a převrhla hrnek na dřevěný stůl. „Všechny ty měsíce jsem stále prohrávala. Je tohle správná odpověď?“

„Je?“

Emma se otočila k zábradlí. „Nechci tohle dělat. Kdybych potřebovala psychiatra, mohla bych si jich zaplatit tucty.“

332

„Emmo, víte, že jste na mě při prvním setkání udělala dojem.

Vyběhla jste ze Stevieho pokoje jako drak poté, co jste mu dala pořádné kapky. On také nechtěl pomoc.“

„Já nejsem Stevie.“

„Ne, to nejste.“ Katherine se postavila. Nebyla tak vysoká jako Emma, ale hlas měla pevný a vyzařovala z ní autorita. „Chcete, abych vám citovala statistiky? Chcete vědět, kolik žen je u nás týráno? Děje se to každých osmnáct sekund. Překvapuje vás to?“ zeptala se, protože Emma na ni hleděla s vytřeštěnýma očima. „Chcete mít pocit, že jste jediná? Proč zůstávají se svými tyrany? Není to proto, že by neměly přátele nebo rodiny, lidi, kteří by jim mohli pomoct. Není to proto, že by byly chudé nebo nevzdělané. Ony se bojí, protože ztratily sebeúctu.

Stydí se a jsou zmatené. Na jednu, která vyhledá pomoc, připadá dvanáct, které ji nevyhledají. Emmo, jste na živu, ale nepřekonala jste to. Ještě ne.“

„Ne, nepřekonala.“ Emma klesla na židli. Oči měla prázdné, ale v duchu cítila vztek. „Musím s tím žít každý den. Myslíte, že to pomůže, když o tom budu mluvit? Jaký je rozdíl v tom, když zjistím, proč se to stalo? Stalo se to. Teď se jdu projít.“ Emma vstala, seběhla ze schůdků a zamířila k pobřeží.

Katherine byla trpělivá žena. Dva dny neříkala nic, nevrátila se k rozhovoru, který vedla s Emmou. Čekala, zatímco Emma udržovala zdvořilý odstup.

Katherine měla dny nabité k prasknutí. Stevie věděl, že je ve Státech poprvé, a chtěl jí ukázat všechno co nejdřív. Hodiny trávili na vyjížďkách, navštěvovali turistické

zajímavosti

a

atrakce,

Disneylandem počínaje a Knoxberryho farmou konče. Večer chodili do klubů. Katherine však nejvíc milovala večery, které trávili doma, protože Stevie hrál na svoji nerozlučnou kytaru.

Ale Katherine neustále přemýšlela o Emmě. Stevie věděl, možná proto se do Katherine zamiloval –, že chce pomoct i tam, kde je pomoc odmítána.

Jednoho rána, když slyšela Emmu sejít po schodech ještě před úsvitem, využila Katherine nové šance. Přišla do kuchyně za Emmou.

Všimla si, že je všude rozsvíceno. Emma seděla u okna a dívala se ven.

333

„Dostala jsem chuť na čaj,“ vysvětlila jí Katherine klidně a přistoupila ke sporáku. Nekomentovala slzy, kterých si yšimla na Emminých tvářích. Začala připravovat čaj. „Obdivuji vaši matku.

Několika maličkostmi dokáže vykouzlit z kuchyně to nejpříjemnější místo z celého domu. Cítím se tady mnohem lépe než ve své vlastní kuchyni.“

Katherine nasypala čaj do malovaného hrníčku ve tvaru krávy.

„Včera večer mě Stevie zavedl do Universal Studios. Byla jste tam někdy?“ Ani nečekala na odpověď a pokračovala. „Mohla jsem se zblízka podívat na slavné čelisti netvora ze stejnojmenného filmu.

Musím přiznat, že ve filmu mě děsily, ale byla to jen iluze.“

Katherine nalila horkou vodu do hrníčků a nechala Čaj louhovat.

„Taky jsem se svezla maličkou tramvají k domu Normana Batese, znáte ho, z Psycha? Ten dům vypadá úplně stejně, ale člověk z něho necítí tu hrůzu jako ve filmu. Zdá se, že když věci vytrhnete z kontextu, ať jsou jakkoli děsivé, ztrácí nad vámi moc a už vás neděsí.“

„Život není totéž, co film.“

„Ne, ale vždycky jsem si říkala, že tady existují zajímavé paralely.

Dáte si smetanu?“

„Ne, děkuji.“ Emma mlčela a Katherine servírovala čaj. Najednou se dostavila slova a Emma je nemohla zastavit. „Někdy se mi také zdá, že to, co jsem prožila s Drewem, byl jenom film. Něco, na co bych se mohla znovu podívat. A bývají některá rána, kdy se probudím před úsvitem a mám pocit, že jsem zase v New Yorku a že Drew spí vedle mě. Skoro slyším ve tmě jeho oddychování. Pak se mi zdá, že poslední měsíce, které prožívám tady, jsou jen film. Nezbláznila jsem se?“

„Ne. Tímhle trpí všechny ženy, které prošly podobným peklem.“

„Ale on už tady není. Proč se ho pořád bojím?“

„A bojíte se?“

Emma nedokázala udržet ruce v klidu.

„Používal na mě různé triky. Řekla jsem mu všechno o Darrenovi, všechny svoje pocity. Stávalo se, že vstal, když jsem spala, a pustil desku Beatles. Pak mě nechal potit se ve tmě strachy. Vytáhl ze zásuvky lampu. Když jsem začala křičet, přišel ke mně a utěšoval mě.

Tvrdil mi, že je to jen sen. Když se teď probudím ze zlého snu, s hrůzou čekám, že ke mně přijde a bude mě zase utěšovat.“

334

„Dnes jste měla noční můru?“

„Ano.“

„Můžete mi ten sen povyprávět?“

„Je to vždycky stejné. Zdá se mi o noci, kdy zabili Darrena.

Probudím se, jdu tmavou halou, slyším hudbu a bojím se. Darren křičí. Někdy dojdu ke dveřím jeho pokoje a tam stojí Drew. Jindy je to zase někdo jiný, ale já nevím kdo.“

„Chtěla byste to vědět?“

„Teď bych to chtěla vědět, protože jsem vzhůru a v bezpečí. Ale ve snu to vidět nechci. Mám strach, že bych umřela, kdyby se mě ten člověk dotkl.“

„Máte strach z mužů?“

„Ano.“

„Jak víte, že je to muž?“

„Já…“ Emma zaváhala. Venku už začalo svítat a za oknem křičeli racci. „Nevím, ale jsem si tím jista.“

„Bojíte se mužů proto, že vám Drew ubližoval?“

„Nebojím se táty nebo Stevieho. Nikdy jsem se nebála Johnna nebo P. M.“

„A Michaela?“ Emma se poprvé napila čaje. „Nemám strach, že mi ublíží.“

„Ale bojíte se?“

„Bojím se, že nebudu schopna…“ Emma se zachvěla. „To nemá nic společného s Michaelem. Týká se to jen mě.“

„Je přirozené, Emmo, že se nějakou dobu budete obávat fyzického kontaktu, protože vaše poslední zkušenost vám přinesla jen bolest a ponížení. Intelektuálně víte, že to není opodstatněný pocit, ale emoce jdou bohužel jiným směrem než intelekt.“

Emma se musela usmát „Chcete tím říct, že moje zlé sny jsou výsledkem potlačené sexuality.“

„Jsem si jista, že Freud by to viděl takhle,“ řekla mírně Katherine.

„Ale já jsem přesvědčená, že váš muž byl blázen. Jen zkoumám možnosti.“

„Myslím, že Michaela můžeme vynechat. Nikdy po mně nechtěl sex.“

Neřekla milování, ale sex, uvědomila si Katherine. To si musí zapamatovat. „Líbí se vám?“

335

Teď se Emma usmála. Venku už se úplně rozednilo. „Vždycky jsem chtěla vědět, jestli i psychiatři mají zájem o drby.“

„Dobře, nechejme toho. Můžu vám něco poradit?“

„Jistě.“

„Vezměte si fotoaparát a jděte si něco vyfotit. Drew vás připravil o mnoho. Měla byste si dokázat, že vám nevzal všechno.“

Emma nevěděla, proč dala na Katherininu radu. Nemohla si vzpomenout, co by vlastně chtěla vyfotografovat. Kdysi byli jejími oblíbenými objekty lidé. Ale už dlouho se svému koníčku nevěnovala.

Dopoledne se zaměřila na palmy a na budovy. Věděla, že tyhle snímky nebudou aspirovat na žádné ceny. Ale fotografování jí poskytlo určité uvolnění. Do oběda nafotila dva filmy a přišla na to, že se nesmyslně dlouho bránila činnosti, kterou tolik milovala.

Bylo krásné nedělní odpoledne a ona nechtěla být sama. Netušila, proč nasedla do auta a zamířila k Michaelovu domu. Asi proto, že neměla ještě žádný jeho portrét. Conroy bude také zajímavý objekt.

Byly to sice jen výmluvy, ale díky nim po chvíli zastavila před Michaelovým domem.

Zazvonila a téměř okamžitě uslyšela Conroyův štěkot a Michaelovo zaklení. Když otevřel, bylo jí jasné, že ho probudila. Bylo už pozdě odpoledne, ale Michaelova víčka byla ztěžklá spánkem. Na sobě měl jen nedopnuté džínsy. Když ji uviděl, přejel si rukou unavený obličej.

„Emmo?“

„Ano, jsem to já. Omlouvám se, Michaeli. Měla jsem zavolat.“

Michael mžoural proti slunci. „Stalo se něco?“

„Ne. Poslyš, raději půjdu. Jen jsem jela kolem.“

„Ne, jen pojď dál,“ Michael ji vzal za ruku.

„Michaeli, vážně. Jen jsem…“ Vstoupila dovnitř a po prvním kroku zakopla o svázaný pytlík s odpadky. Musela přivřít oči, protože v domě byla skoro tma. „Ach, bože.“ Obývací pokoj vypadal, jako by v něm vybuchla bomba. „Vyloupili tě?“

„Ne.“ Raději ji odvedl do kuchyně. Conroy stále vesele štěkal a neustále kolem nich obíhal.

„Asi jsi měl večírek,“ řekla Emma a pocítila mírné żklamání, že ji nepozval.

„Ne. Sakra, dal bych si kafe,“ zamumlal a začal šmátrat v kredenci.

336

„Tady je.“ Emma si všimla plechovky s kávou, stojící ve dřezu.

„Mohla bych ti…“

„Ne.“ Posadil ji ke stolu. „Ještě si umím udělat pitomou kávu.

Conroyi, jestli nezavřeš hubu, tak ti vyrvu jazyk a omotám ti ho kolem krku. Kolik je hodin?“

Emma si odkašlala. „Asi čtyři.“

Michael se snažil zalovit odměrkou v plechovce. Emma využila okamžiku a stiskla spoušť fotoaparátu. „Omlouvám se,“ řekla, když se otočil. „To je reflex.“ Michael neřekl nic a začal hledat pytlík s kukuřičnými lupínky.

„Michaeli…“ Emma se usmála. „Mohla bych ti udělat pozdní snídani?“

„Nemůžu tady nic najít.“

„Posaď se.“ Emma ho přinutila uvelebit se na židli. „Začneme s kávou. Kde máš šálky?“

„Někde tady.“

„Dobrá.“ Po chvíli hledání objevila v kredenci sloupek bílých plastikových kelímků. Do dvou z nich nalila kávu, která byla tak hustá, že připomínala spíš kolomaz. Pak otevřela ledničku.

„Co to děláš?“

„Připravím ti snídani. Máš tady jedno vajíčko, zelený boloňský salám, v němž se něco hýbe, a kousek sýra. Dokonce vidím toustový chleba. Máš pánev?“

„Myslím, že jo. Na co?“

„Nestarej se.“ Za několik minut mu předložila na talíř opečený sandvič s volským okem a nastrouhaným sýrem. Posadila se proti němu a dívala se, jak mu chutná. „Michaeli, neuraz se, ale jak dlouho už takhle žiješ?“

„Koupil jsem ten dům před čtyřmi lety.“

„A ještě jsi neumřel. Jsi silný muž, Michaeli.“

„Dneska jsem chtěl trochu uklidit.“

„To by sis měl objednat buldozer.“

„Nemám rád, když na mě někdo útočí při jídle.“ Zahleděl se na Emmu, která nevzrušeně fotografovala Conroye spícího s překříženými packami na prázdném pytlíku od brambůrku. Vypadala úžasně. Měla na sobě bílé kratičké tričko a úzké, bledě modré letní

337

kalhoty. Světlé rozpuštěné vlasy jí sahaly do poloviny zad. Otočila se na Michaela a usmála se.

„Cítíš se líp?“

„Skoro jako člověk.“

„Byla jsem venku. Rozhodla jsem se, že zase začnu pracovat.

Říkala jsem si, že by sis se mnou mohl na pár hodin vyjet.“ Najednou ji přemohla plachost. „Vím, že jsi celý týden hodně pracoval,“ dodala.

„Měl jsem dost těžký případ. Conroyi, přines cigarety.“ Pes otevřel jedno oko a zamručel. „Jen běž.“ Conroy si vzdychl, pomalu vstal a zmizel v obývacím pokoji. „Vyhýbala ses mi, Emmo.“

Nejdřív to chtěla popřít. „Ano. Je mi to líto. Jsi můj dobrý přítel a já…“

„Jestli zase začneš o nějakém přátelství, jen mě naštveš.“ Michael popadl cigarety, které mu Conroy upustil do klína, a pak vstal, aby mu otevřel dveře ven.

„Nechci o tom mluvit.“

„Dobře.“ Michael se otočil. Šest měsíců čekal a doufal, že Emma zaklepe na jeho dveře. Teď, když se to stalo, nemohl potlačit zlost.

„Proč jsi sem přišla?“

„Už jsem ti to řekla.“

„Chceš společnost k focení obrázků a vzpomněla sis na starého dobrého Michaela.“

Emma se napjala. „Zřejmě jsem si to měla rozmyslet. Omlouvám se, že jsem tě vyrušila.“

„Vždycky vtrhneš do mého života a pak zase zmizíš,“ zamumlal.

„To je tvůj zlozvyk, Emmo.“

„Nepřišla jsem se s tebou hádat.“

„To je špatné.“

Přistoupil k ní. Emma udělala poděšený krok vzad. Michaela nemohlo nic rozzuřit víc.

„Proboha, nejsem Latimer. Nemůžu to vystát. Vzpomeneš si na něho, kdykoli se k tobě přiblížím.“

„Nechci se hádal,“ vykřikla Emma, a dřív než si uvědomila, co dělá, popadla láhev od piva a hodila ji na zem. Kolem se rozlétly střepy. Emma jen stála a vyděšeně hleděla na tu spoušť.

„Chceš ještě jednu?“

„Musím jít.“ Ale Michael ji chytil za ruce.

338

„Tentokrát tě nepustím,“ hlas se mu chvěl zlostí. Vzhlédla k němu.

„Nemůžeš zase odejít, Emmo. Musíš mě vyslechnout.“

„Michaeli…“

„Počkej. Chci tě tak dlouho. Už od toho dne, kdy jsme se setkali na pláži. Tehdy mi bylo s bídou sedmnáct a myslel jsem na tebe celé týdny. Hledal jsem tě na pláži, doufal jsem, že tam ještě přijdeš.“

„Nemohla jsem.“ Emma otočila hlavu, ale zůstala stát na místě.

„Překonal jsem to.“ Michael si vytáhl z krabičky cigaretu.

„Myslel jsem, že se mi podařilo zapomenout, a v tom ses objevila znovu. Sekal jsem trávník u otcova domu a najednou jsi stála přede mnou. Skoro mi to vyrazilo dech.“

Emma téměř nemohla promluvit. Teď ji zachvátil jiný strach.

„Vždyť jsi mě ani neznal.“

Zahleděl se jí do očí. „Víš to moc dobře, Emmo. Když jsme seděli na pláži, něco mezi námi začalo. Tam jsem tě poprvé políbil. Nikdy jsem na to nezapomněl. Nemohl jsem. Pak jsi zase odešla.“

„Musela jsem.“

„Možná.“ Michael našel zápalky, ale nechal je ležet na stole.

„Říkal jsem si, že to nebyl správný okamžik. Přesvědčoval jsem se o tom celé roky.“ Pomalu k ní přistoupil. Když ji chytil za paži, cítil, jak se chvěje. Ale nepustil ji. Tentokrát ji nepustí. „Kdy nastane ten správný okamžik, Emmo?“

„Nevím, co máš na mysli.“

„Nevykrucuj se. Víš dobře, co chci říct.“

„Nevím.“

„Nechceš vědět,“ opravil ji. „Kvůli němu. Abys věděla, svým sňatkem jsi mi zlomila srdce a já jsem se s tím musel naučit žít.

Připadá mi, že snad polovinu života se na tebe pokouším zapomenout.

Málem se mi to povedlo, ale ty ses zase vrátila.“

„Já…“ Emma si olízla suché rty. „Nemůžu si pomoct.“

V jeho očích se objevilo něco, co ji přimělo zadržet dech. „Říkal jsem si, že tentokrát to bude jiné. Snažil jsem se, aby to bylo jiné. A pak… když jsem zjistil, co ti udělal, málem jsem se zbláznil. Celé měsíce jsem se tě bál dotknout. Stále jsem si říkal, že ti musím dát trochu času. Ale teď už to po mně nemůžeš chtít.“ Přistoupil těsně k ní a políbil ji na ústa.

339

39

To nečekala. Byla v pasti. Tiskl se k ní svým pevným tělem a jeho ústa ji pálila na rtech. Emma si nejdřív myslela, že se vyleká a začne se bránit. Ale pocítila něco zcela jiného. Náhle jí projel plamen touhy, kterou už dávno nepocítila.

Nechtěla mu podlehnout, ale než se nadála, strhl ji jeho oheň natolik, že přestala myslet. Konečně znovu cítí la něco, co už považovala za ztracené.

Z Michaela vyprchal vztek a zbyla v něm jen touha. „Nechci, aby ses mě bála.“ Ustoupil.

Může si vybrat sama, viděla mu to na očích. Pokud je v pasti, je to past jejích vlastních pocitů a snů. „Nebojím se tě.“

Položil jí ruce na ramena. Neprotestovala, naopak mu nabídla svoje rty. Dotkl se jich svými, něžně a pomalu. Emmě se zrychlil puls. Je to moje volba, říkala si v duchu.

Pak už myslela pouze na Michaela. Pro nic jiného nezbylo místo.

Vycítil její změnu a znovu se k ní přitiskl. Odpověděla stejně.

Michael se zachvěl a zlíbal jí tvář. Zvedl ji a odnesl ji do ložnice.

Když ji položil na postel, Emma se snažila zbavit napětí. Věděla, že teď všechno proběhne rychle. Přála si, aby ji ještě líbal a chvíli držel v náručí. Ale věděla, že to bude rychlé. Myslela si to.

Lehl si vedle ní. Nevrhl se na ni a nezačal z ní strhávat oblečení.

Znovu ji dlouze políbil. Spíš jako by ji chtěl svést než uklidnit. Ačkoli byla tak napjatá a pevná, připadala mu křehká. Zabořil tvář do jejích vonících vlasů. Když se její prsty váhavě dotkly jeho nahé hrudi, měl pocit, že zešílí.

Zasténal a jemně se k ní přitiskl. Čekala, že se jí zmocní, ale on ji dál laskal rty na tváři.

Vztáhl k ní ruce a začal ji hladit po těle. Emma se zachvěla, ale nebyl v tom strach. S překvapením zjišťovala, že Michael je velkorysý a soucitný. V hloubi duše pocítila radost a potěšení. Přitiskla se k

340

němu a najednou ji přemohla obrovská touha. Nikdy netušila, že by mohla poznat něco takového. Vjela mu rukama do vlasů a přitiskla svoje ústa k jeho.

Když chtěl zvednout hlavu, zaprotestovala a pokoušela se ho stáhnout k sobě.

„Chci se na tebe dívat,“ řekl jí. „Čekal jsem na to tak dlouho.“

Emma překvapeně sledovala, jak se rukou probírá v jejích vlasech a nechává je padat na polštář. Po chvíli jí začal rozepínat knoflíčky trička. Viděl v jejích očích zmatek a touhu. Její pohled v něm vzbudil nový nával něhy.

Když zvedla ruku, aby se zakryla, jemně ji zvedl k ústům. Stále ji držel za ruku a pomalu se sklonil a políbil ji na hruď. Tiše zasténal.

Byla tak krásná.

Její kůže se jeho polibkem rozpálila. Líbal ji dál a slyšel rychlý tlukot jejího srdce. Bilo stejně splašeně jako jeho.

Cítila jeho ústa všude. Líbal ji střídavě na prsa, na ramena, na břicho i na obličej. Někdy ji jemně kousl, ale nezpůsobil jí bolest, jen rozkoš. Pochvíli jí pomalu stáhl kalhoty.

Toužila po něm jako nikdy po nikom. O tom jen snila. Chvěla se a tělo měla rozpálené, ale on ji dál líbal a hladil.

Teplo se jí zdálo už nesnesitelné. Michael ji teď začal hladit na stehnech a po chvíli se jeho prsty dostaly výš. Emma skoro nemohla popadnout dech. Najednou se prohnula, protože ji zachvátil neznámý pocit, který ji vyděsil a zároveň jí připadal nevýslovně příjemný.

Vykřikla. Orgasmus jí připadal jako sametová pěst, která ji srazila zpět na záda a přinutila ji lapat po dechu.

„Bože, ty jsi sladká,“ zašeptal Michael a sám skoro bez dechu přitiskl svoje ústa na její. Emma se chvěla. Než odezněla první vlna jejího vyvrcholení, začal ji Michael znovu hladit. Chtěla vykřiknout jeho jméno, ale dokázala je jen zašeptat. Její ruce se chytily jeho paží.

„Prosím.“ Dech měla přerývaný a jejím tělem proudily vlny příjemných pocitů. Ale to nebylo všechno. To ještě nebylo všechno.

„Chci…“ Znovu vykřikla. Její ruce ho pustily a zaryly se do prostěradla.

„No, řekni to.“ Michael prožíval obrovské napětí, ale chtěl slyšet ta slova z jejích úst. „Podívej se na mě a řekni to.“

341

Emma otevřela oči. Viděla před sebou jeho tvář a v jeho očích sebe. „Chci tě.“ Nadzvedla se a přitiskla svoje ústa na jeho. Vykřikla znovu, když do ní vniknul.

Emma spala asi hodinu. Michael seděl dlouhou dobu vedle ní, hladil ji po vlasech a uvažoval, jak ji k sobě připoutat. Miloval ji už tak dlouho, ale stejně nebyl připraven na to, stát se jejím milencem.

Mnohokrát si to představoval, ale když k tomu teď došlo, předčilo to všechna jeho očekávání.

Žádná nebyla jako Emma.

Budeli muset prosit, bude prosit. Budeli muset bojovat, bude bojovat. Ale nesmí ji znovu ztratit.

Když se Emma probudila, byl Michael pryč. Emma ležela na břiše a chvíli uvažovala, co se to s ní stalo. Zdálo se jí nemožné, že cítila něco, co nikdy předtím nepoznala. Ještě před několika hodinami si byla jistá, že nechce, aby se jí kdokoli dotkl. Usmála se a převrátila se na bok.

Vtom uviděla Michaelovu zbraň. Ležela v pouzdře na židli, kam si ji odložil. Použila zbraň, vzpomněla si. Ještě si pamatovala, jak ji chladila do dlaně, když zmáčkla spoušť, aby zabila.

Vědomí, čeho je schopná, jí stáhlo vnitřnosti. Milovala, vdala se a zabila v rozpětí dvou let. Po zbytek života bude přemýšlet nad tím, jak to mohla udělat.

Když se otevřely dveře do ložnice, automaticky na sebe hodila pokrývku.

„Dobře. Už jsi vzhůru.“ Michael přistoupil k posteli a na noční stolek položil sáček se smaženými kuřecími stehýnky a dvě coly.

„Říkal jsem si, že asi budeš mít hlad.“

Michael měl na sobě volné bílé tričko, džínsy a byl bos. Emmě připadal spíš jako plážový playboy než jako policista. Než mohla odpovědět, sklonil se k ní a políbil ji.

„Uděláme si piknik.“

„Piknik? Kde?“

„Přímo tady.“ Michael ukázal na postel. „Sousedy by asi šokovalo, kdybys vyšla ven nahá.“

Emma se zasmála. „Můžu se obléct.“

Posadil se na postel a dlouze se na ni zadíval. „Budu raději, když zůstaneš tak, jak jsi.“ Usmál se a otevřel colu. „Chceš hudbu?“ Natáhl

342

se k rádiu a zapnul je. Linda Ronstadtová zpívala právě svoji Blue bayou. „Máš hlad?“

Smažená kuřata nádherně voněla. Emma sledovala, jak Michael vytáhl jedno stehýnko, zakousl se do něho a pak jí je podal.

„Ještě nikdy jsem neměla piknik v posteli.“

„Princip je stejný jako na dece na pláži. Jí se, poslouchá se hudba a pije se.“

Vzala si od něho nabízenou láhev a dlouze se napila.

„Kdybych tehdy na pláži poslechla svoje instinkty, stalo by se to už dávno.“

„Proč bys je nemohla poslechnout znovu?“

Emma zaváhala. Pak Michaela objala oběma pažemi kolem krku a políbila ho. Michael odhodil napůl okousané stehýnko za sebe a nechal se unášet citem.

„Zůstaň u mě na noc.“

Slunce se začínalo klonit k západu. Emma sáhla po tričku. „Dnes nemůžu. Musím si všechno promyslet.“

„Bál jsem se, že zase začneš všechno promýšlet.“ Přitáhl ji k sobě a přitiskl si ji k hrudi. „Miluji tě, Emmo. Proč nepřemýšlíš o tomhle?“

Emma jen zavřela oči.

„Potřebuji, abys mi věřila.“

„Chci ti věřit,“ odpověděla. „Nevěřím jen svému posuzování. Není to tak dávno, kdy jsem si myslela, že mě miluje Drew a že já miluji jeho. V obou případech jsem se zmýlila.“

„Bože, Emmo.“ Michaelova tvář se zamračila.

„Já tě s ním nesrovnávám.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“ Věděla, že by jí nerozuměl. Nemohla mu říct, kolikrát si přála přijít za ním a spočinout v jeho náruči. „Nejsem si jistá sama sebou. Moje problémy nezačaly s Drewem. Musím se ujistit, co chci.“

Emma vzdychla a políbila ho na rameno. „Táta s Bev se brzy přestěhují do Anglie.“

Michaelovi se v očích objevil záblesk vzteku. „A ty pomýšlíš na návrat s nimi.“

„Nemůžeš mě nutit, Michaeli. Tohle období už je za mnou.“ Když ta slova vyřkla, ani si neuvědomovala, jak jsou pravdivá. „Přemýšlím

343

o tom, že bych zůstala v domě na pláži. Oni potřebují žít spolu a já se musím rozhodnout, jak naložím se svým životem.“

„Chceš mě zase opustit?“

„Ne tak docela.“ Znovu ho objala. „Nechci tě ztratit, to vím jistě.

Ale ještě netuším, co budu dělat. Nemůžeš mi dát trochu času?“

„Dobře. Ale uvědom si, že nebudu čekat věčně.“

„Já taky ne.“

344

40

Michael sedél za svým psacím stolem a hleděl do stropu. Vysoký a rozrušený hlas na druhém konci linky mu něco zuřivě vysvětloval.

„Poslouchejte, paní,“ přerušil proud ženiny výmluvnosti. „Velice mě oslnilo, že Springer je váš přítel. Možná má velký vliv, ale já se musím řídit předpisy. Vyšetřování vedu já, takže se musíte smířit s mým postupem. Přijedeme k vám odpoledne. Zatím se nevzdalujte z místa bydliště.“

Michael zavěsil a vrhl se na hromadu papírů před sebou. Doufal, že mu vybyde alespoň pět minut na telefonický rozhovor s Emmou, ale všechno bylo proti němu. Rezignovaně probíral poštu.

„Hej, Kesselringu, potřebujeme deset doláčů na vánoční večírek.“

Michael už nemohl slovo Vánoce ani slyšet. „McCarthy mi dluží dvacku, jděte za ním.“

„Kde je tvoje vánoční nálada? Zavinila to asi tvoje přítelkyně, co?

Letí na svátky do Londýna? Ale uklidni se, svět je plný blondýnek.“

„Polib si.“

McCarthy si teatrálně přiložil ruku na hruď. „To musí být láska.“

Michael ho ignoroval a prohlížel si žlutou úřední obálku, která mu právě přišla pod ruku. Zvláštní, zrovna když se baví o Londýně, má v rukou zásilku z tohoto města.

Právnická firma, přečetl si zpáteční adresu. Co po něm můžou chtít? Rychle obálku otevřel. Uvnitř našel další, malou a růžovomodrou. Obrátil ji a díval se na adresu odesílatele. Jane Palmerová.

Ačkoli nevěřil na duchy a posmrtný život, strnul. Zpráva od mrtvé.

Pomalu obálku rozřízl a vytáhl odtud list papíru popsaný dětským písmem. Za pět minut už stál v otcově pracovně a podával mu dopis.

Lou četl:

Milý detektive Kesselringu,

345

vyšetřoval jste smrt syna Briana McAvoye. Věřím, že si na případ vzpomenete. Máteli ještě zájem na jeho rozluštění, přijeďte do Londýna a vyhledejte mě. Vím o tom všechno, protože to byl můj nápad, ale oni všechno pokazili. Zaplatíteli mi za informace, můžeme se dohodnout.

Zdraví Jane Palmerová

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Michael. „Musela něco vědět.“ Lou si nasadil brýle a znovu dopis pozorně přečetl. „Když se to stalo, byla na jiném kontinentě a nás ani nenapadlo ji s tím spojovat. Ale…“

„První razítko uvádí datum pouze pár dní po nalezení jejího těla.

Podle právníků se dopis kvůli nekompletní adrese povaloval někde na poště a pak byl doručen zpět. Nakonec se s ostatními Janeinými dokumenty dostal do jejich kanceláře. K tomu došlo před osmi měsíci,“ řekl znechuceně Michael.

„Myslím, že je úplně jedno, jestli je to osm měsíců, nebo osm dní.

Tak jako tak je mrtvá.“

„Kdyby mluvila pravdu a věděla, kdo dítě zabil, někdo by mohl usilovat o její život. Někdo, kdo netušil, že poslala tento dopis. Chci vidět zprávu a potřebuji mluvit s vyšetřovatelem případu,“ přemýšlel Michael.

Lou obrátil dopis v ruce. Nemusel Michaelovi připomínat, že je adresován vyšetřujícímu důstojníkovi případu. „Je to možné. Je to první stopa za dvacet let.“ Lou si vybavil policejní snímky malého Darrena a zahleděl se na syna. „Asi pojedeš do Londýna.“

Emma zpracovávala těsto na cukroví a dávala do této činnosti všechno. Vánoce milovala. Poprvé od svého dětství je stráví s celou rodinou. V kuchyni voněl zázvor a anýz, zněly koledy a Bev vedle ní vážila přísady do švestkového pudingu. Venku se snášel lehký bílý sníh.

Ale Emmino srdce bylo jinde. Nechala je šest tisíc mil odtud, u Michaela.

Rozválela těsto a začala vykrajovat jednotlivé tvary. Bev ji chytila za paži. „Jsem tak ráda, že jsi tady, Emmo. Pro mě i pro tátu to hodně znamená.“

346

„Pro mě taky.“ Emma právě vykrojila cukroví ve tvaru sněhové vločky a položila je na vymazaný plech. „Vždycky jsem to dělávala, když jsem byla malá. Nechala jsi mě. Johnno se rád motal kolem a kradl.“

„Proč myslíš, že jsem ho poslala s Brianem pryč?“ podívala se na ni spiklenecky. „Asi ti chybí Michael, že?“ začala z jiného soudku.

„Nečekala jsem, že to bude takové. Že mi bude scházet tak moc.“

Emma zasunula plech s cukrovím do trouby. „Je to hloupé. Vždyť jsem pryč teprve dva týdny.“ Nařídila si kuchyňský budík a vrhla se na zpracovávání druhé části těsta. Byla ráda, že může dělat něco rukama, že je užitečná. „Myslím, že je dobré, že jsem odjela. Nechci se příliš brzy vázat.“

„Katherine říká, že děláš pokroky.“

„Asi ano. Jsem ráda, že se mnou zůstala poslední dva měsíce v L.A. Pomáhá mi, když o tom se mnou mluví.“

„Máš ještě pořád ty zlé sny?“

„Ne tak často. Začala jsem znovu pracovat. Konečně chci vydat svoji knihu.“ Najednou se Emma zarazila při nepříjemné vzpomínce.

„Před rokem pro mě byly Vánoce noční můrou. Tento rok budou senzační.“ Otočila se, protože dveře do kuchyně se rozlétly. Formička na cukroví jí vypadla z ruky. „Michaeli?“

„Hospodyně mě pustila dovnitř a nasměrovala mě sem.“ Emma stála chvíli jako zkoprnělá a pak se mu vrhla s radostným výkřikem kolem krku. Než Michael stačil znovu promluvit, přitiskla mu rty na ústa.

„Nemůžu uvěřit, že jsi tady.“ Ustoupila o krok a rozesmála se. „Jsi celý od mouky.“

„Mám ještě nějakou práci v obýváku,“ skočila do toho Bev, která už si odvazovala zástěru. V zápětí vyklouzla ze dveří.

„Říkal jsi, že nebudeš moci přijet,“ začala Emma.

„Změnili nám směny.“ Michael ji k sobě znovu přitiskl. „Veselé Vánoce.“

„Jak dlouho zůstaneš?“

„Pár dní.“ Ohlédl se směrem k troubě. „Co je to za zvuk?“

„Ach, moje cukroví.“ Emma rychle otevřela dvířka trouby. „Právě jsem na tebe myslela. Přála jsem si, abys nebyl tak daleko.“ S plechem

347

v ruce se k němu otočila a usmála se. „Vrátím se s tebou, jestli budeš chtít.“

„To víš, že budu chtít.“ Chytil ji za ruku. „Ale taky vím, že potřebuješ být s rodinou. Počkám na tebe.“

„Miluji tě.“ Ta slova jí vyšla přímo ze srdce, dřív než si je mohla uvědomit. Překvapilo ji to. Plech hlasitě dopadl na sporák.

„Řekni to ještě jednou.“

Jeho oči byly tak tmavé a pronikavé. Emma zvedla ruku k jeho tváři a pohladila ho. „Miluji tě, Michaeli. Je mi líto, že mi to trvalo tak dlouho.“

Michael neřekl nic, jen ji přitáhl k sobě a pevně ji držel. Na chvíli držel v náručí jedinou ženu, kterou kdy chtěl.

„Věděla jsem to už na mojí výstavě v New Yorku. Bylo mi to jasné hned, když jsem tě tam uviděla.“ Otočila k němu štěstím rozzářený obličej. „Vylekalo mě to. Asi jsem vystrašená celé roky. Teď, když ses objevil ve dveřích, všechno zapadlo na správné místo.“

„Už mě od sebe neodeženeš.“

„Už nikdy.“ Položila mu hlavu na prsa. „Nedal by sis cukroví?“

Michael nechtěl Emmě lhát, ale cítil, že bude lépe, když jí neprozradí pravý důvod své cesty do Londýna. Zjistil, že britští kolegové jsou zdvořilí a pořádkumilovní.

Trvalo mu dvě hodiny, než se dozvěděl, že materiály k případu Jane Palmerové bude mít připraveny k nahlédnutí až na druhý den.

Volný čas strávil příjemně, protože Emma radostně využila příležitosti a provedla ho Londýnem. Prošli se kolem Toweru až k Piccadilly, viděli střídání stráží před Westminster Abbey. Ačkoli ho McAvoyovi přesvědčovali, aby zůstal u nich, ubytoval se Michael v hotelu. Po vyčerpávající prohlídce města strávili s Emmou pár příjemných hodin v intimitě hotelového pokoje.

Materiály k případu mu mnoho nepomohly. Standardní zpráva vyšetřovatele zněla „smrt z předávkování“. Nebyly nalezeny žádné jiné otisky prstů než Jane, její bývalé hospodyně a dealera, který objevil tělo. Jejich alibi bylo nezvratné. Sousedé si nevšimli ničeho podezřelého.

Michael si prošel policejní fotografie. Když prohlížel dům, kde Jane žila a zemřela, musel kolegům připadat jako blázen. Přivádělo ho

348

k šílenství, že místnosti byly uklizeny, a proto všechno zkoumal se zvětšovacím sklem.

Inspektor Carlson, hlavní vyšetřovatel případu Jane Palmerové, byl trpělivý muž.

„Bylo to jasné předávkování,“ prohlásil. „Mámli být upřímný, ještě nikdy jsem nic podobného neviděl, nebo spíš necítil. Ta ženská šňupala několik dní.“

„Na injekční stříkačce nebyly žádné jiné otisky? Jen její?“

„Ano. Píchla si to sama.“ Carlson si sňal brýle a vyčistil skla.

„Uvažovali jsme o sebevraždě, ale nějak to nezapadá. Jak se říká ve zprávě, vypadá to, že dostala heroin, který byl tak silný, že byl její poslední.“

„Kde sebrala toho chlapa? Toho Hitche?“

Inspektor našpulil ústa. „To je malá ryba. Ten by nic tak silného nedokázal sehnat.“

„Pokud to nebyl on, tak kdo?“

„To jsme nedokázali zjistit. Možná si to koupila sama. Kdysi byla dost slavná a měla spoustu styků.“

„Viděl jste ten dopis, který přišel na moje oddělení?“

„Proto jsme ten případ znovu otevřeli, detektive. Jestli tady máme vraždu, která souvisí s vraždou toho chlapce, máte naši plnou podporu.“ Carlton si nasadil brýle na zahnutý nos. „Je to skoro dvacet let, ale nikdo z nás na malého Darrena McAvoye nezapomněl.“

Ne, nikdo nezapomněl, pomyslel si Michael, když seděl v Brianově dubem obložené pracovně a díval se na něho, jak čte dopis své bývalé milenky. Uprostřed místnosti vesele praskal oheň. Kolem krbu byla rozestavena pohodlná křesla. Na stěnách visely ceny, zlaté desky a fotografie. Brianův stůl připomínal spíš pracoviště úspěšného státního úředníka nežli rockové hvězdy. Vršily se na něm hromady spisů a složek. U protější stěny bylo elektrické piano značky Yamaha se syntetizérem a na polici obrovský přehrávač. Na stole stála láhev s nealkoholickým nápojem. Michael počkal, až Brian vzhlédne.

„Mluvil jsem o tom s otcem. Předpokládali jsme, že byste o tom měl vědět.“

Otřesený Brian sáhl po cigaretě. „Mysleli jste si, že by to mohla být pravda.“

„Ano.“

349

Brian si zapálil. V zásuvce stolu měl láhev irské whisky. Byla stále zavřená. Brian se tímto způsobem zkoušel. Před šesti týdny a třemi dny ji naposledy uzavřel a od té doby se nenapil.

„Dobrý bože, myslel jsem si, že vím, čeho je schopna. Nerozumím tomu.“ Potáhl si z cigarety s takovou silou, s jakou by se topící nadechl vzduchu. „Jestli to je pravda,… proč by mu chtěla ublížit?“

Skryl si obličej do dlaní. „Chtěla ublížit mně.“

„Stále uvažujeme o možnosti, že její smrt byla pouhá nehoda.“ To ho stěží uklidní, pomyslel si Michael. „Logicky vzato by únos a následné výkupné, které byste zaplatil, mohly představovat motiv.“

„Platil jsem jí za Emmu.“ Brian si přetřel obličej rukama a pak je nechal bezvládně klesnout na desku stolu. „Chtěla ji zabít, chtěla ji uškrtit před mýma očima. Ve vzteku by toho byla schopna. Ale naplánovat něco takového…“ Zvedl zrak k Michaelovi a pomalu zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že by toho byla schopna.“

„Měla komplice.“

Brian vstal a začal přecházet po pokoji. Pracovna byla přeplněna důkazy o jeho úspěchu. Zlaté desky, platinové desky, ceny Grammy, odměny Americké hudební akademie. Indicie, které dokazovaly, jak je pro něho důležitá hudba, kterou tvoří.

A ty spousty fotografií. Devastation před lety a dnes, Brian s jinými zpěváky, hudebníky, politiky, které podporoval, a jinými slavnými lidmi. Na čelném místě visela fotografie ve zlatém rámečku.

Na ní byla malá Emma a jeho zemřelý syn. Seděli na břehu malého zálivu a usmívali se. Byl to podařený snímek.

Dvacet let najednou zmizelo a Brian znovu seděl na sluncem zalité pláži a poslouchal smích svých dětí. „Myslel jsem, že už je to za mnou.“ Přetřel si rukou oči a odvrátil se od fotografie. „Nechci, aby o tom věděla Bev, ještě ne. Řeknu jí to v pravý čas.“

„Nechám to na vás. Chtěl jsem, abyste věděl, že případ se znovu otvírá.“

„Jste stejně oddaný své práci jako váš otec.“

„Rád bych byl.“

Brian přikývl. Vzpomněl si na všechno, co už bylo dvacet let mrtvé. Musí se to vyřešit Ale má ještě druhé dítě, které musí ochránit.

„A co Emma? Budete ji znovu vyslýchat?“

„Udělám všechno, abych jí neublížil.“

350

Brian si otevřel láhev zázvorového piva. Slabá náhrada za whisky.

„Bev si myslí, že Emmu milujete.“

„Ano.“ Michael odmítl pivo, které mu Brian gestem nabídl. „Chtěl bych se s ní co nejdřív oženit.“

Brian se napil. Cítil nesnesitelnou žízeň. „Nechtěl jsem, aby si vzala Drewa. Znal jsem všechny jeho důvody. Možná by počkala, kdybych ji od toho neodrazoval, kdybych se proti tomu tak rozhodně nestavěl.“

„Latimer se chtěl dostat k vám, potřeboval vás. Já chci jen Emmu.

Vždycky jsem chtěl.“

Brian si s povzdechem sedl. „Byla vždycky nejstálejší a nejkrásnější částí mého života. Představovala něco, co jsem vytvořil neplánovitě a co se mi dokonale podařilo.“ Podíval se na Michaela s jemným úsměvem, který po něm Emma zdědila. „Když vás tehdy přivedla do Fergusonova domu v Beverly Hills, byl jsem značně nervózní. Díval jsem se na vás a říkal jsem si: Ten chlapec mi jednou Emmu odvede. Je to Ir,“ řekl a znovu se napil piva. „Vypadá to, že většina z nás jsou bud opilci, umělci, nebo policajti.“

„Můžu ji udělat šťastnou.“

„Přál bych vám to oběma.“ Brian znovu zvedl dopis. „Stejně jako je pro mě důležité najít vraha mého syna, je pro mě důležité Emmino štěstí.“

„Tati, P. M. a Annabelle přivezli miminko. Ach, omlouvám se.“

Emma se zastavila s rukou na klice otevřených dveří. „Nevěděla jsem, že je tady Michael.“

„Přišel jsem, když jsi byla ještě na nákupech.“ Michael se postavil, klidně vzal od Briana dopis a zastrčil si ho do kapsy.

„Co se stalo?“

„Nic.“ Brian obešel stůl a políbil ji. „Jen jsem Michaela trochu podusil. Zdá se, že má nějaké plány s mojí dcerou.“

Emma se usmála, ale pak uviděla otcovy oči. „Copak se stalo?“

„Už jsem ti to říkal.“ Objal ji kolem ramen a odváděl ji ven z pracovny. Ale Emma se otočila k Michaelovi.

„Nechci, abyste mi lhali.“

„Ale já mám plány s jeho dcerou,“ opakoval Michael.

Emma sundala otcovu ruku ze svých ramen a pevně se zadívala na Michaela. „Mohl bys mi ukázat to psaní, které máš v kapse?“

351

„Ano, ale raději později.“

„Tati, mohl bys nás nechat chvíli o samotě?“

„Emmo…“

„Prosím.“

Brian váhavě vyšel z pracovny a zavřel za sebou dveře.

„Michaeli, věřím ti,“ začala Emma. „Pokud mi potvrdíš, že jste se s tátou bavili jen o našem vztahu, uvěřím ti to.“

Michael musel s pravdou ven. „Ne, nebavili jsme se jen o našem vztahu. Nechceš si sednout?“

To bude zlé. Emma zjistila, že sevřela ruce do pěstí, jako to dělávala ve škole, když se bála zkoušení. Michael vytáhl dopis a podal jí ho.

Když Emma uviděla jméno na obálce, naskočila jí husí kůže.

Zpráva od mrtvé, pomyslela si a přála si, aby se té frázi mohla zasmát Otevřela dopis a pustila se do čtení.

Je jako její otec, pomyslel si Michael. Má stejný výraz, stejný smutek v očích. Emma dočetla, složila dopis a vrátila mu ho. Teprve pak promluvila „Proto jsi přijel?“

„Ano.“

Její oči byly temné a zraněné, když se setkaly s jeho. „Myslela jsem si, že beze mě nemůžeš vydržet.“

„Ale to je pravda.“

Emma sklonila hlavu. Bylo to tak těžké, znovu vnímat tu bolest.

„Věříš tomu dopisu?“

„To není otázka víry v to, co napsala,“ řekl opatrně. „Musím to vyšetřit.“

„Já tomu věřím.“ Emma si vyvolala poslední podobu Jane, stojící ve dveřích svého špinavého domova, s obličejem zkřiveným nenávistí.

„Chtěla ublížit tátovi. Chtěla, aby trpěl. Ještě si pamatuju, jak se na něho dívala ten den, kdy mě od ní odvedl. Byla jsem malé dítě, ale pamatuji si to.“

Zhluboka se nadechla. Slzy teď byly zbytečné. „Jak je možné zároveň milovat i nenávidět, jako to dělala ona? Jak je možné mít dva tak protichůdné city a smíchat je dohromady tak podivně, že vyústí ve smrt malého chlapce? Je to skoro dvacet let, ale ona stále chce, aby trpěl.“

352

Michael k ní přistoupil a chytil ji za ruku. „Možná je to pravda, ale ona tím začala něco, co nám pomůže najít Darrenova vraha.“

„Já vím.“ Emma pevně zavřela oči. „Je to pohřbeno někde hluboko ve mně, ale vím to. Tentokrát to musím objevit.“

Když začala hrát hudba, stála přede dveřmi v temné chodbě ve svém oblíbeném pyžamku a v náruči svírala Charlieho. Darren plakal.

Chtěla běžet zpátky do postele. Ale slíbila přece, že se o něho bude starat. A on plakal.

Vykročila kupředu, ale její noha se nedotkla podlahy. Spíš jako by vstoupila na šedý mrak. Slyšela syčení, suché chřestění věcí, které pobývaly v temnotě. Těch věcí, které jedly zlobivé malé holčičky, jak jí kdysi řekla matka.

Nevěděla, kterou cestou se dát. Bylo tak tma a všude kolem byly zvuky a hudba nepřestávala. Vydala se k plačícímu bratrovi a snažila se být malá, tak malá, aby ji nikdo neviděl. Cítila pot, který jí stékal po zádech.

Měla ruku na klice. Pomalu ji stiskla. Dveře se otevřely.

Její paže sevřely něčí ruce.

„Říkal jsem ti, že ode mě nesmíš utéct, Emmo.“ Drew ji jednou rukou chytil pod krkem a stiskl. „Říkal jsem ti, že tě najdu.“

„Emmo!“ Michael chytil její třesoucí se ruce a přitiskl ji k sobě.

„Probuď se, Emmo, probuď se. Je to jen sen.“

Nemohla popadnout dech. Dokonce i když si uvědomila, kde je a kdo ji drží. Měla pocit, že je to stále Drew.

„Světlo.“ S námahou ze sebe vypravila jediné slovo.

„Dobře. Počkej.“ Michael se otočil a rozsvítil lampičku. „Tak.

Podívej se na mě, Emmo. Podívej se na mě.“ Pevnou rukou ji chytil za bradu a zahleděl se jí do očí. Ještě se chvěla a její obličej byl bílý jako mramor a lesklý potem. „Byl to sen,“ řekl tiše. „Jsi se mnou.“

„Jsem v pořádku.“

Michael jí přehodil pokrývku přes chvějící se ramena. „Přinesu ti trochu vody.“ Když přikývla, vstal a odešel do koupelny. Emma si přitáhla kolena k bradě a poslouchala zvuk vody natékající do sklenice. Věděla, kde je. V hotelovém pokoji s Michaelem. Chtěla s ním strávit poslední noc, než odjede do Států. Ačkoli věděla, že to byl jenom sen, zvedla obě ruce k hrdlu. Ještě cítila sevření Drewových

353

prstů. „Napij se trochu.“ Poslechla. „Mrzí mě to, Michaeli,“

Nepotřeboval její omluvu. Nechtěl, aby vytušila, že je otřesený stejně jako ona. Když vedle něho začala chroptět, jako by se dusila, a lapat po dechu, byl úplně zmatený. „Jak často se ti to stává?“

„Příliš často.“

„Proto jsi se mnou nikdy nechtěla strávit noc?“ Emma pokrčila rameny a rozpačitě se zadívala do sklenice.

„Emmo, pověz mi o tom,“ naléhal Michael a podložil jí záda polštářem.

Když skončila, hleděl Michael před sebe. Teď už byla klidná.

Poznal to podle jejího pravidelného oddechování. Za to on nebyl vůbec klidný.

„Pravděpodobně to spustil ten dopis,“ zamumlala Emma. „Modlila jsem se, aby ty zlé sny už přestaly. Teď už nechci. Musím se dostat za ty dveře a vidět, co jsem viděla tehdy.“

Michael otočil hlavu a políbil ji do vlasů. „Věříš mi?“ Objal ji a přitiskl k sobě. „Ano.“

„Udělám, co budu moct, abych našel toho, kdo je zodpovědný za smrt tvého bratra.“

„Stalo se to tak dávno.“

„Mám určitý plán.“

Emma spočívala v jeho objetí a přála si, aby se o něho mohla opírat do konce života. „Vím, že jsem ti řekla, že se s tebou klidně vrátím.

Ale teď musím zůstat. Musím si promluvit s Katherine. Potřebuji ještě pár týdnů.“

V klubu bylo hlučno. Tísnilo se zde plno mladých lidí v upnutých džínsách. Hudba hrála nahlas, byl to tvrdý rock, a lihoviny šly na odbyt. Barevná světla se divoce točila a ozařovala svými záblesky obličeje přítomných. Páry se na sebe tiskly a houpaly se v divokém rytmu, někteří jedinci křepčili samostatně. Drogy a peníze šly z ruky do ruky, stejně jako telefonní čísla.

Nebyl na to zvyklý a neměl to rád. Ale musel sem přijít. Posadil se k malému stolku a objednal si skotskou.

„Taky sis mohl vybrat lepší místo.“

354

Jeho společník se jen usmál a lokl si whisky. „Které místo je pro tajemství lepší nežli veřejné?“

Zapálil si cigaretu zlatým zapalovačem s monogramem. „Jane mě přece jen něco naučila.“

„Vím o tom dopise.“

„Víš o něm a nic jsi mi neřekl?“

„Je to tak.“

„Neměl bys zapomínat, že co se týká tebe, týká se taky mě.“

„Ten dopis usvědčuje Jane, a ne mě. A protože je mrtvá, tak už na tom nezáleží.“ Odmlčel se a počkal, až číšnice položí nápoje. „Je tady ještě něco, co mě zneklidňuje daleko víc. Emma má zase zlé sny.“

Muž se zasmál a klidně vyfoukl dým mezi zuby. „Emminy sny mě nevzrušují.“

„Ale měly by. Protože se týkají nás obou. Chodí na terapii k psychiatričce, která léčila Stevieho Nimmonse.“ Muž okusil skotskou a rozhodl se, že si ji už nebude ředit vodou. „Vypadá to, že by si mohla vzpomenout.“

Jeho výraz se změnil. Ve tváři se mu najednou objevil strach a po chvíli vztek. „Měl jsi mě tenkrát nechat. Chtěl jsem ji zabít.“

„Nebylo to nutné.“ Druhý muž pokrčil rameny a znovu se napil.

„Ale je to nutné teď.“

„Nechci v tom mít prsty, kamaráde. Postarej se o ni sám.“

„Já jsem se postaral o Jane.“ Jeho hlas byl chladný a tón věcný.

„Zatím bude stačit, když budeme Emmu sledovat. Pokud se něco změní, odstraníš ji ty.“

„Dobře. Neudělám to proto, že mi to nařizuješ, ale proto, že jí to dlužím.“

„Pane Blackpoole, můžete mi dát autogram?“

Položil zapalovač na stůl a usmál se na mladou rusovlásku.

„Samozřejmě, zlato. Bude mi potěšením.“

355

41

Emma se dívala ven oknem salonu. Pozorovala poslední zbytky newyorského sněhu, roztávajícího v teplých paprscích slunce.

„Michael chce, abych si ho vzala.“

Katherine mírně nadzvedla obočí. „Co cítíte?“

Emma se skoro rozesmála. To je standardní otázka terapeuta.

„Mám mnoho pocitů, ale nejsem překvapená. Čekala jsem už nějakou dobu, že mě požádá o ruku. Když jsem s ním, věřím, že by to fungovalo. Měli bychom domov, rodinu. To jsem vždycky chtěla.“

„Milujete ho?“

„Ach, ano.“ Tahle část byla jednoduchá. „Ano, miluji ho.“

Katherine si všimla, že Emma odpověděla bez zaváhání. „Ale manželstvím si nejste tak jista.“

„Některým lidem to vychází. Ale musím říct, že mně se to nepovedlo.“

„A když srovnáte Michaela s Drewem?“

„V jakém směru?“ Katherine jen zvedla ruce otočené dlaněmi nahoru.

„Oba jsou muži. Atraktivní a hezcí.“

„Ještě něco?“

Emma začala přecházet pokojem. Dům byl prázdný a tichý.

Domluvily se, že každé odpoledne ve tři hodiny spolu zůstanou samy.

Emma netušila, že dnes budou hovořit o Michaelovi. Ale její myšlenky se k němu upínaly.

„Nemohla bych je srovnávat, dokud jsem si neuvědomila, že Drew je násilník. Drew se nezajímal o lidi, byl zaměřen jen sám na sebe.

Neměl v sobě ani kousek loajality. Dokázal být velmi zábavný a romantický,

ale

postrádal

velkorysost.

Vždycky

vyžadoval

protislužbu.“

„A Michael?“

356

„Ten se naopak stará o lidi, je oddaný své práci a svojí rodině.

Loajalita je u něho něco tak přirozeného jako barva jeho očí. Je prostě jeho součástí. Nikdy jsem si nemyslela, že budu znovu chtít žít s mužem a mít s ním sex. Když jsme se poprvé milovali, cítila jsem věci, které jsem nikdy neprožila.“

„Když mluvíte o Drewovi, zmiňujete se o sexu. S Michaelem jste se milovala.“

„Opravdu?“ Emma se zarazila a odměnila Katherine jedním ze svých vzácných úsměvů. Najednou si vzpomněla, jak Johnno seděl na její posteli v domě na Martiniku. Když to děláš s někým, koho miluješ, je to skoro svaté. „Myslím, že člověk nepotřebuje vysokoškolská studia k tomu, aby tu hádanku rozluštil.“

„Ne.“ Potěšená Katherine se opřela o polštáře. „Cítíte se s Michaelem klidná při fyzickém kontaktu?“

„Ne. Ale cítím nádherný neklid.“

„Je to nádherné?“

„Ano. Ale nikdy nejsem schopná… začít.“

„A chtěla byste?“

„Já nevím. Myslím… že bych mu to ráda dala najevo. Ale asi se bojím, že bych něco udělala špatně.“

„V jakém směru?“

Emma byla v koncích. Zvedla ruce nahoru a pak je nechala volně klesnout. „Nejsem si jistá, jestli bych, ho nějak nerozčílila nebo…“

Netrpělivě se otočila zády k oknu. „Nemůžu ze sebe setřást Drewa a nemůžu zapomenout, že mi říkal, jak jsem nemožná v posteli.“

Nenáviděla se za to, protože věděla, že Drewovi stále dovoluje, aby ovládal část jejího života.

„Nenapadlo vás někdy, že vaše chování v intimních chvílích závisí také na partnerovi a na okolnostech?“

„Ano. Napadlo.“ Emma si přiložila dlaň ke spánku. „Vím, že nejsem frigidní. Dokážu pocítit vášeň a touhu. Ale u Michaela se bojím, že bych mohla něco pokazit.“ Emma se odmlčela a vzala do ruky křišťálovou pyramidu. Chvíli pozorovala měnící se barvy duhy v jejích stěnách. „A pak jsou tady ty noční můry. Bojím se ho skoro stejně, jako když ještě žil. Myslím, že kdybych ho mohla nějak vypudit ze svých snů, vymazat jeho obličej a hlas z podvědomí, mohla bych podniknout další kroky ve vztahu s Michaelem.“

357

„Tohle si přejete?“

„Jistě, to si přeji. Myslíte si, že stále chci, aby mě trestal?“

„Za co?“

„Že nedělám to, co si přeje, že to bud dělám pomalu, nebo špatně.“

Emma v návalu zlosti prudce postavila pyramidu na stůl a objala si paže rukama. „Za to, že nemám správné šaty. Za to, že miluju Michaela. Věděl, dobře věděl, že k Michaelovi něco cítím.“ Emma začala opět přecházet pokojem. „Když nás viděl spolu na výstavě, hned to poznal. Zbil mě. Přinutil mě přísahat, že se s Michaelem už nikdy neuvidím. Pak mě znovu zbil. Věděl, že svůj slib nesplním.“

„Slib vykonaný pod tlakem není slibem.“

To má logiku, pomyslela si Emma. „Háček je v tom, že jsem se to snažila dodržet, ale nemohla jsem. Proto mě potrestal.“

Unaveně si sedla na židli. „Lhala jsem,“ pokračovala nešťastně.

„Lhala jsem Drewovi i sobě samé.“

Katherine se k ní naklonila a promluvila velmi tichým a klidným hlasem: „Co si myslíte o tom, že Drew je ve snech o noci, kdy zemřel Darren?“

„Tehdy jsem taky lhala.“ Zamumlala Emma. „Nedodržela jsem slib, nepostarala jsem se o Darrena. Přišli jsme o něho a táta a Bev ztratili jeden druhého. Přísahala jsem jim, že se o něho budu vždycky starat. Slíbila jsem, že se mnou bude vždycky v bezpečí. Svůj slib jsem nedodržela, ale nikdo mě nepotrestal. Nikdo mě ani neobvinil.“

„Ale vy jste to udělala. Copak jste se neobvinila sama? Copak jste se nepotrestala?“

„Kdybych neutekla… on mě volal.“ Na okamžik jí hlavou proběhla vzpomínka. Na okamžik uslyšela jeho hlas v temné chodbě. „On se tak bál, ale já jsem za ním nepřišla. Věděla jsem, že mu ubližují, ale utekla jsem. A on zemřel. Měla jsem zůstat. Opravdu jsem měla zůstat.“

„Mohla byste mu pomoci?“

„Utekla jsem, protože jsem se bála o sebe.“

„Byla jste dítě, Emmo.“

„Jaký je v tom rozdíl? Dala jsem slib. Vy také neporušujete sliby, které dále milovaným lidem, i když je těžké je dodržet. Dala jsem slib i Drewovi a zůstala jsem, protože…“

„Protože?“

358

„Protože jsem si zasloužila být potrestána.“ Emma zavřela oči, poněvadž ji zachvátila hrůza. „Och, bože. To jsem tam zůstala po všechny ty měsíce jen proto, že jsem chtěla být potrestána za smrt Darrena?“

Katherine pocítila zadostiučinění. Přesně v tohle doufala. „Myslím, že tohle je součástí všeho, co vás pronásleduje. Kdysi jste se zmínila, že Drew vám připomínal Briana. Obviňovala jste se z Darrenovy smrti a vaše dětská mysl čekala potrestání, které má po vině následovat.“

„Nevěděla jsem, že Drew je surovec, když jsem si ho brala.“

„Ne. Přitahoval vás tím, jaký byl na povrchu. Hezký mladý muž s krásným hlasem. Romantický, okouzlující. Vybrala jste si někoho, koho jste považovala za něžného a láskyplného muže.“

„Zmýlila jsem se.“

„Ano, v Drewovi jste se zmýlila. Oklamal vás a taky spoustu ostatních lidí. Protože navenek byl tak atraktivní, tak jemný, byla jste přesvědčená, že si zasloužíte všechno, co vám dělá. Využil vaší zranitelnosti a ještě ji posílil. Vy jste ho nežádala, aby vás bil, Emmo.

Taky vás nikdo neobviňuje z jeho nemoci. Stejně jako vás nikdo neobviňuje z bratrovy smrti.“ Katherine vzala Emmu za ruku. „Věřím, že když tohle přijmete, vzpomenete si na všechno. Jednou si vzpomenete a vaše zlé sny skončí.“

„Vzpomenu si,“ zamumlala Emma. „A tentokrát už neuteču.“

Jejich byt se skoro nezměnil. Marianne přidala jen pár svých osobitých bizarních stop. Pověsila sem například obrovskou Godzillu.

V rohu obývacího pokoje se tyčila plastická palma, na níž ještě stále visely vánoční ozdoby, ačkoli venku už kvetly sněženky. Nade dveřmi se houpal nějaký vycpaný pták. Stěny byly pomalovány různými obrazy, krajinkami, mořskými lagunami a portréty známých. V

ateliéru páchly barvy, čpěl terpentýn a voněl parfém Obssesion Calvina Kleina.

Emma seděla na židli. Na sobě měla tričko, které jí sklouzlo z ramene. V uších se jí leskly náušnice posázené safíry a diamanty, které jí věnoval otec.

„Nezdáš se mi uvolněná,“ stěžovala si Marianne a strouhala tužku.

„To říkáš vždycky, když mě kreslíš.“

359

„Ne, opravdu nejsi uvolněná.“ Marianne si zastrčila tužku do vlasů, které jí v bohatých kudrnách padaly na ramena. Sedla si a vzala do rukou náčrtník. Chvíli Emmu studovala. „Je to proto, že jsi v New Yorku?“

„Já nevím, možná.“ Pravdou bylo, že Emma cítila posledních pár dní v Londýně určité napětí. Nedokázala se zbavit představy, že ji někdo pozoruje a sleduje.

Je to hloupé. Emma si povzdychla. Právě když se zbavila napětí způsobeného mnohaletým vědomím viny a strachu z Drewa. A když měla konečné dosáhnout klidu.

„Necháme toho?“ zeptala se Marianne, ale zároveň vzala tužku a začala znovu kreslit. Vždycky si přála zachytit Emmin smutný a vystrašený pohled. „Mohly bychom si zajít do města, třeba do Bloomies nebo do cukrárny. Nebo třeba na kosmetiku. Už týdny jsem si nedopřála pleťovou masku.“

„Právě jsem ti chtěla říct, jak dobře vypadáš.“ Emma se usmála a najedná tváři se jí udělal dolíček. „Čím to je? Vitaminy, makrobiotikou, nebo sexem? Vypadáš bezvadně.“

„Myslím, že to bude láska.“

„Ten zubař?“

„Kdo? Ale ne. To už dávno skončilo. Jmenuje se Ross a potkala jsem ho před šesti měsíci.“

„Před šesti měsíci.“ Emma údivem nadzdvihla obočí. „A vůbec ses mi o něm nezmínila!“

„Bála jsem se, aby mi to nepřineslo smůlu.“ Marianne pokrčila rameny, otočila blok a začala novou skicu. „Můžeš se trošičku natočit? Otoč hlavu támhle. Jo.“

„Je to vážné?“ Emma se zahleděla z okna. Žaludek se jí sevřel, takže musela začít pomaleji dýchat. Ulicí proudily davy lidí, ale u vchodu do protějšího domu stál muž, kouřil a upřeně se na ni díval.

„Co?“ řekla, když uslyšela Mariannin hlas.

„Řekla bych, že ano. Chtěla bych to. Problém je, že je to senátor.“

„Senátor USA?“

„Ano, džentlmen z Virginie. Dovedeš si mě představit jako jednu z těch namyšlených washingtonských paniček?“

„Ano,“ odpověděla Emma s úsměvem. „Dovedu.“

360

„Čaje o páté a chování podle protokolu.“ Marianne nakrčila nos.

„Nedokážu si představit, že někde sedím a rozmlouvám o deficitu státního rozpočtu. Na co koukáš?“

„Ale na nic.“ Emma rychle potřásla hlavou a zadívala se jinam.

„Támhle na ulici stojí nějaký chlapík.“

„Nech toho. Jsi v chudé newyorské čtvrti. Zbytečně propadáš panice.“

„Promiň.“ Emma se začala rozhlížet, aby se uklidnila. „Je to paranoia,“ řekla. „Takže, setkám se někdy s tím politikem?“

„Je ve Washingtonu, D.C.“ Marianne dvěma rychlými tahy naznačila Emmino obočí. „Kdybys tak nespěchala zpátky do L.A., mohla bys tam se mnou příští týden zajet.“

„Pak je to tedy vážné.“

„Tak napůl. Emmo, co tě tam venku tak fascinuje?“

„Je to ten chlap. Zdá se mi, že hledí přímo na mě.“

„Ale prosím tě.“ Marianne odložila blok a přistoupila k oknu. „Asi to bude nějaký dealer drog,“ uvažovala nahlas. Otočila se a vzala ze stolku svůj kávový šálek. „Když se bavíme o těch vážných známostech, co dělá Michael? Dáš tomu muži a jeho krásnému psu šanci?“

„Asi ano, ale potřebuji trochu času.“

„Znáš Michaela už od svých třinácti let,“ podotkla Marianne. „Jaké to je, mít muže, který pro tebe plane už deset let?“

„Tak to není.“

„Je to přesně tak. Abych řekla pravdu, překvapuje mě, že mohl zůstat na pobřeží, když ty jsi přijela sem.“

„Chce si mě vzít.“

„Dobře, nemysli si, že jsi mě šokovala.“

„Mám dojem, že se mi o tom nechce přemýšlet.“

„Je to jenom proto, že jsi na chvíli vyřadila ze svého slovníku slova začínající na M.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím dvě nejdůležitější M tvého života. Manželství a Michael.“

„Já nevím.“ Emma se znovu zadívala z okna. Muž tam pořád stál a trpělivě čekal. „Uvidím, jak se budu cítit, až se s ním znovu setkám.

Oba teď prožíváme věci trochu jinak a žijeme docela normálně.

Sakra.“

361

„Co je?“

„Nevím, proč jsem si to neuvědomila dřív. Táta určitě najal nového bodyguarda.“ Emma rychle otočila hlavu a oči se jí zúžily. „Věděla jsi o tom?“

„Ne.“ Marianne znovu přistoupila k oknu a podívala se ven. „Brian mi nic takového neřekl. Podívej se, ten chlápek tam jen tak stojí. Proč automaticky předpokládáš, že je tady kvůli tobě?“

„Když s nimi žiješ většinu života a máš je pořád za zadkem, tak vždycky poznáš, že tě někdo sleduje.“ Rozčilená Emma se odvrátila od okna. Ale pak, v záchvatu prudkého vzteku se otočila a jediným trhnutím okno otevřela. „Hej!“ Její zlostný výkřik překvapil ji samotnou stejně jako muže na ulici. „Zavolejte svému šéfovi a řekněte mu, že se o sebe postarám sama. Jestli vás tam ještě uvidím za pět minut, zavolám na vás policajty.“

„Je ti líp?“ zeptala se Marianne, stojící těsně za ní.

„O moc.“

„Nejsem si jistá, že tě dobře slyšel.“

„Slyšel moc dobře,“ odpověděla spokojeně Emma. „Vidíš?

Odchází.“ Pocítila lehkou závrať a proto si opřela hlavu o Mariannino rameno. „Pojďme na kosmetiku.“

Michael se upřeně díval na obrázek. Už mnoho dní se probíral materiály případu Darrena McAvoye. Choval se stejně jako jeho otec před dvaceti lety. Pečlivě si prošel každou řádku všech písemných materiálů, lupou prohlédl všechny fotografie, pozorně vyslechl veškeré záznamy výpovědí svědků. Z vlastní paměti vytáhl návštěvu v domě McAvoyových s Emmou a prošel si své vlastní poznámky týkající se prohlídky domu.

Na základě otcových pečlivých záznamů a průzkumů a Emminých vzpomínek si v mysli sestavil pravděpodobný průběh té strašné události.

Hudba. Představoval si Beatles, Stones, Joplinovou, Doors.

Drogy. Veškeré drogy od marihuany po LSD, všeobecné veselí.

Rozhovory, tanec, klepy. Smích a zapálené politické diskuse.

Vietnam, Nixon, práva žen. Lidé přicházejí a odcházejí. Někteří jsou pozváni, někteří zajdou jen na skok, podívat se. Nikdo se neptá na

362

neznámé tváře. Formální pozvánky byly rozeslány jen těm nejdůležitějším. Těmto dnům vládly mír, láska a život v komunách.

Pro policistu v prvním roce devadesátých let naprostá frustrace.

Michael měl seznam hostů, který sestavil jeho otec. Samozřejmě nebyl kompletní, ale odněkud se začít muselo. Michael strávil mnoho dní ověřováním okolností noci, kdy zemřela Jane Palmerová, a jejími vztahy k lidem uvedeným na seznamu. Vybral šestnáct lidí, kteří byli v Londýně. Tento výběr zahrnoval všechny čtyři členy Devastation Jejich manažera a Bev McAvoyovou. Michael ignoroval svoji chuť vyškrtnout je a naopak strávil několik dalších dnů prověřováním jejich alibi.

Jeho seznam teď obsahoval dvanáct jmen. Rád by věděl, zda skutečně existuje spojení mezi oběma vraždami, které byly od sebe vzdáleny dvacet let. Pokud ano, bylo na tomto seznamu.

„Máme něco, s čím můžeme začít,“ řekl Michael, nakláněl se otci přes rameno a společně s ním studoval seznam. „Chtěl bych jít ještě o něco hlouběji a nalézt veškerá spojení mezi těmito dvanácti lidmi a Jane Palmerovou.“

„Máš tady i McAvoyovy. Nemyslíš si, doufám, že zabili vlastního syna?“

„Ne, jde jen o ta spojení.“ Lou se zadíval na seznam jmen propojených přerušovanými čarami. Připomínal rodokmen. Nahoře byli uvedeni Bev, Brian a Jane. Pod nimi stála jména Emmy a Darrena. „Propojil jsem je na základě jejich výpovědí a dalších informací. Vezměme si například Johnna.“ Michael sklouzl prstem dolů. „Je to Brianův nejstarší kamarád, partner, se kterým skládá písně. Oni dva založili skupinu. Zůstal přítelem Bev i poté, co se manželé McAvoyovi rozešli. Také Jane znal nejdéle ze všech.“

„A motiv?“

„Peníze nebo pomsta, nic víc nemáme,“ pokračoval Michael. „Oba důvody můžeme snadno aplikovat u Jane Palmerové, ale u ní nemáme spojení na někoho jiného na seznamu. Třeba Blackpool.“ Michael sjel prstem ještě níž. „V době, kdy byl Darren zavražděn, byl pouhým přívěskem skupiny. Jeho velký okamžik přišel o několik měsíců později, když nazpíval píseň, kterou složili Brian s Johnnem. A Peter Page se stal jeho manažerem.“ Michael přejel prstem po linii spojující Blackpoolovo jméno s Brianem, Johnnem, Petem a Emmou.

363

„S Palmerovou neměl žádné spojení?“ zeptal se Lou.

„Zatím jsem žádné nenašel.“

Lou přikývl a opřel se pohodlně do křesla. „Na tvém seznamuje několik jmen, která znám i já.“

„Rock’n’rollové hvězdy.“ Michael se posadil na roh stolu a zapálil si cigaretu. „Vím, že když si představíme, že hlavním motivem únosu byly peníze, většina těchto jmen se nám nehodí. Teď přichází na řadu Jane. Jestliže tu věc naplánovala, mohla použít vydírání, sex, drogy nebo cokoli jiného, aby někoho přinutila dostat se k Brianovi přes Darrena. Už jednou se pokusila dostat se k němu přes Emmu, ale získala jen peníze. Chtěla víc. Je lepší cesta nežli přes syna?“

Michael vstal a začal přecházet po kanceláři. „Kdyby se mohla dostat do domu, udělala by to sama. Ale ona nebyla pozvaná. Takže musela najít někoho jiného, použít nějakou páku, aby dostala to, co chtěla.“

„Mluvíš, jako bys jí velice dobře rozuměl.“

Michael si vzpomněl na svůj krátký a zničující románek s Angie Parksovou. „Myslím, že se dokážu vžít do jejího myšlení. Pokud vezmeme v úvahu, že únos byl její nápad, pak musíme najít spojení.

Musela využít někoho z tohoto seznamu.“

„Té noci byly v dětském pokoji dvě osoby.“

„A jedna z nich musela znát dům. Ten člověk věděl, že Darrenův pokoj je nahoře, znal k němu cestu. Musel znát obě děti a způsob jejich života. Takže je třeba najít někoho, kdo souvisí jak s Jane, tak s Brianem.“

„Michaeli, na něco jsi zapomněl.“ Lou se naklonil a pozorně se zadíval do synovy tváře. „Když jsi napsal ta jména na tenhle papír, kolik čar směřuje k tobě? Nic nezamlží vyšetřování snadněji než osobní vztahy.“

„Ale nic lépe nemotivuje.“ Michael zhasil cigaretu. „Nevěřím, že bych dnes byl policistou, kdyby nebylo Emmy. Tenkrát přišla do našeho domu. Pamatuješ, bylo to o Vánocích a přišla tě navštívit.“

„Vzpomínám si.“

„Hledala u tebe pomoc. Tenkrát jí nemohl nikdo nic nabídnout a ona přišla za tebou. Musel jsem nad tím přemýšlet. Tvoje práce neznamenala jen vyplňování formulářů a sestavování seznamů.

Neznamenala jen pár výstřelů na ulici a pouta na zápěstích zločince.

364

Lidé za tebou chodili, protože věděli, že ty si budeš vědět rady.

Vypravil jsem se s Emmou do jejich domu, prošel jsem se tam s ní.

Pochopil jsem, že na světě musí být lidé, kteří vždycky vědí, co se má udělat. Kdo by se jinak staral o jednoho malého chlapce?“

Dojatý Lou se zahleděl na papíry na svém stole. „Uběhlo dvacet let a já jsem si nedovedl představit, co s tím udělám.“

„Jaké oči měl Darren?“

„Zelené,“ odpověděl Lou. „Měl je zelené po matce.“

Michael se usmál a vstal. „Nikdy jsi nepřestal ten případ řešit.

Musím jít pro Emmu na letiště. Můžu ty složky nechat u tebe? Nechci, aby je viděla.“

„Jo.“ Lou si stejně přál projít si každé slovo synových postřehů.

„Michaeli.“ Lou se zadíval na syna stojícího u dveří. „Zdá se, že z tebe bude dobrý policajt.“

„Půjdu ve tvých stopách.“

365

42

Emma sama sebe přesvědčovala, že se musí držet zpátky. Její vztah s Michaelem se rozvíjí moc rychle. Bude muset trochu ubrat. Brzy jí vyjde kniha. Taky už je načase otevřít si své vlastni studio a možná by mohla uspořádat nějakou výstavu.

Jaké má pocity? Její život byl tak dlouho chaotický. Snadno by mohla zaměnit vděčnost za přátelství nebo lásku. A ona mu byla vděčná. Michael byl její přítel většinu života. Její rozhodnutí zbrzdit trochu jejich vztah bude správné pro ně oba.

Pevně sevřela fotoaparát a vydala se k východu z letiště.

Stál tam. Uviděli se ve stejném okamžiku. Veškerá praktická rozhodnutí, které Emma provedla během letu, zmizela. Než stačila vyslovit jeho jméno, zvedl ji do náruče. K velkému překvapení kolemjdoucích ji před zraky všech políbil.

Když mohla Emma popadnout dech, pohladila ho jemně po tváři.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Políbil ji znovu. „Jsem tak rád, že tě zase vidím.“

„Doufám, že jsi nečekal dlouho.“

„Myslím, že už je to skoro jedenáct let.“ Otočil se a s Emmou v náručí vyšel z letiště.

„Nechtěl bys mě postavit na zem?“

„Myslím, že ne. Jaký byl let?“

„Bezva.“ Se smíchem se přitiskla k jeho tváři. „Michaeli, snad mě neponeseš až domů.“

„Není proti tomu žádný zákon, to vím bezpečně. Ale myslím, že máš zavazadla.“

„Ano, mám.“

„Vyzvedneme je teď?“

Odpověděla mu úsměvem a pak položila hlavu na jeho hruď. „Není to nutné.“

O dvě hodiny později leželi vedle sebe v posteli a pojídali zmrzlinu z velké krabice.

366

„Nikdy předtím mě nenapadlo jíst v posteli,“ řekl Michael. Emma nabrala lžíci zmrzliny a nabídla mu. „Museli jsme s Marianne jíst v posteli, protože ve škole bylo zakázáno mlsat. Každý večer jsme si vzaly do svých pelíšků čokoládové tyčinky a cpali jsme se. Bylo to velmi dekadentní a příjemné.“

„Vždycky jsem si myslel, že v takové škole si dívky večer berou do postele spíš chlapce.“

„Ne. Jen čokoládu.“ Emma se olízla a zavřela oči. „O chlapcích jsme jenom snily. Povídaly jsme si o sexu a záviděly jsme starším dívkám, které se chlubily svými prázdninovými zkušenostmi.“ Emma otevřela oči a usmála se na něho. „Je to lepší, než jsem si tehdy představovala.“ Nabídla mu další lžíci zmrzliny.

„Kdybych se sem nastěhoval, mohla bys získat víc praxe.“

Díval se na ni a mlčel. Čeká na odpověď, uvědomovala si Emma.

Ale nevěděla, jakou mu má dát. „Ještě jsem se nerozhodla, jestli si nechám tenhle dům, nebo jestli se poohlédnu po něčem jiném.“ Byla to pravda, ale zároveň oba věděli, že je to spíš výmluva než odpověď.

„Potřebuji ateliér a temnou komoru. Ráda bych našla takový dům, kde bych si je mohla zařídit.“

„Tady, v L.A.?“

„Ano.“ Vzpomněla si sice na New York, ale věděla, že tam už nikdy nenajde domov. „Ráda bych začala tady.“

„Dobře.“

Michael odložil krabici se zmrzlinou. Nebyl si jistý, co myslí tím začátkem. „Musím se soustředit na to, abych mohla připravit další výstavu. Mám tady spoustu kontaktů a myslím, že až mi vyjde ta kniha…“

„Jaká kniha?“

Emma se zhluboka nadechla. „Moje. Dokončila jsem ji před osmnácti měsíci. Je o Devastation. Jsou tam snímky ze začátků kapely, kde jsem byla ještě dítě, a dokumentace pokračuje až po poslední turné, na kterém jsem byla s nimi. O několik měsíců se to všechno zpozdilo, protože… kvůli tomu, co se stalo. Ale během šesti měsíců by se kniha měla objevit na pultech.“ Emma se zadívala z okna. Z moře se zvedal vítr a přinášel s sebou drobné kapky deště.

„Mám další nápad. Zdá se, že vydavatel má zájem.“

367

„Proč jsi mi o tom neřekla?“ Než se mohla Emma začít vymlouvat, vzal Michael její obličej do dlaní a políbil ji.

„Máme tady jenom láhev minerálky. Něco takového by se přece mělo oslavit.“

Emma znovu zpozorněla. „Cože?“

„Máma mě zabije jestli ji nepozveš na autogramiádu.“

A to je všechno? Pomyslela si a zahleděla se na něho. Žádné zákazy, žádné otázky, žádná kritika. „Já… vydavatel si přeje, abych vyjela na turné. To znamená několik týdnů cestování.“

„Uvidím tě v Donahue?“

„Já, já nevím. Teprve se na tom pracuje. Řekla jsem jim, že během měsíce, v němž kniha vyjde, udělám cokoli, co budou chtít.“

Když Michael slyšel její tón, zvedl obočí. „Tohle je nějaký test, Emmo? Očekáváš, že vyvěsím fangle, protože mi právě sděluješ, že jsi začala zase žít?“

„Možná.“

„Je mi líto, ale musím tě zklamat.“ Michael se chtěl zvednout, ale Emma mu položila paži na hruď.

„Počkej, omlouvám se, nebylo to ode mě fér. Není vždycky jednoduché být fér.“ Vjela si prsty do vlasů. „Vím, že bych tě neměla srovnávat, ale nemůžu si pomoct.“

„Měla bys na tom pracovat,“ navrhl jí ponuře a sáhl po cigaretách.

„Kruci, Michaeli, můžu tě srovnávat jenom s ním. Nikdy jsem nežila s jiným mužem, nikdy jsem s jiným nespala. Ty chceš, abych předstírala, že ta hrozná část mého života se nikdy nestala. Že mě nikdy nikdo nebil a nezneužíval. Čekáš, že zapomenu a že půjdu dál a přijmu tvoji starostlivou péči. Každý muž, který pro mě byl v životě důležitý, se o mě chtěl starat, protože já jsem podle nich tak slabá, nebo hloupá, nebo bezbranná, že neumím provést správné rozhodnutí.“

„Přestaň.“

Ale Emma už se postavila a začala přecházet sem a tam. „Celý život mě stále někdo tlačil do kouta, prý pro moje dobro. Otec chtěl, abych zapomněla na Darrena, abych na něho nemyslela. Ale já jsem se nesměla starat o to, co dělá on se svým životem. Pak se objevil Drew a zase se chtěl o všechno starat sám. Byla jsem tak naivní, že jsem se vzdala svých financí, přátel i práce. A nechala jsem se tak strašně

368

zneužívat, že jsem uvažovala jen jeho směrem. A teď na to mám zapomenout, prostě zapomenout a nechat se opět ochraňovat od tebe.“

„Proto si myslíš, že jsem tady?“

Emma se otočila. „A není to tak?“

„Možná částečně.“ Michael vyfoukl kroužek dýmu a nevědomky zmáčkl cigaretu v prstech. „Je těžké někoho milovat a přitom ho neochraňovat. Ale nechejme toho, ano? Já nechci, abys zapomněla na to, co jsi zažila s Latimerem. Chci, abys s tím byla schopná žít, ale ze všech sil doufám, že to nikdy z paměti nevymažeš.“

„Nevymažu.“

„Já taky ne.“ Michael vstal a přistoupil k Emmě. Venku se rozpršelo a silný vítr metal kapky do oken. „Budu si pamatovat všechno, co ti udělal. Jsou chvíle, kdy si přeju, aby Latimer ještě žil a já ho mohl zabít. Ale taky si dobře pamatuji, že jsi to udělala ty sama.

Odhodlala ses k tomu a přežila jsi. Ty že jsi slabá?“ Michael zvedl ruku a prstem jemně přejel po jizvě, kterou měla Emma na spodní části čelisti. „Opravdu věříš tomu, že jsi slabá? Viděl jsem, jak tě tehdy zřídil. Vždycky to budu mít před očima. Nenechala ses jím zničit, Emmo,“

„Ne. A už nikomu nikdy nedovolím, aby znovu řídil můj život.“

„Nejsem tvůj otec.“ Procedil ta slova mezi zuby a sevřel její rameno. „A nejsem Latimer. Nechci ovládat tvůj život, chci se stát jen jeho součástí.“

„Já nevím, co chci.“ Emma zvedla ruce a položila mu je na paže.

„Přijela jsem zpět za tebou a děsilo mě to, protože jsem si nemohla pomoct. Nechci tě tak moc potřebovat.“

„Proboha Emmo…“ Když zazněl telefon, Michael zaklel.

„To je pro tebe,“ řekla Emma a podala mu sluchátko.

„Ano?“ Michael se natáhl pro cigarety, ale pak se zarazil. „Kde?

Dvacet minut,“ řekl krátce a zavěsil. „Musím jít.“ V momentě měl na sobě džínsy.

Emma jen přikývla. Někdo byl mrtev. Viděla mu to na obličeji.

„Ještě jsme neskončili, Emmo.“

„Ne.“

Michael si připnul pouzdro se zbraní. „Vrátím se, co nejdřív budu moct.“

369

„Michaeli.“ Emma nevěděla, co mu vlastně chtěla říct. Místo toho se nechala vést instinktem a objala ho. „Na shledanou.“

Když Michael odešel. Emma se nedokázala uklidnit. Déšť teď venku vytvářel doslova vodní clony. Emma skoro neviděla na oceán, ale slyšela řev rozbouřených vln. Uklidňovalo ji to, to přítmí a zvuk bouřící vody. V pokoji bylo chladno, takže rozdělala oheň v krbu.

Když vesele plápolal, zatelefonovala Emma na letiště, aby jí doručili zavazadla.

Najednou si uvědomila, že je to poprvé v životě, kdy je samotná v celém domě. V domě, který bude možná její. Uvařila si čaj, posadila se ke stolu, popíjela a přemýšlela. Jestli tento dům koupí, bude ho muset přebudovat. Kuchyň by mohla zvětšit a udělat z ní ateliér, protože sem dopadalo světlo ze správné strany. Nahoře jsou tři ložnice, velké a rozlehlé. Je tam spousta místa. Zamyšleně se podívala na hodinky. Možná by mohla zatelefonovat do některé realitní kanceláře. Ještě než stačila zvednout sluchátko, telefon zazvonil.

„Emmo?“

„Tati.“ Emma se posadila na opěradlo pohovky.

„Jen bych chtěl vědět, jak se máš.“

„Všechno je fajn. A jak se vede tobě?“

„Teď je tady trochu chaos. Právě nahráváme. Brzy toho ale necháme a zajedeme si na pobřeží.“

„Tati, říkala jsem ti, že jsem v pořádku. Opravdu sem nemusíš jezdit.“

„Chtěl bych tě vidět. Navíc si tam pojedeme pro ceny Grammy.“

Emma spolkla všechny námitky. „No to je gól. Gratuluji.“

„Doufám, že se přijdeš podívat.“

„Ráda.“

„Říkal jsem si, že bys mohla vzít i Michaela. Pete vám zajistí lístky.“

„Dobře.“ Emma si připomněla Michaelův obličej ve chvíli, kdy telefonoval. „Možná bude zaneprázdněný.“

„Uvidíme. Přijedeme koncem týdne na generální zkoušku. Pete by byl rád, kdyby ses zhostila předávání ceny.“

„Já nevím.“

„Moc to pro mě znamená, Emmo. Bylo by krásné, kdybys vyhlásila, že Johnno a já vyhráváme cenu za píseň roku.“

370

Emma se usmála. „A když to nebudete vy, pak stejně přečtu vaše jména.“

„To je ono. Jsi v pořádku, že?“

„Ano. Právě jsi mi připomněl něco, o čem si s tebou musím promluvit.“ Emma si přiložila sluchátko k druhému uchu. „Tati, já už nepotřebuji bodyguarda. Umím se o sebe postarat sama, takže ho odvolej.“

„Jakého bodyguarda?“

„Toho, kterého jsi najal, než jsem odletěla do Londýna.“

„Nikoho jsem nenajal, Emmo.“

„Podívej, já…“ Emma se zarazila. Táta před ní často skrýval různé věci, ale nikdy jí nelhal. „Ty jsi nenajal žádného muže, aby mě sledoval, aby na mě dohlížel?“

„Ne. Myslel jsem, že už to nepotřebuješ. Ohrožoval tě někdo?

Skončím tady a přijedu…“

„Ne.“ Emma si vzdychla a přitiskla si prsty na oči. „Nikdo mě neohrožoval. Marianne měla pravdu, chovám se jako paranoik.

Myslím, že nejsem zvyklá chodit ani jezdit si, kam se mi zachce, aniž bych měla pocit, že mě někdo hlídá. Ale to se musí změnit.“ Aby to dokázala, rychle se rozhodla. „Řekni Peteovi, že s radostí budu na Grammy předávat cenu. Hned zítra si pojedu koupit šaty.“

„Ještě ti někdo zavolá a upřesní hodinu zkoušky. Měj se dobře.

Rádi bychom vás s Bev pozvali na večeři.“

„Řeknu mu to. Je… tati?“ Emma podlehla náhlému impulsu. „Jak to, že si s Michaelem tak spokojený?“

„Je pevný jako skála. A miluje tě stejně jako já. Vím, že s ním budeš šťastná, a to je to jediné, co si přeju.“

„Já vím. Mám tě ráda, tati. Brzy se uvidíme.“

Možná to je tak snadné, říkala si Emma, když zavěsila telefon. Má muže, který ji miluje a který ji udělá šťastnou. Nikdy nepochybovala o Michaelových citech ani o svých. Pochybnosti se týkaly toho, zda bude schopná všechno mu vrátit.

Rychle se oblékla a vyběhla do deštivého odpoledne. To nejmenší, co může Michaelovi dát, je teplé jídlo.

S potěšením se projela k tržnici, vystoupila a nakoupila tři tašky jídla. Celá promoklá nasedla do auta. Byly teprve tři hodiny, ale musela zapnout světla, aby viděla na cestu.

371

Ulice byly opuštěné. Ostatní obyvatelé si zřejmě nákupy plánovali s větším rozmyslem, nebo raději čekali, až bouře pomine. Možná proto si Emma všimla auta za sebou. Zatáčelo vždy stejným směrem jako ona a neustále si udržovalo stejnou vzdálenost od jejího vozu.

Emma zapnula rádio a snažila se vůz za sebou ignorovat. Paranoia, říkala si.

Ale její oči se sem tam zaměřily do zpětného zrcátka. V něm stále viděla světla svého pronásledovatele. Zvýšila rychlost, což na mokré vozovce nebylo příliš bezpečné. Světla jí dostihla. Emma šlápla na plyn. Vůz za ní znovu zrychlil. Prudce zpomalila a se sevřenými rty provedla rychlou zatáčku doleva. Vůz za ní se pokusil o totéž, ale sklouzl a dostal smyk.

Emma se ze všech sil snažila získat nad sebou kontrolu, šlápla na plyn a vyrazila vpřed. Velkou rychlostí dojela k domu a v duchu se modlila, aby v získaném čase stačila doběhnout domů.

Rychle vystoupila z vozu a spěchala do bezpečí. Ať už je ve hře její bujná představivost, nebo ne, nechtěla být bezbranná před domem, až její pronásledovatel dorazí. Najednou vykřikla. Někdo ji chytil za rameno. Škubla sebou.

„Slečno!“ Mladý muž uskočil a zapotácel se. „Ježíši, uklidněte se.“

„Co chcete?“

Na pihovatý nos mladého muže dorážel déšť. Čepici měl naraženou tak, že mu neviděla do očí. „To je váš dům?“

Emma držela klíče v ruce jako zbraň. „Proč?“

„Přivezl jsem vám tři kufry. Americké aerolinie, let číslo 457 z New Yorku, pro slečnu Emmu McAvoyovou.“

Zavazadla! Emma se skoro rozesmála a rukou si zakryla obličej.

„Omlouvám se, vylekal jste mě. Jel jste za mnou už od tržiště a já jsem si myslela, že mě sledujete.“

„Ale já tady čekám už víc než deset minut.“ Opravil ji a přisunul k ní úřední desky k podpisu. „Můžete se mi podepsat, prosím?“

„Ale…“ Emma se rozhlédla a viděla, že k domu pomalu přijíždí nějaký vůz. Hustý déšť skrýval postavu za volantem. „Omlouvám se,“

řekla Emma znovu. „Prosím vás, mohl byste tady počkat, než si odnesu zavazadla a tašky do domu?“

„Podívejte se, slečno, mám ještě spoustu dalších zákazníků.“

372

Emma vytáhla z kabelky dvacetidolarovou bankovku. „Prosím.“

Ani nečekala na jeho souhlas a rozběhla se k autu.

Když byla uvnitř domu, zamkla všechny dveře na dva západy.

Rozsvítila světla. Uvědomovala si, že je to chyba, ale stejně nezhasla.

Bála se. V duchu si říkala, že pokud se auto neobjeví do dvaceti minut, znamená to, že se mýlila.

Auto se už neobjevilo.

Vaření Emmu poněkud uklidnilo. S radostí čichala příjemné vůně linoucí se od sporáku a poslouchala lehkou hudbu. Odpoledne se pomalu měnilo ve večer a obloha ještě víc potemněla. Emma už byla zcela klidná a rozhodla se jít nahoru a vybalit kufry. Zvuk přijíždějícího auta ji znovu vyděsil. Zastavila se v polovině schodiště a bez hnutí zírala do tmavého okna. V té chvíli ji vůbec nenapadlo, jak je viditelná zvenčí. Uslyšela zaskřípění brzd a bouchnutí dveří.

Rychle seběhla dolů do salonu. Když zaznamenala u předních dveří kroky, přiskočila ke krbu a popadla mosazný pohrabáč. Uslyšela zaťukání na dveře.

Je sama. On ví, že je tady sama, pomyslela si Emma vyděšeně.

Sáhla po telefonu. Musí zavolat o pomoc. Pokud se sem nedostanou včas, bude to muset zvládnout sama.

Když zvedala sluchátko, srdce jí zděšeně bilo na poplach.

„Emmo, to jsem já!“

„Michaeli?“ Telefon jí vyklouzl z ruky a spadl na podlahu. Z druhé ruky jí vypadl pohrabáč. Prsty se jí chvěly rozrušením, když odemykala zámek. Slyšela, jak Michael venku kleje. Otevřela a se smíchem mu padla kolem krku.

„Promiň, ale já jsem nežertoval.“

„Ne, omlouvám se. Já jsem jen…“ Ale když Emma odstoupila a viděla jeho oči, lekla se. Bylo v nich zoufalství. „Pojď, pojď přece dovnitř. Jsi celý promoklý.“ Začala mu svlékat sako. „Uvařila jsem čaj. Škoda že nemám brandy, ale možná někde najdu láhev whisky.“

Přivedla ho ke krbu a zmizela v kuchyni. O chvíli později se vrátila s šálkem čaje. Všimla si, že se ani nepohnul. Jen stál a zíral do plamenů.

„Tohle je pravý irský čaj, pořádně silný.“ Podala mu šálek.

„Díky.“ Michael upil, zašklebil se a položil šálek na stůl.

„Měl by sis svléknout ty mokré šaty.“

„Za chvilku.“

373

Emma chtěla něco říct, ale pak změnila názor a rychle vyšla po schodech. Když se vrátila, vzala Michaela za ruku. „Pojď, připravila jsem ti koupel.“

Neměl sil, aby se jí vzepřel. „Můžu tě poprosit o pěnu?“

„Jistě, je na polici. Jen běž.“ Odvedla ho do koupelny. „Odpočiň si.

Půjdu ještě uvařit čaj.“

Michael si sundal košili a nechal ji spadnout na zem. „Teď bych si dal raději irskou whisky. Na dva palce a bez ledu.“

Emma zaváhala a pak vyšla z koupelny. Neměla ráda láhve s alkoholem. Ale na druhé straně, z jedné skleničky se nikdo neopije.

„Dobře,“ zavolala od schodiště.

Když se vrátila, uslyšela, že voda ještě teče. Chvíli stála za dveřmi, ale pak vešla do ložnice a postavila skleničku na noční stolek.

Nechtěla se Michaelovi vtírat do soukromí. Posadila se na čalouněnou lavici pod oknem a čekala.

Michael se objevil s ručníkem obtočeným kolem boků. V jeho obličeji bylo patrné napětí a vyčerpání.

„Vařím večeři.“

Michael přikývl a zvedl skleničku. Vypil její obsah najednou.

„Proč nejdeš ke mně?“

„Můžu počkat.“ Chtěla k němu přistoupit, vzít ho za ruku, vyhladit mu vrásky v obličeji. Ale on sáhl nejdřív po skleničce, jako by tady ani nebyla Emma vstala a přešla do koupelny, aby uklidila mokré ručníky a oblečení.

„Nemusíš po mně uklízet.“ Michael stál ve dveřích a v očích i v hlase měl vztek. „Nepotřebuji matku.“

„Jen jsem chtěla…“

„Emmo, Latimer to od tebe možná očekával, ale můj styl to není.“

„Fajn.“ Najednou se v ní probudil vztek. Hodila košili zpět na podlahu. „Tak si to posbírej sám, já nerada žiju ve špíně.“

Michael zmačkal košili a hodil ji do vany. Emma o dva kroky ustoupila, ale pak se zastavila „Nedívej se na mě takhle.“ Michael se k ní otočil, rozčilený na sebe i na ni. „Nikdy se na mě takhle nedívej.

Můžu být na tebe naštvaný, ale nikdy tě neuhodím.“

Emma se chtěla zarazit, ale slova jí sama plynula z úst. „Já se nebojím, že mě uhodíš. Mě už nikdy nikdo neuhodí. Dost dlouho jsem byla obětí. Jestli mě chceš uhodit, dobře. Budu bojovat a budu vědět,

374

za co bojuji. Jestli se chováš takhle proto, že nedělám to, co ty chceš, a že nejsem tím, čím bys chtěl, abych byla, tak běž. Já svůj názor nezměním.“

Michael zvedl ruku. Chtěl ji zastavit. Chtěl zadržet další výbuch jejího vzteku.

„To nemá s tebou nic společného,“ řekl tiše. „Vůbec nic.

Omlouvám se. Neměl jsem se sem vracet.“ Zahleděl se dolů na svoje mokré oblečení. „Podívej, nemůžeš mi to hodit do sušičky? Obleču se a vypadnu.“

Zase je to tady, uvědomila si Emma. Nejen vztek, ale hluboké a temné zoufalství. „Co se stalo, Michaeli?“

„Říkal jsem ti, že to s tebou nemá nic společného.“

„Posaď se.“

„Nech toho, Emmo.“

Michael se otočil a vrátil se do ložnice. Neměl sem chodit. „Ach, už to chápu. Chceš být součástí mého života, ale já nesmím být součástí tvého.“

„Tak to není.“

„Nemůžeš se roztříštit na tisíc malých kousků a pak je zase složit, já vím.“ Přistoupila k němu a dotkla se jeho paže. Do téhle chvíle si neuvědomila, jak moc ho miluje, „Mluv se mnou, Michaeli, prosím tě.“

„Byly to děti,“ zamumlal. „Ježíši, děti. Prostě se vydal na hřiště a začal střílet.“ Michael si musel sednout. Posadil se na kraj postele a hlavu složil do dlaní. Ještě stále to viděl před sebou. Děsilo ho to a věděl, že ho to bude děsit pořád.

Zmatená Emma se posadila vedle něho a začala ho hladit po rameni. Snažila se tím uvolnit napětí jeho svalů. „Nerozumím tomu.“

„Já taky ne. Zjistili jsme, kdo to byl. Duševně chorý člověk. Celý život strávil v ústavech pro mentálně postižené. Vypravil se do školy, odkud ho ve druhé třídě poprvé odvezli do ústavu.“

„O kom to mluvíš?“

„Byl to vlastně chudák, nemocný chudák, který použil automatickou pětačtyřicítku.“

Emma začínala pomalu chápat a hrdlo se jí stáhlo. „Ach, bože.“

375

„Šel přímo na hřiště, kde si hrály děti. Házely si míčem a skákaly provaz. Stalo se to, ještě než přišel déšť. Začal střílet. Šest dětí je mrtvých a dalších dvacet je v nemocnici. Některé to nepřežijí.“

„Ach, Michaeli.“ Emma ho objala oběma pažemi a přitiskla svoji tvář k jeho.

„Pak jen tak odešel. Než přijela záchranka a pohřební služba, byl pryč. Když jsme tam s McCarthym dojeli…“ Nemohl jí to popsat. Jí ne. Ani sobě.

„Sedli jsme do auta a našli jsme ho o pár bloků dál. Seděl v dešti na lavičce a jedl sendvič. Když jsme k němu přistoupili, ani se moc nelekl. Vzal pistoli, strčil si ji do úst a vystřelil. Takže se nikdy nedozvíme, proč se to stalo.“

„Je mi to tak líto.“ Emma nevěděla, co by měla říct jiného. „Je mi to líto.“

„Bože, šest dětí je mrtvých a my nemůžeme nic dělat. Nemohli jsme tomu zabránit. Jen jsme tam přijeli a přesvědčili jsme se, že nás nikdo nepotřebuje.“

„Ale ty jsi policista,“ zamumlala Emma. „Na tom záleží, Michaeli.“ Zahleděla se mu do očí. „Nemohl jsi to zastavit. Neříkám ti, abys nelitoval něčeho, čemu jsi nemohl zabránit, protože to tě dělá tím, čím jsi.“

„Nikdy si na to nezvyknu.“ Přitiskl se k ní. „Vždycky jsem si říkal, proč se táta někdy po příchodu domů zavíral do pracovny. Když to udělal, slyšel jsem pak v noci, jak dlouho mluví s mámou. Trvalo to hodiny.“

„Ty můžeš mluvit se mnou.“

Přitáhl si ji blíž. Byla tak měkká a tepli „Potřebuji tě, Emmo.

Nechtěl jsem sem jít, ale věděl jsem, že potřebuji někoho, o koho se můžu opřít.“

„Tentokrát se můžeš opřít o mě.“ Zvedla ústa k jeho. Jeho odpověď byla nečekaně silná a naléhavá, skoro zoufalá. Emma poznala, že Michael potřebuje svoje zoufalství zničit vášní. Jestli je to tak, je tady pro něho.

Položila se s ním na postel. Její ruce byly žádoucí stejné jako ústa.

Vždycky se s ní miloval něžně a trpělivě. Ale teď byla situace jiná.

Jeho vášeň byla temná a ona se přizpůsobí.

Tentokrát musí ona vyhnat démony z jeho hlavy.

376

Položila se na něho a strhla mu ručník z těla. Opájela se dotyky jeho kůže, bez váhání, beze strachu a bez pochybností. Chtěla potěšit sebe stejně jako jeho. Hladila ho prsty, dlaněmi i rty.

Vybuchla v ní nově objevená síla. Michael cítil, jak při každém jejím dotyku v něm pulzuje touha. Odstrčila jeho ruce. Počkej, chtěla tím říct. Nechej mě, ať ti ukážu, jak tě chci. Ať ti ukážu, jak tě miluji.

Sklouzla po jeho těle dolů a laskala ho svými rty a jazykem.

Michael slyšel nárazy deště do oken, cítil pod zády teplé prostěradlo. Ve slabém světle viděl Emmu, vnímal vodopád jejích světlých vlasů. Na okamžik se setkal s jejíma očima, byly temné a hluboké.

Nadzvedl se a přitáhl si ji k sobě. Rychle jí začal rozepínat knoflíčky, chtěl ji vidět a cítit její kůži pod prsty.

Když z ní strhl blůzku, kousla ho do ramene. Byla v tom náruživost, které rozuměla a kterou sdílela. Náruživost bez brutality.

Jeho divokost v ní probouzela bouři. Měli stejné pocity. Emma poznávala, že lásku lze prožívat spolu s rozkoší.

Když z ní strhal oblečení, Emma zasténala. Jak mohla vědět, že celý život čekala na to, až ji někdo bude takto chtít? Zoufale, vášnivě a nenasytně. Nepředpokládala taky, že sama pocítí stejně divokou touhu.

Teď už nebyl něžný a ona projevila svoji potřebu. Michael se neovládal, ale ona ho tlačila ještě dál. Když jí zaryl prsty do boků, věděla, že teď pro něho není křehká a bezbranná dívka, kterou musí chránit. Když mu ze rtů splynulo její jméno, věděla, že jeho touha je zde, jen pro ni.

Posadila se na něho a s triumfálním výkřikem ho nechala proniknout do svého těla. Vzápětí pocítila první vlnu vyvrcholení.

Jeho ruce chvíli klouzaly po jejím těle a pak slepě hledaly její prsty.

Jejich ruce se propletly a těla na sebe narážela v rychlém tempu.

Když Emma ucítila jeho vyvrcholení, nepovolila a žádala víc.

Políbila ho na ústa a pak mu jazykem přejížděla po krku a po rtech.

Michael něco zamumlal, zcela ohromený a na hranici nevědomí.

Emma cítila, jak se v ní znovu napřimuje.

Napůl smyslů zbavený Michael se nadzvedl, sevřel její ramena prsty a pokryl její ústa horkými polibky. Jeho tělo teď pracovalo jako stroj.

377

Emma se mu dívala přímo do očí. Michael si všiml, že její oči najednou dostaly skelný výraz a rty se zvlnily v nepřítomném úsměvu.

Její tělo se zachvělo ve stejné chvíli jako jeho.

378

43

Emmu rozčilovalo, že se stále musí ohlížet přes rameno. Od doby, kdy se usadila v domě na pláži společně s Michaelem a s Conroyem, uplynul skoro týden. Je to jen zkouška, říkala si a snažila se tomu věřit. Žila s Michaelem, spala s ním v jedné posteli, prožívala s ním volný čas a necítila se chycená do pasti. Naopak, cítila se normálně…

byla šťastná.

Ale bez ohledu na to, jak byla spokojená, stále měla dojem, že ji někdo sleduje. Většinou se to snažila ignorovat a přesvědčovala se, že je to třeba jen nějaký reportér hledající novou senzaci.

Stejně se nemohou vetřít do jejího života, který buduje společně s Michaelem.

Ale stále nechávala dveře zamčené a všude, kam se hnula, s sebou brala Conroye.

Bez ohledu na to, jak často si říkala, že jde jen o její představy, se ohlížela přes rameno. Dokonce i teď při jízdě po Rodeo Drive v jasném slunném dni cítila vzadu na krku napětí. Raději si měla najmout limuzínu, než aby si vyjela sama.

Říkala si, že si užije prima pocit z nových šatů, které spojovaly klasický střih s neobyčejným pojetím.

Je to škoda, přemýšlela Emma. Její psychiatrická sezení skončila.

Katherine by asi lehce nadzvedla obočí, kdyby slyšela Emminy nové zážitky. Řekla by si: Ubohá Emma je zase pronásledována představami, myslí si, že ji někdo sleduje. Má strach, že někdo je v domě, i když je tam sama. A co ty zvuky v telefonu? Určitě si myslí, že ji někdo odposlouchává.

Bože. Emma si přejela prstem spánek a snažila se usmát. V

poslední době zase začala večer před spaním nahlížet pod postel. To je terapie života.

No, vybrala si L. A., ne?

379

Zastavila před halou, kde se předávají ceny Grammy, a do jedné ruky uchopila fotoaparát. Nemusí se ničeho bát. Celá akce proběhne pod střechou v kruhu známých a tam jí nic nehrozí. Bude to jako za starých dnů, uvažovala. Bude sledovat zkoušku a fotografovat.

Byl to uklidňující pocit, vědět, že její minulost i budoucnost se teď střetnou.

Vystoupila z auta a najednou se jí postavil do cesty Blackpool.

„No tak, no tak. Emmo, zlatíčko, jak se máme?“

Emmu rozzuřilo, že se podvědomě schoulila. Snažila se kolem něho proklouznout bez jediného slova. Ale Blackpool se otočil, popadl ji zezadu za vlasy, otočil ji k sobě a přitlačil ji svým tělem ke kapotě auta. Zaujal stejný postoj jako tenkrát v temné komoře.

S úsměvem ji prstem pošimral na krku. „Takhle se jedná se starým přítelem?“

„Nech mě být.“

„Nejsi moc vychovaná.“ Sevřel ji paží kolem pasu, až vykřikla.

„Malé holky, které vyrostou uprostřed prachů, jsou vždycky rozmazlené. Myslel jsem si, že tvůj manžel tě naučí lepším způsobům.

Jenže ty jsi ho zabila.“

To není strach, uvědomila si Emma, když se začala třást. To je vztek. Slepý a strašný vztek. „Ty bastarde, jdi ode mě.“

„Myslím, že bychom si měli popovídat, jen ty a já. Pojďme se projet.“ Znovu ji chytil za vlasy a zatáhl.

Emma se rozpřáhla a vší silou ho uhodila fotoaparátem mezi nohy.

Blackpool se zkroutil. Ustoupila a připravila se k další ráně. Málem zasáhla do obličeje Stevieho.

„Proboha.“ Stevie si v poslední chvíli ochránil obličej rukou.

„Nebij mě. Já jsem jen ubohý vyléčený feťák, který sem přišel zahrát na kytaru.“ Položil jí ruku kolem ramen a stiskl ji. „Máš tady nějaký problém?“

Emma se pohrdavě ohlédla na Blackpoola. Stál zkroucený opodál a pěsti měl zaťaté. Emma pocítila radostné zadostiučinění. Dokázala se o sebe postarat. A sama. „Ne, nemám žádný problém.“ Otočila se a po boku Stevieho zamířila k budově divadla.

„Co se to tam dělo?“

Emma se mírně usmála. „Je to hajzl.“

380

„A ty jsi učiněná Amazonka. Chtěl jsem se projevit jako statečný rytíř, ale ty jsi byla mnohem rychlejší a silnější.“

Emma se rozesmála a políbila Stevieho na tvář. „Určitě bys ho zvládl.“

„To nevím. Je mnohem větší než já. Navíc je mnohem lepší, že jsi ho potrestala sama. Nerad bych se objevil před televizními kamerami s modřinou pod okem.“

„Vypadal bys bojovně a drsně.“ Emma chytila Stevieho jednou rukou kolem pasu. „Tátovi nebudeme nic říkat, ano?“

„Brian se umí dobře prát. Rád bych viděl jeho souboj s Blackpoolem.“

„To si umím představit,“ zamumlala Emma „Alespoň s tím počkej až po představení.“

„Já jsem nikdy neztratil příjemnou tvář.“

„To tedy ne. Už jsi Katherine přesvědčil, aby si tě vzala?“

„Pomalu ji nahlodávám.“ Uslyšeli první tóny hudby, zahajující zkoušku. Stěnami otřásal divoký a tvrdý rock. „Katherine zůstala v Londýně. Říkala, že má příliš mnoho pacientů. Ale myslím, že chce zůstat v pozadí a sledovat, jak se s tou slávou vyrovnám.“

Zastavili se před vchodem do divadla a poslouchali.

„A vyrovnáš se s ní?“

„Je to zvláštní. Celé ty roky, kdy jsem bral drogy, jsem je bral proto, abych se cítil dobře. Byly nějaké věci, na které jsem chtěl zapomenout.“ Vzpomněl si na Sylvii a vzdychl. „Ale necítil jsem se dobře a bral jsem je dál. V posledních několika letech jsem si začínal uvědomovat, jaký vlastně může být život, když mu člověk čelí s plným vědomím.“ Stevie se rozesmál, až se mu roztřásla ramena.

„Mluvím jako nějaký pitomý doktor.“

„Ne. Mluvíš jako někdo, kdo je šťastný.“

Stevie se zasmál. Je to pravda, je šťastný. Navíc začal věřit, že si štěstí zaslouží. „Jsem pořád nejlepší,“ řekl jí, když kráčeli k pódiu.

„Ale teď si to dokážu užít.“

Emma viděla otce, který poskytoval rozhovor nějakému novináři vedle pódia. Je taky šťastný, pomyslela si. Johnno s P. M. stáli opodál a ukazovali fotografie dítěte technikům budujícím scénu.

Skupina na pódiu právě přerušila zkoušku. Emma si všimla, že jsou mladí. Šest hladkých mladých tváří pod záplavou vlasů, to byla The

381

Best New Group. Poznala, že jsou nervózní, a s pýchou si uvědomila, že čas od času pokukují po jejím otci.

Vydrží také tak dlouho? Ptali se zřejmě sami sebe. Budou také tak známí a úspěšní? Dokážou strhnout i následující generaci?

„Máš pravdu,“ obrátila se k Steviemu. „Jsi nejlepší. Vy všichni jste nejlepší.“

Už nemyslela na Blackpoola. Už se neohlížela přes rameno.

Několik hodin fotografovala dění kolem sebe, poslouchala hudbu a smála se starým historkám. Dokonce ji nezneklidnilo, ani když ji pozvali na pódium, aby před skoro prázdným hledištěm přečetla pár svých vět. Pak se posadila do hlediště, popíjela colu a sledovala další muzikanty na scéně.

Jen P. M. musel odejít dřív, protože spěchal za svojí ženou a dítětem.

„Stárne,“ prohlásil Johnno a sedl si na jeho místo vedle Emmy.

Zadíval se na mladého sedmnáctiletého zpěváka, začínající hvězdu.

„Kristepane, my všichni stárneme. Nebude to dlouho trvat a ty z nás uděláš dědečky.“

„Prostě jen posunu tvoje houpací křeslo k mikrofonu,“ zasmála se Emma.

„Jsi nechutná, Emmo.“

„Učila jsem se u těch nejlepších.“ Emma se uličnicky rozesmála a objala Johnna kolem ramen. „Podívej se na to takhle. Na této scéně nestál dnes nikdo, kdo přežil dvacet let neutuchající rock’n’rollové slávy. Jste vlastně monument.“

„Skutečně je to nechutné,“ uzavřel Johnno. „Všechny tyhle řeči o celoživotním díle a odměny,“ mumlal. „Síň slávy rock’n’rollu.“

„Jsi nervózní, že?“ usmála se Emma a znovu ho objala. „Johnno, nikdy ses přece nezabýval svým věkem.“

Johnno se ušklíbl a opřel se. Někdo za ním spustil na basovou kytaru. „Uvidíme, jak se ti bude líbit, až ti půjde na padesátku.“

„Jagger je ještě starší.“

Johnno pokrčil rameny. Ozvaly se bubny a vzápětí jemné víření cimbálů. „Už není tak dobrý,“ odpověděl Johnno.

„Ty vypadáš daleko líp.“

„Jasně.“

„Taky se mi nikdy nelíbila jejich hudba“

382

Johnno se zasmál. „Nikdy nebyl lepší než já, že?“

„Nikdy.“

Johnno sáhl po harmonice, která ležela vedle něho, a začal hrát.

Emma vstala, kousek odstoupila a pořídila snímek. „Ještě poslední před odchodem.“ Zabrala ho ještě ze dvou různých úhlů. „Nazvu ho Rocková ikona.“ Zasmála se, protože zaslechla Johnnovo tiché zaklení, a pak sbalila fotoaparát do pouzdra Emma se zahleděla na svého otce, který se najednou vynořil za Johnnem. Usmála se. „Všichni mladí hledají způsob, jak vyjádřit zlost nebo radost, zmatky a sny. Občas se najde i někdo, kdo jim opravdu rozumí a kdo dokáže převést všechny jejich emoce a touhy do hudby.“

„Když mi byly tři roky, byla jsem na vaší první zkoušce,“ Emma se zahleděla na Briana. „Všichni jste stáli na pódiu a já jsem nevěděla nic o harmonii nebo rytmu, ale vás jsem považovala za dokonalé kouzelníky. Ještě stále vás vidím, pokaždé když jste spolu na pódiu, pořád vás vidím stejně.“

Johnno jemně rozhoupal zlatý kroužek v Emmině uchu. „Věděl jsem, že existuje nějaký důvod, proč držíme stále spolu, ty jsi naše požehnání.“

Políbil ji na usmívající se rty. „Uvidíme se zítra.“

Emma vyšla z divadla a zamířila k autu. Během odpoledne zase začalo pršet. Ulice se leskly a vzduch byl chladný a vlhký. Emmě se nechtělo vracet do prázdného domu. Michael dnes pracoval dlouho do noci.

Nastartovala a zapnula rádio. Ráda je poslouchala při bezcílných projížďkách, při kterých si prohlížela domy, ulice, pláž, někdy se pustila i do kopců a údolí.

Uvolněná a klidná seděla za volantem, poslouchala hudbu a mírnou rychlostí se odlepila od okraje chodníku. Ani si nevšimla, že za ní vyjelo auto.

Michael stál před nástěnkou v konferenční místnosti a prohlížel svůj seznam. Přišel na další spojení. Byla to mravenčí práce, trochu frustrující, ale s každou spojnicí se přibližoval k řešení.

Jane Palmerová měla mnoho mužů. Najít je všechny by byla celoživotní práce, pomyslel si Michael. Ale uspokojovalo ho, že našel zejména jedno jméno.

383

Jane použila Brianovy peníze a přestěhovala se ze svého špinavého malého bytu do většího v komfortní čtvrti v Chelsea. Tam žila od roku 1968 do roku 1971. Pak si koupila dům na King’s Road. Začátkem sedmdesátých let měla spolubydlícího, hospodského zpěváka jménem Blackpool.

Není to zajímavé? Pomyslel si Michael a protřel si unavené oči.

Zatímco McAvoyovi bydleli v kopcích Hollywoodu, Jane Palmerová sdílela dům s Blackpoolem. S tím Blackpoolem, který byl tehdy v prosinci na jejich večírku.

Co je ještě zvláštní, že Jane se o tomto milenci nezmínila ve své knize. Použila tam různá jména, aby dokázala, že se pohybovala ve společnosti slavných. Ale vynechala Blackpoola, velkou hvězdu poloviny sedmdesátých let. Ani jeden z nich si asi nepřál, aby jejich vztah vyšel na veřejnost, uzavřel své dohady Michael.

McCarthy strčil hlavu do dveří. „Sakra, Kesselringu, pořád si hraješ s tím seznamem? Chci jít na večeři.“

„Robert Blackpool byl milencem Jane Palmerové od června sedmdesátého roku do února jedenasedmdesát.“

„No dobře, nech to už být.“

Michael strčil McCarthymu do ruky složku. „Potřebuji zjistit všechno o Blackpoolovi.“

„A já potřebuji kus masa.“

„Koupím ti biftek,“ řekl Michael a vrátil se ke svému stolu.

„Víš, parťáku, že tenhle případ zničil veškerý tvůj smysl pro humor? A taky můj apetit. Blackpool je velká hvězda. Nemůžeš ho zatahovat do dvacet let starého případu.“

„Možná ne, ale musím projít ještě osm jmen.“ Michael se posadil na stůl a vytáhl cigaretu. „Někdo mi ukradl pepsi.“

„Zavoláme policajty.“ McCarthy se naklonil k příteli. „Miku, neber to tak vážně.“

„Proč se o mě staráš, Macu?“

„Jsi, sakra, můj partner. Jo, musím se o tebe starat a musím se starat i o sebe. Pokud máme jít na ulici a ty jsi takhle zničený, nejsi mi k ničemu.“

Michael si prohlížel svého kamaráda pres clonu kouře. Jeho hlas byl nebezpečně tichý. „Umím dělat svoji práci.“

384

Tohle byl tenký led. McCarthy moc dobře věděl, jak Michaela první rok ve službě cepoval. „Jsem také tvůj přítel a říkám ti, že jestli na pár hodin nevypneš, nikdo s tebou nevyjde. Ani tvoje dívka.“

Michael pomalu uvolnil sevřené pěsti. „Už se blížím ke konci, vím to. Není to stejné jako před dvaceti lety. Připadá mi to, jako by se to stalo včera. A já jdu po stopě.“

„Jako tvůj otec.“

„Ano.“ Michael si přetřel unavenou tvář. „Už z toho blázním.“

„Jsi prostě přepracovaný, chlapče. Udělej si pár hodin volno a odpočiň si.“

Michael se zadíval na papíry na svém stole. „Koupím ti biftek. A ty mi pomoz zjistit všechno o Blackpoolovi.“

„Dobře.“ McCarthy počkal, než si Michael obleče sako. „Proč mi nedáš ještě pár dalších jmen? Marylin si vyjela s děvčaty za město a já budu stejně jen trochu rybařit.“

„Díky, kamaráde.“

Emma zastavila v hustém dešti a zadívala se na dům. Vlastně ani neměla v úmyslu dojet až sem. Před několika lety seděla na stejném místě v autě s Michaelem. Tehdy byl slunečný den.

V domě svítila světla. Emma by ráda věděla, kdo ho teď obývá. Spí v jejím pokoji nějaké dítě? A spí nějaké dítě v Darrenově pokojíčku?

Emma doufala, že ano. Přála by si to. Kdysi vládl v tomto domě smích a ona doufala, že dnes je tomu také tak.

Asi na to začala myslet pod vlivem rozhovoru s Johnnem. Všichni stárnou. Emma sama viděla chlapce z kapely stále očima svého dětství a ne jako muže, kteří už téměř čtvrt století žili na výsluní slávy, prošli si úspěchy i pády.

Všichni se změnili. A nejvíc možná ona sama. Už ji nepronásledoval stín muže, který jí dva roky vládl. Pokud byla silnější, bylo tomu tak proto, že se snažila vidět se jako samostatná osobnost, a ne jako součást života lidí, které milovala. A podařilo se jí to.

Zahleděla se na dům schoulený pod kopcem a doufala z celého srdce, že se jí o něm bude dnes v noci zdát. Přijdeli ten sen, otevře

385

dveře do Darrenova pokoje. Bude stát na prahu a dívat se. A uvidí tu tvář.

Emma se rozjela úzkou příjezdovou cestou zpět k dálnici. Před šesti měsíci by ještě neměla odvahu přijet sem sama a znovu čelit všem pocitům. Bylo dobré nebát se.

Najednou se ve zpětném zrcátku objevila silná světla, která ji oslepila. Emma instinktivně šlápla na brzdu.

Nějaký opilec, pomyslela si a uhnula k okraji, aby ji vůz mohl minout.

Když do ní zezadu narazil, automaticky sevřela volant. Pár sekund prožívala šok, protože se dostala nebezpečně blízko k okraji vozovky.

Rychle strhla volant a uslyšela zvuk pneumatik brzdících na mokrém povrchu. Srdce jí divoce tlouklo a hrdlo měla sevřené.

„Blázne!“ Třesoucí se rukou si setřela pramínek krve, který se jí řinul z prokousnutého rtu. Pak ji světla znovu oslepila a ucítila nový náraz. Byl tak silný, že jí pás prudce přitlačený k hrudní kosti vyrazil dech.

Nebyl čas přemýšlet, nebyl čas panikařit. Její zadní nárazník sklouzl po kovovém svodidle. Vůz za ní couval, protože potřeboval vyrovnat vlastní smyk. Emma se ze všech sil snažila stočit volant doleva. Soustředila se na dvojitou zatáčku do S, přičemž střídavě šlapala na brzdu a přidávala rychlost. Na poslední chvíli se vyhnula stromu u okraje silnice.

Zaútočil znovu. Emma zachytila koutkem oka zalesknutí kapoty jeho auta a v příštím okamžiku ji oslepil další nápor světla. Vykřikla.

Ten člověk nebyl opilý. V jedné části její mysli se ozval starý strach. Někdo se ji pokouší zabít. Nebyla to jen její představa. Nebyl to jen bezdůvodný strach. Byla to pravda. Emma viděla světla a slyšela náraz kovu na kov. Ucítila, že jí prokluzují kola, a zoufale se snažila brzdit.

Vůz teď přijížděl zleva a tlačil ji k okraji silnice, pod níž byl sráz.

Emma křičela. Slyšela svůj hlas na pozadí bouřícího motoru a zoufale se snažila stočit vůz ke středu vozovky.

Asi mu neunikne. Jeho auto bylo větší a rychlejší. A lovec má ve srovnání s obětí vždycky výhodu. Silnice vedoucí mezi kopci jí nedávala dostatek manévrovacího prostoru, neměla kam uhnout. Pod ní byla hlubina.

386

Znovu zrychlil. Emma zahlédla tmavý obrys jeho auta. Blížil se k ní, splétal svou síť jako pavouk. Emma zatřásla hlavou. Věděla, že ji může každou chvíli dostihnout a svrhnout přes okraj silnice do propastí.

V zoufalství trhla volantem doleva, což ho překvapilo. Získala okamžik. Zase se k ní přibližoval. Emma si však všimla, že v protisměru se objevila světla.

S modlitbou na rtech se chopila své poslední šance a přidala rychlost. Blížící se vůz prudce uhnul, jeho brzdy zaskřípaly. Emma zachytila záblesk auta za sebou a všimla si, že ve velké rychlosti mění směr.

Na sekundu byla sama, jen se svými myšlenkami. Pak uslyšela náraz. Dozníval spolu s jejím křikem, zatímco se řítila silnicí dolů ke spásným světlům L.A.

McCarthy měl pravdu. Nejen že se Michael po jídle cítil lépe, ale také měl jasnější myšlenky. Jakožto policista druhé generace se mohl poradit nejen s kolegy, ale zejména se svým otcem. Měl také možnost kontaktovat Louova starého přítele, který pracoval na imigračním úřadu a měl svoje kontakty na dopravním inspektorátu. Michael tedy použil jméno svého otce a jeho přítele a zatelefonoval na inspektorát.

Pak zavolal svému londýnskému příteli, inspektoru Carlsonovi.

„Vím, že je to ode mě neslušné, inspektore, a je mi líto, že vás ruším… Bože, úplně jsem zapomněl na časový posun. Znovu se vám velice omlouvám. Ano, potřebuji nějakou informaci k našemu případu. Týká se Roberta Blackpoola. Ano, je to ten Blackpool.

Potřeboval bych vědět, jak žil před rokem 1970. Moc by mi to pomohlo.“ Michael si udělal poznámku, že bude muset kontaktovat také Pete Pagea. „Všechno, co můžete zjistit, inspektore. Nevím, jestli to k něčemu bude, ale budete první…“

Michael překvapeně vzhlédl, protože dveře jeho kanceláře se rozlétly. Na prahu stála Emma s očima rozšířenýma strachem, s krvácejícím rtem a s boulí na spánku.

„Prosím.“ Sesula se na židli před Michaelovým stolem. „Někdo se mě pokusil zabít.“

387

Michael beze slova položil sluchátko. „Co se stalo?“ Rychle vstal a přiskočil k Emmě. Vzal její obličej do dlaní.

„Tam nahoře, v kopcích… nějaké auto… pokusil se mě shodit ze silnice.“

„Jsi zraněná?“ Michael začal nervózně prohmatávat Emminy ruce.

Emma uslyšela další hlasy. Kolem se nahrnula spousta lidí. Všude zvonily telefony. Světla jí tančila před očima. Najednou sklouzla ze židle.

Na čele měla mokrý ručník. Studený. Zasténala, sáhla na něho rukou a otevřela oči.

„Jsi v pořádku,“ ozval se Michael. „Jen jsi na chviličku ztratila vědomí. Napij se trochu. Je to jen voda.“

Emma se napila a hlava jí klesla zpět na Michaelovu paži. Cítila jeho vůni, směs svého mýdla a jeho kůže. Opět byla v bezpečí. Měla příjemný pocit bezpečí. „Chci si sednout.“

„Dobře. Odpočiň si.“

Emma se rozhlédla kolem sebe. Byla v kanceláři Michaelova otce, uvědomila si. Náhodou se tady zastavila před týdnem, když se šla podívat na Michaelovo pracoviště. Místnost byla velmi stroze zařízená. Hnědý koberec, pracovní stůl, prosklené zdi. Teď byly stažené žaluzie. Na stole stála fotografie Michaelovy matky. Emma se ohlédla a za sebou spatřila dalšího muže. Byl štíhlý a holohlavý.

„Vy jste asi Michaelův partner. Omlouvám se.“

„McCarthy.“

„Setkali jsme se před pár dny.“

McCarthy přikývl. Bylo vidět, že Emma myslí jasně.

„Emmo.“ Michael se dotkl její tváře, aby se na něho podívala.

„Řekni nám, co se stalo.“

„Nejprve jsem si myslela, že si to jen namlouvám.“

„A co?“

„Že za mnou někdo jede. Můžu se ještě napít?“

„Jistě.“ Protože se jí třásly ruce, podržel jí hrníček u úst. „Kdo tě sledoval?“

„Já nevím. Než jsem odjela z Londýna, myslela jsem… Možná to byla jen má představivost.“

„Řekni mi všechno.“

388

„Myslela jsem si, že mě někdo sleduje.“ Emma se ohlédla na McCarthyho. Čekala, že na jeho tváři uvidí pochybnost nebo záblesk pobavenosti. Ale seděl vzpřímeně na kraji stolu a poslouchal. „Byla jsem si tím jistá. Po tolika letech s bodyguardy za zadkem to člověk prostě pozná. Nedokážu to vysvětlit.“

„Nemusíš,“ uklidnil ji Michael. „Jen pokračuj.“

Podívala se na něho a chtělo se jí plakat. Nedokáže mu to nikdy vysvětlit. „Když jsem byla v New Yorku, uviděla jsem někoho z okna našeho bytu. Byla jsem si jista, že táta někoho najal. Ale když jsem se ho na to zeptala, dušoval se, že to neudělal. Proto jsem si myslela, že jsem se mýlila. První noc po návratu do L.A. mě někdo sledoval cestou z města.“

„O ničem ses mi nezmínila.“

„Chtěla jsem, ale…“ Vypadala polekaně. „Byl jsi tehdy tak rozrušený. A já jsem na to pak zapomněla. Nelíbila se mi představa, že začínám bláznit. Občas se mi zdálo, že někdo je v mém domě, když jsem pryč. Že mi nainstaloval odposlouchávací zařízení.“ Emma zavřela oči. „Typické paranoické chování.“

„Neblázni, Emmo.“

Mírně se usmála. Nikdy se dlouho nelitovala. „Nemůžu dokázat, že to souviselo s dnešním incidentem, ale mám pocit, že ano.“

„Můžeš o tom mluvit?“ Michael jí chtěl dát čas. Ruce už měla klidnější a její pohled už nebyl tak vyděšený.

„Jo.“ Emma se zhluboka nadechla a řekla jim všechno, co se seběhlo na silnici. „Prostě jsem odjela,“ dokončila svoji výpověď.

„Ani nevím, jestli byl někdo zraněn. Nevím, jak dopadlo to auto z protisměru. Nedokázala jsem na to myslet. Jen jsem v hrůze ujela.“

„Zachovala ses správně.“ Michael se obrátil k McCarthymu.

„Zkontroluj její auto, prosím tě.“ Pak se obrátil k Emmě. „Emmo, viděla jsi řidiče?“

„Ne.“

„A auto?“

„Ano.“ Emma přikývla. „Několikrát jsem ho zahlédla, ale nezaznamenala jsem detaily. Vůz byl tmavý, asi tmavě modrý nebo černý, tím si nejsem jistá. Nevyznám se moc v modelech a typech aut, ale byl to dost velký vůz. Možná… cadillac nebo lincoln. Na značce byla tři písmena, MBE. Bylo to auto z L.A. Čísel jsem si nevšimla.“

389

„Vždyť tohle je výborné,“ zvolal radostně Michael a políbil ji.

„Teď s tebou někoho pošlu do nemocnice.“

„Nepotřebuji do nemocnice.“

Pohladil ji jemně po spánku. „Máš tady pěknou bouli.“

„Ani ji necítím.“ Nebyla to pravda, ale něco musí vydržet. „Nechci do nemocnice, Michaeli. Už jsem tam strávila dost času.“

„Dobře. Tak tě tedy odvezeme domů. Někoho tam s tebou nechám.“

„A nemůžeš to být ty?“

„Musím všechno prověřit,“ začal. Do dveří vstoupil McCarthy.

„Musíte být sakra dobrý řidič, slečno McAvoyová.“

„Jsem Emma,“ řekla. „Byla jsem příliš vystrašená na to, abych řídila špatně.“

„Miku, potřebuju s tebou na chvíli mluvit.“

„Emmo, počkej chvíli. Nebude to dlouho,“ řekl Michael Emmě, která rychle vstala. Vyšel s McCarthym na chodbu a zavřel dvéře.

„Takže?“

„Nechápu, jak se jí vůbec podařilo z toho vyváznout. Ten vůz vypadá, jako by vyhrál první cenu na Demolition Derby.“ McCarthy položil Michaelovi ruku na rameno. Nechtěl, aby se jeho parťák šel na vůz podívat. „Jednoho chlapce jsem poslal do nemocnice. Právě jsem dostal zprávu, že tam přivezli člověka, který měl nehodu v kopcích.

Museli ho vyřezat ze zbrusu nového cadillacu. Je to Blackpool,“ dodal a viděl, jak se Michaelovy oči zúžily. „Je v komatu.“

390

44

„Jsi si tím jistá?“ zeptal se Johnno a pátravě se zahleděl Emmě do tváře.

„Nevypadám na to?“ Emma před ním udělala roztomilou piruetu.

Tmavě modré šaty jí odhalovaly ramena a záda, splývaly po jejím krásném těle až na zem a jiskřily stovkami lesklých korálků.

Vlasy měla Emma načesané do objemných vln a po stranách sepjaté dvěma zlatými hřebínky. Na klopě stříbrného saka se jí leskl rubínový Fénix, kterého jí Johnno kdysi daroval.

„Raději nebudu komentovat, jak nádherně vypadáš.“ Přistoupil k ní a pohladil ji po spánku, kde byla ještě trochu patrná boule, kterou Emma utržila při silniční srážce. „Měla jsi špatné zážitky.“

„Ale je to za mnou.“ Emma přistoupila ke stolu a naplnila Johnnovi skleničku vínem. Po chvíli váhání nalila i sobě. „Z nemocničního lůžka mě Blackpool nemůže ohrozit.“ Podala skleničku Johnnovi.

„Vím, že Michael si myslí, že Blackpool byl zapleten do Darrenovy vraždy. Nemůžu ho přesvědčit, ale až se Blackpool probere z komatu, jestli se vůbec probere, všechno se dozvíme. Snažím se představit si ho v Darrenově pokoji té noci, ale je to zbytečné. Nemůžu si vzpomenout.“

„Byl tam ještě někdo jiný,“ připomněl jí Johnno.

„Proto mám dnes večer tak přísný doprovod?“

Johnno se na ni usmál přes okraj sklenice. „Pochybuju, že zastíním Michaela.“

Emma položila skleničku a vzala si večerní kabelku. „Ty nemusíš nikoho zastiňovat. A kdyby mohl, tak by se mnou šel. Připraven?“

„Jako nikdy v životě.“ Nabídl Emmě paži a jako džentlmen ji uvedl k limuzíně.

„Nesnaž se mě ošálit svým plachým chováním. Vím moc dobře, že nikdo nemiluje světla ramp víc než ty.“

391

Emma měla pravdu. Johnno se pohodlně usadil do měkce čalouněného sedadla a s potěšením vdechoval vůni kůže a čerstvých květin. Ale měl starosti. „Myslel jsem, že toho bastarda znám,“

zamumlal napůl sám k sobě. „Neměl jsem ho nijak zvlášť v lásce, ale domníval jsem se, že ho znám. Nejvíc ze všeho mě štve, že jsem mu složil jeho první hit.“

„Je trochu bláznivé vyčítat si něco takového.“

„Kdyby měl něco společného s Darrenem…“ Johnno potřásl hlavou a vytáhl si cigaretu. „Bulvární plátky by měly o čem psát nejmíň deset let.“

„Vypořádáme se s tím.“ Emma položila Johnnovi ruku na paži.

„Všechno se jednou provalí. Janeina účast na tom zločinu i Blackpoolova. Musíme se s tím naučit žít.“

„Pro Briana je to kruté. Musí tím procházet po druhé.“

„Teď je silnější.“ Emma pohladila brož na své klopě. „Myslím, že teď jsme všichni silnější.“

Přitiskl si její ruku ke rtům. „Víš, že kdyby ses rozešla s Michaelem, docela bych uvažoval o změně svého… stylu.“

Emma se zasmála a pak zvedla telefon, který právě zazvonil.

„Ahoj, Michaeli.“

Johnno se opřel a sledoval její úsměv.

„Ano, sedím v limuzíně a promýšlím návrh jednoho neuvěřitelně atraktivního muže. Ne, Johnno.“ Emma přiložila dlaň na sluchátko.

„Michael chce, abys věděl, že má známosti na dopravním inspektorátu. Může ti prý udělat ze života peklo.“

„Pak tedy budu jezdit autobusem,“ prohlásil Johnno.

„Ano. Máme být v divadle ve čtyři. Mám dojem, že úvodní ceremoniál už začal.“

„Je mi líto, že tam nemůžu být s tebou,“ řekl Michael. Zahleděl se na konec nemocniční chodby na dveře jednotky intenzivní péče.

„Pokud se něco změní, přijedu pro tebe.“

„Nedělej si se mnou starosti.“

„To se ti lehce řekne. Už jsem propásl šanci projet se v limuzíně a sedět mezi slavnými a bohatými. Pokud si mě vezmeš, budu to dělat jednou týdně.“

„Dobře.“

392

K Michaelovi se blížil lékař. „Dobře, co?“

„Že si tě vezmu.“

Michael si nervózně projel rukou vlasy. „Prosím?“

Emma se usmála na Johnna a stiskla mu ruku. „Nemáme špatné spojení?“

„Ne, já… sakra, počkej chvíli.“ Michael zakryl sluchátko dlaní a poslouchal lékaře. „Emmo, už musím jít. Probral se. Prosím tě, nezapomeň, u čeho jsme skončili, ano?“

„Ne, nezapomenu.“ Emma zavěsila v okamžiku, kdy Johnno otevřel šampaňské.

„Tentokrát mě pozveš na svatbu?“

„Hmmm. Ach, ano.“ Emmě se trochu točila hlava. Zadívala se na skleničku ve své ruce. „Bylo to tak snadné.“

„Takhle to chodí, když je to správné.“ Johnno pocítil jistou melancholii. Přiblížil okraj své sklenky k Emmině. Když o sebe zazvonily, řekl: „Michael je nejšťastnější muž na světě.“

„Určitě se nám to podaří.“ Emma se napila a nechala si víno explodovat na jazyku. „Podaří se nám to.“ Zasněně se opřela o měkké opěradlo a ani na chvíli už nemyslela na Blackpoola.

Michael na něho myslel. Stál u nohou postele a sledoval tvář muže, který se pokusil zabít Emmu. Nevypadalo to s ním dobře. Obličej měl rozmačkaný. Pokud by se z toho dostal, potřeboval by sérii plastických operací. Ale vzhledem k vnitřním zraněním se nezdálo, že by mohl přežít.

Michael se nestaral o to, zda bude Blackpool žít, nebo zda zemře.

Potřeboval jen pět minut. Obdržel zprávu o Blackpoolově minulosti.

Byl to zatím jen výtah, ale Michael se z něho dozvěděl dost. Muž, který se na chvíli probral k vědomí, se narodil jako Terrance Peters.

Jako mladík se chytil party, která se věnovala drobným krádežím, vandalismu a vloupačkám. Blackpool pak postoupil k násilnému napadení osob, zejména žen. Pak si změnil jméno a uchytil se jako zpěvák v místních klubech. Londýn ho pohltil, a proto se vyhnul podezření a vyšetřování svých zločinů.

Štěstěna mu ukázala přívětivou tvář, když se setkal s Jane Palmerovou.

Ale vlastně se to obrátilo proti němu, pomyslel si Michael. Trvalo to dvacet let, ty bastarde, ale dostali jsme tě.

393

„Asi nebude schopen komunikovat,“ poznamenal doktor.

„Potřebuje klid.“

„Bude to krátké.“

„Nemůžu vás s ním nechat o samotě.“

„Fajn. Stejně potřebujeme svědka.“ Michael obešel postel a přistoupil k hlavě pacienta. „Blackpoole.“ Michael sledoval jeho oči, které byly plné vzteku. „Blackpoole, chci s vámi mluvit o Darrenu McAvoyovi.“

Blackpoolovi se zachvěla víčka. Pohled měl rozmazaný a bolela ho hlava. „Vy jste policajt?“

„Správně.“

„Kurva. Mám bolesti.“

„Neumíte moc jezdit, kamaráde.“

„Chci doktora.“

„Jsem doktor West, pane Blackpoole. Jste…“

„Odveďte mi toho bastarda z očí.“

Michael ho ignoroval a naklonil se k němu. „Je načase vyzpovídat se. Očistit svědomí, hochu.“

„Žádné nemám.“ Blackpool se pokusil zasmát, ale z hrdla mu vyšel jen zastřený chrapot.

„Pak bys možná mohl někoho stáhnout s sebou. Víme o tobě a o tvém podílu na nevydařeném únosu syna McAvoyových.“

„Tak ona si vzpomněla.“ Když Michael neodpověděl, zavřel Blackpool oči. Přestože měl bolesti, dokázal cítit nenávist a vztek. „To znamená, že ta děvka si vzpomněla na mě, a ne na něho. Tvrdil mi, že všechno půjde hladce. Odneseme dítě, získáme výkupné. On ani nechtěl peníze. Pak, když to všechno vybouchlo, prostě odešel.

Poručil mi, abych zametl stopy. Jako s tím chlapíkem, který v kuchyni objednával pizzu. Musel jsem ho zabít a mohl jsem získat, cokoli jsem chtěl.“

„Kdo?“ dožadoval se odpovědi Michael. „Kdo tam byl s vámi?“

„Dal mi deset tisíc liber. Nebyl to sice milion, který jsme chtěli žádat za to dítě, ale i tak to byla pěkná suma. Dítě bylo mrtvé a Emma si nemohla vzpomenout. Říkal mi, že je to následkem traumatu. Prý se nikdy nikdo nedozví, co viděla. A on dohlédne, abych se dostal na vrchol pomocí McAvoye.“

Blackpool se pokusil znovu zasmát a zalapal po dechu.

394

„Detektive, měl byste už odejít.“

Michael přikývl. „To jméno, proboha. Dejte mi to jméno. Kdo tam byl s vámi?“

Blackpool znovu otevřel oči. Byly zarudlé, vodnaté a zlé. „Jděte do prdele.“

„Přece s tím nezemřete.“ procedil Michael mezi zuby. „Ať je to, jak chce, stejně je s vámi ámen. Buď skonáte na tomto lůžku, nebo vás odsoudí k smrti. Bud se na věčnost odeberete sám, nebo ho vezmete s sebou.“

„Odrovnáte ho?“

„Osobně, to vám slibuji.“

Blackpool se usmál a zavřel oči. „Byl to Page. Pete Page. Řekněte mu, že se uvidíme v pekle.“

Emma pozorovala létací dveře vzadu za scénou. Za pár hodin jimi projde na osvětlené pódium a postaví se před mikrofon. „Jsem nervózní,“ naklonila se k Bev. „Je to hloupé. Mám se tam jen postavit, přečíst pár vět a předat cenu.“

„Doufej, že je předáš svému otci a Johnnovi. Pojďme do šatny.“

„Nechceš jít do hlediště?“ Emma se podívala na hodinky. „Začnou za deset minut.“

„Ještě ne. Ach, podívej, Annabelle.“

Emma se proklínala, že s sebou nemá fotoaparát. Lady Annabelle ve svém růžovém hedvábném modelu posetém lesklými flitry budila všeobecný rozruch. Na rukou nesla spícího Samuela.

„Jenom jsme sem zaskočili na malou svačinku. Nechtěla jsem ho nechávat doma s chůvou. Nezdálo se mi fér, aby zmeškal tátovu velkou noc.“

Emma se zahleděla na spící dítě. „Myslím, že ji stejně prospí.“

„Potřeboval si jen na chvíli zdřímnout.“ Annabelle se k dítěti přitulila a pak je položila na pohovku. „Můžete ho na chvíli pohlídat?

Musím najít P. M.“

„Můžeš se na nás spolehnout,“ zamumlala Bev a sklonila se nad dítětem. Pohladila je jemně po hlavičce.

„Bude to jen deset minut.“ Annabelle se rozběhla ke dveřím, ale pak se zarazila. „Poradíte si s ním? Kdyby se probudil…“

„Nějak ho zabavíme,“ uklidnila ji Bev.

395

Annabelle na ně vrhla poslední pohled a tiše zavřela dveře.

„Kdo by si byl pomyslel, že parádivá lady Annabelle bude tak oddanou matkou?“ uvažovala nahlas Emma.

„Dítě ženu změní.“ Bev se posadila na opěradlo pohovky a zadívala se na spícího Samuela. „Emmo, chtěla jsem s tebou mluvit.“

Emma automaticky zvedla ruku k modřině na spánku. „To nestojí za řeč.“

Bev si všimla jejího gesta a přikývla. „Na to jsem se taky chtěla zeptat, ale je zde ještě něco jiného. Nejsem si jistá, jak to přijmeš.“

Zhluboka se nadechla a pohlédla Emmě do očí. „Čekáme s Brianem dítě.“

Emma strnula a otevřela překvapením ústa. „Dítě?“

„Já vím, je to pro tebe překvapení. Nás to taky zaskočilo, ačkoli jsme o dítě usilovali.“ Bev si roztržitě upravila vlasy. „Po té dlouhé době… zdá se mi to skoro bláznivé. Je mi dvaačtyřicet.“

„Dítě,“ opakovala Emma.

„Nemá nahradit Darrena,“ dodala Bev rychle. „Jeho nemůže nikdo nahradit. A nemysli si, že tě nemáme rádi jako dceru, ale…“

„Dítě.“ Emma se se smíchem vrhla k Bev a objala ji. „Ach, jsem tak ráda. Jsem šťastná za tebe. I za tátu. Za nás všechny. Kdy se má narodit?“

„Koncem léta.“ Bev se Emmě zadívala do tváře. Viděla v jejích očích slzy radosti. „Báli jsme se, že tě to rozruší.“

„Rozruší?“ Emma si otřela tvář hřbetem ruky. „Proč by mělo?“

„Že ti to přivolá zpět vzpomínky. Brian i já jsme se museli vyrovnat se svými. Nemyslela jsem si, že ještě budu chtít další dítě, ale teď po něm toužím. Chci ho pro sebe a pro Briana, ale… vím, jak jsi měla ráda Darrena.“

„Všichni jsme ho měli rádi.“ Emma položila ruku Bev na břicho, stejně jako to udělala před víc než dvaadvaceti lety. „Už mám ráda i tohle. Bude krásné, silné a bude žít v bezpečí.“

Vtom zhasla světla. Asi došlo k poklesu napětí v elektrické síti.

Emma najednou pocítila starý strach, a proto sevřela Bevinu ruku.

„Nic se neděje,“ řekla Bev. „Za chvíli to spraví. Jsem u tebe.“

„To je dobré, jsem v pořádku.“ Musím to překonat, říkala si v duchu. Ten hrozný a nenáviděný strach ze tmy. „Asi vypadla jen světla za scénou. Půjdu se podívat, co se stalo.“

396

„Půjdu s tebou,“ prohlásila Bev.

„Ne.“ Emma přistoupila ke dveřím. Viděla jen jejich matný obrys.

Jen stín ve tmě. Vtom sebou trhla, protože uslyšela křik. Dítě se vzbudilo, uvědomila si Emma. Najednou jí vyschlo v krku. Tady nejsou žádné příšery, není přece sama v tmavé chodbě.

Nahmatala kliku, ale místo ulehčení pocítila další vlnu divokého bezdůvodného strachu. Viděla sama sebe, jak otvírá dveře. Otvírá je a dívá se do další místnosti. Dítě pláče. Zmatená Emma si nedokázala uvědomit, zdaje to dítě za ní, nebo Darren z jejího snu.

Instinktivně pustila kliku. Neotevře. Nechce to vidět. V hlavě slyšela divoké bušení svého srdce v rytmu staré písně. Stará píseň, kterou nikdy nezapomene.

To není sen, vzpamatovala se Emma. Ona je přece vzhůru. Celý život čekala na okamžik, kdy se odváží otevřít dveře.

Ztuhlými prsty opět uchopila kliku a pomalu otevírala dveře, ve skutečnosti i ve své mysli. Najednou to věděla.

„Ach, můj bože.“

„Emmo.“ Přistoupila k ní Bev s dítětem v náručí. „Co se děje?“

„Byl to Pete.“

„Cože? Pete je na chodbě?“

„Byl tenkrát v Darrenově pokoji.“

Bev zaryla prsty do Emmina ramene. „Co to říkáš?“

„Byl té noci v Darrenově pokoji. Když jsem otevřela dveře, otočil se a podíval se na mě. Jiný muž držel Darrena. Toho jsem neviděla.

Pete se na mě usmál, ale měl zlost. Utíkala jsem pryč a Darren stále plakal.“

„To je Samuel,“ zašeptala Bev. „Není to Darren, Emmo. Pojď, posaď se.“

„Byl to Pete.“ Emma zasténala a přitiskla si obě ruce na obličej.

„Viděla jsem ho.“

„Doufal jsem, že si nikdy nevzpomeneš.“

Emma si odkryla tvář a uviděla Petea, který stál ve dveřích. V

jedné ruce držel baterku a v druhé pistoli.

Bev svírala dítě a hleděla na stín muže ve dveřích. „Já tomu nerozumím. Co se děje?“

„Emma je přetažená.“ Pete mluvil tiše a oči měl upřené do Emminých. „Raději byste měly jít se mnou.“

397

Už ne, říkala si Emma. Už se to nebude opakovat. Než si mohla cokoli promyslet, vrhla se na něho. Baterka mu vypadla z ruky a velkým obloukem narazila na stěnu.

„Utíkej!“ vykřikla Emma na Bev. „Vezmi dítě a utíkej. Musíš někoho zavolat. Jinak nás zabije.“ Emma křičela a kopala Petea, který s ní zápasil. „Nenech ho zabít další dítě. Běž pro tátu.“

Bev se Samuelem v náručí vyběhla do chodby a zamířila k zadní části pódia.

„Je příliš pozdě,“ zasyčela, když ji Pete přemohl. „Stejně tě chytí.

Budou tady za chvilku.“

Za scénou se už rozzářila světla. Pele s Emmou uslyšeli hluk a zvuk běžících nohou. Pete Emmou v zoufalství smýkl před sebe.

Emma přestala bojovat, protože pod čelistí ucítila hlaveň pistole.

„Jdi.“

„Oni vědí, že jsi to byl ty.“.

„Neviděla mě,“ zamumlal. „Byla tma. Nemůže si být jistá.“ Věřil tomu, musel. Jinak by to znamenalo, že prohrál.

„Ona to ví.“ Strkal ji před sebou nahoru po zadním schodišti.

„Všichni to vědí. Už se sem blíží, Pete. Hra skončila.“

Ne, to nemůže být pravda. Pracoval přece tak usilovně, tak pečlivě plánoval. „Já řeknu, až bude konec. Vím, co musím udělat. Zařídím to.“

Teď byli na plošině nad zadní částí scény. Emma viděla hluboko pod sebou zmateně pobíhající techniky. Pete ji chytil za vlasy a pevně si je omotal kolem zápěstí. „Jestli budeš křičet, tak tě zastřelím.“

Musí přemýšlet. Pete ji zuřivě strkal před sebou nahoru. Emma se zastavila, a když do ní strčil, rychle si vytrhla z klopy kabátku Johnnovu brož a nechala ji spadnout na schody. Pete se rozhlédl kolem sebe a u další plošiny kousek nad nimi uviděl dveře nákladního výtahu. Tady se nabízelo řešení, které potřeboval.

Původně se to zdálo tak jednoduché. Ve tmě a zmatku se k ní mohl dostat. V kapse potřebné pilulky, které ji chtěl přinutit sníst. Bylo by to snadné, rychlé a tiché. Ale nešlo to tak hladce.

Ne tak jako poprvé.

„Proč?“ Emma byla vzteky bez sebe. „Proč jsi to Darrenovi udělal?“

398

Pete se silně potil. Límeček košile měl úplně mokrý. „Nechtěl jsem mu ublížit, to nechtěl nikdo. Měl to být jen trik k získání publicity.“

Emma potřásla hlavou, aby si uspořádala myšlenky. „Cože?“

„Tenhle nápad měla tvoje matka.“ Podíval se na ni. Pochyboval, že s ní bude mít velkou práci. Emma byla bílá jako stěna. Vždycky mívala problémy v letadle nebo ve výtahu. Nesnášela výšky. Podíval se na panel s tlačítky. Jak to, že na to nepřišel dřív?

Dole už začíná představení. Šou musí pokračovat, pomyslel si. Na prvním místě je vždycky iluze. Zatímco miliony lidí po celé zemi budou sledovat podívanou, uspořádanou zábavním průmyslem, on bude mít čas Emmu odstranit. Teď má čas přemýšlet.

Emma ucítila, jak se výtah zatřásl. „O čem to mluvíš?“

„Jane… vždycky chtěla peníze. Vyhrožovala, že pronikne do tisku s tímhle a s támhletím. Nejdřív jsem z ní měl strach, ale pak jsem poznal, že publicita, kterou rozvířila kolem tebe, nám začala prodávat desky.“ Smýkl s ní. Emmě se houpal žaludek a po zádech jí stékal studený pot. Čím dál tím líp. Pete držel Emmu za krk a táhl ji nahoru po schůdcích.

Nechala ho mluvit. Snažila se ze všech sil potlačit pocit nevolnosti a strach. Bev se podařilo utéct a zachránit dítě. Určitě někoho zavolá, kdo ji půjde hledat.

Pete už se nestaral, jestli Emma bude křičet, nebo ne. Mohla by si vyřvat plíce, a stejně by ji nikdo neslyšel. Rozrazil dveře a vystrčil ji před sebe na střechu. Emma ucítila na obličeji studený vítr. Rozevlál jí vlasy, ale také ji trochu vzpamatoval.

„Mluvili jsme o Darrenovi.“ Zadívala se mu do očí. Slunce stálo ještě dost vysoko a Emma se v duchu ptala, jak to, že je ještě den, když byla tak dlouho ve tmě. „Potřebuji vědět, proč…“ Opřela se o stěnu za sebou, ale pak se podívala dolů, do prázdnoty, a znovu se jí zatočila hlava. Stiskla zuby a otočila hlavu k Peteovi. „Řekni mi, proč jsi byl v Darrenově pokoji.“

Mohl si dovolit jí to říct. I sobě. Na chvíli nad sebou málem ztratil kontrolu, ale pak se uklidnil. Už našel řešení. „Chvíli šlo všechno dobře. Pak nám ale začaly problémy. Bylo potřeba upoutat pozornost.

Abych řekl pravdu, bylo potřeba pořádně rozvířit hladinu. V té době mě navštívila Jane s Blackpoolem a chtěla, abych z něho udělal hvězdu větší, než byl Brian. Taky chtěla peníze, protože nezřízeně

399

pila.“ Pete mávl rukou. „V každém případě mi nabídla řešení.

Naplánovali jsme únos Darrena. Věděl jsem, že pro tisk to bude sousto a u veřejnosti vyvolá únos dítěte sympatie a zvýšený zájem o skupinu. Ta se znovu stmelí. Blackpool a Jane dostanou svoje prachy a všichni budou spokojení.“

Emma už si nevšímala výšky, nevnímala ani zbraň, kterou na ni Pete mířil. Zírala na něho bez hnutí. „Chceš mi říct, že můj bratr zemřel proto, aby se prodalo víc desek?“

„Byla to nehoda. Blackpool zazmatkoval, když jsi vešla dovnitř.

Byla to souhra nešťastných náhod.“

„Souhra nešťastných náhod…“ Emma se hystericky rozkřičela a vrhla se na něho.

400

45

Když Michael dorazil do divadla, vládl za scénou obrovský chaos.

Naopak v hledišti panovala radost a nadšení, protože lidé právě odměňovali bouřlivým potleskem vyhlašovaného vítěze.

„Kde je?“

„Někam ji odvedl.“ Bledá Bev se vysíleně držela Brianovy paže.

Ještě byla celá udýchaná, jak běžela s dítětem v náručí pro pomoc.

„Má zbraň. Zadržela ho, abych mohla se Samuelem utéct a někoho zavolat. Pete,“ dodala zadýchaně. „Byl to Pete.“

„Není to víc než pět minut,“ řekl Brian. „Už ho hledají členové bezpečnostní stráže.“

„Nechej obklíčit budovu,“ zařval Michael na McCartyho. „A zavolej posilu. Musíme prohledat každé patro.“

Vytáhl zbraň a zamířil chodbou k šatně. V druhé ruce držel odznak, který strčil před oči uniformovanému členu ochranky.

„Tohle patro jsme prohledali. Nevyšli ze zákulisí. Myslíme si, že ji odvedl zadním schodištěm nahoru.“

„Potřebuji dva muže.“ Michael doběhl ke schodům a vyrazil po nich nahoru. Za sebou slyšel tóny hudby z pódia. Dlaně měl úplně zpocené. Vyběhl na první plošinu a musel si ruku otřít o kalhoty. Pak znovu sevřel pistoli. A očima probodával tmu. Najednou se otočil. Za ním vybíhali po schodech čtyři muži. „Jděte zpátky.“

„Je taky naše,“ vykřikl Brian.

„Nemám čas se s vámi hádat.“ Shlížel na ně dolů, když tu mu padl zrak na malou ozdobnou brož na kousku stříbrné látky z Emmina kabátku. „To je Emmino?“

„Ano, vzala si ji dnes večer,“ potvrdil Johnno. „Kdysi jsem jí ji daroval.“

Michael se zadíval na výtah a mezitím schoval brož do kapsy. „Je chytrá,“ zamumlal si. „Uzavřete tenhle prostor,“ rozkázal členům

401

bezpečnostní stráže. „Řekněte McCartymu, že ji vzal tudy nahoru.“

Přivolal výtah a v duchu se začal modlit.

„Půjdeme s tebou,“ řekl Brian.

„Tohle je policejní akce.“

„Je to i osobní,“ opravil ho Brian. „Jestli jí něco udělá, vlastnoručně ho zabiju.“

Michael se krátce usmál na čtyři muže za sebou. „Dobře, tak jeden za druhým.“

Pete přitiskl Emmu zády k obrubě a snažil se popadnout dech.

„Nedalo se nic dělat. Emmo, nechtěl jsem ti ublížit, nikdy.“

„Vždyť to bylo pouhé dítě.“ Emma se snažila vymanit z jeho sevření. „Když se narodil, koupil jsi mu stříbrný hrníček s jeho jménem. Na první narozeniny jsi mu najal na celý den poníka.“

„Měl jsem ho rád.“

„Zabil jsi ho.“

„Nikdy jsem na něho nevložil ruku. Udělal to Blackpool, protože zpanikařil. Nikdy jsem tomu chlapci nechtěl ublížit.“

Emma si shrnula pramen vlasů, který jí vítr přilepil na obličej.

„Chtěl jsi ho jen využít, chtěl jsi využít strachu mého otce a bolesti obou rodičů k získání zatracené publicity. Ach, už to vidím,“ dodala.

„Syn Briana McAvoye byl unesen přímo z kolébky. Rocková hvězda zaplatí královské výkupné za bezpečnost milovaného dítěte. To jsi měl v hlavě, že? Plné noviny, televizní zprávy, rozhlas, reportéři před naším domem, čekající na prohlášení vyděšených rodičů. A pak další humbuk, až se dítě dostane zpět do matčiny milující náruče. Ale on už se tam nikdy nevrátil, víš?“

„To, co se stalo, byla tragédie…“

„Nevykládej mi tady něco o tragédii.“ Emma rozčileně otočila hlavu. Stále na ni mířil zbraní, ale jí to nevadilo. Po všech těch letech si vzpomněla, a to jediné bylo důležité. Horší však bylo, že se to všechno nedozví nikdo jiný. „Byl jsi na jeho pohřbu s námi, klopil jsi oči a ve tváři jsi měl smutek. A celou tu dobu jsi věděl, že jsi to zavinil. A vlastně jsi dosáhl svého. Chlapec zemřel, bohužel, ale tisk měl zájem, že?“ Zadívala se mu do očí. „Zatracené desky se začaly prodávat.“

„Dal jsem tomu polovinu života.“ Pete se zdlouha nadechl. „Snažil jsem se, věnoval jsem jim kariéru, zajišťoval smlouvy, poslouchal

402

jsem jejich problémy a řešil je. Kdo si myslíš, že tomu všemu věnoval nejvíc času? Kdo zajišťoval zájem nahrávacích společností, turné, audienci u královny? Kdo nejvíc bojoval, aby se ocitli na vrcholu?“

Pokusila se mu vytrhnout. „Myslíš, že tě tak moc potřebovali?“

vyštěkla. „Opravdu věříš tomu, že jsi byl tak důležitý?“

„Já jsem je udělal.“

„Ne, oni udělali tebe.“

Pete neřekl nic, ale sáhl do kapsy. „To, co se stane dnes večer, jim znovu zaručí slávu. Brian a Johnno jsou horkými favority na vítěze v kategorii Píseň roku. S trochou štěstí by mohla skupina vyhrát ještě v kategorii Nejlepší koncert, Rockové hvězdy a Album roku. Myslím, že by ses pěkně vyjímala na pódiu při předávání cen. Brianova dcera a tragická vdova po Drewu Latimerovi. Neštěstí lidi přitahuje,“ dodal a potřásl hlavou. „Dnes večer budeme mít další.“ Vytáhl z kapsy dvě tabletky. „Vezmi si je. Jsou hodně silné. Budeš to mít jednodušší.“

Emma se mu podívala do dlaně a pak znovu do očí. „Nechci to mít jednodušší.“

„Dobře, dobře.“ Pete vhodil tabletky zpět do kapsy. „Bude to velmi dlouhý pád, Emmo.“ Popadl ji za ruku a smýkl s ní k okraji střechy.

„Než dopadneš na zem, budu už na cestě dolů.“ Všechno proběhne hladce a precizně. „Když zhasla světla, šel jsem se podívat, jestli jsi v pořádku, ale ty jsi byla hysterická. Běžel jsem za tebou až sem nahoru, ale přišel jsem pozdě, už jsem tě nemohl zachránit. Celé ty roky ses přece obviňovala, že jsi zavinila smrt svého bratra. Už jsi s tím nemohla déle žít.“ Přinutil ji, aby se podívala dolů. Emmě se přitom uvolnil jeden z hřebínků a padal do prázdného prostoru. „Nikdo jiný než ty nezná pravdu. A nikdo se ji nikdy nedozví.“

Emma se vzepřela v zoufalé snaze zachránit si život. Ze všech sil se snažila dostat od okraje. Pete na okamžik zakolísal a Emma se mu vytrhla. Během sekundy ji však jednou paží chytil kolem pasu a snažil se ji svrhnout přes okraj.

Emma se z posledních sil odrazila od zvýšeného okraje střechy a zády se opřela o Petea. Křičela a před očima se jí všechno točilo.

Najednou se otevřela střešní dvířka a v nich se objevil Michael.

Vykřikl, ale ani jeden ze zápasících ho neslyšel. Viděl, jak Pete zvedá zbraň.

403

Michael už na nic nečekal a stiskl spoušť. Zvýšený okraj střechy se Emmě zařezával do pasu, málem už ztrácela rovnováhu i dech.

Najednou ji chytily něčí ruce a v posledním okamžiku ji odtáhly od okraje. Emma vyděšenýma očima sledovala, jak Peteovo tělo přepadává přes okraj. Na chvíli se střetla s jeho široce rozevřenýma očima. Jeho sevření na jejím zápěstí povolilo a najednou už ho neviděla. Padal do hlubiny.

Ruce ji táhly pryč od nebezpečného místa, pryč od té prokleté zdi.

Už zase stála pevně na zemi. A čísi paže ji držely, pevně a bezpečněji svíraly. Někdo jí šeptal do ucha její jméno. „Michaeli.“ Unaveně si položila hlavu na jeho rameno. „Michaeli, prosím, neodcházej.“

„Neboj se.“

„Vzpomněla jsem si.“ Najednou začala plakat. Skrze slzy uviděla, že k ní přichází táta. „Tati, vzpomněla jsem si.“

Emma hleděla do plamenů. Vedle ní stál Stevie, ruce měl v kapsách a mlčel. Všichni šli domů s ní. Otec, P. M. s rodinou, Johnno.

Bev uvařila obrovskou konvici čaje.

Ačkoli nikdo z nich nemluvil, Emma cítila šok, který poslední událostí všem způsobily. Byly zde otázky, které nebudou nikdy zodpovězeny, a chyby, které už nikdo nenapraví. Byla zde také lítost, která nikdy nepomine.

Ale oni přežili, pomyslela si Emma. Okolnosti byly mnohokrát proti ní, jednotlivě stejně jako proti celé skupině, ale oni přežili.

Dokonce triumfovali.

Emma pomalu vstala a vyšla na terasu, kde seděl Brian a pozoroval moře. Trpěl, pomyslela si Emma. Byl už takový, že si bral problémy moc k srdci a trápil se jimi, ať už to byly jeho vlastní útrapy, nebo útrapy celého světa. Vždycky je dokázal přetavit do svých písní, do něžných nebo útočných tónů. Emma si k němu přisedla a položila mu hlavu na rameno.

„Byl jedním z nás,“ promluvil Brian po chvíli. „Patřil mezi nás od začátku.“

„Já vím.“

„Když jsem ho viděl, jak se tě snaží svrhnout dolů, chtěl jsem ho zabít sám. A teď…“ Pozoroval hru vycházejícího měsíce s vlnami

404

oceánu. „Skoro nemůžu uvěřit, že se to stalo. Ale proč?“ Otočil se a objal ji. „Proboha, proč se to stalo?“

Emma se k němu přitiskla a zaposlouchala se do šplouchání vody.

Jak mu to má vysvětlit? Kdyby znal důvody, nikdy by už neskládal hudbu. „Já nevím. Můžeme se na to ptát do smrti, ale nic se nezmění.

Tati, měli bychom to nechat být. Neříkám zapomenout, ale nechat to být.“

„Myslíš začít znovu?“

„To ne.“ Usmála se. „Nechci začínat znovu. Konečné vím, kde jsem a kam směřuji. Už se nechci ničeho bát. Teď už se nebudu obviňovat, protože tentokrát jsem neutekla.“

„Ty ses nikdy neměla obviňovat, Emmo.“

„Nikdo z nás. Pojďme dovnitř.“ Emma vstala a podala otci ruku.

Zavedla ho do teplého a osvětleného pokoje. Pak přešla k televizi a zapnula ji. „Chci slyšet, jak budou říkat naše jména.“

P. M. se dotkl její paže. „Emmo.“ Neschopen najít slova, přitiskl si její ruku na tvář.

„Tady přicházíme, přátelé,“ Johnno položil ruku Brianovi na rameno. Všichni společně sledovali nominaci za píseň roku.

Emma zadržela dech a s nadšením vyslechla dvě jména, Brian McAvoy a Johnno Donovan. „Gratuluji.“ Rozběhla se k nim a oba je objala. „Ach, jak bych si přála předat vám cenu osobně.“

„Příští rok,“ řekl Johnno a políbil ji na tvář. „To je slib. Pamatuj na to,“ řekla a stiskla Brianovi ruku. „Příště nám to už nic nepřekazí.“

„Ne.“ Brian se uvolnil a s úsměvem se na ni podíval. Objal Johnna kolem ramen. „To není špatné ocenění pro dva staré rockery.“

„Dávej si pozor na přídavná jména, Briane.“ Johnno uličnicky zamrkal na Emmu. „Jagger je starší.“ Zvedl obočí, protože uslyšel zaklepání na dveře. „Ach, tady přichází náš mladý strážce zákona.“

„Nech toho, Johnno,“ napomenula ho potěšeně Emma a s Conroyem v patách běžela ke dveřím. „Michaeli.“

„Omlouvám se, že jsem se zdržel.“ Michael podrbal za ušima šťastného Conroye a pak shodil jeho tlapy ze svých ramenou. „Jsi v pořádku?“

„Jistě.“ Emma se sklonila, aby také pošimrala Conroye mezi ušima.

„Právě jsme gratulovali. Táta s Johnnem vyhráli v kategorii Píseň roku.“

405

„Už jsme na odchodu.“ Bev si už brala kabátek a kabelku. Viděla Michaelovi na očích, že chce být s Emmou sám. „V kuchyni máte uvařený čaj,“ dodala a pohledem přes rameno upozornila ostatní, že by se měli zvednout. Emma chtěla začít protestovat, ale Bev se k ní naklonila a zašeptala: „Je škoda ztrácet čas.“ Pak se obrátila k Michaelovi a objala ho kolem pasu. „Děkuji ti, Michaeli,“ řekla tiše.

Potom se otočila a usmála se. „Vítej do chaosu.“

Všichni vyšli ven, zatímco Conroy se bez zájmu schoulil ve svém koutku a připravil se ke spánku.

„Jsou dobrá skupina a drží spolu,“ konstatoval Michael, když všichni nastoupili do limuzíny.

„Ano, jsou. Nebude ti vadit, když si s nimi zítra vyrazíme na večeři?“

„Ne.“ Michael se teď o zítřek moc nestaral. Zajímal ho dnešní večer. Jak byla hezká, jak příjemně voněla a jak mile se usmívala.

„Pojď ke mně.“ Vztáhl k Emmě ruce. Přistoupila k němu a objala ho.

Cítil, že už ji nikdy nepustí. Během posledních několika hodin se už uklidnil.

Ale teď, když ji držel v náručí, si všechno znovu uvědomil.

Málem ji ztratil.

Cítil, jak v něm znovu roste vztek. „Ne, Michaeli,“ zašeptala. „Je to za námi. Všechno už je za námi.“

„Budeme chvíli tiše,“ zašeptal a přiblížil svá ústa k jejím, jako by se chtěl uklidnit a ujistit se, že dýchá. „Kdyby se mu to…“

„Ale jemu se to nepodařilo.“ Emma zvedla obě ruce k jeho tváři.

„Zachránil jsi mi život.“

„Ano.“ Michael strčil ruku do kapsy. „Nemusíš mi být vděčná.“

Emma pohodila hlavou. „Neměli jsme šanci si popovídat.“

„Mrzí mě, že jsem se k tobě nemohl hned vrátit.“

„Chápu. Možná je to tak lepší, protože jsme měli čas uklidnit se.“

„Ještě jsem se z toho nevymanil.“ Stále se na ni díval a v duchu viděl tu hroznou scénu na střeše divadla. Aby se toho obrazu zbavil, začal rychle přecházet pokojem. „Tak jaký byl den?“

Emma se usmála. To bude dobré. Všechno bude v pořádku.

„Bezvadný. A tvůj?“

Michael pokrčil rameny a stále přecházel sem a tam. „Emmo, vím, že jsi asi unavená.“

406

„Ne, nejsem.“

„A čas letí.“

„Ne.“ Znovu se usmála. „To nevadí.“

Otočil se. Vypadala tak překrásně v lesklých šatech, v nichž se odrážely plameny ohně a osvětlovaly její jemnou pleť a světlé vlasy.

„Miluji tě. Vždycky jsem tě miloval. Neměli jsme dost času, abychom nechali věcem volný průběh. Chtěl jsem ti to říct už dávno. Chtěl bych ti poskytnout čas.“ Rozrušeně zvedl křišťálového motýla a pak ho zase položil. „Ale nemůžu.“

„Michaeli, kdybych potřebovala čas, zařídila bych se podle toho.“

Přistoupila k němu. „Ty jsi všechno, co potřebuji.“ Michael se dlouze nadechl a vytáhl z kapsy malou krabičku. „Koupil jsem ho už před několika měsíci. Chtěl jsem ti ho dát k Vánocům, ale nebyl jsem si jistý, jestli bys ho přijala. Chtěl jsem tedy počkat a předat ti ho při tradičním večeru se svíčkami, dobrou večeří a hudbou.“ Krátce se zasmál a rozpačitě otočil krabičku v ruce. „Myslím, že už je trochu pozdě začínat s tradicí.“

„Chceš mi to dát?“

Michael přikývl.

„Než ji otevřu, chtěla bych ti něco říct.“ Emma se mu pozorně zahleděla do obličeje, sledovala každé jeho hnutí. „Kdyby se tohle stalo před pěti nebo šesti lety, nedokázala bych to ocenit tak jako dnes.“

Ruce se mu zachvěly. Emma z nich přijala krabičku a otevřela ji.

„Ach, Michaeli, ten je krásný.“ S dojetím se zahleděla na prstýnek a pak vzhlédla k Michaelovi. „Je absolutně nádherný.“

„To jsem rád,“ řekl. „Přijala jsi ho, to je to hlavní.“

Emma se rozesmála. „Tohle je ta nejromantičtější nabídka k sňatku, o které žena může snít.“

„A tak jsem si to připravoval.“ Michael vzal Emmin obličej do dlaní. „A co tohle?“ Jeho polibek byl něžný a jemný. „Nikdo tě nikdy nemiloval víc než já. Budu ti to dokazovat celý život.“

„To je dobře.“ Emma zamrkala, protože se jí do očí draly slzy. „To je moc dobře.“ Něžně vytáhla prstýnek z krabičky a zadívala se na něho. „Proč jsou tady tři kroužky?“ zeptala se a prstem přejela tři tenoučké kroužky spojené diamantem.

407

„Jeden z nich představuje můj život, druhý tvůj.“ Vzal prstýnek a navlékl jí ho na prst. „A ten třetí, to je život, který vytvoříme spolu.

Budeme spojeni věčně.“

Přikývla a s úsměvem se na něho podívala. „Michaeli, pojďme vytvořit třetí život. Hned teď.“