NORA ROBERTS

Záhadné útesy

PROLOG

Bar Harbour, Maine 12. června 1912

Spatřila jsem ho na útesech nad Francouzovou zátokou.

Byl vysoký, tmavovlasý a mladý. Šla jsem s malým Ethanem na procházku, a dokonce i na dálku mě upoutalo jeho vyzývavé držení ramen. Štětec třímal v ruce, jako kdyby to byla nějaká zbraň, a paletu jako štít.

Vlastně se mi zdálo, že se svým plátnem vede spíš souboj, místo aby na něj maloval.

Byl tak hluboce soustředěný a tak rychle a prudce pohyboval zápěstím, že to vypadalo, jako kdyby na tom, co právě tvořil, závisel celý jeho život.

Možná, že tomu tak opravdu bylo.

Připadalo mi to zvláštní. Vždycky jsem si představovala umělce jako něžné, křehké bytosti, které vidí to, co nám obyčejným smrtelníkům není souzeno spatřit, a pokoušejí se nám to sdělit svými obrazy.

Ale tušila jsem ještě dřív, než se otočil a pohlédl na mě, že tentokrát před sebou neuvidím žádnou jemnou tvář.

Vypadalo to, jako kdyby sám byl dílem nějakého umělce. Nejspíš řezbáře.

Nad jeho temnýma očima se klenulo husté obočí, měl dlouhý, rovný nos a plná, smyslná ústa. Dokonce i rozevláté vlasy jako kdyby mu někdo vytesal z ebenového dřeva.

A jak se na mě díval!

Okamžitě se mi rozhořely tváře a zvlhly obě dlaně.

Vlasy mu čechral vítr, sladký a vlhký od moře, a košili, která mu volně vlála kolem boků, měl celou potřísněnou od barvy.

Se skalami a nebem za zády vypadal neuvěřitelně hrdě a hněvivě, jako kdyby mu tenhle kus země patřil, nebo dokonce celý ostrov, a já jsem tu byla pouhým vetřelcem.

Neuvěřitelně dlouho jen mlčky stál a upřeně na mě zíral.

Připadalo mi to jako věčnost.

Ale pak najednou malý Ethan začal žvatlat a tahat mě za ruku, a rozzlobený výraz se z jeho očí rázem vytratil. Usmál se.

Vím, že se v takových chvílích člověku obyčejně nezastaví srdce.

Ale přesto…

Vykoktala jsem ze sebe omluvu za to, že jsme ho vyrušili, a vzala Ethana do náruče dřív, než se můj bystrý, zvědavý klučina stačil rozběhnout směrem k e skalám.

„Počkejte,“ řekl.

Vzal do ruky blok a tužku a začal mě kreslit.

Zůstala jsem proti němu nehybně stát a z nějakého nepochopitelného důvodu jsem se celá chvěla.

Ethan se zarazil a pak se usmál, zřejmě stejně fascinovaný tím člověkem jako já.

Cítila jsem, jak se mi opírá do zad sluníčko, a zavanula ke mně vůně planých růží.

„Měla byste si rozpustit vlasy,“ řekl, odložil tužku stranou a vykročil směrem ke mně. „I západ slunce málokdy vypadá tak dramaticky.“ Natáhl ru, ku a dotkl se zlehka Ethanových světle zrzavých vlásků. „ Máte se svým mladším bratrem úplně stejný odstín.“

„S mým synem.“ Proč zněl můj hlas tak nezvykle udýchaně? „Je to můj syn. Jsem paní Fergus Calhounová, „podotkla jsem, zatímco mě doslova hltal pohledem.

„Aha, vy jste z Hrádku.“ Zadíval se za mě, směrem k místu, kde se na dalším, vyšším útesu leskly ve slunci štíty a věžičky našeho letního sídla. „Máte nádherný dům, paní Calhounová.“

Než jsem stačila cokoli odpovědět, Ethan se smíchem natáhl ruce a malíř ho vzal do náruče.

Nezmohla jsem se vůbec na nic. Jen jsem se mlčky dívala, jak chová mé dítě a jemně s ním pohupuje.

„Milý chlapec.“

„A neuvěřitelně vitální. Říkala jsem si, že ho vezmu na procházku, aby si od něj chůva aspoň trochu odpočinula. S dalšími dvěma dětmi nemá zdaleka tolik práce jako s malým Ethanem.“

„Vy máte ještě další děti?“

„Ano, děvče o rok starší než Ethan, a několikaměsíční miminko.

Včera jsme sem přijeli na léto. Vy na ostrově žijete?“

„Prozatím. Nechtěla byste mi stát modelem, paní Calhounová?“

Zčervenala jsem rozpaky, ale v duchu mě ta nabídka nesmírně potěšila.

Přesto mi bylo jasné, že něco takového by v žádném případě nebylo vhodné, a proto jsem zdvořile odmítla.

Nenaléhal už dál, a musím připustit, že mě to dost mrzelo. Když mi vrátil Ethana zpátky, upřeně se zadíval do mých očí, jako kdyby mi chtěl nahlédnout až do nejhlubšího nitra. Možná , že se mu to podařilo.Kdo ví…

Pak mi popřál hezký den, já jsem se otočila a zamířila zpátky k Hrádku. Ke svému domovu a svým povinnostem. y I když jsem se ani jednou neohlédla, byla jsem si Jista, ze se za mnou díval celou dobu, dokud jsem nezašla za útes. Cítila jsem na sobě jeho pohled a srdce mi bušilo jako o závod.

PRVNÍ KAPITOLA

Bar Harbor

1991

Trenton St. James III. měl mizernou náladu. Byl to typ člověka, který očekává, že se před ním otevřou okamžitě všechny dveře, jakmile na ně zaklepe, a každý hned zvedne telefon, když někam zavolá. Proto ho hrozně vyvedlo z míry, když se mu deset kilometrů před koncem cesty na úzké, dvouproudé silnici najednou porouchalo auto.

Aspoň že měl s sebou telefon a mohl pohotově sehnat nejbližšího mechanika. Ale nebyl rozhodně nadšením bez sebe, když byl nucený cestovat do Bar Harboru v kabině odtahového vozu.

Navíc mu přitom celou dobu řval z reproduktorů do uší rokenrol, jeho zachránce se cpal sendvičem a mezi sousty hlasitě zpíval do rytmu, samozřejmě falešně.

„Říkejte mi Hanku,“ podotkl řidič, když si lokl pořádně z láhve sodovky. „C.C. všechno zařídí. Je to nejlepší mechanik v celém Maine, můžete se klidně kohokoli zeptat a ověřit si to.“

Trent usoudil, že vzhledem k okolnostem bude muset vzít toho chlapíka za slovo.

Aby ušetřil čas a zbytečné problémy, nechal se vysadit v centru.

Hank mu vysvětlil, kudy se dostane do garáže, a věnoval mu ušmudlanou vizitku. Opatrně ji vzal za rohy do konečků prstů, přečetl si adresu a pak ji zastrčil do kapsy.

Trent měl ve zvyku každou situaci, ve které se ocitl, využít ve svůj prospěch a vytěžit z ní co nejvíc. Zatímco mu opravovali auto, vyřídil několik telefonátů a srovnal do latě své sekretářky a asistenty v Bostonu. To mu hned spravilo náladu.

Pak se usadil na terase malé restaurace a věnoval víc pozornosti papírům, které vytáhl z aktovky, než vynikajícímu humrovému salátu a příjemnému, osvěžujícímu jarnímu vánku. Každou chvíli se díval na hodinky, vypil spoustu kávy a netrpělivě sledoval šňůru aut, proudících sem tam po ulici.

Obě servírky, které měly právě směnu, o něm spolu hlasitě diskutovaly. Byl teprve duben, do začátku hlavní sezóny zbývalo několik týdnů a restaurace byla poloprázdná.

Shodly se, že tenhle zákazník je opravdový elegán, od hlavy až k patě. Usoudily, že to bude nějaký důležitý obchodník, protože má koženou aktovku, parádní šedý oblek, kravatu a dokonce manžetové knoflíčky. Zlaté.

Při balení příborů do ubrousků se dohodly, že mu nebude víc než třicet. Střídaly se u něj v dolévání kávy, aby si ho mohly důkladněji prohlédnout.

Vypadal nesmírně elegantně a uhlazeně, až na oči. V těch měl zvláštní, docela sklíčený výraz. Že by ho opustila žena? Nedovedly si představit, že by to nějaká dokázala udělat.

Trent servírkám nevěnoval víc pozornosti než komukoli jinému, kdo mu poskytoval placenou službu, a to je zklamalo. Štědré spropitné jim to sice vynahradilo, ale za jeho jediný úsměv by se těch peněz klidně vzdaly. O tom samozřejmě neměl nejmenší tušení.

Zavřel aktovku, zvedl se od stolu, opustil restauraci a svižnou chůzí zamířil na druhý konec města k mechanikovi.

Nepovažoval se za odměřeného ani rezervovaného člověka. Ale jako St. James vyrůstal obklopený služebnictvem, které se mu všemožně snažilo zjednodušit a usnadnit život. Nebyl skoupý na peníze. Dalo by se říct, že v tomhle ohledu byl až příliš velkorysý.

Ale nikdy ho nenapadlo, že by mohl někomu věnovat pár slov uznání nebo projevit

osobní zájem.

Teď měl právě plnou hlavu jedné záležitosti, o které pevně věřil, že ji do konce týdne úspěšně uzavře.

V popředí jeho obchodního zájmu byly luxusní hotely a letoviska.

Předešlé léto Trentův otec objevil jistou mimořádně zajímavou nemovitost, když se svou čtvrtou ženou projížděl na jachtě Francouzovu zátoku.

Pokud šlo o ženy, Trenton St. James II. neměl bohužel ten správný odhad, ale obchodní instinkt ho ještě nikdy nezklamal.

Začal téměř okamžitě jednání ohledně koupě rozlehlého kamenného domu nad Francouzovou zátokou. Zjevná zdráhavost majitelů prodat dům, který pro ně musel znamenat jen zbytečnou přítěž, ho v jeho úsilí jen ještě víc povzbuzovala.

Ale pak spadla celá záležitost do klína mladému Trentovi, protože jeho otec začal mít starosti s rozvodem, jako obvykle.

Čtvrté manželství mu vydrželo skoro osmnáct měsíců, přemítal Trent v duchu. Téměř o dva měsíce déle než to předchozí. Trent si byl jistý, že někde za rohem už čeká žena číslo pět. Ten stařík byl manželstvím posedlý stejně jako jeho syn nemovitostmi.

Trent se rozhodl podepsat smlouvu o koupi Hrádku co nejdřív.

Až si vyzvedne auto z garáže, hned se tam rozjede, aby si celý dům na vlastní oči prohlédl.

Když procházel městem, všiml si, že většina obchoduje zavřená.

Ale v tuhle roční dobu na tom nebylo nic divného. Věděl, že v sezóně budou ulice Bar Harboru přeplněné turisty s naditými peněženkami a kreditními kartami. A turisté potřebují hotely.

Udělal si už předběžnou statistiku a byl si jistý, že po nezbytných úpravách by mohl za pár měsíců Hrádek začít slušně vynášet.

Teď jen potřebuje přesvědčit čtyři sentimentální ženské a jejich tetu, aby sebraly peníze a zmizely.

Zadíval se naposledy na hodinky a zabočil do ulice k automechanikovi. Trent mu dal přesně dvě hodiny času, aby si poradil se závadou na jeho BMW. Byl přesvědčený, že je to až dost.

Mohl samozřejmě letět z Bostonu firemním letadlem. Bylo by to mnohem jednodušší a Trent byl praktický člověk. Ale chtěl se tentokrát projet. Měl dojem, že těch pár hodin ticha a samoty zoufale potřebuje.

Po pracovní stránce se mu dařilo skvěle, ale o jeho soukromém životě se to rozhodně říct nedalo.

Kdo by si pomyslel, že mu Maria tak najednou hodí oprátku kolem krku? Buď svatba nebo rozchod. Ještě pořád to nechápal.

Věděla přece už od začátku, že manželství nepřipadá v úvahu.

Neměl v úmyslu nasednout na horskou dráhu, kterou si jeho otec zjevně tak oblíbil.

Ne, že by Mariu neměl rád. Byla milá, inteligentní a úspěšná.

Tvrdila, že nestojí o manželství, děti, ani žádná nesmyslná vyznání nehynoucí lásky.

Trent považoval za osobní zradu, když najednou úplně změnila názor a všechno tohle po něm začala vyžadovat.

Nebyl ochotný jí nic z toho poskytnout.

Rozešli se před dvěma týdny, jako dva úplně cizí lidé. Byla už zasnoubená s jedním golfistou.

Bolelo to. Ale zároveň to Trenta přesvědčilo, že se rozhodl správně.

Ženy jsou neuvěřitelně nestálé a přelétavé bytosti a manželství je jen jedním z druhů sebevraždy.

Trent věděl, že nemá cenu trápit se minulostí, i proto se rozhodl pustit myšlenky na Mariu z hlavy. Musím si na chvíli od žen odpočinout, říkal si v duchu.

Zastavil se před nízkou bílou budovou s parkovištěm, na kterém stálo několik aut. Nad otevřenými vraty garáže byl nápis Autoservis a pod ním informace o tom, že nabízejí nepřetržitou odtahovou službu, kompletní opravu zahraničních i domácích vozů a provádějí zdarma odhady.

Zevnitř se ozývala hlasitá rocková hudba. Trent s povzdechem vstoupil do dveří.

Na jeho BMW byla zvednutá střecha a zpod aula vykukoval pár špinavých bot. Mechanik ťukal špičkami o sebe do rytmu hudby.

Trent se zamračeně rozhlédl kolem sebe po garáži. Byl tu cítit benzín a zimolez, opravdu zvláštní kombinace.

Všude se povalovala spousta nejrůznějšího nářadí a součástek. Na zdi visela cedule se seznamem dalších poskytovaných služeb, včetně cen. Trentovi připadalo, že jsou rozumné, ale chybělo mu jakékoli srovnání. V rohu stály dva prodejní automaty na nápoje.

„Promiňte,“ řekl. Boty dál vyťukávaly rytmus.

„Promiňte,“ zopakoval znovu hlasitěji. Hudba se dostala do rychlejšího tempa a ťukání bot taky. Trent do jedné strčil nohou.

„Co je?“ ozvalo se hněvivě zpod auta.

„Rád bych se vás zeptal na svůj vůz.“

„Postavte se do fronty.“ Dole zarachotilo nářadí a k Trentovi dolehlo tlumené zaklení.

Zamračil se. Když se takhle zadíval na své podřízené, vždycky se rozklepali strachy. Teď ale bohužel neměl na kom svou autoritu uplatnit. „Zřejmě už na mě přišla řada,“ podotkl úsečně.

„To se pletete. Přinejmenším jste za tím idiotem, kterému patří tohle BMW. Je to další zbohatlík, který si koupil auto a přitom ani neví, kde má karburátor. Vydržte chvíli, nebo si promluvte s Hankem. Někde tady bude.“

Trent se ještě nestačil vzpamatovat z toho, že byl právě označený za idiota. „Kde je majitel?“

„Nemá čas. Hanku!“ vykřikl mechanik. „Zatraceně, Hanku, kde trčíš?“

Třeni zamířil k rádiu a vypnul ho. „Mohl byste laskavě vylézt ven a říct mi, jak to vypadá s mým vozem?“

„Hm.“ Mechanik se z pozice v leže zkoumavě zadíval na nablýskané italské mokasíny svého zákazníka a okamžitě k nim pocítil bytostný odpor.

„Mám momentálně plné ruce práce. Jestli tolik spěcháte, můžete mi pomoct. Nebo si zajeďte k McDermitovi na protější konec města.“

„Bohužel nemůžu jet nikam, když ležíte pod mým vozem.“ Ale musel v duchu připustit, že ta představa pro něj měla jisté kouzlo.

„Tohle je vaše? Kdy jste si auto nechal naposledy seřídit? A co výměna oleje?“

„Já ne –“

„Je mi úplně jasné, že jste nic takového neudělal,“ podotkl mechanik s očividným uspokojením. „Ale to je obrovská chyba.

Víte, když si člověk koupí auto, nese za něj zodpovědnost. Spousta lidí si nevydělá ani za rok tolik peněz, kolik tahle mašinka stojí. Při rozumné péči a údržbě by ji po vás mohli zdědit vaši vnuci. Víte, auta nepatří ke zboží na jedno použití. To je jen mylný názor některých lidí, kteří jsou moc líní nebo hloupí na to, aby se o svůj vůz náležitě postarali. Ten váš potřeboval už před šesti měsíci vyměnit olej.“

Trent začal rozladěně bubnovat prsty do aktovky.

„Mladý muži, platím vás za opravu auta, ne za přednášku o mé zodpovědnosti.“ Bezděčně se zadíval na hodinky. „Teď bych rád věděl, kdy budu mít vůz připravený, protože mě čeká několik důležitých jednání.“

„Přednáška je zdarma.“ Mechanik jménem C.C. se konečně vydrápal ven zpod auta. „A nejsem žádný mladý muž.“

To bylo naprosto zjevné. Ačkoli měl ten dotyčný neuvěřitelně špinavý obličej a tmavé vlasy ostříhané úplně na krátko, tělo, oblečené do pracovní kombinézy, celé umaštěné od oleje, patřilo s absolutní jistotou ženě. O tom nemohlo být nejmenších pochyb.

Trent neměl ve zvyku prohrávat, ale teď zůstal ohromeně stát a zíral na C.C. jako na zjevení.

Nemohlo mu uniknout, že pod šmouhami a sazemi se ukrývá alabastrová pleť, která jen ještě víc vynikne na pozadí ebenově černých vlasů. Zpod okraje ofinky na něj upřeně hleděly dvě nádherně zelené oči a plné, nenalíčené rty byly roztomile našpulené.

Za jiných okolností by mu to připadalo nesmírně sexy. C.C. byla na ženu dost vysoká a měla postavu bohyně. Trentovi došlo, že to byla ona, kdo voněl motorovým olejem a zimolezem.

„Nějaký problém?“ zeptala se ho. Dobře si uvědomovala, že po ní sklouzl pohledem od límce kombinézy až po záložky kalhot. Byla na to už zvyklá. Ale to ještě neznamenalo, že se jí to líbilo.

Její zastřený, docela hluboký hlas na něj hned působil úplně jinak, když věděl, že patří ženě.

„Vy jste automechanik?“ zeptal se užasle.

„Ne, bytový architekt,“ odsekla.

Trent se rozhlédl kolem sebe po podlaze plné olejových skvrn.

„Máte skutečně zajímavou práci,“ podotkl ironicky. Nemohl si tu poznámku odpustit.

Hodila na stůl francouzský klíč, který celou dobu držela v ruce.

„Musela jsem vám vyměnit olejový a vzduchový ventil a seřídit karburátor,“ informovala ho věcně. „Ještě byste potřeboval nový mazací olej a propláchnout chladič.“

„Je auto pojízdné?“

„Ano.“

Catherine vytáhla z kapsy hadr a začala si utírat ruce. V duchu si zařadila Trenta k mužům, kteří víc pečují o své kravaty než auta.

S pokrčením ramen zastrčila hadr zpátky do kapsy. „Pojďte se mnou do kanceláře a tam to vyřídíme.“

Zavedla ho přes úzkou chodbu do malé, prosklené místnosti se stolem, plným nejrůznějších papírových desek a tlustých katalogů.

Před ním stála z každé strany jedna otáčivá židle. Catherine se posadila a zeptala se věcně: „Budete platit v hotovosti nebo kreditní kartou?“

„Kartou.“ Automaticky vytáhl z náprsní kapsy peněženku. Nebyl zaměřený proti ženám. Aspoň si t o sobě myslel. Ve své firmě dbal na to, aby měly stejný plat a příležitost pracovního postupu jako muži. Nikdy ho nenapadlo dělat rozdíly mezi zaměstnanci, pokud šlo o pohlaví. Rozhodující bylo, jestli byli výkonní, loajální a spolehliví.

Ale čím déle se díval na tuhle ženu, která teď seděla proti němu a vypisovala účet, tím si byl jistější, že ani zdaleka neodpovídá jeho představě automechanika.

„Jak dlouho tady pracujete?“ Samotného ho překvapilo, že se na to ptá. Nemíval ve zvyku klást někomu osobní otázky.

„Více méně od dvanácti let.“ Zadívala se na něj svýma nádherně zelenýma očima. „Nemějte strach, vím co dělám. Na veškerou práci ve svém obchodě poskytuju záruku.“

„Ve vašem obchodě?“

„Přesně tak.“

Vyndala kalkulačku a začala sčítat jednotlivé položky. Trent fascinovaně sledoval hbitý pohyb jejich dlouhých, elegantních prstů, umazaných od oleje.

Rozčiloval ji. Možná, že za to můžou ty jeho příšerné boty, pomyslela si v duchu. Nebo kravata. Její hnědočervená barva působila arogantně.

„Tady je účet.“ Catherine obrátila papír k němu a začala s ním procházet jednu položku za druhou.

Nevěnoval jí pozornost. To se mu vůbec nepodobalo. Doposud si vždycky pečlivě prostudoval každý údaj, který se mu dostal na stůl.

Ale teď se místo toho díval na ni.

„Nějaké dotazy?“ Zvedla hlavu a zjistila, že ji doslova hltá pohledem.

„Vy jste C.C.?“

„Ano.“

Musela si odkašlat. Co to se mnou je? zlobila se na sebe v duchu.

Měl úplně obyčejné oči. Možná trochu tmavší a výraznější, než se jí zdálo na první pohled, ale přesto obyčejné. Neexistoval žádný důvod, proč by se od nich nemohla odtrhnout. Ale nedokázala to.

Připadalo jí, jako kdyby vzduch v místnosti najednou nebezpečně zhoustl.

„Máte šmouhu na tváři,“ řekl tiše a usmál se na ni.

Ta změna byla neuvěřitelná. Z odměřeného, nedůtklivého člověka se stal příjemný muž. Z jeho očí zmizela netrpělivost jako mávnutím kouzelného proutku. Místo ní se v nich objevil pobavený výraz.

Catherine bezděčně opětovala jeho úsměv.

„To sem patří.“ Možná, že jsem na něj byla moc ostrá, pomyslela si v duchu, a rozhodla se to napravit. „Jste z Bostonu, viďte?“

„Ano. Jak jste to poznala?“

Pokrčila rameny. „Vzhledem k massachusettské poznávací značce a vašemu přízvuku to nebylo těžké uhodnout. Máme tady hodně zakázek z Bostonu. Jste tu na dovolené?“

„Ne, obchodně.“

Trent si snažil vzpomenout, kdy měl vlastně naposledy dovolenou, ale marně. Bylo to před dvěma roky? Nebo před třemi?

Catherine vytáhla zpod hromady katalogů svůj diář a zadívala se na pracovní plán příštího dne. „Jestli se tu ještě zdržíte, mohla bych vám olej vyměnit zítra.“

„Uvidíme. Vy tady na ostrově bydlíte?“

„Ano. Celý život. Byl jste někdy předtím v Bar Harboru?“

„Jako malý kluk jsem tu strávil pár víkendů z matkou.“ Připadalo mu to tak hrozně dávno, jako kdyby to bylo v úplně jiném životě.

„Třeba byste mi mohla doporučit nějakou restauraci. A poradit mi, co je tu zajímavého k vidění, kdybych vyšetřil trochu volného času.“

„Neměl byste si nechat rozhodně ujít návštěvu parku.“ Vytrhla z diáře prázdný list papíru a začala na něj psát. „Neuděláte chybu, když si objednáte v místní restauraci plody moře, a protože je teprve začátek sezóny, nebude problém sehnat volný stůl.“ Podala mu papír s poznámkami. Přeložil ho i zastrčil do náprsní kapsy.

Díky. Jestli máte dneska večer volno, mohla byste se mnou ochutnat nějakou místní specialitu. Probrali bychom přitom stav mého karburátoru.“

Jeho nabídka jí zalichotila. Natáhla ruku, aby si od něj vzala kreditní kartu. Už měla v úmyslu porvání přijmout, ale pak si přečetla jeho jméno i ztuhla.

„Trenton St. James III.“

„Trent,“ podotkl s úsměvem.

To sedí, pomyslela si Catherine. Luxusní auto, přepychový oblek, uhlazené chování. Mělo jí to dojít dřív.

„Tady se podepište,“ řekla stroze.

Trent vytáhl zlaté pero a podepsal kreditní kartu.

Catherine mezitím vstala a vyndala z přihrádky klíče od jeho vozu. Ohlédl se právě v okamžiku, když mu je hodila. Nebo spíš na něj. Naštěstí se mu je podařilo chytit dřív, než ho uhodily do obličeje.

Vstal, dal si ruce v bok a vrhl na ni hněvivý pohled.

„Stačilo by říct ne.“

„Takovým slovům muži jako vy nerozumějí.“ Na chvíli se odmlčela, a pak dodala: „Kdybych tušila, kdo jste, vyvrtala bych vám díry do výfuku.“

Trent si pomalu zastrčil klíče do kapsy. Nevybudil zlostí, s tím by bylo snazší si poradit. Zůstal stát jako socha, v jeho očích se objevil ledový výraz a úsečným, úplně změněným hlasem se zeptal: „Mohla byste mi to laskavě vysvětlit?“

Udělala pár rázných kroků, postavila se těsně před něj a zadívala se mu zpříma do očí.

„Jmenuju se Catherine Colleen Calhounová. A chci, abyste dal ty své chamtivé, hrabivé ruce pryč od mého domu.“

Trent chvíli mlčel a v duchu si urovnával myšlenky. Catherine Calhounová, jedna ze čtyř sester, které vlastnily Hrádek, a očividně ta, která se nejvíc staví proti prodeji. Protože si bude muset poradit se všemi čtyřmi, možná by mohl rovnou začít. Tady a hned.

„Těší mě, slečno Calhounová.“

„Mě ne.“ Podala mu kopii účtu. „Nasedněte zpátky do toho svého úžasného BMW a vraťte se do Bostonu.“

Trent přeložil papír a zasunul si ho do kapsy. „Vy ale nejste jediná zúčastněná strana.“

„Nedopustím, abyste z mého domu udělal jeden z těch svých nablýskaných hotelů pro znuděné debutanty a podvodníky.“

Musel se skoro usmát.

„Byla jste v některém z hotelů naší společnosti někdy ubytovaná?“

„Ne, ale vím, jak vypadají. Mramorové haly, skleněné výtahy, křišťálové lustry a kašny, které všude stříkají vodu.“

„Máte proti nim něco?“

„Nechci, aby jedna stála v mém obývacím pokoji. Proč uháníte zadlužené vdovy a sirotky, aby vám odevzdali svůj majetek, a nedáte nám pokoj?“

„Bohužel mám tenhle týden jiné plány.“ Když chtěla promluvit, zvedl ruku, aby ji zadržel. „Slečno Calhounová, přijel jsem sem na žádost vaší prostřednice. Ať jsou vaše osobní pocity jakékoli, spolumajiteli Hrádku jsou ještě další tři osoby. Nemám v úmyslu odjet, dokud si se všemi nepromluvím.“

„Můžete si tady povídat, co chcete, ale… Jakého prostředníka máte na mysli?“

„Slečnu Cordelii CalhounovouMcPikeovou.“

Catherine se nepatrně zarazila, ale odmítla se lak snadno vzdát.

„Nevěřím vám.“

Trent beze slova položil svou aktovku na hromadu papírů na jejím stole a otevřel ji. Z jedněch papírových desek vyndal dopis, napsaný rukou na silném, bezovém papíře.

Catherine si ho od něj s tlukoucím srdcem vzala a začala číst.

Vážený pane St. Jamesi,

Calhounová rodina vzala v úvahu vaši nabídku, týkající se odkoupení Hrádku. Protože se jedná o velmi složitou záležitost, jsme přesvědčeny, že by bylo pro všechny zúčastněné nejlepší, kdybychom prodiskutovaly podmínky případného prodeje osobně.

Jako zástupce sester Calhounových bych vás ráda na pár dní pozvala na návštěvu Hrádku. (Catherine liše zasténala.) Věřím, že tento osobnější přístup bude nám všem jen ku prospěchu. Jsem si jistá, že se mnou souhlasíte, že neformální pohled na majetek, který je předmětem vašeho zájmu, vám přinese jen výhody.

Prosím, pokud moji nabídku akceptujete, spojte se se mnou co nejdříve. S uctivým pozdravem

Cordelia CalhounováMcPikeová

Catherine si celý dopis přečetla dvakrát, a pořád se nemohla vzpamatovat. Nejradši by ho zmačkala a vyhodila, kdyby jí ho Trent včas nevzal z ruky a nezasunul zpátky do desek.

„Jestli tomu dobře rozumím, nebyla jste o tom pozvání informovaná?“

„To tedy ne!“ vybuchla Catherine hněvivě. „Ta všetečná stará…

Bože, teto Coco, já tě snad uškrtím.“

„Předpokládám, že paní McPikeová a teta Coco jsou jedna a táž osoba.“

„Někdy se to nedá s určitostí říct.“ Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „Ale v každém případě budou brzy obě mrtvé.“

„Rád bych se vyhnul násilí v rodině, jestli dovolíte.“

Catherine si zastrčila ruce do kapes kombinézy a vrhla na něj zlostný pohled.

„Jestli máte ještě pořád v úmyslu ubytovat se na Hrádku, nebude to s největší pravděpodobností možné.“

Přikývnul. „V tom případě mi nezbývá nic jiného než riskovat.“

DRUHA KAPITOLA

Teta Coco aranžovala skleníkové růže do dvou váz z drážďanského porcelánu, které se ještě měly prodat. Pobrukovala si přitom nejnovější rockový hit a občas do rytmu ťukla špičkou do podlahy.

Stejně jako ostatní ženy z rodu Calhounových byla vysoká a měla ještě pořád elegantní, souměrnou postavu. Za posledních deset let ztloustla jen nepatrně.

Dnes se obzvlášť pečlivě oblékla a upravila. Na krátké, husté vlasy si před týdnem nechala dát zrzavý přeliv a byla s ním nesmírně spokojená.

Coco zastávala názor, že marnivost není hřích ani vada charakteru, ale posvátná povinnost ženy. Obličej, dokonale napjatý díky zásahu plastického chirurga před šesti lety, si důmyslně, velmi nenápadně nalíčila, do uší si připnula své nejlepší perly a stejné obepínaly ve dvou řadách i její štíhlý krk.

Při letmém pohledu do zrcadla v hale se Coco znovu ujistila, že černý kostým na ní vypadá dobře a úžasně ji zeštíhluje.

Začala přecházet z jedné místnosti do druhé a znovu kontrolovala každou drobnost.

Děvčata budou možná trochu rozzlobená, že sem někoho pozvala, aniž by se o tom předtím zmínila. Ale mohla by zase tvrdit, že to má na svědomí její zapomnětlivost. Uplatňovala tuhle taktiku vždycky, když se jí to hodilo. A zatím skvěle fungovala.

Coco byla mladší sestrou Judsona Calhouna, který se oženil s Deliah Bradyovou a měl s ní čtyři dcery. Judson a Deliah, které Coco hluboce milovala, tragicky zahynuli před patnácti lety, když se nad Atlantikem zřítilo jejich soukromé letadlo.

Od té doby se ze všech sil snažila být malým sirotkům co nejlepší matkou, otcem i přítelem.

Coco, sama už téměř dvacet let vdova, byla mimořádně krásná, vnímavá a chytrá žena. A chtěla svým děvčatům zajistit dobrou budoucnost. Ať se jim to líbilo nebo ne.

V Trentonu St. Jamesovi a jeho zájmu o Hrádek uviděla báječnou příležitost.

Vlastně jí vůbec nezáleželo na tom, jestli dům koupí nebo ne.

Ale Bůh ví, jak dlouho by se jim Hrádek ještě podařilo udržet, když byly daně a účty za opravy a topení čím dál vyšší a vyšší. Ale o to Coco teď nešlo. Měla v plánu něco úplně jiného.

Ať Trenton St. James III. dům koupí nebo ne, podělí se o svůj bankovní účet s jedním z děvčat. Neměla zatím tušení, která se stane jeho vyvolenou. Snažila se to vyčíst z křišťálové koule, ale marně.

Ale poznala, že se nezmýlila, jakmile přišel první dopis. Ten chlapec si odvede jednu z jejích holčiček s sebou do světa bohatství a přepychu.

S povzdechem narovnala svíci v mosazném držáku. Dokázala jim dát lásku, ale luxus…

Kdyby byli Judson a Deliah naživu, všechno by bylo jinak.

Judson by se určitě brzy zbavil finančních těžkostí, do kterých se dostal. Ale ti dva už nežili a s penězi byly čím dál větší problémy.

Hrozně se jí příčilo rozprodávat kousek po kousku dědictví děvčat, aby si udržely střechu nul hlavou.

Trenton St. James III. tohle všechno změní, až zamiluje do jedné z jejích slečen.

Možná, že by se tou vyvolenou mohla stát Susana, přemítala v duchu Coco a načechrala polštáře na pohovce v salóně. Ta malá chudinka, které zlomil srdce ničema, za kterého se naneštěstí provdala. Coco se zamračila. Kdo by si byl pomyslel, že že všechny napálí! Udělal Suzanně ze života peklo a pak se s ní rozvedl, aby ji mohl vyměnit za tu prsatou fiflenu.

Coco si zhnuseně odfrkla a jedním okem se zadívala na popraskanou omítku na stropě. Bude se muset ujistit, že by se Trenton hodil jako otec pro Suzanniny dvě děti. A kdyby ne…

Je tu přece ještě Lilah, její krásné, odvážné děvče. Potřebovala by někoho, kdo by ocenil její temperament a výstřední způsoby.

Někoho, kdo by se o ni staral a pomohl jí se usadit. Aspoň trochu.

Coco by ale po jejím boku nesnesla nikoho, kdo by měl snahu potlačovat v Lilah její zálibu v mystice.

Nebo že by to byla Amanda? Coco posunula látkový závěs, aby zakryla díru od myši. Tvrdohlavá, praktická Amanda, to by byla dvojice! Úspěšný podnikatel a bystrá, vypočítavá žena. Ale musel by i uvědomit, že Mandy potřebuje, aby ji hýčkal, rozmazloval, a zároveň si jí vážil.

Se spokojeným povzdechem se Coco odebrala ze salónu do obývacího pokoje, odtud pak do knihovny a nakonec do studovny.

Poslední přicházela v úvahu Catherine. Coco narovnala obraz na zdi, aby aspoň částečně schovala skvrny od vody na stárnoucí hedvábné tapetě. To dítě zdědilo umíněnost po svých předcích opravdu v hojné míře. Představte si, že to krásné děvče marní život mezi motory a benzínovými pumpami. Bože, ochraň nás.

Nebylo pravděpodobné, že by muž jako Trenton St. James III.

měl zájem o ženu, která tráví většinu času pod autem. Catherine byla i ve svých třiadvaceti letech pořád benjamínkem rodiny. Coco se zdálo, že má ještě dost času, aby jí našla vhodného manžela.

Scéna je připravená, řekla si v duchu. A co nevidět vstoupí na jeviště pan St. James, aby zahrál hlavní roli v prvním dějství.

Někdo práskl vchodovými dveřmi.

Coco sebou trhla a okamžitě si uvědomila, že díky té ráně poskočily obrazy na zdech a příbory se roztančily po stolech. Prošla rychle bludištěm místností a cestou všechno znovu urovnala.

„Teto Coco!“

Coco automaticky zvedla ruku a přitiskla si ji na prsa. Hned po hlase poznala Catherine i to, že má kvůli něčemu zlost. Co se jí mohlo stát? uvažovala v duchu.

„Už jdu, drahoušku,“ zavolala na ni s úsměvem. „Nečekala jsem tě doma tak brzy. To je ale příjemné…“ Když svou neteř uviděla, zarazila se. Měla na sobě roztrhané džíny a tričko, na obličeji šmouhy a obě ruce zaťaté v pěst. A v muži, který stál těsně za ní, Coco

okamžitě

poznala

svého

potenciálního

příbuzného.

„Překvapení,“ dokončila s úsměvem, jakmile se vzpamatovala.

„Vítám vás, pane St. Jamesi.“ Udělala krok dopředu a natáhla ruku.

„Jsem paní McPikeová.“

„Těší mě.“

„Jsem ráda, že se s vámi můžu konečně osobně Mtkat. Doufám, že jste měl příjemnou cestu.“

„V každém případě zajímavou.“

Stiskla mu na okamžik ruku, než ji pustila. Hned se jí zalíbil jeho vyrovnaný pohled a klidný hlas.

„Pojďte, prosím, dál. Přála bych si, abyste se tu cítil jako doma.

Udělejte si pohodlí a já dojdu připravit čaj.“

„Teto Coco,“ ozvala se Catherine.

„Ano, miláčku, chtěla bys něco jiného než čaj?“

„Hlavně bych ráda slyšela vysvětlení. A hned.“

Coco trochu znervózněla, ale nedala to na sobě mát.

„Jaké vysvětlení?“

„Chci vědět, co tady k čertu dělá.“

„Catherine!“ sykla Coco káravě a obrátila se ke svému hostu.

„Pojďte dál, pane St. Jamesi, nebo vám smím říkat Trentone? Jste určitě po cestě unavený. Říkal jste, že jste sám řídil? Co kdybyste se posadil v salóně?“ pokračovala dál a vedla ho s sebou. „Je nádherné počasí, viďte?“ konverzovala.

„Zadrž.“ Catherine se jim rychle postavila do cesty. „Moment.

Neusadíš ho do salónu se šálkem čaje. Chci vědět, proč jsi ho sem pozvala.“

„Catherine.“ Coco si zhluboka povzdychla. „Obchodní jednání je mnohem příjemnější a úspěšnější, když ho všichni zainteresovaní vedou osobně, místo aby si spolu pořád jen telefonovali. Souhlasíte se mnou, Trentone?“

„Ano.“ Překvapeně si uvědomil, že jen stěží potlačuje úsměv.

„Už ani krok.“ Catherine zvedla obě ruce. „Nedohodly jsme se na žádném prodeji.“

„Samozřejmě že ne,“ přikývla Coco trpělivě. „Proto je Trenton tady. Abychom společně probrali všechny možnosti. Měla bys jít teď nahoru a umýt se, Catherine. Máš na tvářích skvrny od oleje.“

Catherine si je hřbetem ruky setřela. „Proč jsi mi neřekla, že přijde?“

Coco přivřela trochu oči a snažila se, aby její výraz vypadal roztěkaně. „Jistě, že jsem ti to pověděla. Nedovolila bych si někoho sem pozvat bez vašeho vědomí.“

Catherine se zatvářila vzpurně. „Nic jsi mi neřekla.“

„Ale Catherine, já…“ Coco se zatvářila zmateně, ten výraz si několikrát cvičila před zrcadlem. „Vážně? Víš to jistě? Přísahala bych, že jsem vám o tom všem řekla, jakmile jsem dostala zprávu, že pan St. James mou nabídku přijal.“

„Ne,“ podotkla Catherine klidně.

„Můj bože.“ Coco zvedla ruce k obličeji. „To je hrozné. Musím se omluvit. Za všechen ten zmatek můžu já. Catherine, prosím tě, promiň. Koneckonců, tohle je tvůj dům. Tvůj a tvých sester.

Nedovolila bych si zneužít vaši vlídnou povahu a pohostinnost k…“

Catherine ji nenechala tu větu už dokončit. „Je to stejně tak i tvůj dům, teto Coco. Moc dobře to víš. Nemusíš žádat nikoho o svolení, aby sis sem mohla někoho pozvat. Jen si myslím, že jsme měly –“

„Ne, ne, je to neomluvitelné.“ Coco několikrát zamrkala, až se jí zaleskly oči. „Nevím, co říct. Připadám si hrozně trapně. Snažila jsem se vám jen pomoct, ale –“

„To je v pořádku.“ Catherine vzala tetu konejšivě za ruku.

„Vůbec nic se nestalo. Jen jsem byla trochu zmatená. Podívej, co kdybych došla připravit čaj já? Mohla by sis zatím v klidu popovídat s –ním.“

„Jsi moc hodná, holčičko.“

Catherine si pro sebe něco nesrozumitelného zamumlala a odešla.

„Blahopřeju,“ podotkl Trent a pobaveně se zadíval na Coco. „To byla jedna z nejuhlazenějších, i nejpřesvědčivějších výmluv, jaké jsem kdy byl svědkem.“

Coco se celá rozzářila.

„Děkuju. Tak co kdybychom se šli posadit a trochu si popovídali?“

Zavedla ho k proutěnému křeslu vedle krbu, protože věděla, že pohovka má špatné pérování a neuvěřitelně vrže.

„Musím se omluvit za Catherine. Má hrozně prchlivou povahu, ale báječné srdce.“

„Budu vás muset vzít za slovo,“ podotkl Trent.

„Jste tady a to je důležité.“ Coco se posadila naproti němu, potěšená sama sebou. „Jsem si jistá, že vás Hrádek i jeho historie zaujme.“

Usmál se a v duchu si pomyslel, že jeho obyvatelé ho už rozhodně zaujali.

„Můj dědeček,“ řekla a ukázala na portrét podmračeného muže nad ozdobnou krbovou římsou z třešňového dřeva. „Postavil tenhle dům v roce 1904.“

Trent se zadíval na postaršího pána s odmítavým pohledem a svraštělým obočím. „Vypadá… impozantně,“ podotkl zdvořile.

Coco se rozesmála. „Ano. Když byl v nejlepších letech, byl prý velmi krutý a nemilosrdný. Ale já si Ferguse Calhouna pamatuju jen jako vetchého staříka, který mluvil sám se sebou nebo se svým stínem. Když se pokusil zastřelit majordoma za to, že mu přinesl špatné portské, v roce 1945 ho nakonec zavřeli do blázince. Neměl to v hlavě úplně v pořádku, dědeček,“ dodala na vysvětlenou. „Ne ten majordomus.“

„Rozumím.“

„V ústavu strávil dalších dvanáct let, až do svých osmdesátých narozenin. Calhounovi se vždycky buď dožili vysokého věku, nebo tragicky zahynuli v mládí.“ Překřížila si dlouhé, elegantní nohy.

„Znala jsem vašeho otce.“

„Skutečně?“

„Ano. Ale ne moc dobře. V mládí jsme byli společně na několika večírcích. Vzpomínám si, že jsem s ním jednou v Newportu tančila kotilión. Moc mu to tenkrát slušelo. Byla jsem do něj celá blázen.“

Usmála se. „Hodně se mu podobáte.“

„Určitě udělal velkou chybu, když vás nechal proklouznout mezi prsty.“

Celá se rozzářila. „Máte pravdu,“ řekla se smíchem. „Jak se daří Trentonovi?“

„Dobře. Myslím, že kdyby si uvědomil všechny souvislosti, nepřenechal by tu záležitost mně.“

Zvedla obočí. Jako žena, která pozorně pročítala všechny společenské rubriky v časopisech, moc dobře věděla o složitém rozvodu, se kterým se St. James senior právě potýká.

„Poslední manželství mu nevyšlo?“

Jen stěží to mohlo zůstat tajemstvím, ale Trentovi to přesto nebylo příjemné.

„Ne. Mám mu vyřídit, že ho pozdravujete, až s ním budu mluvit?“

„Ano, buďte tak hodný.“ Pochopila, že je téma rozvodu pro něj bolestné a nechce ho dál rozebírat. „Jak jste se setkal s Catherine?“

Přivedl mi ji do cesty osud, pomyslel si v duchu a málem to řekl nahlas.

„Ocitl jsem se v situaci, kdy jsem potřeboval její službu, nebo přesněji řečeno moje auto. Neuvědomil jsem si hned spojení mezi Catherine, autoservisem a Catherine Calhounovou.“

„Tomu se vůbec nedivím,“ podotkla Coco. „Doufám, že nebyla příliš, prudká.“

„O tom bych teď nerad mluvil. Ale očividně je vaše neteř řesvědčená, že by se dům neměl prodávat.“

„To je pravda.“ Catherine přivezla do pokoje servírovací vozík.

„A nějaký uhlazený, prohnaný chlapík z Bostonu mě k tomu rozhodně nepřinutí.“

„Catherine, tvoje hrubé chování je skutečně neodpustitelné.“

„To je v pořádku,“ podotkl Trent. „Už si na tenhle způsob jednání začínám zvykat. Jsou všechny vaše neteře tak… agresivní, paní McPikeová?“

„Říkejte mi Coco, prosím,“ špitla. „Všechny jsou moc hezké a milé.“ Vzala do ruky konvici s čajem a vyslala směrem ke Catherine varovný pohled. „Musíš zpátky do práce, má drahá?“

„Může to počkat.“

„Ale prostřela jsi jen pro dva.“

„Já nic nechci.“ Usadila se na opěradlo pohovky i překřížila si ruce na prsou, „Dobře. Mléko nebo citrón, Trentone?“

„Citrón, prosím.“

Catherine pohupovala ve vzduchu dlouhýma nohama a mlčky je sledovala, jak usrkávají čaj a konverzují. O úplně zbytečných věcech, pomyslela si v duchu zhnuseně.

Trenton byl typem člověka, kterého už od plenek učili, jak má správně sedět v salónu a bavit se o ničem.

Squash, pólo, možná golf. Pravděpodobně měl ruce hebké jako dítě. A pod tím dokonalým, na míru ušitým oblekem se skrývalo měkké tělo bez jediného svalu. Muži jako on totiž nepracovali a nikdy se ani trochu nezapotili. Nebyli ani schopni cokoli cítit.

Tenhle džentlmen seděl celý den za stolem, kupoval a prodával a ani jednou přitom nepomyslel na životy těch, které svým jednáním ovlivnil. Na jejich sny a naděje, které v nich vzkřísil nebo naopak zničil.

Catherine nedopustí, aby zasáhl i do těch jejích.

Nedovolí mu, aby proměnil starý taneční sál na noční klub.

Nenechá ho dotknout se ani jediné zašlé tapety a trouchnivějícího trámu.

Dohlédne na to. I na něj.

To je ale složitá situace, pomyslel si v duchu Trent. Bavil se s Coco, popíjel s ní čaj a Královna Amazonek, jak si Catherine pro sebe pojmenoval, celou dobu seděla na ošuntělé pohovce, pohupovala nohama v odřených botách a sršela na něj oheň.

Za normálních okolností by se zdvořile omluvil, vrátil se zpátky do Bostonu a celou věc předal svým agentům. Ale už dlouho ho nikdo takhle otevřeně nevyzval na souboj. Možná, že právě tohle teď potřeboval.

Dům byl sám o sobě úžasný. Zvenku mu připomínal tak trochu anglické panské sídlo a taky Draculův hrad. Věže a věžičky z šedého kamene se majestátně tyčily k nebi a chrliče, jeden měl useknutou hlavu, se zlověstně šklebily vedle parapetů.

Samotný jednopatrový dům, postavený z kvalitní žuly, měl spoustu roztomilých teras a verand. Podél strany, obrácené směrem k moři, stála pergola. Trentovi se při pohledu na ni okamžitě vybavily římské lázně.

Protože pozemek kolem domu byl svažitý, byly in terasovité travnaté plochy, ohraničené nízkými zídkami.

Asi si říkáte, že tohle všechno jako celek muselo vypadat přímo ohyzdně. Ale nebylo tomu tak. Trentovi to místo připadalo svým způsobemúžasné.

Desítky oken se leskly ve slunci jako vodní hladina. Na trávnících byla všude záplava jarních květin. Po žulových zdech šplhal nahoru hustý břečťan.

Ani pro ryze pragmatického člověka nebylo obtížné představit si, jak se tu pořádají zahradní slavnosti a procházejí se tady ženy v pestrobarevných kloboucích a nadýchaných šatech za zvuků harfy ahouslí.

A ten nádherný výhled! Už cestou od auta k bráně ho doslova uchvátil.

Bylo mu jasné, proč chtěl otec Hrádek získat. Byl by ochotný investovat do jeho renovace stovky tisíc dolarů.

„Dáte si ještě čaj, Trentone?“ zeptala se Coco.

„Ne, děkuju.“ Usmál se na ni. „Ale rád bych si prohlédl dům, jestli dovolíte. To, co jsem viděl doposud, mě doslova nadchlo.“

Catherine si pro sebe pohrdavě něco zabručela, ale Coco předstírala, že ji neslyší. „Samozřejmě, bude mi potěšením vás tady provést.“

Vstala, otočila se na okamžik k Trentovi zády a vrhla nevraživý pohled na svou neteř. „Catherine, neměla by ses vrátit zpátky do práce?“

„Ne.“ Vstala, a pak najednou usoudila, že by bylo možná lepší změnit taktiku, a sladce se usmála. „Já tady pana St. Jamese provedu, teto Coco. Děti se stejně už za chvíli vrátí domů ze školy.“

Coco se zadívala na hodiny nad krbovou římsou, které se už před několika týdny zastavily a ukazovaly pořád půl jedenácté.

„Já nevím…“ začala nejisté.

„Nedělej si starosti.“ Catherine zamířila ke dveřím a panovačným gestem ruky Trenta vybídla, aby ji následoval. „Pane St. Jamesi?“

Vykročila před ním chodbou k točitému schodišti. „Začneme nahoře, ano?“

Aniž by se ohlédla, začala stoupat po schodech. Byla přesvědčená, že než se dostanou do třetího patra, Trent bude zadýchaně supět za jejími zády.

Bohužel byla zklamaná.

Vyšplhali se spolu po posledních několika příkrých schodech až do nejvyšší věže. Catherine položila ruku na kliku a ramenem zatlačila do masivních dubových dveří. S hlasitým skřípěním se otevřely.

„Strašidelná věž,“ podotkla a vešla dovnitř.

Kulatá místnost byla úplně prázdná, až na pár prázdných pastiček na myši.

„Strašidelná?“ zopakoval Trent, ochotný přistoupit na hru.

„Moje prababička tady nahoře měla svůj úkryt.“ Catherine se přesunula k oknu. „Prý tady sedávala, dívala se dolů na moře a tesknila po svém milém.“

„Nádherný výhled,“ zamumlal Trent. Dole, v závratné hloubce, se tříštila voda o skály. „Úžasně dramatický.“

„Nejen výhled. I lidské životy tu byly plné dramatických zvratů.

Prababička zřejmě nakonec neunesla svůj žal a vrhla se právě z tohohle okna dolů do vln.“ Catherine se samolibě usmála. „Za tichých nocí tady teď můžete slyšet její kroky a pláč pro ztraceného milence.“

„To by bylo skvělé lákadlo pro turisty,“ podotkl lunt.

Catherine si zastrčila ruce do kapes. „Spíš bych řekla, že by je to mohlo odradit.“

„Naopak.“ Usmál se. „Můžeme jít dál?“

Catherine vyšla ven z místnosti a oběma rukama Vzala za kliku, připravená pořádně za ni zatáhnout. Když na nich najednou ucítila Trentovy dlaně, trhla rukou, jako kdyby ji někdo opařil.

„Zvládnu to sama,“ zašeptala.

Celá se v duchu zachvěla, když se jí dotkl, a srdce se jí rozbušilo jako o závod.

„Zdá se mi, že na to budou zapotřebí dva.“ Trent pevně zatáhl, dveře se zavřely a Catherine do něj narazila zády.

Chvíli tak zůstali stát, jako dva milenci, dívající se na západ slunce. Bezděčně se nadechl vůně jejích vlasů a hlavou mu prolétlo, že je docela příjemné mít ji tak blízko u sebe. Pak se ale Catherine vzpamatovala, uskočila od něj jako splašený králík a narazila zády do zdi.

„Nechápu to,“ vyhrkla rozzlobeně. „Všechno je tu na rozpadnutí.

Nevím, proč to chcete kupovat.“

Trent si všiml, že má obličej bílý jako křídu a v očích rozrušený výraz.

„Zprohýbané dveře se dají opravit nebo vyměnil,“ podotkl klidně, udělal krok směrem k ní a upřeně se na ni zadíval. „Co je s vámi?

Děje se něco?“

„Nic.“ Věděla, že kdyby se jí znovu dotkl, vyletěla by do vzduchu jako raketa. „Nic,“ zopakovala. „Jestli chcete vidět něco dalšího, měli bychom asi sejít zpátky.“

Když za ním sestupovala dolů po točitém schodišti, několikrát se zhluboka nadechla, aby se aspoň trochu uklidnila. Celé tělo se jí chvělo, jako kdyby se dotkla rukou živého drátu.

O důvod víc, proč bych se Trentona St. Jamese měla co nejdřív zbavit, usoudila.

Provedla ho horním patrem, přes křídlo služebnictva a skladovací prostory, a dala si záležet, aby viděl každou prasklinu v omítce, plíseň i hnilobu. Potěšilo ji, že tady bylo nepříjemné vlhko a páchlo to tu zatuchlinou. A ještě větší radost měla, když si všimla, že má zaprášený oblek a jeho boty rychle ztrácejí lesk.

Trent nakoukl do jedné místnosti, plné krabic s nábytkem a rozbitým porcelánem.

„Přebral někdo tohle všechno?“

„Jednou se k tomu snad dostaneme.“ Sledovala tlustého pavouka, jak se krade pryč ze světla. „Většinu z těhle pokojů nikdo neotevřel už nejmíň padesát let, od té doby, kdy moje prababička zešílela.“

„Fergus.“

„Ano. Rodina využívá první dvě patra a snažíme se udržovat jen to, co musíme.“ Přejela prstem po dlouhé prasklině ve zdi. „Dalo by se říct, že kvůli tomu, co nevidíme, se zbytečně netrápíme. Střecha nám na hlavu nespadla. Zatím.“

Tázavě se na ni zadíval, ale Catherine se jen usmála a vyzvala ho, aby šel dál. Chtěla mu ukázat místnost, kde byl v rozbitých oknech místo skla igelit.

Opatrně za ní přešel po ztrouchnivělém prkně, které zakrývalo díru v podlaze.

Ale pak upoutaly jeho pozornost velké klenuté dveře, a než ho Catherine stačila zastavit, vzal za kliku.

„Kam vedou?“

Nikam,“ začala a vrhla na něj hněvivý pohled, Trent je s trhnutím otevřel. Zavanul k nim svěží jarní vzduch. Trent vyšel ven na dlouhou kamennou terasu a otočil se směrem k starým žulovým schodům.

„Nevím, jak jsou bezpečné.“

Pohlédl se na ni přes rameno. „Mnohem bezpečnější než ta podlaha uvnitř.“

Z povzdechem se Catherine vzdala a začala stoupat za ním nahoru.

„To je nádhera,“ vyhrkl, když se zastavil na širokém průchodu mezi dvěma věžičkami. „Jako pohádce.“

Právě proto ho sem Catherine nechtěla vodit. Zůstala stát za ním s rukama v kapsách, zatímco si opřel rukama o nízkou kamennou zídku a zadíval se dolů.

V hloubce pod ním se třpytila temně modrá vodní hladina, na které se pohupovalo pár loděk. Nad zátokou chvíli kroužil velký bílý racek a pak se rozlétl vstříc otevřenému moři. „To je neuvěřitelné.“

Vítr mu cuchal vlasy, když šel dál úzkou chodbou i pak po dalších schodech dolů a zase nahoru. Odtud byl vidět Atlantik v celé své kráse. Až sem doléhalo burácení vln narážejících do skal.

V několika místech zahlédl dveře, kterými se dalo vejít zpátky dovnitř, ale neměl o to teď zájem, ohlédl se a zadíval se na Catherine.

„Divím se, že vůbec trávíte nějaký čas uvnitř, když je tady venku tak krásně.“

S rukama v kapsách ledabyle podotkla: „Nejde jen o výhled.

Důležité je, že na tomhle místě žila naše rodina po celé generace.“

Její výraz okamžitě zjihl, když se zadívala dolů. „Děti tu mají svůj domov.“

Trent zahlédl dvě malé postavičky, jak utíkaj přes trávník směrem k pergole. Jejich veselý smící se nesl větrem až nahoru k němu.

„Alex a Jenny,“ vysvětlila. „Děti mojí sestry Su zanny. Taky tady žijí.“ Otočila se zpátky k němu „A to něco znamená.“

„Co si myslí jejich matka o prodeji?“ Zamračila se. „Jsem si jistá, že se jí zeptáte sám. Ale jestli na ni budete naléhat, budete se pak zodpovídat mně. Nedopustím, aby jí někdo zase manipuloval.“

„Nic takového nemám v úmyslu.“

Trpce se rozesmála. „Lidi jako vy na manipulaci s ostatními stavějí svou kariéru. Jestli se domníváte, že před sebou máte čtyři bezmocné, slabé ženy, pane St. Jamesi, upozorňuju vás, že se hrozně mýlíte. My se o sebe umíme postarat. A dovedeme si ubránit to, co nám právem náleží.“

„O tom nepochybuju, obzvlášť pokud mají vaše sestry stejnou povahu jako vy.“

Catherine zaťala ruce v pěst. Byla by ho snad uhodila, kdyby nezaslechla za zády něčí hlas, jak volá její jméno.

Trent si všiml, že ze dveří vychází ven nějaká žena. Byla stejně vysoká jako Catherine, ale štíhlá jako proutek a neuvěřitelně křehká.

Trent okamžitě podvědomě cítil potřebu ji ochraňovat.

Lesklé, vlnité vlasy jí dopadaly ve vlnách na ramena, její oči měly temně modrou barvu letní oblohy a vyzařoval z nich neuvěřitelný klid a vyrovnanost. Ale když se Trent zadíval pozorněji, spatřil v nich smutek a bolest.

I přes zjevné rozdíly byla Catherine tolik podobná, že okamžitě usoudil, že před ním stojí jedna z jejích sester.

„Suzanna.“ Catherine se postavila mezi ni a Trenta, jako kdyby chtěla svou sestru před ním ochránit. Suzanna se pobaveně usmála.

„Teta Coco mě poslala sem nahoru za vámi.“ Obrátila se na Trenta. „Vy jste určitě pan St. James.“

„Ano.“ Přijal její podanou ruku a překvapilo ho, když zjistil, že je silná a mozolnatá.

„Jmenuju se Suzanna CalhounováDumontová. Zdržíte se u nás pár dní?“

„Ano. Vaše teta byla tak laskavá, že mě sem pozvala.“

„To od ní bylo prozíravé,“ podotkla Suzanna s úsměvem a objala svou sestru kolem ramen. „Catherine vám asi už část domu ukázala, viďte?“

„Ano. A musím říct, že tím, co jsem viděl, jsem nadšený.“

„Ráda ji teď zastoupím, jestli vám to nebude vadit. Teta Coco potřebuje dole s něčím pomoct.“

„Můžeme v prohlídce pokračovat jindy,“ namítla Catherine „Vypadáš unaveně.“

„Kdepak. Ale zničilo by mě, kdyby mě teta Coco poslala prohledat celý dům kvůli míse na krocana.“

„Tak dobře.“ Catherine vrhla na Trenta poslední varovný pohled.

„Ještě jsme spolu neskončili.“

„Ani zdaleka,“ přikývl a usmál se, když za sebou zabouchla dveře. „Vaše sestra má poněkud… zvláštní povahu.“

„Je dost emotivní a vznětlivá,“ řekla Suzanna. „Ale takové jsme asi všechny. Je to zřejmě prokletí rodu.“

Zadívala se dolů na své smějící se děti. „Tohle není jednoduché rozhodnutí, pane St. Jamesi. Pro nikoho z nás. Ani to nepovažujeme za čistě obchodní záležitost.“

„To jsem pochopil. Pro mě to tak být musí.“

Věděla moc dobře, že pro některé lidi je obchod vždycky na prvním místě. A taky na posledním.

„V tom případě by asi bylo nejlepší vzít všechno po pořádku.“

Otevřela dveře, které Catherine před chvílí zabouchla. „Co kdybych vám ukázala, kde budete bydlet?“

TŘETÍ KAPITOLA

„Tak jaký je?“

Lilah Calhounová si překřížila dlouhé, štíhlé nohy, opřela si kotníky o jedno opěradlo pohovky a hlavu si položila na druhé.

Když mávla rukou na Catherine, na zápěstí se jí rozcinkalo půl tuctu náramků.

„Říkala jsem ti, že když se takhle mračíš, nedocílíš tím ničeho jiného, než že se ti udělají zbytečné vrásky.“

„Jestli nechceš, abych se mračila, nevyptávej se mě na něj.“

„Dobře, zeptám se Suzanny.“ Zadívala se na svou starší sestru.

„Tak co?“

„Je pohledný, dobře vychovaný a inteligentní.“

„To by se dalo říct i o kokršpanělovi,“ skočila jí do řeči Lilah a zhluboka si povzdychla. „A já jsem doufala, že máme co dělat s pitbullem. Jak dlouho se u nás zdrží?“

„Na tuhle otázku teta Coco odpovídá hrozně neurčitě.“

Susanna vrhla na obě sestry pobavený pohled. „Což znamená, že tu bude Trenton tak dlouho, jak mu to dovolí.“

„Mandy by z ní možná mohla něco vytáhnout.“ Lilah zavřela oči.

Byla totiž přesvědčená, že se nesluší jen tak ležet na gauči a nespat.

„Suze, byly tady děti přes den?“

„Jen desetkrát nebo patnáctkrát. Proč?“

„Zdá se mi, že ležím na požárním autě.“

„Myslím, že bychom se ho měly zbavit.“ Catherine vstala, a aby se nějak zaměstnala, začala připravovat oheň.

„Suzanna říkala, že ses ho už pokoušela vyhodit ven z okna.“

„Ne,“ opravila ji Suzanna. „Řekla jsem, že jsem ji zarazila dřív, než to stačila udělat.“ Vstala a podala Catherine zápalky. „A přestože uznávám, že je poněkud trapné mít ho tady, když nemáme zatím v ničem jasno, bohužel se to už stalo. Musíme mu tedy aspoň dát šanci, aby řekl, co má na srdci.“

„Ty vždycky hraješ roli smírčího soudce,“ podotkla Lilah ospale.

„Ale mám dojem, že teď, když si celý dům prohlédl, se na něco vymluví a odjede zpátky do Bostonu.“

„Čím dřív, tím líp,“ zamumlala Catherine a sledovala plameny, jak začínají olizovat jabloňové dřevo.

„Konečně mě propustila,“ ozvala se Amanda a vřítila se do pokoje. Vypadala pořád hrozně uspěchaně. Prohrábla si rukou vlasy a usadila se na opěradlo židle. „Nic mi neprozradila.“ Zatáhla si za lem svého elegantního kostýmu. „Ale cítím v kostech, že má něco za lubem. A nejde jen o prodej domu.“

„Teta Coco pořád kuje nějaké pikle.“ Suzanna automaticky zamířila ke starožitnému kredenci, aby nalila sestře do sklenice minerálku. „Je nejšťastnější, když spřádá intriky.“

„Asi máš pravdu. Díky,“ dodala a vzala si od ní sklenku. „Ale jsem dost nervózní, když nemůžu přijít na to, co tím vším sleduje.“

Zamyšleně si lokla vody a pak se upřeně zadívala na sestry.

„Prostřela dokonce na stůl sváteční porcelán.“

„Vážně?“ Lilah se nadzdvihla na loktech. „Ten jsme naposledy použily na Suzannině zásnubním večírku.“ Najednou se zarazila a kousla se do jazyku. „Promiň.“

„To je v pořádku,“ usmála se Suzanna. „V poslední době si tu s námi neužila zrovna moc zábavy. Určitě jí to chybí. Třeba ji prostě jen těší, že má konečně společnost.“

„To není žádná společnost,“ vložila se mezi ně Catherine. „Ten člověk pro nás není ničím jiným než trnem v –“

„Pane St. Jamesi.“ Suzanna rychle vstala a umlčela svou sestru.

„Říkejte mi Trente, prosím.“ Usmál se na ni a pak se zadíval pobaveně na Catherine.

Je na ně hezký pohled, pomyslel si v duchu a chvilku se na ně díval, než si ho Suzanna stačila všimnout ve dveřích. Sestry Calhounovy, takhle pohromadě i každá zvlášť, musely upoutat všechny muže bez rozdílu.

Suzanna stála obrácená zády k oknu a poslední odpolední sluneční paprsky se jí odrážely ve vlasech.

Vypadala uvolněně a odpočatě, ale v očích měla pořád ten posmutnělý výraz, kterého si všiml, když ji poprvé spatřil.

Trentonův pohled zalétl k její sestře, ležící na pohovce. Měla na sobě dlouhou, květovanou sukni, která jí sahala skoro až k bosým chodidlům. Odhrnula si z obličeje pramen hustých, vlnitých, zrzavých vlasů a ospale se na něj zadívala. Připadalo mu, že se tváří pobaveně.

Třetí seděla na opěradle křesla a v očích neměla smutný ani zasněný výraz, ale vyzařovalo z nich sebevědomí a vypočítavost.

Tahle mladá dáma si je jistá sama sebou i svými schopnostmi, pomyslel si.

Nakonec se Trenton zadíval na Catherine, sedící zamyšleně na obrubě kamenného krbu, s bradou opřenou v dlaních. Připomínala mu Popelku.

Ale pak najednou rychle vstala a narovnala se jako pravítko.

Tohle očividně nebyla žena, která by trpělivě čekala, až jí nějaký princ nazuje skleněný střevíček.

Byl přesvědčený, že by ho nejspíš kopla do nohy nebo do nějakého ještě mnohem bolestivějšího místa, kdyby se o to pokusil.

„Dámy,“ řekl, s očima pořád upřenýma na Catherine, aniž o tom měla tušení. Neodolal a nepatrně kývl hlavou jejím směrem.

„Catherine.“

„Dovolte, abych vás představila,“ řekla Suzanna rychle. „Trenton St. James, moje sestry, Amanda a Lilah. Nedáte si něco k pití, než –“

Její další slova přehlušil válečný pokřik a dusot nohou. Jako tornádo vtrhli do místnosti Alex s Jenny.

Trent měl smůlu, že jim stál zrovna v cestě. Vrazili do něj jako ohnivá střela. Zavrávoral, ztratil rovnováhu a svalil se na pohovku na ležící Lilah.

Se smíchem podotkla, že ji těší, že ho poznává.

„Promiňte,“ vyhrkla Suzanna, popadla obě děti za límce a vrhla na Trenta omluvný pohled. „Jste v pořádku?“

„Ano,“ přikývl s úsměvem a vstal.

„Tohle jsou moje děti, Pohroma a Katastrofa. Objala je kolem ramen. „Omluvte se.“

„Promiňte,“ řekly obě zároveň. Alex, o pár centimetrů vyšší než jeho sestra, se na něj zadíval zpod hustých tmavých vlasů. „Neviděli jsme vás.“

„Vážně,“ přidala se Jenny a mile se na něj usmála.

Suzanna usoudila, že si nechá lekci o slušném chování na později, a otočila obě děti směrem ke dveřím.

„Jděte se zeptat tety Coco, jestli je už hotová večeře. A neutíkejte!“ dodala pro jistotu přísně.

Ale jakmile to dořekla, dolehl k nim hlasitý zvuk gongu.

„Můj bože,“ povzdychla si Amanda do skleničky. „Už ho zase vytáhla.“

„To znamená, že je večeře na stole.“ Lilah, pro kterou bylo jídlo vždycky velkým lákadlem, okamžitě vstala a zářivě se usmála na Trenta. „Zavedu vás do jídelny. Povězte mi, jaký je váš názor na astrologii?“

„Já…“

Ohlédl se přes rameno a všiml si, že se Catherine tváří nadmíru pobaveně.

Teta Coco se doslova překonala. Porcelánové talíře se blýskaly, jak byly vyleštěné, a stejně tak i starožitné stříbrné příbory, které dostali Bianca a Fergus Calhounovi jako svatební dar. Uprostřed stolu, přímo pod nádherným křišťálovým lustrem, voněla na míse jehněčí kýta.

Než mohla některá z neteří cokoli říct, teta se pustila do zdvořilé konverzace.

„Doufám, že máte ve svém pokoji dost pohodlí, Trentone.“

„Ano, děkuju.“

Je velký jako stodola, pomyslel si v duchu, a pěkně to tam profukuje. Není divu, když je ve stropě díra jako pěst.

Ale postel měl naštěstí širokou a měkkou. A ten výhled…

„Z okna jsou vidět nějaké ostrovy,“ podotkl.

„Porcupinovo souostroví,“ vložila se mezi ně Lilah a podala mu stříbrný košíček s pečivem.

Coco je sledovala jako ostříž. Přála si, aby mezi nimi zahlédla aspoň náznak vzájemné přitažlivosti.

Lilah s ním flirtovala, ale to ještě nic neznamenalo. Chovala se tak k mužům všeobecně a bylo zjevné, že nevěnuje Trentovi víc pozornosti než mládenci, který na trhu dával do sáčků zeleninu.

Ne, žádná jiskra tu nepřeskočila. Ani na jedné straně.

„Trentone, věděl jste, že Amanda taky podniká v hotelech? Jsme na naši Mandy všichni pyšní.“ Zadívala se přes stůl z růžového dřeva na svou neteř. „Je moc šikovná.“

„Jsem asistentkou ředitele v Bay Watch, dole ve vesnici.“

Amanda se mile usmála, stejně, jako kdyby před sebou měla dotěrného turistu. „Není na stejné úrovni jako vaše hotely, ale v sezóně si vedeme moc dobře. Slyšela jsem, že chcete v Atlante vybudovat pod hotelovým komplexem podzemní nákupní středisko.“

Coco se zamračila do sklenky s vínem, když začali diskutovat o hotelích.

Nejen že to mezi nimi ani trochu nezajiskřilo, ale neobjevilo se ani slabé světélko.

Když Trent podával Amandě mísu se zeleninou, jejich ruce se na okamžik dotkly, ale vůbec se na sebe nepodívali. Amanda se otočila k malé Jenny a s úsměvem utřela mléko, které holčička rozlila.

Konečně! pomyslela si Coco vítězoslavně. Když si Alex začal stěžovat, že růžičková kapusta je odporná, Trent se na něj pobaveně zadíval. Takže má přece jen slabost pro děti.

„Nemusíš ji jíst,“ řekla Suzanna svému podezřívavému synovi, když se začal rýpat v gratinovaných bramborách, aby se ujistil, že v nich není schovaného nic zeleného. „Já osobně jsem si vždycky myslela, že vypadá jako scvrklá hlava.“

„To je pravda.“

Ten nápad ho zaujal, přesně jak jeho matka očekávala. Napíchl jednu na vidličku, strčil ji do pusy a ušklíbl se. „Jsem kanibal. Uga buga.“

„Je tak sladký,“ usmála se Coco na chlapce. „Suzanna je báječná matka. Zdá se, že to s dětmi skvěle umí, stejně jako s květinami.

Celá ta krásná zahrada, to je její práce.“

„Uga buga,“ řekl Alex znovu, než si nacpal do pusy další imaginární hlavu.

„Tady máš ještě.“ Catherine mu přidala na talíř svou zeleninu.

„Já chci taky,“ žadonila Jenny a celá se rozzářila, když jí Trent podal mísu s růžičkovou kapustou.

Coco si položila ruku na prsa. Kdo by to řekl? pomyslela si. Její Catherine. Benjamínek rodiny. V duchu si povzdychla. Byla si jistá, že se nemýlí.

Když se na její malou holčičku Trent zadíval –a ona na něj, pokaždé to mezi nimi zajiskřilo.

Catherine se sice mračila, to je pravda, ale jinak než obyčejně. A Trent se občas pobaveně usmál.

Coco seděla mlčky u stolu, dívala se na Alexe, jak do sebe cpe nadšeně kapustu, kterou ještě před chvílí tolik nenáviděl, poslouchala Lilah s Amandou, jak spolu diskutují o možnosti života na jiných planetách, a skoro přitom slyšela, jak si mezi sebou Catherine a Trent mlčky posílají láskyplné vzkazy.

Ten sobecký, arogantní mizera. Ta mrzutá, nevrlá nána.

Kdo si myslí, že je? Sedí si u stolu a tváří se, jako kdyby mu to tady všechno už patřilo!

Škoda, že nemá stejně příjemnou povahu jako vzhled.

Coco se na ně usmála a v uších už jí zněl Svatební pochod. Ale jako zkušený stratég odložila zahájení další ofenzívy až po kávě a dezertu.

„Catherine, co kdybys Trentona provedla po zahradě?“

„Prosím?“ Zvedla hlavu od Alexe, se kterým se právě přela kvůli poslednímu kousku moučníku.

„Po večeři není nic příjemnějšího než malá procházka na čerstvém vzduchu. A květiny za svitu měsíce vypadají opravdu nádherně.“

„Ať ho tam vezme Suzanna.“

„Omlouvám se, ale musím tyhle dva uložit do postele.“ Vstala a vzala ospalou Jenny do náruče.

„Nevidím žádný důvod, proč –“ Když si všimla tetina upřeného pohledu, Catherine se zarazila. „Tak dobře.“

Vstala. „Pojďte,“ vybídla Trenta a vyšla ven z místnosti, aniž by se za ním ohlédla.

„Večeře byla báječná, Coco. Děkuju.“

„Jsem ráda, že vám chutnalo.“

Teta celá zářila nadšením, když si v duchu představila ta šeptaná sladká slova a tajné polibky, které budou určitě následovat. „Tak už běžte.“

Trent prošel dveřmi ven na terasu a tam našel Catherine, jak nehnuté stojí v rohu a botou rýpe do kamene.

Je nejvyšší čas, řekl si v duchu, aby té zelenooké čarodějce někdo dal lekci ze slušného chování.; „O květinách vůbec nic nevím,“

upozornila ho.

„Stejně jako o zdvořilém vystupování.“

Zvedla vzdorně bradu. „Poslyšte, kamaráde.“

„Ne, teď poslouchejte vy, kamarádko.“ Chytil ji za paži.

„Půjdeme se projít. Tady by nás mohly slyšet děti a myslím, že by to nebylo vhodné.“

Měl víc síly, než tušila. Ignoroval její hlasité klení a táhl ji za sebou na jednu z klikatících se cest, které směřovaly do zahrady. Z

obou stran ji lemovaly narcisy a hyacinty.

Zastavil se pod sakurou, která se už brzy chystala kvést.

Catherine si nebyla jistá, jestli burácení, které slyší v hlavě, je šumění moře nebo její vlastní potlačovaný hněv.

„Už nikdy to nedělejte.“ Zvedla ruku a začala si mnout místo, kde ji tiskl. „Možná, že se od vás v Bostonu lidi nechají sekýrovat, ale tady to nezkoušejte. Aspoň ne se mnou, ani s nikým z mé rodiny.“

Zarazil se a zhluboka se nadechl. Doufal, že se mu podaří ovládnout, ale nešlo to.

„Kdybyste mě znala a věděla, co dělám, pochopila byste, že nemám ve zvyku někoho sekýrovat.“

„Já přesně vím, co děláte.“

„Zabavuju majetek zchudlým vdovám a sirotkům? Ale no tak, Catherine, nebuďte jako malá.“

„Prohlédněte si zahradu sám,“ procedila mezi zuby. „Já jdu dovnitř.“

Než se stačila vzpamatovat, postavil se jí do cesty. Ve světle měsíce se jí oči leskly jako kočce. Když zvedla ruce, aby ho od sebe odstrčila, sevřel ji pevně za zápěstí.

Během krátkého přetahování, které následovalo, si všiml, jak úžasně hebkou má kůži. Ale hned v duchu sám sebe ujistil, že to pro něj nemá vůbec žádný význam.

„Ještě jsme neskončili,“ podotkl rázně. „Chci, abyste věděla, že když se k někomu chováte úmyslně hrubě a urážlivě, musíte za to zaplatit.“

„Mám se omluvit?“ vyštěkla na něj. „Dobře. Promiňte, ale ve vaší přítomnosti mě žádná slušná slova nenapadají.“

Najednou se usmál, a oba dva tím překvapil. „Jste pěkné kvítko, Catherine Colleen Calhounová. Nemám nejmenší tušení, proč jsem s vámi už dávno neztratil trpělivost.“

„Vám snad připadá normální, když mě pořád někam vláčíte, zacházíte se mnou hrubě a –“

„Jestli tohle považujete za hrubé zacházení, musela jste žít jako jeptiška.“

Celá zrudla v obličeji. „Do mého života vám nic není.“

„Díkybohu.“

Zatnula obě ruce v pěst. Uvědomila si, jak jí buší srdce, když ji pořád takhle drží, a nenáviděla se za to.

„Pustil byste mě už konečně?“

„Jen když mi slíbíte, že neutečete.“

V duchu si představil sám sebe, jak ji honí po zahradě, a připadalo mu to poněkud trapné, ale zároveň nesmírně vzrušující.

„Já před nikým neutíkám.“

Zdráhavě ji pustil. A jen díky rychlým reflexům včas uhnul před její pěstí, kterou mu mířila na nos.

„Měl jsem to vzít v úvahu. Napadlo vás někdy, že bychom spolu mohli vést i docela normální, inteligentní konverzaci?“

„Nemám o čem s vámi mluvit.“ Styděla se za to, že na něj zaútočila, a ještě víc ji zlobilo, že minula cíl. „Jestli si chcete povídat, běžte podlézat tetě Coco.“

Sedla si na malou kamennou lavičku pod stromem. „Ale ještě líp byste udělal, kdybyste se vrátil zpátky do Bostonu a vylil si tam zlost na některém ze svých podřízených.“

„To můžu udělat kdykoli.“

Vědomý si toho, že právě bere život do svých rukou, se váhavě posadil vedle ní.

Všude kolem nich kvetla spousta azalek a muškátů. Je tu tak úžasný klid, pomyslel si v duchu a nadechl se slané vůně moře.

„Zajímalo by mě, kde jste o mně získala tak vysoké mínění.“ A proč, dodal si pro sebe.

„Přijedete si sem –“

„Byl jsem pozvaný.“

„Mnou ne.“ Pohodila vzdorně hlavou. „Přijedete si sem v tom svém velkém, přepychovém autě a elegantním obleku, připravený okrást mě o domov.“

„Přijel jsem,“ opravil ji, „abych si dům a pozemek nezávazně prohlédl. Nikdo vás nemůže donutit k prodeji, pokud nebudete sama chtít.“

V tom se mýlí, pomyslela si smutně.

Existovali lidé, kteří by je k tomu mohli donutit. Výběrčí daní, ti, kterým spláceli účty a hypotéku.

A ztělesněním všech, kteří jim chtěli vzít, co jim po celé generace patřilo, se teď stal tenhle muž, sedící vedle ní.

„Moc dobře znám takové lidi, jako jste vy,“ zamumlala.

„Jediným smyslem vašeho života je mít co nejvíc peněz, bez ohledu na to, koho tím zničíte. Potřebujete je na pořádání těch svých velkolepých večírků a na vydržování milenek.“

Stěží se ovládl, aby se nahlas nerozesmál.

Vstala a začala nervózně přecházet sem tam po cestě.

„Když myslíte,“ podotkl jen.

Musel si v duchu přiznat, že vypadala báječně, když stála před ním a měsíční paprsky se jí odrážely ve vlasech. Přitahovala ho, a to ho zlobilo. Neuměl si s tím poradit. Ale bylo mu jasné, že na prvním místě je obchod. A Catherine se zdála být největší, téměř nepřekonatelnou překážkou k jeho úspěšnému uzavření.

Budu muset být trpělivý, řekl si Trent. A rafinovaný. „Jak to, že toho o lidech jako jsem já tolik víte?“

„Protože moje sestra se za jednoho takového provdala.“

„Jmenoval se Baxter Dumont.“

„Vy ho znáte?“ Pak potřásla hlavou a strčila si ruce do kapes.

„Hloupá otázka. Pravděpodobně s ním každou středu hrajete golf.“

„Ne, známe se jen velmi povrchně. Ale vím, že se s vaší sestrou asi před rokem rozvedl.“

„Udělal jí ze života peklo, připravil ji o sebeúctu a pak ji i své děti opustil kvůli nějaké francouzské děvce. A protože je jako právník velké zvíře, nezbylo jí nic než mizerné výživné, které přichází každý měsíc pozdě.“

„Je mi líto, co se stalo vaší sestře.“ Taky vstal a dodal vážně: „Manželství je často tou nejnepříjemnější ze všech obchodních transakcí. Ale to, jak se zachoval Baxter Dumont, ještě neznamená, že všichni muži ze všech prominentních bostonských rodin jsou stejně nemorální.“

„Z mého pohledu tomu tak je.“

„V tom případě byste možná měla změnit úhel. Ale to vy neuděláte, protože jste na to příliš tvrdohlavá a umíněná.“

„Jsem jen dost chytrá na to, abych do vás viděla.“

„Nevíte o mně vůbec nic, a oběma nám je jasné, že jste si mě znelíbila ještě dřív, než jste vůbec měla tušení, jak se jmenuju.“

„Že by se mi nelíbily vaše boty?“

„Prosím?“ vyhrkl užasle.

„Slyšel jste dobře.“ Překřížila si ruce a uvědomila si, že se začíná docela bavit. „Nelíbily se mi vaše boty.“ Letmo se na něj zadívala.

„A ani teď se na lom nic nezměnilo.“

„Tím se samozřejmě všechno vysvětluje.“

„Nelíbila se mi ani vaše kravata.“ Zabodla do ní prst. „A vaše přepychové zlaté pero.“ Kývla hlavou směrem k jeho náprsní kapse.

Sklouzl pobaveným pohledem po jejích obnošených džínách, na kolenou odřených, po sepraném tričku a okopaných botách.

„Jsem si vědom, že právě promluvil skutečný expert na módu.“

„Vy jste ten, kdo se sem nehodí, pane St. Jamesi III.“

Udělal krok směrem k ní. Catherine se na něj vyzývavě usmála.

„Předpokládám, že se oblékáte jako muž, protože jste ještě nezjistila, jak byste se měla chovat jako žena.“

Tentokrát se trefil do černého, ale to samozřejmě odmítla přiznat.

Naježila se ještě víc.

„To, že se umím bránit, místo abych vám omdlela u nohou, mě nepřipraví o ženství.“

„Tak takhle tomu říkáte?“ Chytil ji pevně za paže. „Vy se bráníte?“

„Přesně tak. Já –“ Když si ji k sobě přitáhl blíž, zmlkla. Jejich těla do sebe navzájem narazila. Trent si okamžitě všiml, jak se hněv v jejích očích mění ve zmatený výraz.

„Co to děláte?“

„Ověřuju teorii v praxi.“ Zadíval se jí upřeně na ústa. Měla plné, nepatrně pootevřené rty. Neuvěřitelně svůdné. Proč jsem si toho předtím nevšiml? uvažoval v duchu.

„Neopovažujte se.“ Chtěla, aby to znělo jako varování, ale třásl se jí hlas.

Pohlédl jí do očí. „Bojíte se?“

Ztuhla. „Samozřejmě že ne. Jen bych se radši nechala políbit od vzteklého skunka.“

Začala se od něj odtahovat, ale držel ji příliš pevně.

Neměl v úmyslu ji políbit, rozhodně ne, dokud ho svými posledními slovy tak příšerně neurazila.

„Nevíte, kdy přestat, Catherine. A to je chyba.“

Nečekal, že bude mít tak horká ústa. A tak hladová. Domnívala se, že to bude jen vlažný, kultivovaný polibek. Ten, kterému je snadné nepodlehnout a dá se lehce vymazat z paměti. Ale zmýlila se.

Něco takového ještě nikdy předtím nezažila.

Když chtěla zalapat po dechu, místo aby ji pustil, přitiskl se k ní ještě pevněji a vsunul jí jazyk mezi rty. Snažila se zavrtět hlavou, ale místo toho jen změnila její úhel. A ruce, kterými ho od sebe chtěla odstrčit, skončily nakonec majetnicky na jeho ramenou.

Chtěl jí dát lekci, ale už úplně zapomněl o čem. Bylo to spíš poučením pro něj.

Uvědomil si, že některé ženy dovedou být silné i jemné, protivné i roztomilé zároveň.

Cítil, že se stal obětí něčeho, co si vůbec nepřál.

Konečně zvedl hlavu a zatřásl s ní, jako kdyby se potřeboval zbavit mlhy, která se mu usadila kolem mozku. Všiml si, že se na něj užasle, trochu omámeně dívá.

„Promiňte.“ Ohromený svou vlastní reakcí ji pustil tak rychle, že málem upadla. „Bylo to naprosto neomluvitelné.“ Mlčela.

Co by taky měla říct?

Udělala jen bezmocné gesto rukou, které ho přimělo cítit se jako ten největší bídák.

„Catherine… věřte mi, že nemám ve zvyku –“ Musel se odmlčet a odkašlat si.

Bože, přál bych si to udělat znovu, uvědomil si v duchu. Když proti němu stála a tvářila se tak bezmocně a ztraceně, chtělo se mu ji znovu políbit.

„Moc se omlouvám. Už se to nestane.“

„Byla bych ráda, kdybyste mě nechal o samotě.“

Nikdy v životě nebyla víc ohromená. A zničená.

Právě před ní otevřel dveře do nového, tajuplného světa, a pak jí je přibouchl před nosem.

„Dobře.“

Musel se hodně ovládnout, aby se nedotkl jejích vlasů. Zamířil po cestě zpátky směrem k domu. Když se ohlédl, ještě pořád stála nehnuté na stejném místě a dívala se netečně do tmy.

Jmenuje se Christian.

Přistihla jsem se, jak se pořád dokola procházím po útesech s nadějí, že s ním budu moct prohodit aspoň pár slov.

Říkám si, že mě k tomu vede můj zájem o umění, a ne o jednoho konkrétního umělce. Určitě tomu tak je. Musí.

Jsem vdaná žena a matka tří dětí. A ačkoli Fergus není romantickým manželem z mých dívčích snů, je to dobrý živitel a hodný člověk.

Asi v sobě mám někde ukryté malé semínko vzdoru, protože mi nějaký vnitřní hlas pořád našeptává, že jsem neměla, podlehnout naléhání rodičů a provdat se bez lásky. Ale teď je hloupé nad tím přemýšlet, jsem přece už čtyři roky vdaná.

Není správné srovnávat Ferguse s mužem, kterého sotva znám.

Ale tady, ve svém tajném deníčku, si můžu ten prohřešek dovolit.

Zatímco Fergus myslí jen na obchod a peníze, Christian mluví o svých snech, představách a poezii.

Bože, jak zoufale mé srdce prahne po něžných verších…

Zatímco Fergus je ke mně úžasně velkorysý a štědrý a k narození Ethana mi daroval smaragdy, od Christiana jsem dostala jako dárek polní kvítí. Mám ho vylisované a založené v knížce. Je o tolik hřejivější než studené, těžké drahokamy.

Nemluvíme spolu o žádných důvěrnostech ani o ničem, co by se dalo považovat za nevhodné. Ale přesto cítím, že se nechováme, jak by se slušelo.

To, jak se na mě dívá, jak se usmívá a mluví, je nevhodné. I to, jak za ním chodím nahoru na útesy každé odpoledne, když děti spí.

Pro řádnou manželku je něco takového nepřípustné.

Bože, a jak se mi rozbuší srdce, jakmile ho spatřím…

Dnes jsem si sedla na kámen a dívala se, jak se ohání štětcem a na plátně před mýma očima ožívají šedé skály a temně modrá vodní hladina.

Na vlnách se houpala osamocená loďka. Na okamžik jsem si na ní představila nás dva, jak stojíme vedle sebe u zábradlí, tváří v tvář poryvům větru.

Nechápu, proč mě napadají takové myšlenky, ale protože jsem se jich nemohla zbavit, zeptala jsem se ho, jak se jmenuje.

„Christian,“ odpověděl. „Christian Bradford. A vy jste Bianca.“

Z jeho úst znělo mé jméno úplně jinak a neuvěřitelně něžně.

Nikdy na ten okamžik nezapomenu.

Pohrávala jsem si s trávou, která prorážela ve štěrbinách mezi kameny.

S očima sklopenýma k zemi jsem se ho zeptala, proč se za ním nikdy nepřijde jeho žena podívat, jak pracuje.

„Nemám manželku,“ řekl mi. „A umění je mojí jedinou milenkou.“

Po těch slovech se mi srdce roztlouklo jako o závod. Nemohla jsem si pomoct. A přestože jsem věděla, že dělám chybu, usmála jsem se na něj. A on můj úsměv opětoval.

Cítila jsem, že bych se do něj dokázala zamilovat za jiných okolností, samozřejmě.

Neexistovala by pro mě jiná volba, než ho milovat.

Jako kdybychom si to oba uvědomovali, začali jsme si povídat o úplně bezvýznamných věcech.

Ale když jsem pak vstala, sklonil se, utrhl z keře snítku vřesu a vetkal mi ji do vlasů.

Na okamžik jeho prsty spočinuly na mé tváři a upřeně se mi zadíval do očí. Pak ustoupil stranou a rozloučil se se mnou.

Teď sedím u stolu vedle rozsvícené lampy, píšu tyhle řádky a z vedlejšího pokoje přitom slyším Ferguse, jak udílí strohé příkazy svému komorníkovi.

Dneska večer ke mně nepřijde, a jsem mu za to vděčná. Porodila jsem mu tři děti, dva syny a dceru. Tím, že jsem mu dala dědice, jsem splnila svou povinnost, a necítí už moc často potřebu lehnout si ke mně do postele.

Jsem tu jen proto, abych ho dobře reprezentovala a věnovala se jeho hostům. Nic víc.

Ale myslím, že si nemám nač stěžovat. Mám dobrý život a měla bych s ním být spokojená. A možná, že tomu tak opravdu bylo, až do dne, než jsem poprvé vystoupila nahoru na útesy.

Takže dneska večer budu zase spát v posteli sama a snít o muži, který není mým manželem.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když nemůžete spát, je nejlepší vstát. Právě tohle si řekla Catherine, posadila se ke kuchyňskému stolu, dívala se, jak vychází slunce, a upíjela při tom už druhou kávu.

Honila se jí hlavou jedna myšlenka za druhou, tím to bylo. Účty, blížící se návštěva u zubaře, a další účty.

Trenton St. James byl až na konci jejího seznamu. Někde mezi potenciálním kazem a vadným výfukovým systémem u auta, které měla zítra ráno opravit.

Kvůli němu by se rozhodně nenechala připravit o spánek. A jeho polibek, ke kterému mimochodem došlo jen čirou náhodou, vůbec nestál za úvahu.

Ale přesto během té dlouhé, úplně probdělé noci nemyslela skoro vůbec na nic jiného.

Chovám se, jako kdybych předtím nikdy v životě od nikoho nedostala pusu, zlobila se na sebe Catherine. A to samozřejmě nebyla pravda.

První v pořadí byl Denny Dinsmore, který ji neohrabaně políbil na ústa na valentýnském večírku v osmém ročníku.

Nejistý, ale upřímný pokus Dennyho se přirozeně nedal vůbec srovnat se zkušeným polibkem Trenta.

Catherine se zamračila do šálku s kávou. To jen dokazuje, usoudila v duchu, že Trent tráví většinu života s ústy přitisknutými dychtivě na rty nějaké ženy. Celé řady žen.

Nemělo k tomu dojít, vyčítala si. Rozhodně ne uprostřed hádky, která ji začínala čím dál víc bavit a uspokojovat. Muži jako Trent nevědí, co je to čest, neumějí vést souboj jen slovy a vtipem. Učili je už od dětství, jak druhé ovládnout, jakýmkoli způsobem.

Ale přesto mě tím polibkem dostal, pomyslela si v duchu a přejela si konečkem prstu po rtech.

K čertu s ním. Na okamžik ji přitom zaplavil dokonce neuvěřitelně příjemný, nádherný pocit, který nikdy předtím nezažila.

Jako kdyby za bouřlivé noci někdo najednou na okně rozsvítil lampu.

Ale pak ji Trenton zhasnul, jedním jediným pohybem, a uvrhl ji znovu do tmy.

Bože, jak hrozně ho nenávidím, říkala si Catherine v duchu pořád dokola, jako kdyby o tom potřebovala sama sebe přesvědčit.

„Ahoj.“ Lilah proklouzla dveřmi dovnitř, oblečená do zelených plátěných kalhot. Husté vlasy měla úhledně spletené do copu a v každém uchu jí visely tři malé jantarové kuličky. „Vstala jsi nějak brzy.“

„Já?“ vyhrkla Catherine užasle. „Jsi moje sestra nebo nějaký její nepovedený dvojník?“

„To posuď sama.“

„Zřejmě to druhé. Lilah Maeve Calhounová nikdy nevstává před osmou hodinou, dvacet minut jí pak trvá, než se dostane z domu, a do práce dobíhá pokaždé o pět minut později.“

„Ty mě máš ale přečtenou,“ zakřenila se Lilah, začala se přehrabovat v lednici a přitom poznamenala: „V mém horoskopu stálo, že bych měla dneska vstát hodně brzy a rozjímat při východu slunce.“

„A udělala jsi to?“ zeptala se Catherine, když si její sestra přinesla na stůl plechovku s ledovou kolou a kousek koláče.

„Hm.“ Lilah si strčila sousto do úst. „A co ty? Co lu děláš tak brzy?“

„Nemohla jsem spát.“

„Souvisí to nějak s naším hostem, ubytovaným na konci chodby?“

Catherine ukradla Lilah z koláče jednu třešni. „Takoví muži mě nezajímají.“

„Právě takoví jsou přímo stvořeni k tomu, aby se o ně ženy zajímaly, a díky bohu za ně. Tak…“

Lilah si natáhla nohy na prázdnou židli. Ve dřezu už zase začal kapat kohoutek, ale jí se ten zvuk líbil. Nebo si na něj už zvykla.

„Tak co je s ním?“

„Neřekla jsem, že by se něco stalo.“

„To ani nemusíš. Máš to napsané v tváři.“

„Prostě se mi jen nelíbí, že je tady, nic víc.“ Catherine vstala a odnesla svůj prázdný šálek do dřezu. „Připadá mi, jako kdyby nás už vyhazoval z domu. Vím, že jsme mluvily o možnosti prodeje, ale zůstalo zatím jen při úvahách.“ Otočila se zpátky k sestře. „Lilah, co budeme dělat?“

„Já nevím.“ V jejích očích se objevil zádumčivý výraz.

Tohle byla jedna z mála věcí, o kterých nedokázala předstírat, že si kvůli nim nedělá starosti. Domov a rodina, to byla její slabost.

„Myslím, že bychom mohly prodat ještě nějaké broušené sklo, a taky stříbro.“

„To by tetě Coco zlomilo srdce.“

„Já vím. Ale buď dům rozprodáme kousek po kousku, nebo se do toho pustíme ve velkém.“

Ukrojila si ještě kousek koláče. „Hrozně nerada to říkám, ale budeme se nad tím vším muset vážně zamyslet.“

„Ale Lilah, tobě by nevadilo, kdyby tady z toho udělali hotel?“

Jen pokrčila rameny.

„To mě vůbec netíží. Ten dům postavil bláznivý starý Fergus pro zábavu hostů, a už dávno tady pobíhaly spousty služebných s jídelními podnosy a ložním prádlem. Připadá mi, že jako hotel by tenhle dům vlastně jen znovu sloužil svému původnímu účelu.“

Když si všimla sestřina výrazu, zhluboka si povzdychla. „Víš přece, že tohle místo miluju stejně jako ty.“

„Já vím.“

Lilah si nechala pro sebe, že by jí zlomilo srdce, kdyby dům musely prodat. Byla odhodlaná udělat, co bude pro rodinu nejlepší.

„Dáme panu St. Jamesovi ještě pár dní a pak se všichni sejdeme a probereme to.“ Povzbudivě se na Catherine usmála, aby jí dodala odvahu. „Když dáme my čtyři hlavy dohromady, nemůžeme přece udělat chybu.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Já se nikdy nemýlím, to už je můj osud.“

Lokla si přeslazené minerálky. „Co kdybys mi teď prozradila, proč jsi celou noc nespala?“

„Prostě to nešlo.“

„To jsou samé výmluvy. Nezapomeň, že Lilah ví a vidí všechno, a zbytek si zjistí. Tak už to vyklop.“

„Teta Coco mě přinutila, abych ho vzala na procházku do zahrady.“

„Aha.“ Lilah se ušklíbla. „Ta prohnaná stará čarodějka. Zdálo se mi, že má něco takového za lubem. Procházka za svitu měsíce, všude voní květiny, v dálce šumí moře… Zabralo to?“

„Pohádali jsme se.“

Lilah přikývla a lokla si vody. „To je dobrý začátek. Kvůli domu?“

„Taky…“ Catherine začala otrhávat suché lístky ze zvadlého filodendronu.

„A proč ještě?“

„Kvůli prominentním bostonským rodinám. A jeho botám.“

„A pak?“ vyzvídala Lilah nedočkavě.

Catherine si strčila ruce do kapes. „Políbil mě.“

„Vida, děj se komplikuje.“ Lilah si opřela bradu o ruce a zvědavě se zadívala na svou sestru. „Jaké to bylo? Má úžasná ústa, hned jsem si toho všimla.“

„Tak si ho polib sama.“

Lilah se nad tím na okamžik zamyslela a pak zavrtěla lítostivě hlavou. „Kdepak, není to můj typ. Mimochodem, ty ses s ním už líbala, tak mi řekni, jestli je dobrý.“

„Hm,“ odpověděla Catherine zdráhavě. „Dalo by se to tak říct.“

„Kde by se umístil na stupnici od jedné do deseti?“

Catherine se rozesmála. „O tomhle jsem v tu chvíli nepřemýšlela.“

„Vyvíjí se to čím dál líp.“ Lilah olízla vidličku. „Takže tě políbil a bylo to moc fajn. A dál?“

Catherine se rázem vytratil úsměv z tváře a zhluboka si povzdychla. „Omluvil se.“

Lilah na ni nejdřív chvíli udiveně zírala a pak pomalu odložila vidličku. „Cože?“

„Omluvil se, za své nevhodné chování. A slíbil, že se to už nikdy nebude opakovat. Ten ničema.“ Catherine rozdrtila v ruce uschlé lístky. „Co je to za chlapa, když si myslí, že žena po vášnivém polibku touží po omluvě?“

Lilah jen potřásla hlavou. „Zdá se mi, že existují tři možnosti.

Buď je to ničema, nebo ho naučili být přehnaně zdvořilý, nebo není schopný rozumně uvažovat.“

„Hlasuju pro ničemu.“

„Hm. Budu se nad tím muset zamyslet.“ Zabubnovala prsty na stůl. „Možná, že bych se ho měla zeptat, v jakém znamení se narodil.“

„Ať je to jakkoli, trvám na ničemovi.“ Catherine políbila Lilah na tvář. „Díky. Musím už jít.“

„Catherine.“ Počkala, dokud se sestra neotočila. „Má hezké oči.

Když se usměje, má moc milý pohled.“

Když se Trentovi podařilo odpoledne konečně utéct z Hrádku, nebylo mu ani trochu do smíchu. Coco trvala na tom, že ho provede po suterénu, a ukázala mu poctivě každý vlhký kout. Potom ho na dvě hodiny uvěznila v salóně s alby, plnými fotografií.

Bavilo ho prohlížet si obrázky Catherine, když byla malá, a sledovat jejich prostřednictvím, jak se z dítěte měnila v ženu.

V ohonu a s chybějícím předním zubem mu připadala neuvěřitelně roztomilá.

Ale během druhé hodiny se mu v uších rozezněly varovné zvony.

Coco na něm začala nenápadně vyzvídat, jaké jsou jeho názory na manželství, děti a vztahy mezi mužem a ženou. V tu chvíli mu došlo, co Coco tím vším vlastně sleduje.

Nesnažila se prodat dům, ale vydražit jednu ze svých neteří. A hlavní kandidátkou byla zřejmě Catherine.

Bude to pro ně opravdu drsné probuzení, pomyslel si Trent v duchu rozzlobeně. Dá jim při nejbližší příležitosti jasně najevo, že se budou muset po ženichovi poohlédnout jinde.

A St. Jamesovi získají jejich dům, slíbil si Trent. O to se postará.

I bez svatebního pochodu a závoje jako přívažku.

Začal pomalu sestupovat dolů po příkrých, točitých schodech a jen stěží ovládal hněv.

Aby se trochu uklidnil, rozhodl se, že si udělá autem malý výlet.

Třeba do Acadského národního parku, kde pracovala jako přírodovědec Lilah.

Roztrhni je od sebe a dobuď každou zvlášť, pomyslel si. Vyhledá je jednotlivě při práci, rozhovor mimo jejich domácí půdu s nimi určitě bude nejsnazší.

Lilah mu připadala bystrá, vnímavá a docela přístupná. Amanda se zdála být rozumná a se Suzanne neměl dojem, že by vznikly nějaké potíže.

Nejvíc problémů ho zjevně čekalo s Catherine.

Aniž si to pořádně uvědomil, přistihl se, že projel kolem vchodu do parku a minul i hotel Bay Watch.

Instinktivně zamířil po cestě nahoru k autoservisu, kde pracovala Catherine.

Začne tedy s ní. A až s ní bude hotový, definitivně přestane mít jakékoli iluze o tom, že by mu snad mohla nasadit manželský chomout.

Hank právě nasedal do odtahového vozu, když Trent vystoupil z BMW.

„Zdravím vás,“ řekl s úsměvem a nasadil si na hlavu kšiltovku.

„Šéfová je uvnitř.“

Hank za sebou zabouchl dveře, ale pak se vyklonil ven z okna.

Měl chuť si ještě povídat.

Trent si z nějakého neznámého důvodu teď toho mladíka prohlížel mnohem pozorněji než předtím. Bylo mu něco kolem dvaceti, měl oválný obličej a světlé vlasy, které mu lítaly do všech stran.

„Pracujete pro Catherine už dlouho?“

„Od chvíle, kdy tenhle servis koupila od starého Petea. Budou to už tři roky. Ale nezaměstnala mě, dokud jsem nedokončil střední školu.“ Na okamžik se zamyslel, a pak najednou podotkl: „Dneska je nějaká podrážděná.“ Kývl hlavou směrem ke garáži.

„Jindy taková nebývá?“

Hank se usmál a zapnul rádio. „Nedá se říct, že by pořád jen štěkala. Párkrát jsem ji viděl i kousnout. Tak se mějte.“

„Na shledanou,“ odpověděl Trent zamyšleně.

Když vešel dovnitř, Catherine trčela po pás pod kapotou supermoderního sedanu. Měla zase puštěné rádio, ale tentokrát se pohupovala podle rytmu v bocích, místo aby ho vyťukávala špičkou boty.

„Promiňte,“ začal Trent, ale pak si vzpomněl, že tyhle úvodní fráze už má za sebou. Zamířil k ní a poklepal jí na rameno.

„Kdybyste chvíli…“ Ale pak nepatrně otočila hlavu a zahlédla jeho kravatu. Tentokrát nebyla cihlově červená, ale modrá. Přesto si byla okamžitě jistá, kdo je jejím majitelem.

„Co chcete?“

„Doufám, že to je mazací olej.“

„Aha.“ Vrátila se zpátky, aby vyměnila svíčky. „Nechte auto venku a klíčky položte na lavici. Pak se na něj podívám. Do šesti by mělo být hotové.“

„Vždycky přebíráte novou zakázku tak ledabyle?“

„Prosím?“

„Jestli vám to nebude vadit, rád bych si klíčky od vozu ponechal, dokud nebudete mít čas se mi věnovat.“

„Jak si přejete.“ Další dvě minuty uběhly v naprostém tichu, přerušeném jen předpovědí počasí z rádia. Hlásili na večer bouřky.

„Podívejte, když tady tak nečinně stojíte, co kdybyste aspoň dělal něco užitečného? Sedněte si dovnitř a nastartujte.“

„Tohle?“

„Přesně tak. Otočte klíčkem a šlápněte na plyn.“ Vykoukla zpod kapoty. „Myslíte, že to zvládnete?“

„Snad.“

Zdráhavě zamířil k sedadlu řidiče, posadil se na něj a otočil klíčkem. Motor se hned rozběhl.

Připadalo mu, že je všechno v pořádku, ale Catherine měla očividně jiný názor.

Znovu se sklonila dovnitř a začala něco seřizovat.

„Zdá se mi, že běží tiše,“ podotkl Trent.

„Ne, vynechává.“

„Jak můžete vůbec něco slyšet, když vám u ucha řve rádio?“

„Jak to můžete neslyšet? Už je to lepší,“ zamumlala si pro sebe.

Trent vystoupil a zvědavě se jí nahnul přes rameno. „Co děláte?“

„Svou práci.“ Podrážděně pohnula rameny, jako kdyby ji bolelo mezi lopatkami. „Uhněte stranou, buďte tak laskavý.“

„Jsem jen zvědavý.“

Bezděčně jí položil zlehka ruku na záda a naklonil se ještě víc.

Catherine sebou trhla, sykla bolestí a pak nahlas zaklela jako námořník.

„Ukažte, podívám se na to.“ Vzal ji za ruku.

„Nic to není. Pusťte mě. Kdybyste se mi sem nepletl, neuklouzla by mi ruka.“

„Nechte mě, abych se na to podíval.“

Pevně ji uchopil za zápěstí a zadíval se na poškrábané klouby na hřbetě ruky. Když si všiml malého pramínku krve, pocítil v duchu výčitky svědomí. „Musí se to ošetřit.“

„Je to jen škrábanec.“ Bože, proč mě nepustí? povzdychla si v duchu. „Potřebuju tu práci dokončit.“

„Nebuďte jako malá,“ řekl mírně. „Kde je lékárnička?“

„V koupelně, a poradím si sama.“

Úplně ji ignoroval, držel ji dál pevně za zápěstí a obešel s ní vůz, aby vypnul motor. „Kde je koupelna?“

Kývla hlavou směrem k chodbě, která oddělovala garáž od kanceláře. „Kdybyste tu nechal klíče –“

„Řekla jste, že jsem to zranění zavinil já, tak na sebe za ně beru zodpovědnost.“

„Přestaňte mě za sebou vláčet,“ vybuchla rozzlobeně, když ji táhl na chodbu.

„Tak se nebraňte.“

Otevřel dveře do bíle vykachlíkované koupelny o velikosti úklidové skříně. Nevšímal si jejích hlasitých protestů a strčil jí ruku pod studenou vodu. Vzhledem k rozměrům místnosti museli stát těsně vedle sebe. Vzal do ruky mýdlo a překvapivě jemně jí začal poraněnou ruku čistit.

„Není to hluboké,“ uklidnil ji.

„Vždyť jsem říkala, že je to jen škrábanec.“

„Ale i do těch se může dostat infekce.“

„Ano, pane doktore.“

Zvedl hlavu aby jí něco odsekl. Vynadá tak roztomile, pomyslel si v duchu.Se šmouhou na nose a našpulenou pusou, jako to dělávají malé děti.

„Omlouvám se,“ řekl a z jejích očí okamžitě zmizel podrážděný výraz.

„Nebyla to vaše vina.“ Aby se nějak zaměstnala, otevřela skříňku nad umyvadlem a vyndala z ní lékárničku. „Ale opravdu si to můžu ošetřit sama.“

„Rád vždycky dokončím, co jsem začal.“ Vzal jí lékárničku z ruky a našel v ní desinfekci. „Asi bych teď měl říct, že to bude pálit.“

„To už vím.“ Catherine slabě sykla, když jí čistil ránu.

Automaticky se natáhla, aby zavřela skříňku, a on udělal totéž.

Narazili do sebe hlavou.

Catherine se usmála. „My jsme ale dvojice.“

Trent na to nic neřekl, ale s pohledem upřeným na ni jí jemně pofoukal bolavou ruku. Všiml si přitom, že se jí zablesklo v očích.

Nebyl si jistý, jestli to byl náznak údivu, strachu nebo radosti, ale vsadil by se, že Catherine Calhounová zůstává naprosto netečná k romantickým intrikám své tety.

Zvedl její ruku ke rtům, jen aby se přesvědčil –a okamžitě vycítil, že znervózněla. A ruka jí zvlhla potem. Pootevřela ústa, ale neřekla ani slovo.

„Polibek určitě zmírní bolest,“ podotkl a z čistě sobeckých důvodů ji několikrát políbil na ruku.

„Myslím… bylo by lepší, kdyby…“ Bože, je tu tak příšerně málo místa, pomyslela si roztržitě. „Díky,“ vykoktala ze sebe. „Už to nebolí.“

„Rána potřebuje ovázat.“

„Ale já ne –“

„Jinak by se vám tam dostala špína.“ Jejími rozpaky se čím dál víc bavil. Vzal si balíček gázy a začal jí ruku obvazovat.

Catherine se otočila v naději, že od něj získá větší odstup. Ale Trent se hned obrátil taky.Stáli teď přímo proti sobě. Udělal krok, ona o stejný kus zacouvala dozadu, a narazila zády do zdi.

„Ublížila jste si?“

Zavrtěla hlavou. Spíš jsem úplně zešílela, pomyslela si v duchu.

Proč by mi jinak tak zběsile tlouklo srdce jen kvůli tomu, že mně nějaký muž omotává gázu kolem ruky?

„Catherine.“ Připevnil konec obvazu náplastí. „Můžu vám položit čistě osobní otázku?“

„Já…“ Zvedla ramena a ztěžka polkla.

„Co přesně budete dělat s mým vozem? Co s ním není v pořádku?“

Všimla si jeho nepatrně pobaveného výrazu a usmála se.

Stáli teď tak blízko sebe jako včera, když se hádali. Ale tentokrát je to mnohem příjemnější, usoudil Trent v duchu. „Budete opravovat chladič?“

„Přesně tak.“

Chvíli mlčel, a pak se zeptal: „Odpustíte mi ten včerejšek?“

Zvedla obočí. „Uvidíme.“

„Přál bych si, abyste to udělala.“ Přitáhl si ji trochu blíž k sobě.

„Víte, nemůžu za to, ale je pro mě hrozně těžké znovu nezhřešit.“

Celá zčervenala a přitiskla se zády ke zdi. „Mám dojem, že vás ani trochu nemrzí, co jste udělal.“

Chvíli se na ni upřeně díval a pak řekl tiše: „Bohužel máte asi pravdu.“

Najednou se rozdrnčel telefon, v tu nejnevhodnější chvíli.

„Musím hojit zvednout,“ vyhrkla, vytrhla mu ruku a proklouzla kolem něj ven z místnosti.

Pomalu zamířil za ní a v duchu žasl sám nad sebou. Už ani trochu nepochyboval o tom, že se stala stejnou obětí utkvělých představ své tety jako on.

Každá jiná žena, aspoň ta vdavekchtivá, by se usmála. Dala by mu beze slova ruce kolem krku nebo by ho od sebe vzdorně odstrčila. Rozhodně by nezůstala stát na místě jako přikovaná, nedívala se na něj tak bezmocným pohledem a nekoktala.

A nevypadala by při tom všem tak úžasně svůdně.

Catherine popadla v kanceláři telefon, ale myšlenkami byla úplně jinde. Zůstala stát a chvíli jen netečně zírala prosklenou stěnou ven se sluchátkem u ucha, než se dokázala soustředit a cokoli vnímat.

„Prosím? Ano, ano, tady je Catherine. Promiňte. To jste vy, Finneyi?“

Chvíli poslouchala, a pak se zeptala: „Nechal jste zase rozsvícená světla? Víte to jistě? Dobře. Mohl by to být startér.“

Prohrábla si roztržitě rukou vlasy a začala si sedat na stůl, ale v tom okamžiku zahlédla Trenta a okamžitě se narovnala.

„Cože? Mohl byste to, prosím vás, zopakovat? Co kdybych se na to podívala cestou domů? Kolem půl sedmé.“ Usmála se. „Jistě. Na humra mám chuť vždycky. Na shledanou.“

„Mechanik, který chodí za zákazníky do bytu,“ podotkl Trent.

„Když je to výhodná pracovní nabídka,“ podotkla co nejlhostejněji a v duchu se napomínala, že se musí uvolnit. „Navíc k tomu Albert Finney přidal i pozvání na večeři.“

Rozzlobilo ho to, ale snažil se nic nedat najevo. „Co ruka?“

Opatrně zahýbala prsty. „V pořádku. Co kdybyste mi dal klíčky na stůl?“

Udělal to. „Uvědomujete si, že jste mě nikdy neoslovila jménem?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Ne. Dáváte mi sice různá jména, ale moje křestní jste nikdy nepoužila.“ Chtěl to odbýt mávnutím ruky. „V každém případě si s vámi potřebuju promluvit.“

„Poslyšte, jestli jde o dům, tohle není zrovna nejvhodnější místo ani čas.“

„Ne, chci s vámi probrat něco jiného.“

„Aha.“ Zadívala se na něj a u srdce znovu pocítila zvláštní slabé bodnutí. „Teď vážně dost spěchám. Nepočkalo by to, až si přijdete vyzvednout vůz?“

Nebyl zvyklý na cokoli čekat.

„Nezdržím vás dlouho. Cítím, že bych vás měl varovat, protože jsem přesvědčený, že nemáte nejmenší ponětí o plánech vaší tety.

Stejně jako jsem ho neměl já.“

„O čem to mluvíte?“

„O bílých krajkových šatech a svatební kytici.“

Nejdřív se tvářila zmateně, pak ohromeně a nakonec podezřívavě.

„Mluvíte o svatbě? To je absurdní. Teta Coco nemá v úmyslu se vdávat. Nevím, že by měla nějakou vážnou známost.“

„Netvrdím, že ona je tou kandidátkou.“ Udělal krok směrem k Catherine a upřeně na ni pohlédl. „Ne ona, ale vy.“

Se smíchem si sedla na okraj stolu. „Já? To je směšné.“

„Ano, a já taky.“

Smích ji rázem přešel. Zvedla se ze stolu, a když promluvila, její hlas zněl neuvěřitelně chladně. Bylo na ní vidět, že jen stěží potlačuje zlost.

„Co tím přesně chcete naznačit?“

„Že mě sem vaše teta pozvala nejen proto, abych si prohlédl dům, ale zároveň i její čtyři velmi atraktivní neteře.“

Zbledla jako stěna. Znal ji i za tu krátkou dobu už dost na to, aby věděl, že má hroznou zlost. „To je urážlivé.“

„Ale je to fakt.“

„Vypadněte.“ Jednou rukou ho strčila směrem ke dveřím. „Běžte pryč. Vezměte si svoje klíče a auto a zmizte odsud.“

„Zadržte na minutu.“ Uchopil ji pevně za ramena. „Jestli nezměníte názor, až domluvím, okamžitě odejdu.“

„Já a změnit názor? Jste nafoukaný, domýšlivý a arogantní. Jestli si myslíte, že, že vás chci uhnat –“

„Ne vy,“ opravil ji jemně. „Vaše snaživá teta. ‚Co kdybys Trentonovi ukázala zahradu, Catherine? Je tam za svitu měsíce tak nádherně.‘“

„Snažila se jen být zdvořilá.“

Ušklíbl se. „Víte, jak jsem strávil dnešní dopoledne?“

„Je mi to úplně jedno.“

„Přesto vám to povím. Prohlížel jsem si alba s fotografiemi.“

Neuniklo mu, že se hněv v jejích očích změnil v rozpaky.

Pokračoval klidně dál. „Byla jste úžasně roztomilé dítě, Catherine.“

„Bože.“

„A taky ohromně bystré, podle slov vaší milující tety. Premiantka třídy.“

S povzdechem si znovu sedla na stůl.

„Bílé zoubky bez jediného kazu.“

„Proboha,“ zasténala Catherine.

„A to ještě není všechno. Na střední škole jste si vedla taky skvěle. A pak jste použila většinu peněz z dědictví, abyste si od svého zaměstnavatele odkoupila tenhle obchod. Bylo mi řečeno, že jste velmi rozumná žena, která si umí se vším poradit a dokáže vždycky zůstat nohama na zemi.“

„To je hrůza,“ povzdychla si zoufale.

„S vaší krásou a chytrostí byste samozřejmě dokázala udělat toho správného muže, který by se k vám hodil a dovedl vás ocenit, opravdu šťastným. Byla byste mu báječnou manželkou.“

Nebyla už bledá, ale čím dál víc rudla hněvem. „To, že je na mě teta Coco pyšná, ještě neznamená, že po vás chce, abyste si mě vzal.“

„Když dokončila výčet vašich předností a ukázala mi všechny fotografie, mimochodem opravdu moc hezké, začala se mě vyptávat, jaký je můj názor na manželství a děti. Jasně mi naznačila, že muž v mém postavení potřebuje stabilní vztah se ženou, která by mu vytvořila dobré zázemí. S takovou, jako jste vy.“

„Dobře, dobře. Tak už dost. Teta Coco se snaží dělat vždycky to, co je pro mě a moje sestry nejlepší, a někdy to trochu přežene.“ Na okamžik se odmlčela, a pak pokračovala. „Ale je to jen proto, že nás miluje a cítí se za nás zodpovědná. Mrzí mě, že vás přivedla do rozpaků.“

„Neřekl jsem vám to všechno proto, abych vás přiměl omluvit se za ni.“ Strčil si ruce do kapes, najednou celý nesvůj. „Domníval jsem se, že by bylo dobré, kdybyste věděla, co má v plánu, dřív než se nám dvěma cokoli vymkne z rukou.“

„Prosím?“ Catherine se na něj upřeně zadívala.

„Nebo než dojde k nějakému nedorozumění,“ upřesnil.

Vždycky pro mě přece bylo úplně snadné stanovit hranice a pravidla hry, přemítal v duchu zmateně. Nevzpomínal si, že by mu to někdy dělalo potíže.

Catherine začala netrpělivě bubnovat prsty zdravé ruky do stolu.

Možná, že by to měl zkusit jinak. Zřejmě mu nerozumí.

„Mám rád čestné jednání, Catherine, v pracovních i osobních vztazích. Včera večer jsme, zdá se mi, že jsme se na chvíli oba přestali ovládat.“

Na okamžik se odmlčel, a pak dodal: „Byl bych nerad, kdyby vaše nezkušenost a představy vaší tety nakonec vyústily v nějaké nedorozumění.“

„Ráda bych si to ujasnila. Děláte si starosti s tím, že když jste mě včera večer políbil a moje teta dneska ráno začala mluvit o manželství, mohla bych si možná nakonec vzít do hlavy, že bych se chtěla stát další paní St. Jamesovou.“

Prohrábl si nervózně vlasy. „Více méně. Myslel jsem, že by bylo lepší, a určitě i mnohem poctivější, kdybych vám všechno na rovinu řekl, abychom mohli celou věc rozumně vyřešit. Pak byste si nic –“

„Nic bych si nenamlouvala?“ dokončila za něj a vrhla na něj vyzývavý pohled.

„Nevkládejte mi slova do úst.“ Zamračil se. „Zatraceně.“ Netěšilo ho, že jí musí dát za pravdu. Znělo to dost surově. „Jen se k vám snažím být úplně upřímný. Byl bych nerad, kdybyste si to začala vysvětlovat špatně, až vám povím, že mě nesmírně přitahujete.“

Jen zvedla jedno obočí, příliš rozzlobená na to, aby si všimla, že ho samotného ohromilo, co právě řekl.

„Asi bych se měla cítit polichocená.“

„Jen se snažím nic před vámi neskrývat.“

„Měla bych s vámi zřejmě taky mluvit na rovinu,“ podotkla chladně. „Vás nepřitahuju já, ale spíš představa dokonalého, záviděníhodného Trentona St. Jamese III. To, o čem s vámi mluvila moje teta a co vy nazýváte fantastickými představami, je jen důkazem, jak moc mě miluje. Něco takového ale vy nemůžete nikdy pochopit.

A pokud se mě týče, nestrávila bych s vámi společné ani pět minut, natož celý zbytek života. Možná, že vám jednou bude patřit můj dům, ale já nikdy, vážený pane.“ Dostala se znovu do ráže. „I kdybyste se přede mnou plazil po kolenou, s diamantem velkým jako moje pěst v zubech, vysmála bych se vám do obličeje. Tak je to.

Doufám, že cestu ven odsud najdete sám.“

Otočila se na podpatku a zamířila chodbou pryč.

Když za sebou bouchla dveřmi, Trent jen zamrkal.

„Fajn,“ zamumlal si pro sebe. „Aspoň jsme si všechno vyjasnili.“

PÁTÁ KAPITOLA

Nesnesitelný. To slovo se k němu perfektně hodí, usoudila Catherine a držela se toho po celý zbytek dne.

Když se vrátila večer domů, byla už v celém domě tma. Z

hudebního salónu k ní jen doléhaly slabé zvuky piana. Zamířila tím směrem.

Byla to samozřejmě Suzanna, kdo seděl u krásného starodávného spinetu. Jediná z nich všech měla talent a opravdu poctivě cvičila.

Amanda byla příliš netrpělivá, Lilah moc líná. A Catherine…

Zadívala se na své ruce. K jejím prstům se víc hodilo, když byly umazané od oleje, než aby se pohybovaly po klaviatuře.

Ale hudbu poslouchala ráda. Připadalo jí, že neexistuje nic, co by člověka dokázalo víc uklidnit a okouzlit.

Suzanna, ztracená někde ve svých vlastních myšlenkách nebo představách, si zhluboka povzdychla, „Catherine, co se ti stalo?“

„Jen jsem se škrábla.“

„Vyčistila sis to pořádně? Kdy ses nechala naposledy očkovat proti tetanu?“

„Zadrž, maminko. Rána je vydezinfikovaná a protitetanovou injekci jsem dostala před šesti měsíci.“ Catherine se posadila na lavici. „Kde jsou všichni?“

„Děti tvrdě spí, aspoň v to doufám. Zahýbej prsty.“

Catherine ji s povzdechem poslechla.

Suzanna spokojeně přikývla a pokračovala. „Lilah má rande, Mandy si u sebe v pokoji čte a teta Coco se šla už před hodinou nahoru vykoupat a dát si na oči plátky okurky.“

„A co on?“

„Je zřejmě v posteli. Vždyť je skoro půlnoc.“

„Vážně?“ Pak se usmála. „Ty jsi na mě čekala, viď?“

„Ne.“ Ale potom se Suzanna rozesmála. „Vlastně máš pravdu,“

připustila. „Opravila jsi panu Finneymu auto?“

„Nechal zase rozsvícená světla.“ Catherine hlasitě zívla.

„Myslím, že to dělá schválně, aby si ode mě mohl nechat kontrolovat baterii.“ Protáhla se. „Měli jsme humra a pampeliškové víno.“

„Je tak starý, že by mohl být tvým dědečkem, ale přesto se mi zdá, že je do tebe celý blázen.“

„Taky mám ten dojem.“ Na chvíli se odmlčela, a pak se zeptala: „Přišla jsem tu o něco?“

„Teta Coco chce uspořádat seanci.“

„Proboha, už zase?“

Suzanna přejela zlehka prsty po klávesnici a začala improvizovat.

„Zítra po večeři. Trvá na tom, že nám chce praprababička Bianca něco říct. I Trentovi.“

„Co ten s tím může mít společného?“

„Jestli se rozhodneme dům prodat, více méně ji zdědí,“ podotkla Suzanna zamyšleně.

„A my to uděláme, Suzanno?“

„Možná, že budeme muset.“

Catherine vstala a začala si pohrávat se střapcem u stojací lampy.

„V práci se mi vede dost dobře. Mohla bych si vzít půjčku.“

„Ne.“

„Ale –“

„Ne,“ zopakovala Suzanna. „Nebudeš riskovat svou budoucnost kvůli minulosti.“

„Ale tenhle dům pro mě znamená budoucnost.“

„Ne, patří k naší minulosti.“ Taky vstala. Když se tvářila tak rozhodně, jako právě teď, Catherine už věděla moc dobře, že by nemělo smysl se s ní přít.

„Vím, jak moc pro tebe tenhle dům znamená. Pro nás všechny.

Návrat sem po tom, co mi Bax provedl,“ řekla Suzanna tiše, „mi pomohl uchovat si zdravý rozum. Pokaždé, když vidím Alexe nebo Jenny sklouznout dolů po zábradlí, vzpomenu si, že jsem to kdysi dělávala taky. A pořád vidím před očima mámu, jak tady sedávala u klavíru, a slyším v duchu tátu vyprávět ty svoje historky před krbem.“

„Tak proč uvažuješ o prodeji?“

„Protože jsem se naučila postavit se tváří v tvář realitě, ať je jakkoli bolestná a nepříjemná.“

Zvedla ruku a pohladila Catherine něžně po tváři. Dělilo je od sebe pouhých pět let, ale Suzanně se občas zdálo, jako by jich bylo nejmíň desetkrát tolik. „Někdy se stane něco, co člověk prostě nemůže ovlivnit. A pak nezbývá nic jiného než vzít si všechno, co pro tebe v životě něco znamená, a jít dál.“

„Ale tenhle dům je pro mě důležitý.“

„Jak dlouho myslíš, že ho ještě dokážeme udržet?“

„Mohly bychom prodat litografie, porcelán a pár dalších věcí.“

„A jen tak dál prodlužovat neštěstí.“ O těchhle věcech už věděla svoje. „Jestli nadejde čas odejít, myslím, že bychom to měly udělat důstojně.“

„Takže ty ses už rozhodla.“

„Ne.“ Suzanna se s povzdechem zase posadila. „Pokaždé, když si začnu být jistá, že by to bylo jediné správné řešení, si to zase rozmyslím. Před večeří jsem se šla s dětmi projít na útesy.“ Zasněně se zadívala ven potemnělým oknem. „Když tam stojím a dívám se dolů do zátoky, cítím ve svém nitru něco tak neuvěřitelného, že mi až puká srdce. Nevím si rady, Catherine. Nemám tušení, co by bylo nejlepší. Ale bojím se, že nás okolnosti nakonec donutí to udělat.“

„Bolí to.“

„Já vím.“

Catherine se posadila vedle ní a opřela si hlavu o Suzannino rameno. „Třeba se stane zázrak.“

Trent je obě sledoval z haly. Přál si, aby je byl neslyšel. A aby mu na tom, co říkaly, nezáleželo.

Ale ať se tomu jakkoli bránil, z jejich slov ho zabolelo u srdce.

Potichu se vrátil zpátky nahoru po schodech.

„Děti,“ navrhla Coco, už téměř na pokraji svých sil, „proč si nečtete nějakou knížku?“

Měla dojem, že ji připraví o poslední špetku zdravého rozumu.

„Chci si hrát na válku.“ Alex švihl do vzduchu pomyslnou zbraní.

„Na život a na smrt. Do posledního muže.“

A to je mu teprve šest, pomyslela si Coco zoufale. Co bude dělat v deseti?

„A co pastelky?“ zeptala se a v duchu proklínala všechna deštivá sobotní odpoledne. „Co kdybyste namalovali oba nějaký hezký obrázek? Mohli bychom si je pověsit na lednici a udělat z nich výstavu.“

„To je pro mimina,“ podotkla Jenny, na svých pět let neuvěřitelně cynicky. „Pif! Dostala jsem tě, Alexi!“

„To je nesmysl. Právě jsem opustil bitevní pole.“

„Nelži!“

Vrhli na sebe nenávistný pohled, kterého jsou schopni jen sourozenci, když je někdo na celou sobotu nechá zavřené doma. Bez jakýchkoli dalších slov přešli k otevřenému souboji.

Když se oba svalili na koberec, Coco zvedla oči ke stropu.

Aspoň, že se perou u Alexe v pokoji, utěšovala se v duchu. Tady se jim nemůže snad nic stát.

Měla sto chutí vyjít ven, zavřít za nimi dveře a nechat je tam, ať si to spolu vyřídí. Ale byla za ně přece zodpovědná.

„Něco si uděláte,“ začala svůj obvyklý monolog. „Vzpomínáš, co se stalo minulý týden, když ti Jenny dala pěstí do nosu, Alexi? Víš, jak dlouho ti z něj tekla krev?“

„To nic nebylo.“ Probudila se v něm chlapská hrdost a vší silou přitiskl svou vzpurnou sestru k zemi.

„Málem ses rozbrečel,“ vysmívala se mu.

„Promiňte,“ ozval se Trent ze dveří. „Zdá se, že jdu nevhod.“

„Kdepak, vůbec ne.“ Coco si uhladila vlasy. „Jen se popichují.

Děti, pozdravte pana St. Jamese.“

„Dobrý den,“ řekl Alex a hbitě uhnul před sestřinou pěstí.

Když se Trent pobaveně usmál, Coco najednou dostala báječný nápad.

„Trentone, mohla bych vás požádat o laskavost?“

„Samozřejmě.“

„Všechna děvčata dnes pracují, jak víte, a já bych si potřebovala něco zařídit. Nevadilo by vám, kdybyste chvíli za mě dohlédl na děti?“

„Prosím?“

„Nejsou s nimi žádné problémy.“ Zářivě se usmála nejdřív na něj, a pak na svou praneteř a prasynovce. „Jenny, nekousej bratra.

Calhounovi bojují vždycky jen čestně.“

Pokud zrovna s někým nehrají špinavou hru, pomyslel si v duchu.

„Vrátím se brzy, spolehněte se,“ slíbila a proklouzla kolem něj.

„Coco, nejsem si jistý, jestli –“

„Nezapomeňte na večerní seanci.“ Seběhla dolů po schodech a nechala ho, ať si s dětmi poradí, jak umí.

Jenny s Alexem se přestali prát a s otevřenou pusou na něj zírali.

Dokázali se spolu do krve porvat, ale proti společnému vnějšímu nepříteli se okamžitě a bez váhání sjednotili.

„Nemáme rádi, když nás někdo hlídá,“ upozornil ho Alex zamračeně.

Trent se zhoupl na patách. „Já zase pro změnu nerad dělám paní na hlídání.“

Alex dal sestře ochranitelsky ruku kolem ramen, místo aby ji začal škrtit, jak měl předtím v úmyslu. A ona se ho chytila kolem pasu.

Když si umím poradit s padesátičlenným personálem, uvažoval Trent v duchu, určitě hravě zvládnu dvě trucovité děti.

„Když jsme se loni v létě vrátili do Bostonu na návštěvu, dostali jsme paní na hlídání.“ Jenny na něj vrhla vyzývavý pohled. „Udělali jsme jí ze života peklo.“

Trent se rychle odvrátil, aby si nevšimli, že jen stěží potlačuje smích. „Vážně?“

„Náš táta to taky říkal,“ pohotově začal spolupracovat Alex.

„Já jsem jednou svoji chůvu zamkl do skříně a vylezl jsem oknem ven,“ zaimprovizoval Trent.

Alex s Jenny si mezi sebou vyměnili zaujaté pohledy. „To byl dobrý nápad,“ podotkl Alex uznale.

„Křičela dvě hodiny o pomoc,“ rozvíjel dál Trent.

„My jsme naší chůvě dali hada do postele a ona pak vyběhla ven z domu v noční košili,“ usmála se Jenny a čekala, jestli ji Trent přetrumfne.

„Určitě se jí už nechtělo zpátky, viďte?“ řekl pobaveně a v duchu uvažoval, co dál.

„Máš nějaké panenky?“ zeptal se holčičky.

„Panenky jsou k ničemu,“ řekla Jenny, aby se zavděčila bratrovi.

„Usekneme jim všem hlavy!“ vykřikl Alex bojovně, vyskočil a rozpřáhl se kolem sebe pomyslným mečem. „Jsem pirát a vy jste moji vězni.“

„Ne, vězněm jsem byla minule,“ ohradila se Jenny. „Teď je řada na mně, abych byla pirát.“

„Já jsem to řekl první.“

Vší silou do něj strčila. „Lháři, lháři!“

„Mimino, mimino!“ odpověděl a rýpl do ní loktem.

„Zadržte!“ vykřikl Trent dřív, než se na sebe znovu vrhli. Jeho rázný hlas je zastavil. „Ta jsem pirát,“ řekl s vážnou tváří, „a vy jste teď oba mými zajatci.“

Bavilo ho to. Děti byly ve svých představách na jeho vkus sice trochu moc krvelačné, ale hrály čestně, když jim stanovil jasná pravidla.

Hodně lidí, se kterými se společensky stýkal, by asi bylo ohromených, kdyby viděli, jak Trenton St. James III. leze po čtyřech po zemi a střílí z vodní pistole. Ale moc dobře si ještě pamatoval, jak hrozně se nudil, když musel být za deštivých dnů uvězněný doma.

Hráli si nejdřív na piráty a pak na Indiány. Po jednom obzvlášť drsném souboji zůstali všichni tři ležet na zemi. Alex, s tomahavkem v ruce, předstíral tak dlouho mrtvého, až nakonec usnul.

„Vyhrála jsem,“ zašeptala Jenny, schoulila se vedle Trenta do klubíčka a čelenka z peří jí spadla do očí. Za okamžik tvrdě spala.

Za hodinu se vrátila domů Catherine.

Venku déšť bubnoval do oken, dole v hale vytrvale kapala voda ze stropu do kbelíku, ale jinak bylo v celém domě hrobové ticho. Až na pravidelné, klidné oddychování tří spáčů.

Alex ležel na koberci obrácený hlavou k zemi a v rukou ještě pevně svíral svou zbraň.

Všude se válela autíčka, gumové figurky a taky pár plastikových dinosaurů. Catherine se jim obratně vyhnula a vešla do pokoje.

Nevěděla tak úplně přesně, jaké pocity se v ní probudily při pohledu na Trenta, spícího na podlaze vedle její neteře a synovce.

Ale jednou věcí si byla stoprocentně jistá, kdyby to všechno neviděla na vlastní oči, nikdy by tomu neuvěřila. Měl sundanou kravatu, zuté boty, úplně rozcuchané vlasy a vpředu na košili vlhkou skvrnu.

A přitom vypadá tak… roztomile, napadlo ji, ale rychle tu myšlenku vypudila z hlavy a strčila si ruce do kapes. To je absurdní.

Muž jako Trent nemůže být nikdy roztomilý.

Třeba ho děti omráčily, pomyslela si a sklonila se nad ním.

Otevřel oči, chvíli na ni otupěle zíral a pak něco nesrozumitelného ospale zamumlal.

„Co to tady děláte?“ zašeptala.

„Tím si nejsem tak úplně jistý.“ Zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Z jedné strany se k němu tiskla spící Jenny, z druhé Alex. „Ale zdá se, že jsem jediný, kdo přežil.“

„Kde je teta Coco?“

„Šla si něco zařídit. Dostal jsem za úkol hlídat děti.“

Zvedla obočí. „Aha.“

„Bohužel tu došlo k těžké bitvě a mnoho lidí v ní padlo.“

Catherine zacukalo v koutcích, když šla k Alexově posteli pro deku. „Kdo vyhrál?“

„Jenny tvrdila, že ona.“ Opatrně vytáhl ruku zpod její hlavy. „Ale Alex s tím určitě nebude souhlasit.“

„O tom nepochybuju.“

„Co s nimi uděláme?“

„Necháme je spát.“

„Nebylo by lepší odnést je do postele?“ zeptal se.

„Ne.“ Rozložila deku a přikryla jí obě spící děti. „Tady jim bude dobře.“

Najednou si uvědomila, že by si hrozně ráda k Trentovi sedla, dala mu ruku kolem pasu a položila mu hlavu na rameno.

Proboha, ovládej se trochu! napomenula se rázně.

„Bylo od vás hezké, že jste se je nabídl pohlídat,“ podotkla.

„Upřímně řečeno jsem se k ničemu nenabídl. Byl jsem o to požádán.“

„Ale přesto to od vás bylo hezké.“ Vstal a zamířil za ní ke dveřím. „Dal bych si kávu.“

Catherine zaváhala jen na okamžik. „Dobře. Uvařím ji. Vypadá to, že si ji zasloužíte.“

Cestou dolů po schodech se na něj ohlédla přes rameno. „Od čeho jste si umáčel košili?“

Přejel si po ní rukou, trochu v rozpacích. „Přímý zásah smrtící zbraní, konkrétně vodní pistolí.“

Na okamžik se odmlčel, a pak se zvědavě zeptal: „Jak jste se dnes měla?“

„Rozhodně jsem nezažila tolik dobrodružství jako vy.“ Vešla do kuchyně a zamířila rovnou ke sporáku. „Jen jsem seřídila jeden motor.“

Když postavila vodu na kávu, šla zapálit oheň v krbu.

Trent si všiml, že má ve vlasech kapky deště. Nebyl žádný romantik, ale přesto ho při pohledu na ně napadlo, že se třpytí jako maličké diamanty.

Vždycky jsem dával přednost ženám s dlouhými vlasy, připomněl si v duchu. A přesto… Ke Catherine se krátký účes nesmírně hodil.

A úžasně v něm vynikl její štíhlý krk.

„Na co se díváte?“

Odvrátil od rií pohled stranou. „Na nic. Promiňte, jen jsem se nad něčím zamyslel. Mít v kuchyni krb je úžasně příjemné a uklidňující.“

„Hm.“ Vypadá divně, napadlo ji. Tak nějak zvláštně. Možná, že to bude tím, že je bez kravaty. „Chcete do kávy mléko?“

„Ne, mám radši černou.“

Když šla ke kamnům, bezděčně zavadila rukou o jeho. Tentokrát to byl on, kdo ucukl stranou. „Zmínila se teta Coco o tom, kam jde?“

Třeba je tady vzduch nabitý statickou elektřinou, uvažoval. Tím by se dal vysvětlit ten zvláštní záchvěv, který pocítil ve svém nitru, když se jí dotkl. „Ne. Ale na tom nezáleží. S těmi dvěma byla zábava.“

Podala mu šálek s kávou a zkoumavě mu pohlédla do tváře. „Zdá se, že to myslíte vážně.“

„Ano. Asi s dětmi nepřicházím do styku moc často, a proto z nich nemůžu být zatím unavený. A Alex s Jenny jsou báječní sourozenci.“

„Suzanna je hlavně skvělá matka.“

Catherine se opřela o stůl a lokla si kávy. „Načerpala zkušenosti se mnou. Tak jak jezdí auto?“

„Lip než kdy dřív.“ Zarazil se, a pak dodal upřímně: „Bohužel jsem si nevšiml, že něco není v pořádku, dokud jste mě na to neupozornila. V motorech se vůbec nevyznám.“

„To je pochopitelné. Já bych si zase neuměla poradit s vedením velké firmy.“

„Mrzelo mě, že jste tam nebyla, když jsem si přišel auto vyzvednout. Hank říkal, že jste šla na večeři. Asi jste se dobře bavila, vrátila jste se hodně pozdě.“

„S Finneyem je vždycky zábava.“ Otevřela plechovku se sušenkami a jednu mu nabídla.

Její slova v něm vyvolala bůhví proč žárlivost. „To je váš přítel?“

„Dalo by se to tak říct.“ Catherine se zhluboka nadechla, rozhodnutá začít mluvit o tom, k čemu se celý den odhodlávala.

„Ráda bych si s vámi vyjasnila tu záležitost, o které jste včera začal mluvit.“

„To není nutné. Už jsem všechno pochopil.“

„Mohla jsem vám to vysvětlit, aniž bych na vás byla tak hrubá.“

Upřeně na ni pohlédl. „Dokázala byste to?“

„Doufám, že ano.“ Odložila šálek s kávou stranou. „Byla jsem v rozpacích, a to ve mně vždycky vyvolává zlost. Celá tahle situace je nesmírně komplikovaná.“

V duchu si vybavil její hlas, plný smutku a bolesti, když předešlý večer mluvila se Suzannou. „Myslím, že to začínám chápat.“

Zhluboka si povzdychla. „V každém případě se prostě nedovedu zatím smířit s tím, že byste měl koupit náš dům. Ale tetiny tajné plány s tím nemůžou mít absolutně nic společného. Když jsem se trochu uklidnila, uvědomila jsem si, že jste musel být z jejích řečí stejně v rozpacích jako já. Na rozdíl ode mě jste se ale zachoval zdvořile.“

„Je to můj zvyk.“

„Kdybyste nezavedl řeč na ten polibek –“ pokračovala dál, ale skočil jí do řeči.

„Už jsem se za to omluvil a domníval jsem se, že tím jsme celou záležitost uzavřeli.“

„Nechtěla jsem od vás slyšet žádnou omluvu,“ podotkla Catherine tiše. „Předtím ani později.“

„Rozumím.“

„Ne, nerozumíte. Chtěla jsem tím říct, že žádná omluva nebyla třeba. Možná, že jsem podle vašich měřítek nezkušená a nepodobám se ženám, se kterými přicházíte do styku, ale nejsem tak hloupá, abych po jednom polibku začala snít o svatbě.“

Cítila, že zase začíná mít zlost, a snažila se ji v sobě potlačit.

Zhluboka se nadechla a zkusila to znovu.

„Byla bych ráda, kdybychom tuhle záležitost i naši včerejší konverzaci už jednou provždy uzavřeli. Pokud bychom spolu museli vést obchodní jednání, bylo by rozhodně rozumnější, kdybychom k sobě byli zdvořilí a slušní.“

„Takhle se mi líbíte mnohem víc.“

„Jak?“

„Když se na mě v jednom kuse kvůli něčemu neutrhujete.“

Dojedla sušenku a usmála se na něj.

„Musím vás bohužel upozornit, že všichni Calhounovi mají výbušnou povahu.“

„Díky za varování. Takže uzavřeme příměří?“

„Ano. Dáte si ještě sušenku?“

Všimla si, že na ni už zase upřeně zírá. A než si stačila uvědomit, co má v úmyslu, natáhl ruku a dotkl se konečky prstů jejích vlasů.

„Co to děláte?“

„Máte vlhké vlasy.“ Ještě jednou ji po nich pohladil. „Voní jako květiny po dešti.“

„Trente –“ Usmál se. „Ano?“

„Nezdá se mi, že by tohle byl nejlepší způsob, jak spolu uzavřít příměří.“

„Asi ne.“ Sklouzl jí prsty po vlasech dolů na krk. Ucítil, jak se celá zachvěla. „Nemůžu vás pustit z hlavy. A pořád v sobě mám nezvladatelnou touhu se vás dotýkat. Zajímalo by mě proč.“

„Protože –“ navlhčila si jazykem rty „– vás dráždím a popuzuju.“

„Máte pravdu.“ Přitiskl jí prsty vzadu na krk a přiměl ji, aby se pohnula o kousek dopředu. „Ale není to tak jednoduché.“

Druhou rukou jí přejel po okraji límce džínové košile a uchopil ji za bradu. „Proč bych jinak cítil tuhle nesnesitelnou potřebu dotknout se vás pokaždé, když jsem vám nablízku?“

„Nevím.“

Prsty, lehkými jako pírko, jí přejížděl sem tam po sametově hebkém krku. „Chtěla bych, abyste s tím přestal.“

„Sčím?“

„Abyste se mě přestal dotýkat.“ Vzal ji za poraněnou ruku, kterou měla ještě pořád ovázanou, a zvedl ji ke rtům. „Proč?“

„Protože mě tím znervózňujete.“

V očích se mu pobaveně zablesklo. „Nechcete mě ani trochu provokovat, viďte?“

„Nemám tušení, jak bych to měla udělat.“

Přivřela oči a tiše vzdychla, když se rty zlehka dotkl její tváře.

„Zimolez,“ zašeptal a přitáhl si ji k sobě blíž. Vždycky ho považoval za úplně obyčejnou květinu. „Cítím z vás jeho vůni.

Divokou a sladkou.“

Skoro se jí podlomila kolena, když se zmocnil jejích úst. A přesto byl ten polibek mnohem něžnější než poprvé.

Věděla, že není správné takhle mu podlehnout. Ale i poslední špetka jejího zdravého rozumu se utopila v záplavě touhy, která se v ní probudila.

„Catherine.“ Uchopil její obličej do dlaní a svůdně ji kousl do rtů.

„Polib mě.“

Chtěla zavrtět hlavou, odtáhnout se od něj, vytrhnout se z jeho sevření a odejít. Ale místo toho se k němu přitiskla a zvedla ústa k jeho čekajícím rtům.

Cítil, že je úplně ztracený Nebyl schopný uvažovat vůbec o ničem, o žádných důsledcích, pravidlech ani zásadách. Snad poprvé v životě pustil tohle všechno z hlavy a oddal se jen a jen svým pocitům. Té nádherné, sladké rozkoši, kterou nikdy předtím nepoznal.

Byla silná, ale ne tolik, aby se dovedla ubránit něčemu, na co čekala celý život.

V krbu praskal oheň. Do oken bubnoval déšť. Celý dům byl prosycený kořeněnou vůni potpourri, které Lilah důmyslně rozmístila všude, kde se dalo.

Měl tak silné, svalnaté paže, a přitom v sobě skrýval tolik něhy.

Vůbec by ji u něj nečekala.

Chtěla si tuhle kouzelnou chvíli natrvalo vrýt do paměti, uchovat každičký detail. Jeho dychtivá ústa i zvuk svého jména, které jí šeptal do vlasů.

Konečně pomalu zvedl hlavu. Tím, co se stalo, byl užaslý a šokovaný víc, než si byl ochotný připustit.

Přejela si jazykem po rtech, jako kdyby si chtěla co nejdéle uchovat jeho polibek, a to drobné, bezděčné gesto ho málem srazilo na kolena.

„Tentokrát žádná omluva,“ řekl tiše.

„Ne.“

Dotkl se znovu jejích rtů. „Chci tě. Chci se s tebou milovat.“

„Ano.“ Byla to nádherná úleva. „Ano.“

„Kdy?“ Zabořil jí obličej do vlasů. „Kde?“

„Já nevím.“ Zavřela na okamžik oči. „Nedokážu teď o ničem přemýšlet.“

„Tak to nedělej.“ Zasypal jí polibky oba spánky, tváře i ústa.

„Tohle není ten správný čas na přemýšlení.“

Upřeně se na něj zadívala a řekla tiše: „Nemůžu uvěřit, že to budeš právě ty.“

S úsměvem ho objala a přitiskla si ho k sobě. „Ze jsem celý život čekala právě na tebe.“

Chtěl ji pohladit po vlasech, ale zarazil se. „Celý život?“

Zamilovaně se na něj usmála. „Myslela jsem, že budu mít poprvé strach, ale nemám. S tebou ne.“

„Poprvé.“ Zavřel oči. Je to pro ni poprvé. Jak mohl být tak hloupý?

Poznal, že je ještě nezkušená, ale nevěřil, že by mohla být úplně nevinná. Proboha, a on ji málem svedl v její vlastní kuchyni!

„Catherine.“

„Mám žízeň,“ ozval se Alex ze dveří.

Odskočili od sebe jako provinilé děti.

Alex na ně vrhl podezřívavý pohled. „Co to děláte? Je to odporné.“

Zamračil se na Trenta. „Nechápu, jak může někoho bavit líbat holky.“

„Řekl bych, že časem změníš názor,“ podotkl Trent pobaveně.

„Dáme ti napít a pak si ještě chvíli potřebuju promluvit s tvojí tetou.

Soukromě.“

„Budete pokračovat v líbání?“ zeptal se Alex věcně.

„O čem to mluvíte?“ zavolala na ně Amanda z chodby a vešla dovnitř.

O ničem.“ Catherine postavila vodu na kávu.

„Bože, to byl ale den,“ povzdychla si Amanda a nacpala si do pusy sušenku.

O minutu později se objevila Suzanna, a za ní Lilah.

Když se celá kuchyň zaplnila ženským smíchem a vůní, Trent konečně pochopil, že vhodná chvíle na čistě soukromý rozhovor s Catherine je nenávratně pryč.

Ale když se na něj přes stůl usmála, uvědomil si, že je v tom až po uši.

ŠESTÁ KAPITOLA

Byla to Trentova první seance. A upřímně doufal, že i poslední.

Ale neexistoval bohužel žádný slušný způsob, jak by mohl svou účast odmítnout. Když naznačil, že je to rodinný večer, Coco ho s úsměvem pohladila po tváři.

„Můj drahý, v žádném případě vás z toho nesmíme vyloučit. Kdo ví, třeba to budete právě vy, prostřednictvím koho duch promluví.“

Ta možnost mu rozhodně na náladě ani trochu nepřidala.

Jakmile byly děti uložené v posteli, zbytek rodiny se spolu se zdráhajícím Trentem usadil kolem jídelního stolu. Všechno už bylo připravené.

Na příborníku plápolalo tucet svíček. Další tři zářily v úzkých svícnech uprostřed stolu.

Dokonce i příroda se rozhodla přizpůsobit tajuplné atmosféře.

Déšť se venku změnil v mokrý sníh a zvedal se stále silnější vítr.

Když se teplý vzduch srazil se studeným, zablesklo se a někde v dálce zaburácel hrom.

Je temná, bouřlivá noc, pomyslel si Trent fatalisticky, když dosedl na přidělené místo.

Bál se, aby si Coco nenasadila na hlavu turban a nezahalila se do šálu s třásněmi.

Ale naštěstí to neudělala.

Byla pečlivě upravená, jako obvykle. Na krku měla řetízek s velkým ametystem, se kterým si pořád nervózně pohrávala.

„Tak, děti,“ vybídla je. „Vezměte se za ruce a utvořte kruh.“

Vítr se opřel do oken, když Catherine vsunula ruku do Trentovy dlaně.

Coco ho vzala za druhou.

Přímo proti němu seděla Amanda. Teď se na něj pobaveně, a zároveň trochu soucitně usmála.

„Nemějte obavy, Trente,“ řekla mu. „Duchové Calhounova rodu se ve společnosti vždycky chovají slušně.“

„Nejdůležitější je pořádně se soustředit,“ vysvětlila Lilah, když uchopila za ruce svou nejstarší a nejmladší sestru a uzavřela tak celý kruh. „Musíte si úplně vyčistit hlavu a zbavit se cynismu.“

Mrkla na Trenta.

„Z astrologického hlediska je tahle noc pro podobnou seanci doslova jako stvořená.“

Catherine mu povzbudivě stiskla ruku, a pak už se ujala slova Coco.

„Musíme se odpoutat od jakýchkoli myšlenek a otevřít svá srdce,“ začala monotónním hlasem.

„Už nějaký čas cítím, že moje babička, nešťastná Bianca, se se mnou chce spojit. Tohle bylo její letní sídlo v posledních letech jejího mladého života. Místo, kde strávila své nejradostnější i nejbolestnější chvíle. A kde se setkala s mužem, kterého hluboce milovala.“

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Jsme tady, babičko, a čekáme na tebe. Víme, že tvá duše nemá klid.“

„Má duch vůbec nějakou duši?“ zeptala se Amanda věcně a vysloužila si rozzlobený pohled od tety. „To je rozumná otázka.“

„Mlč,“ zamumlala Suzanna, ale jen stěží se ovládla, aby se nahlas nerozesmála. „Pokračuj, teto Coco.“

Hrobové ticho v místnosti narušoval jen tetin naléhavý hlas, praskání ohně v krbu a sténání větru.

Ale Trent nedokázal osvobodit svou mysl. Musel myslet na to, jak příjemné bylo držet Catherine v náručí. Na to, jak dychtivě opětovala jeho polibek a pak se na něj zadívala zasněným pohledem, plným citu, který v ní tak lehkomyslně probudil.

Cítil se vůči ní čím dál provinileji.

Nepodobala se Marie ani žádné z ostatních žen, se kterými se během let stýkal. Byla nevinná a otevřená, a i přes svou neuvěřitelně silnou vůli a ostrý jazyk bolestně zranitelná. A on toho hanebně využil.

Ne že by to byla jen moje vina, připomněl si. Byla to koneckonců krásná, žádoucí žena. To, že po ní fyzicky toužil, bylo jen přirozené.

Kradmo se na ni zadíval. Vycítila okamžitě jeho pohled a usmála se. Trent měl co dělat, aby nezvedl její ruku ke rtům a nepolíbil ji.

Zatraceně, dotkla se něčeho v jeho nejhlubším nitru. Něčeho, o čem byl pevně rozhodnutý, že zůstane nedotknutelné.

Když se na něj usmála, dokonce i když se zamračila, byl z ní celý pryč.

Bylo to směšné. Ve všech ohledech si byli na míle vzdálení. A přesto když teď sevřel v dlani její hebkou ruku, měl pocit, že je mu bližší než kdy předtím kterákoli jiná žena.

Dovedl si docela snadno představit, jak spolu sedí na prosluněné verandě a sledují děti, hrající si na trávníku. V dálce šumělo moře, vzduch voněl růžemi a zimolezem.

Několikrát zamrkal, aby se přesvědčil, že ještě žije a nezastavilo se mu úplně srdce.

Ta představa byla tak jasná a zároveň tak děsivá.

Bude to tou atmosférou tady, uklidňoval se. Plápolající svíčky, vítr, blesky… Probudilo to v něm nebývalou představivost.

Nepatřil přece k mužům, které by bavilo sedět se ženou na verandě a dívat se na děti. Měl práci, firmu, která mu patřila. Navíc bylo úplně absurdní, aby si něco začal s popudlivou, nevrlou ženou, která se živí opravováním aut.

Najednou jako kdyby ho do tváře udeřil ledový vzduch. Ztuhl a všiml si, že se plameny všech svíček naklonily nalevo. Průvan, řekl si v duchu, když znovu ucítil ten chladný poryv.

Uvědomil si, že se Catherine celá zachvěla. Zadíval se na ni.

Oči měla vytřeštěné a neuvěřitelně tmavé.

Pevně mu sevřela ruku.

„Je tady!“ Z tetina hlasu se ozývalo překvapení i radost. „Jsem si tím jistá.“

Byla tak nadšená, že málem zvedla ruce a přerušila vzájemné spojení. Věřila, nebo tomu spíš chtěla věřit, že ještě nikdy necítila něčí přítomnost tak silně.

Zářivě se usmála na Lilah, ale její neteř měla zavřené oči a na rtech zvláštní úsměv.

„Musí se otevřít okno,“ řekla Amanda a chtěla vstát od stolu, aby to udělala.

V poslední chvíli ji Coco zarazila.

„Zůstaň sedět. Buďte všichni tiše. Je tady. Cítíte to?“

Catherine si to uvědomovala a nebyla si jistá, ZAMILOVANÁ CATHERINE

101

jestli má mít strach. Ale něco se dělo. A poznala, že Trent to cítí taky.

Jako kdyby někdo zlehka uchopil jejich spojené ruce. Její a Trentovu.

Chlad se najednou vytratil a vystřídalo ho příjemné teplo. Bylo to tak skutečné, že se Catherine ohlédla přes rameno, přesvědčená, že za ní někdo stojí.

Ale nespatřila nic než plápolající oheň v krbu a světlo svíček tančící na zdi.

„Je tak smutná,“ vydechla Catherine nahlas, a teprve když uslyšela svůj hlas, uvědomila si, že to byla ona, kdo promluvil.

Všichni se na ni upřeně zadívali. Dokonce i Lilah otevřela oči.

„Ty ji vidíš?“ zeptala se Coco šeptem a stiskla Catherine prsty.

„Ne. Samozřejmě, že ne. Jen…“ Nedovedla to vysvětlit. „Je to tak smutné,“ zopakovala znovu a v očích se jí zaleskly slzy. „Necítíte to?“

Trent úplně ztratil řeč. Cítil všude kolem sebe bolest a nesnesitelnou touhu. Pouhá síla sugesce, řekl si v duchu.

Teď, když se skutečně začalo něco dít, Coco najednou neměla ponětí, jak si s tím poradit. Když se venku zablesklo, polekaně sebou trhla. „Myslíš, že promluví tvým prostřednictvím?“

Lilah se na protější straně stolu usmála. „Jen nám řekni, co vidíš.“

„Náhrdelník,“ slyšela se Catherine říkat. „Dvě řady smaragdů ozdobených diamanty.“ Z té záře ji až bolely oči. „Má je na sobě, ale nevidím jí do obličeje. Je moc nešťastná.“

„Náhrdelník Calhounových,“ vydechla Coco. „Tak je to pravda.“

Pak se plameny svíček zase pohnuly, jako kdyby si někdo v místnosti zhluboka povzdychl.

„Miláčku.“ Suzanna vrhla ustaraný, ale i zvědavý pohled na Catherine. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Catherine si odkašlala. „Jistě.“

Coco si přitiskla ruku na prsa. Srdce jí tlouklo rozčílením jako o závod.

„Myslím, že bychom se teď všichni potřebovali napít.“ Vstala, víc otřesená, než byla ochotná připustit, a zamířila k baru.

„Teto Coco,“ začala Catherine, „jaký je náhrdelník Calhounových?“

„Ze smaragdů.“ Rozdala všem brandy. „V rodině se o něm traduje taková legenda. Část jí znáte –o tom, jak se Bianca zamilovala do jiného muže a tragicky zemřela. Myslím, že je načase, abych vám dopověděla i zbytek.“

„Ty jsi to před námi tajila?“ vyhrkla udiveně Amanda. „Teto Coco, to ti vůbec není podobné.“

„Chtěla jsem počkat na vhodnou chvíli. Zdá se, že teď přišla.“

Znovu se posadila a pořádně si lokla ze skleničky.

„Povídá se, že milenec Biancy byl umělec, jeden z mnoha, kteří v té době přijeli na ostrov. Scházela se s ním, když byl Fergus pryč z domu, což bývalo dost často. Jejich manželství nebylo uzavřené z lásky. Ona byla mnohem mladší, a zřejmě velmi krásná. Ale protože Fergus po její smrti všechny fotografie zničil, nedá se to tvrdit s jistotou.“

„Proč?“ zeptala se Suzanna. „Proč by něco takového dělal?“

„Možná ze žalu,“ pokrčila rameny Coco.

„Nebo spíš ze vzteku,“ vložila se mezi ně Lilah.

„V každém případě zničil všechno, co by mu ji mohlo připomínat,“ pokračovala Coco, „a smaragdy zmizely.

Dal Biance ten náhrdelník, když porodila Ethana, svého nejstaršího syna.“ Zadívala se na Trenta. „Mého otce. Byl tenkrát ještě dítě, když mu matka zemřela, takže si toho o ní ani její smrti moc nepamatoval. Ale jeho chůva, která byla Biance upřímně oddaná, mu o ní často vyprávěla. Od ní věděl, že ten náhrdelník neměla ráda, ale často ho nosila.“

„Aby se potrestala,“ podotkla Lilah. „A jako talisman.“ Usmála se na tetu. „Vím o tom náhrdelníku už dlouho. Viděla jsem ho, stejně jako dneska večer Catherine.“ Lokla si brandy. „Patří k němu ještě náušnice. Smaragdové slzy, stejné jako kámen uprostřed ve spodní řadě.“

„Vymýšlíš si,“ rozzlobila se na ni Amanda, a Lilah jen pokrčila rameny.

„Ne.“ Usmála se na Catherine. „Viď, že mám pravdu?“

„Ano.“ Catherine znepokojeně pohlédla na svou tetu. „Co má tohle všechno znamenat?“

„Nejsem si vůbec jistá, ale myslím, že ten náhrdelník je pro Biancu ještě pořád důležitý. Po její smrti ho už nikdo nikdy nespatřil.

Říkalo se, že ho Fergus možná zahodil do moře.“

„Kdepak,“ ozvala se Lilah. „Pro toho staříka byly peníze vším.

Něco takového by nikdy neudělal.“

Coco nerada mluvila o svých předcích špatně, ale nezbývalo jí než připustit, že má její neteř pravdu.

„Dědeček by si opravdu pro korunu nechal provrtat koleno. Že by se něčeho tak cenného zbavil, není moc pravděpodobné.“

„Tak co se s ním stalo?“ vyzvídala Amanda.

„To je, má drahá, záhada. Chůva vyprávěla mému otci, že se Bianca chystala Ferguse opustit a pečlivě si uschovala do krabice všechno, co pro ni bylo nejcennější.“

„Jenže pak zemřela,“ zamumlala Catherine.

„Ano. Ta krabice i s celým pokladem je prý ukrytá někde v domě.“

„V našem domě?“ vydechla Suzanna. „Ty si vážně myslíš, že je tady někde schovaný poklad, už přes osmdesát let, a nikdo ho ještě nenašel?“

„Je to veliký dům,“ podotkla Coco. „Mohla tu krabici klidně třeba zakopat do růží.“

„Jestli vůbec někdy existovala,“ poznamenala Amanda věcně.

„O tom nepochybuju.“ Lilah kývla hlavou směrem k Catherine.

„A myslím, že se Bianca rozhodla, že je nejvyšší čas ji najít.“

Když začali všichni mluvit najednou, Trent zvedl ruku. „Dámy.

Dámy,“ zopakoval a počkal, až se aspoň trochu utiší. „Uvědomuju si, že je to rodinná záležitost, ale byl jsem pozvaný, abych se zúčastnil tohohle… experimentu, a proto se cítím povinen vás trochu usměrnit.

Legendy bývají často velmi přehnané a časem si k nim každý něco přidá. Pokud ten náhrdelník někdy existoval, nebylo by pravděpodobnější, že ho Fergus po smrti své ženy prodal?“

„Kdyby ho nemohl najít,“ podotkla Lilah, „těžko by se mu to podařilo.“

„Opravdu si někdo z vás myslí, že váš prapradědeček ukryl poklad v zahradě nebo ho schoval pod nějaký uvolněný kámen?“

Stačilo mu se na ně podívat a bylo mu jasné, že přesně o tom jsou všechny přesvědčené.

„Taková pohádka by se víc hodila pro Alexe a Jenny než pro dospělé ženy.“ Na okamžik se odmlčel, a pak řekl věcně: „Vždyť vy ani nevíte, jestli nějaký náhrdelník vůbec existoval.“

„Ale já jsem ho viděla,“ ozvala se Catherine, i když si připadala hloupě.

„To byla jen hříčka fantazie,“ opravil ji. „Zamyslete se nad tím.

Před pár minutami si šest dospělých, rozumně uvažujících lidí sedlo kolem tohohle stolu, chytilo se za ruce a začalo vyvolávat duchy.

Jako druh společenské hry to schvaluju, ale přece nemůžete opravdu věřit v nějaké vzkazy ze záhrobí…“

Ale kdyby byl upřímný, musel by dodat, že i on sám měl hrozně zvláštní pocit.

„Zdá se, že mě začínají přitahovat cyničtí a prakticky založení muži,“ usmála se Lilah, vstala, otevřela jednu ze zásuvek v příborníku a vytáhla z ní papír a tužku. Pak si klekla vedle židle, na které seděla Catherine, a začala kreslit. „Samozřejmě, že respektuju váš názor, ale faktem je, že ten náhrdelník nejen existoval, ale ještě pořád tady někde je.“

„Usuzujete tak z pohádek staré chůvy?“

Usmála se na něj. „Ne, ale z toho, jak se chová Bianca.“ Položila papír před Catherine. „Viděla jsi dneska večer tohle?“

Lilah byla na kreslení nesmírně nadaná. Catherine ohromeně zírala na hrubý náčrtek náhrdelníku, tvořeného dvěma řadami smaragdů ozdobených diamanty. Ze spodní řady visel dolů velký drahokam ve tvaru slzy.

„Ano.“ Catherine po obrázku přejela prstem. „Ano, je to on.“

Trent se na náčrtek zkoumavě zadíval. Kdyby takový šperk opravdu existoval, měl by nepochybně obrovskou hodnotu.

„Můj bože,“ zašeptala Coco, když dostala možnost nákres si taky prohlédnout.

„Myslím, že Trent má pravdu,“ podotkla Amanda, když podala papír Suzanně. „Sotva bychom mohly obrátit celý dům naruby, i kdybychom chtěly.

Ale prvořadé je mít naprostou jistotu, že ten náhrdelník opravdu existuje. I před osmdesáti lety musel stát neuvěřitelnou hromadu peněz. Určitě je o jeho koupi někde záznam. A kdyby ho někdo přece jen prodal, musela by o tom taky být zmínka.“

„To znamená, že strávíme celou neděli přehrabováním hory papírů,“ povzdychla si Lilah.

Catherine se ani nepokusila usnout. Vklouzla do flanelového županu a vydala se potichu k Trentovým dveřím. Nerozmýšlela se ani okamžik. Prostě na ně zaklepala a počkala, dokud nepřijde.

Když jí otevřel, v rozepnuté košili a s ospalým výrazem v očích, trochu znervózněla.

„Catherine?“

„Potřebuju si s tebou promluvit.“ Vrhla kradmý pohled směrem k posteli, ale pak se od ní rychle odvrátila. „Smím jít dál?“

Jak může nějaký muž rozumně uvažovat, když mu i flanel začíná připadat erotický?

„Možná, že by bylo lepší odložit to na ráno.“

„Nemůžu.“

„Tak dobře,“ povzdychl si. Vpustil ji dovnitř a zavřel za ní dveře.

„Chceš se posadit?“

„Ne, děkuju.“ Zamířila k oknu. „Přestalo sněžit. Jsem ráda kvůli Suzanně. Dělala si starost o květiny. Tady na ostrově je jaro hrozně nevyzpytatelné.“

Prohrábla si rukou nervózně vlasy a obrátila se k němu.

„Vedu tady s tebou společenskou konverzaci, a přitom ji z duše nenávidím.“ Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Trente, potřebuju vědět, co si myslíš o dnešním večeru. Upřímně.“

„O dnešním večeru?“ řekl opatrně.

„O té seanci.“ Na okamžik se odmlčela, ale pak to nevydržela a vyhrkla: „Bože, připadám si jako úplný pitomec, když to říkám, ale něco se vážně stalo, Trente.“

Natáhla k němu ruce a čekala, že je vezme do svých.

„Nikdy jsem na tyhle věci nevěřila. Ale teď… Trente, musím to vědět. Cítil jsi něco?“

„Nevím, co tím myslíš. Rozhodně jsem měl několikrát divný pocit.“

„Prosím,“ žadonila. „Buď ke mně upřímný. Je to důležité.“

Neslíbil v duchu sám sobě, že jí nebude lhát?

„Dobře, Catherine. Pověz, co jsi cítila.“

„Najednou se hrozně ochladilo. A pak se mi zdálo, jako kdyby něco, někdo, stál za námi. Nebo mezi námi. Neděsilo mě to. Byla jsem překvapená, ale neměla jsem strach. Drželi jsme se za ruce, takhle. A pak…“

Čekala, až to připustí. Naléhavě ho o to prosila pohledem.

Zdráhavě jí vyhověl. „Cítil jsem, jako kdyby někdo vzal naše ruce do svých.“

„Ano.“ Zavřela oči a zvedla jeho ruce ke rtům. „Ano, přesně tak.“

„Byla to jen halucinace,“ začal, ale s úsměvem ho umlčela.

„Nechci nic slyšet. Žádná rozumná vysvětlení.“ Přitiskla si jeho ruku na tvář. „Nejsem pověrčivá, ale vím, že to něco znamenalo.

Něco moc důležitého.“

„Ten náhrdelník?“

„Ten teď nemám na mysli. Náhrdelník, ta legenda, na všechno časem určitě přijdeme. Musíme se o to pokusit, protože si to Bianca přála. Ale tohle, tohle bylo jako požehnání.“

„Catherine –“

„Miluju tě.“ S očima zářícíma štěstím na něj pohlédla a pohladila ho po tváři. „Miluju tě a vím, že je to správné.“

Nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

Nejdřív měl sto chutí vlídně se usmát a říct jí, že se nechala moc unést. Láska nepatří k dnešnímu životu.

Ale zároveň zoufale toužil přitisknout si ji k sobě a sevřít ji pevně ve svém náručí, aby už nikdy nemohla odejít.

„Catherine –“

Nečekala na vyzvání a přivinula se k němu.

Jeho ruce jako kdyby na ni už čekaly. Zdálo se mu, že nad nimi úplně ztratil kontrolu.

Samy od sebe ji objaly kolem pasu a její nádherné teplo proniklo do jeho nitra jako ta nejsilnější droga.

„Myslím, že jsem to věděla, už když jsi mě poprvé políbil.

Nechtěla jsem to, ale cítila jsem, že to bude úplně jiné než kdykoli předtím.

Stal ses tak najednou součástí mého života, jako kdybys do něj patřil odjakživa. Polib mě znovu, Trente. Teď.“

Byl úplně bezmocný Jeho ústa doslova prahla po jejích hebkých rtech.

Když se políbili, oheň v jejich nitrech vzplanul s ještě větší silou.

Vklouzla mu rukama pod košili a ucítila, jak se mu okamžitě napjaly všechny svaly.

Venku za oknem zasténal vítr a ve stejnou chvíli Catherine vzdychla v jeho náručí.

Nemohl se jí nabažit. Zasypal jí polibky celé tváře a pak sklouzl dolů na krk. Sladká vůně zimolezu mu stoupala do hlavy.

Prohnula se v zádech a celá se rozechvěla vzrušením.

Potřeboval se jí dotýkat. Zešílel by, kdyby mu to nedovolila.

Když jí rozhrnul župan, zasténal rozkoší. Byla pod ním úplně nahá.

Potěžkal v dlaních její pevná, hebká ňadra.

Podlamovaly se jí nohy slabostí a zároveň v sobě cítila neuvěřitelnou sílu. Chtěla mu dát všechno –své tělo, duši, svou lásku, svůj život…

Když ji znovu políbil, zaklonila hlavu a prsty mu zaryla do ramen.

V jeho nitru se v tom okamžiku probudilo něco mnohem silnějšího než touha, hlubšího než vášeň.

Štěstí. Naděje. Láska.

Když ty pocity rozpoznal, dostal najednou strach.

Odtáhl se od ní.

Župan jí sklouzl z jednoho ramene a oči se jí leskly jako ty smaragdy, které si vysnila. S úsměvem ho pohladila chvějící se rukou po tváři.

„Chceš, abych tu zůstala?“

„Ano, ne.“ Udržet si od ní odstup byla ta nejtěžší věc, kterou kdy v životě musel udělat. „Catherine…“

Uvědomil si, že by si přál říct jí, aby zůstala. Nejen dnes, a nejen proto, že má tak nádherné tělo.

A právě proto pro něj bylo nesmírně důležité všechno si ujasnit.

„Nejsem, nebyl jsem k tobě upřímný, a moc rychle se nám všechno vymklo z rukou.“ Nervózně si povzdychl. „Bože, jsi tak krásná. Ne,“ řekl rychle, když se usmála a udělala krok směrem k němu. „Musíme si promluvit. Jen promluvit.“

„Myslela jsem, že jsme to už udělali.“ Jestli se na mě bude ještě chvíli takhle dívat, pustím z hlavy všechna svá předsevzetí, pomyslel si v duchu. A bude mi úplně jedno, jestli tohle všechno přežij u.

„Nevyjádřil jsem se dost jasně,“ začal pomalu. „Kdybych věděl, kdybych si uvědomil, že jsi úplně nevinná, nebyl bych, snažil bych se být opatrnější. Teď se můžu jen pokusit to napravit.“

„Nerozumím.“

Povzdychl si a poodstoupil od ní o krok stranou. Potřeboval víc prostoru, aby mohl rozumně uvažovat.

„Řekl jsem, že mě přitahuješ. A to je pravda. Ale nikdy bych tě nezneužil, kdybych věděl, že jsi panna.“

Najednou jí začala být zima. Přitáhla si župan pevněji k tělu.

„Vadí ti, že jsem předtím s nikým nic neměla?“

„Nevadí.“ Zarazil se, jako kdyby nemohl najít to správné slovo.

„Víš, existují jistá pravidla.“

Jen na něj mlčky zírala, a to ho přivádělo do rozpaků. „Catherine, žena jako ty očekává, a zaslouží si, víc, než ti já můžu dát.“

Sklopila oči a pečlivě si utáhla pásek u županu. „A co je to?“

„Oddanost. Budoucnost.“

„Manželství.“

„Ano.“

„Zřejmě se domníváš, že tohle, to, co jsem řekla –je součástí tetiných plánů,“ podotkla chladně.

„Ne. Vím, že jsou tvé city naprosto upřímné. Je to moje vina.

Kdyby se všechno nestalo tak rychle, vysvětlil bych ti hned na začátku, že nemám nikdy v úmyslu se oženit. Nevěřím, že můžou být dva lidé jeden druhému věrní. Ani tomu, že by spolu dokázali být celý život šťastní.“

„Proč?“

„Proč?“ Zadíval se na ni. „Protože to prostě nefunguje. Vidím svého otce, jak se potácí od manželství k rozvodu a zase k dalšímu manželství. Připadá mi, jako kdybych sledoval nějaký tenisový turnaj.

A když jsem naposledy slyšel o své matce, právě se potřetí vdávala.

Jednoduše se mi nezdá moc praktické skládat manželské sliby jen proto, aby se mohly vzápětí porušit.“

„Praktické?“ zopakovala užasle. „Bráníš se úmyslně jakémukoli citu, protože by to bylo nepraktické.“

„Problém je v tom, že k tobě něco cítím.“

„Ale ten cit není dost hluboký.“ Jen se mu podařilo ukrást její srdce. „Fajn. Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili.“ Otupěle vykročila směrem ke dveřím. „Dobrou noc.“

„Catherine.“ Položil jí ruku na rameno.

„Neomlouvej se,“ řekla. Zoufale si přála, aby se dokázala ještě aspoň chvíli ovládat, než odsud odejde. „Není to nutné. Perfektně jsi mi všechno vysvětlil.“

„Zatraceně, proč na mě nekřičíš? Jsem si jistý, že bych si to zasloužil.“

A vyhovovalo by mu to víc než ten tichý smutek a bolest, kterou viděl v jejích očích.

„Mám na tebe křičet?“ Otočila se k němu. „Protože jsi ke mně byl upřímný? Jak bych ti mohla nadávat, Trente, když je mi tě líto?“

Pustil ji.

Pohlédla mu zpříma do očí. Srdce jí pukalo bolestí, ale měla i svou hrdost.

„Zahazuješ, ne, nezahazuješ,“ opravila se. „Zdvořile mi vracíš zpátky něco, co už nikdy znovu nebudeš mít. Zřekl ses něčeho, Trente, co by mohlo být tím nejlepším v tvém životě.“

Po těch slovech vyšla ven ze dveří a tiše je za sebou zavřela.

Zůstal nehnuté stát uprostřed pokoje s pocitem, že měla úplnou pravdu.

Dneska se konal večírek. Myslela jsem, že mi prospěje, když se dům zaplní lidmi, světly a květinami. Vím, že Ferguse potěšilo, že jsem pečlivě dohlédla na každý detail.

Napadlo mě, jestli si všiml mé roztržitosti, nebo toho, jak často se chodím odpoledne procházet po útesech. A kolik hodin trávím nahoře ve věži, kde můžu nerušeně snít. Ale zdá se, že nic netuší.

Byli tu Greenbaumovi, McAllisterovi a Prentiseovi. Přišli všichni, kteří jsou přes léto na ostrově a podle Ferguse něco znamenají.

Taneční sál byl ozdobený gardéniemi a rudými růžemi. Fergus najal orchestr z New Yorku.

Sarah McAllisterová vypila moc šampaňského a její hlasitý smích mi začal jít na nervy ještě dřív, než se stačila podávat večeře.

Nové zlaté šaty mi zřejmě slušely, protože jsem na neslyšela hodně komplimentů. Ale když jsem tančila s Irou Greenbaumem, upíral oči na moje smaragdy. Visí mi kolem krku jako závaží.

Jak můžu být tak neupřímná/ Jsou nádherné a patří mi jen díky tomu, že přišel na svět Ethan.

Během večera jsem vklouzla nahoru do dětského pokoje zkontrolovat děti, i když vím, jak je chůva miluje, a že je nespustí ani na okamžik z očí.

Ethan se probudil a ospale se zeptal, jestli jsem mu přinesla nějaký dort.

Vypadá jako andílek, když spí. On i moji ostatní drahoušci. Tolik je miluju. Proč nemůže mé srdce trochu té lásky přenést i na muže, který je jejich otcem?

Možná, že je chyba ve mně. Určitě tomu tak je.

Když jsem je políbila na dobrou noc a vrátila se do haly, zoufale jsem toužila, abych nemusela jít zpátky do tanečního sálu, a mohla se rozběhnout nahoru na útesy. Stát tam s větrem ve vlasech a naslouchat šumění moře.

Přišel by za mnou, kdybych se toho odvážila? Přišel by, abychom tam mohli být spolu a vztáhnout ruce po něčem, co nemáme právo chtít?

Nešla jsem na útesy. Vrátila jsem se zpátky ke svému manželovi.

Je to moje povinnost.

Tančila jsem s ním, ale mé srdce zůstalo v jeho náručí stejně chladné jako šperky kolem mého krku. Přesto jsem se usmála, když mi polichotil, že jsem báječná hostitelka. Majetnicky mě držel kolem pasu. A když jsme se spolu pohybovali v rytmu hudby, celou dobu se místo na mě díval do sálu z jednoho hosta na druhého, aby se ujistil, že jsou všichni tou nádherou ohromeni.

Dobře vím, jak moc znamená společenské postavení a názor druhých pro muže, za kterého jsem se provdala. A jak málo na těch věcech záleží mně.

Chtěla jsem na něj zakřičet: „Fergusi, proboha, podívej se na mě. Přiměj mě, abych tě milovala, protože jen na vzájemném respektu a strachu nemůže^ být založené žádné manželství. Přinuť mě, abych tě milovala a už nikdy neobrátila své kroky směrem k útesům a tomu, co tam na mě čeká.“

Ale mlčela jsem.

Když mě netrpělivě požádal, abych si šla zatančit s Cecilem Barkleyem, beze slova jsem přikývla. Co jiného mi zbývalo?

Teď hudba dohrála a světla v sále zhasla.

Přemýšlím, kdy zase uvidím Christiana.

A co se ze mě asi stane.

SEDMÁ KAPITOLA

Catherine seděla s překříženýma nohama uprostřed haldy papírů.

Měla za úkol, ať se jí to líbilo nebo ne, přebrat všechny účty a zápisky, napěchované do tří lepenkových krabic, označených nápisem „Různé“.

O kousek dál se u karetního stolku usadila Amanda s několika dalšími objemnými bednami u nohou. S vlasy sepnutými dozadu a brýlemi na špičce nosu pečlivě prostudovala každý papír, než ho odložila na jednu z hromádek, které si utvořila.

„Tohle se mělo udělat už dávno,“ podotkla.

„Chceš říct, že se to mělo už dávno vyhodit.“

„Ne.“ Amanda si posunula brýle. „Něco z toho je úžasně zajímavé a rozhodně si to zaslouží zůstat uchováno. Nacpat všechno do lepenkových krabic nepovažuju za nejlepší způsob, jak udržet povědomí o rodinné historii.“

„Patří k ní i recept na angreštový džem?“

„Pro tetu Coco nepochybně ano. Zařaď ho do oddílu týkajícího se jídla.“

Catherine si poposedla a setřela si z tváře prach. „A co účet za šest párů bílých dětských rukavic a hedvábný modrý slunečník?“

„Pod oblečení, podle datové posloupnosti. Hm, tohle je zajímavé.

Vysvědčení tety Coco ze čtvrté třídy. Cituju: „Cordelia je báječné, velmi společenské dítě. Ale často se nad něčím zasní a dělá jí problémy dokončit zadaný úkol.“

Catherine se usmála a otočila párkrát hlavou ze strany na stranu, aby si aspoň trochu procvičila ztuhlý krk.

I přes nánosy špíny pronikly oknem do místnosti hřejivé sluneční paprsky. Catherine si s povzdechem opřela lokty o kolena a zadívala se ven.

„Zatraceně, kde je Lilah?“ zabručela Amanda a netrpělivě začala ťukat špičkou boty do podlahy. „Suzanna dostala propustku, protože vzala děti do divadla, ale Lilah má mít službu.“

„Ona se objeví,“ zamumlala Catherine.

„Určitě. Až s tím tady budeme hotové.“ Amanda rýpla prstem do nové hromady a dvakrát kýchla. „Tohle je nejšpinavější věc, kterou jsem tu zatím viděla.“

Catherine pokrčila rameny. „Všechno se ušpiní, když to někde leží moc dlouho.“

„Já to myslím jinak. Je to krátká rýmovačka a je pod ní podepsaný prastrýček Sean. Píše se v ní o nějaké mladé dívce z Maine, po jejíchž ňadrech prý všichni šílí. Zdá se, že budu muset založit zvláštní hromádku s označením Pokusy o pornografii.“

Když na to Catherine nic neřekla, ohlédla se a zjistila, že se její sestra ještě pořád netečně dívá do sluníčka.

„Není ti nic?“

„Ne.“

„Zdá se, že ses asi moc dobře nevyspala.“

Catherine jen pokrčila rameny a začala se znovu zabývat účty.

„Máš pravdu. Asi to měla na svědomí ta seance.“

„Tomu se nedivím.“ Amanda se na chvíli odmlčela, ale pak řekla zamyšleně: „Já těmhle věcem nikdy nepřikládám žádný význam.

Vždycky jsem si myslela, že v té věži vládne taková zvláštní atmosféra jen díky tomu, že všichni víme, že odtud Bianca vyskočila z okna. Ale minulou noc.“ Celá se zachvěla. „Vím, že jsi něco opravdu viděla a zažila.“

„Jsem si jistá, že ten náhrdelník existoval,“ řekla Catherine.

„Souhlasím s tebou. Ale co je s ním teď?“

„Myslím, že bych ho neviděla, kdyby ho někdo dal do zástavy nebo ho zahodil do moře. Možná, že to zní ztřeštěně, ale mám dojem, že Bianca chce, abychom ho našly.“

„To vážně zní dost bláznivě.“ Amanda si s povzdechem poposedla na rozvrzané židli. „A ještě bláznivější je, že jsem o tom přesvědčená taky– jen doufám, že nikdo v hotelu nezjistí, že trávím veškerý volný čas hledáním zakopaného pokladu, Protože nám o něm řekl dávno zesnulý předek. „

„Našla jsi něco?“ Catherine hned chtěla vyskočit ze země.

„Ne, ne, je to jen nějaký starý deník. Z roku 1912. Inkoust je dost vybledlý, ale rukopis je moc hezky, určitě patří ženě. Bude asi Biancy. Podívej. Poslat pozvánky. A tady je seznam hostů.“

Catherine začala číst sestře přes rameno. „Poslední zkouška zlatých plesových šatů. Schůzka s Christianem ve tři odpoledne.

S Christianem

Položila ruku Amandě na rameno. „Mohl by to být ten umělec?“

„Zřejmě ano.“ Amanda si rychle nasadila brýle.

„Ale podívej se sem. Nechat si spravit sponu na smaragdech. To bude ten náhrdelník.“

„Ještě jsme nenašly žádný účet.“

Catherine vrhla unavený pohled na haldy papírů kolem sebe.

„Jakou máme šanci?“

Dokonce i Amandino sebevědomí bylo už dost otřesené.

„Pravděpodobnost úspěchu úměrně narůstá s každou další krabicí, kterou vyřadíme.“

„Mandy.“ Catherine si sedla na zem vedle ní. „Jen tady marníme čas, viď?“

„Jsme tu teprve pár hodin.“

„Tak to nemyslím.“ Položila si tvář na Amandino stehno. „I kdybychom ten účet našly, musíme ještě hledat náhrdelník. Mohlo by to trvat celá léta. A tolik času nemáme. Budeme muset dům prodat, viď?“

„Promluvíme si o tom zítra večer, na rodinné poradě.“ Pohladila Catherine po vlasech. „Proč si nejdeš na chvíli zdřímnout? Vypadáš vážně špatně.“

„Ne.“ Catherine vstala a začala nervózně přecházet sem tam po místnosti. „Je mi líp, když se něčím zaměstnám. Jinak bych musela někoho uškrtit.“

„Trenta?“

„Nebylo by špatné s ním začít.“ S povzdechem si strčila ruce do kapes. „Ne, on ve skutečnosti za všechen tenhle zmatek nemůže.“

„Ještě pořád mluvíme o domě?“

„Já nevím.“ Catherine si zkroušeně sedla znovu na zem. Naštěstí se vyplakala už v noci. „Usoudila jsem, že jsou všichni muži hloupí, sobečtí a úplně k ničemu.“

„Jsi do něj zamilovaná.“

Trpce se usmála. „Uhodla jsi. A ušetřím tě další otázky. Ne, on mou lásku neopětuje. Nezajímá se o mě, o budoucnost ani o rodinu.

A hrozně ho mrzí, že mi to neřekl jasně ještě před tím, než jsem udělala chybu a zamilovala se do něj.“

„To je mi líto, Catherine.“ Amanda si sundala brýle, vstala a posadila se na zem vedle sestry. „Vím, že to určitě bolí, ale znáš ho teprve pár dní. Poblouznění –“

„To není poblouznění.“ Udělala z receptu na džem papírovou vlaštovku. „Zjistila jsem, že láska nemá nic společného s časem.

Zamilovat se do někoho může trvat rok, nebo taky pouhou vteřinu.

Prostě se to najednou stane.“

Amanda položila Catherine konejšivě ruku kolem ramen. „O tom nic nevím. Naštěstí jsem takové starosti nikdy neměla.“ Její vlastní slova ji přiměla se zachmuřit, ale jen na chvíli. „Ale jedno vím jistě.

Jestli ti ublížil, dáme si záležet, aby litoval toho, že nějaké Calhounové vůbec zkřížil cestu.“

Catherine se rozesmála. „To je lákavá představa, i když si myslím, že spíš zraňuju sama sebe. Ale teď se musíme pustit zase do práce,“ podotkla a tím debatu na tohle téma ukončila.

Sotva se daly znovu do třídění, vešel dovnitř Trent.

Podíval se na Catherine, ale ta vůbec nezvedla hlavu.

Když se obrátil k Amandě, vrhla na něj doslova ledový pohled.

„Říkal jsem si, že bych vám možná mohl nějak pomoct,“ nabídl se.

Amanda pohlédla na Catherine, ale její sestra se rozhodla zarytě mlčet.

„To je do vás hezké, Trente,“ odpověděla Amanda s chladným úsměvem. „Ale tohle se opravdu týká jen naší rodiny.“

„Jen ho nech, ať nám pomůže.“ Catherine se ani neobtěžovala se na něj podívat.

„Tak dobře.“ Amanda kývla hlavou ke skládací židli. „Můžete si sednout sem, jestli chcete. Třídím všechno podle obsahu a data.“

„Fajn.“ Posadil se a chvíli pracovali všichni v hrobovém tichu.

„Tady je účet za opravu,“ podotkl, ale obě sestry ho úplně ignorovaly. „Za opravu spony.“

„Ukažte, podívám se.“ Amanda mu papír vytrhla z ruky dřív, než se stačila Catherine zvednout ze země. „Nepíše se tu, o jaký druh náhrdelníku šlo,“ zamumlala.

„Ale datum odpovídá.“ Catherine na ně ukázala prstem.

„Šestnáctý červenec, 1912.“

„Uniklo mi snad něco?“ zeptal se jich Trent.

Amanda chvíli počkala, ale když se Catherine neměla k odpovědi, ujala se vysvětlení sama.

„Objevily jsme deník Biancy. Udělala si tam poznámku, že musí nechat u smaragdů opravit sponu.“

„Takže tohle bude to, co potřebujete.“ Zadíval se na Catherine, ale odpověděla mu Amanda.

„Bohužel to nestačí. Víme teď, že náhrdelník existoval v roce 1912, ale kde ho máme hledat teď?“ Odložila účet stranou.

„Uvidíme, co tu ještě najdeme.“

Catherine se mlčky vrátila zpátky ke stohu papírů.

O pár minut později se ozvala z chodby Lilah. „Amando!

Telefon!“

„Řekni, že se později ozvu.“

„Volají z hotelu. Prý je to důležité.“

„Zatraceně.“ Sundala si brýle a vrhla odměřený pohled na Trenta.

„Za okamžik se vrátím.“

Počkal, dokud neutichly její kroky v hale. „Je úžasně starostlivá.“

„Jsme sestry. Držíme spolu,“ podotkla Catherine a odložila papír na jednu z hromádek, aniž by zkoumala jeho obsah.

„Všiml jsem si. Catherine…“

Catherine se na něj chladně zadívala.

„Ano?“

„Chtěl jsem se ujistit, že jsi v pořádku.“

„Jak to myslíš?“

Na tváři měla prach. Zoufale si přál usmát se na ni a říct jí to. A dívat se, jak si se smíchem tu šmouhu stírá hřbetem ruky.

„Včera večer, vím, že jsi byla rozrušená, když jsi odešla z mého pokoje.“

„Ano, byla.“ Vzala do ruky další list papíru. „Udělala jsem ti docela scénu.“

„Ne, tak to nemyslím.“

„Já ano. Asi bych se ti tentokrát měla omluvit já. Ta seance a všechno, co se během ní stalo, mě trochu vyvedlo z míry.“ Nejen to, opravila se v duchu. Zasáhlo mě to přímo do srdce. „Chovala jsem se jako idiot, když jsem za tebou přišla.“

„Ne, to ne.“ Je tak chladná, uvažoval v duchu. A tak vyrovnaná.

„Řekla jsi, že mě miluješ.“

„Pamatuju si, o čem jsem mluvila.“ Na chvíli se odmlčela, ale pak podotkla věcně: „Co kdybychom to oba připsali na účet momentální nálady a rozpoložení?“

To by bylo rozumné, uvědomil si. Tak proč se cítím tak bídně?

„Takže jsi to tak nemyslela?“

„Trente, známe se jen pár dní.“ Chce, abych trpěla? přemítala v duchu.

„Ale vypadala jsi tak, zničeně, když jsi odcházela.“

Zvedla obočí. „Vypadám řeď zničeně?“

„Ne,“ řekl pomalu. „Nevypadáš.“

„Tak vidíš. Zapomeňme na to.“ Než ta slova dořekla, sluníčko zmizelo za mraky. „Bude to tak pro nás oba nejlepší, ne?“

„Ano.“ Přesně tohle si přál. Ale přesto cítil v nitru podivnou prázdnotu. Vstal. „Chci jen to, co je pro tebe nejlepší, Catherine.“

„Fajn.“ Zadívala se na papír, který právě držela v ruce. „Jestli jdeš dolů, vzkaz Lilah, aby sem přinesla kávu.“

„Dobře.“

Počkala, dokud si nebyla jistá, že je pryč, a pak si zakryla obličej rukama.

Zjistila, že se zmýlila. Ještě pořád se dost nevyplakala.

Trent se vrátil zpátky do svého pokoje. Měl tam aktovku napěchovanou materiály, které chtěl prostudovat. Posadil se ke stolu a otevřel první spis.

O deset minut později netečně zíral ven z okna, aniž by přečetl jediné slovo.

Zvedl pero a nařídil si, že se musí soustředit.

Podařilo se mu přečíst první slovo, pak dokonce celý první odstavec. Třikrát.

Zhnuseně odhodil pero stranou, vstal a začal přecházet sem tam.

Je to směšné, pomyslel si. Pracoval v hotelových pokojích po celém světě. Proč by zrovna tenhle měl být jiný? Měl čtyři stěny, okna i strop. Stůl byl dostatečně velký.

Kdyby chtěl, mohl by si zapálit v krbu, aby mu tu bylo příjemněji.

Bůh ví, že by se potřeboval trochu ohřát po těch ledových třiceti minutách s Catherine.

Neexistoval jediný rozumný důvod, proč by si nemohl sednout ke stolu a hodinu nebo dvě se věnovat své práci.

ZAMILOVANÁ CATHERINE

123

Až na to, že se nemohl zbavit vzpomínky na to, jak nádherně Catherine vypadala, když sem vešla v šedém flanelovém županu a úplně bosa. V duchu si znovu vybavil, jak jí zářily oči, když mluvila.

Zamračeně si přitiskl ruku na prsa. Zase ho tak podivně píchlo u srdce. Nebyl na něco takového zvyklý. Na bolest hlavy ano, ale srdce?

Jsou to výčitky svědomí, nic víc, ujišťoval se.

Ublížil jí tak, jako nikdy předtím žádné jiné ženě. A i když se dneska tvářila neuvěřitelně chladně a klidně, potrvá mu ještě dlouho, než se zbaví pocitu viny.

Možná, že by si s ní měl ještě jednou promluvit.

S rukou na klice se zarazil. Jen by se tím všechno ještě víc zhoršilo.

Kvůli tomu, aby zmírnil vlastní pocit viny, ji přece nemůže znovu uvrhnout do nepříjemného postavení.

V každém případě se s tím vyrovnala mnohem líp než on. Byla silná a houževnatá. Hrdá.

A něžná, uvědomil si vzápětí. Hebká. Neuvěřitelně krásná.

S povzdechem začal znovu pochodovat sem tam po místnosti.

Bylo by moudřejší, kdyby se soustředil radši na dům než na jeho obyvatele. Těch pár dní, které v něm strávil, mu sice přivodilo osobní otřes, ale zároveň získal čas a příležitost zformulovat si své představy a plány. Pronikl do zdejší atmosféry a pochopil historické souvislosti.

Kdyby se na chvíli soustředil, mohl by své představy hodit na papír.

Ale bylo to beznadějné. Jakmile vzal pero do ruky, ocitl se myšlenkami úplně jinde.

Připadám si tu stísněně, usoudil nakonec. Potřeboval bych na vzduch. Popadl bundu a rozhodl se udělat to, co nepodnikl už několik měsíců. Šel na procházku.

Instinktivně zamířil k útesům. Dolů přes trávník a podél rozpadající se kamenné zídky směrem k moři.

Venku byl úžasně svěží vzduch. Vypadalo to, že se jaro rozhodlo ještě na chvíli svůj příchod odložit. Po obloze pluly šedivé mraky a květiny, vykukující mezi skalami, se prudce ohýbaly ve větru.

Trent šel pořád dál a dál, s rukama v kapsách a skloněnou hlavou.

Zastavil se až na okraji útesů a zadíval se na rozbouřené moře pod sebou.

Přesně na stejném místě kdysi stával muž se štětcem v ruce, a láskou v srdci.

Úchvatné. To bylo jediné slovo, které ho napadlo. Šedé rozeklané skály, spadající příkře dolů ke zpěněné vodní hladině. Mlha valící se nad ní a slaná vůně moře.

Ten pohled by měl být pochmurný. Ale byl prostě úchvatný.

Přál si, aby Catherine byla s ním. Aby stála tady vedle něj.

Usmála by se, otočila by se tváří proti větru a nechala by si od něj čechrat vlasy.

Kdyby tu byla, ta krása všude kolem by v něm nevzbuzovala tak velký pocit osamění.

Najednou měl dojem, jako kdyby byla někde blízko. Byl si skoro jistý, že když se otočí, uvidí ji, jak k němu přichází.

Obrátil se, ale nebylo tam nic, jen samé kamení.

Přesto se nezbavil pocitu, že není sám. Málem nahlas vykřikl.

Jsem přece rozumný člověk, napomenul se v duchu.

Ale přesto měl dojem, jako kdyby tam byl někdo s ním. V

jednom okamžiku k němu dokonce zavanula vůně zimolezu.

Jen se mi to zdá, usoudil v duchu, ale ruku neměl úplně klidnou, když ji zvedl, aby si odhrnul vlasy z očí.

Pak najednou uslyšel něčí pláč. Ztuhl.

Zdravý rozum mu říkal, že nemůže nic slyšet.

Že bych se z toho všeho nakonec nervově zhroutil? napadlo ho.

Zatraceně, ale ten zvuk je skutečný. Není to žádná halucinace.

Pomalu, s našpicovanýma ušima, začal slézat dolů po skále.

„Kdo je tam?“ vykřikl, když se k němu znovu donesl větrem něčí tichý nářek.

Začal spěchat dolů, hnaný touhou co nejrychleji se dopátrat odpovědi.

Teprve zvuk kamení, drolícího se pod jeho nohama, ho vrátil zpátky do reality.

Co to proboha dělám? Drápu se dolů z útesu za nějakým duchem?

Zvedl ruce a všiml si, že má úplně zpocené dlaně.

Neslyšel teď nic jiného než zběsilý tlukot vlastního srdce.

Přinutil se aspoň trochu uklidnit. Několikrát se zhluboka nadechl a rozhlédl se kolem sebe, aby našel nejsnazší cestu k sestupu.

A pak k němu ten zvuk dolehl znovu.

Pláč. Ne, uvědjmil si najednou. Kňučení. Bylo teď docela blízko.

Sehnul se a prozkoumal kameny v okolí. A za jedním konečně objevil, co hledal.

Malé černé štěně. Žalostně vyzáblé a celé mokré.

Nahlas se rozesmál úlevou. Tak jsem se přece jen nezbláznil, řekl si v duchu pobaveně.

Když se Trent sehnul, vyděšené štěně před ním chtělo couvnout, ale nemělo kam. Celé se roztřáslo.

Opatrně k němu začal natahovat ruku, připravený ucuknout, jakmile by se po něm ohnalo. Ale ten chudinka jen žalostně zakňučel.

„Už je všechno v pořádku, kamaráde. Neboj se. Neublížím ti.“

Jemně štěně podrbal za ušima a to mu vděčně olízlo ruku. „Připadáš si asi hrozně opuštěně, viď?“ promluvil na ně a pak si povzdychl. „Já taky. Co kdybychom se vrátili zpátky?“ Vzal psa do náruče, zastrčil si ho pod bundu a začal opatrně stoupat nahoru na skály.

Když byl v polovině, zastavil se a rozhlédl se kolem sebe. Byl pěkný kus od místa, kde objevil zatoulané štěně. Znovu mu zvlhly dlaně potem, když si uvědomil, že je absolutně nemožné na takovou dálku něco slyšet. Obzvlášť když dole burácí moře.

A přesto slyšel… něco, kvůli čemu slezl dolů… a našel opuštěného psa.

„Co to zatraceně bylo?“ zamumlal si Trent nahlas, přitiskl si štěně těsněji k sobě a zamířil domů.

Když přecházel trávník, začal si připadat trapně.

Co by měl říct Coco a jejím neteřím? Podívejte se, co jsem s sebou přinesl? Slezl jsem dolů z útesu a našel tam tohohle chudáčka.

Ne, zní to hrozně hloupě.

Nejrozumnější by bylo nasednout do auta a dovézt psa do vesnice. Určitě tam bude nějaký psí útulek nebo veterinář, uvažoval Trent v duchu.

Sotva by mohl jednoduše vejít do salónu a vysypat svého nalezence na koberec.

Ale zjistil, že prostě nedokáže ten třesoucí se uzlíček dát někomu cizímu. Psík mu bezmezné důvěřoval.

Zatímco Trent postával na trávníku a rozmýšlel se, co má udělat, vyšla ven z domu Catherine.

„Ahoj,“ pozdravil ji a snažil se tvářit úplně přirozeně.

„Ahoj.“ Zastavila se, aby si zapnula džínovou bundu. „Došlo nám mléko. Nepotřebuješ něco přivézt z vesnice?“

Plechovku psího žrádla, napadlo ho v duchu, a nervózně si odkašlal.

„Ne, díky. Já…“ Štěně pod jeho košilí se nepatrně pohnulo.

„Našly jste něco?“

„Spoustu věcí, ale nic, co by nám napovědělo, kde máme hledat náhrdelník.“

Zadívala se pozorně na jeho podivně se vzdouvající bundu a zeptala se zvědavě: „Je všechno v pořádku?“

„Jistě.“ Trent si znovu odkašlal a překřížil si ruce na prsou. „Byl jsem se projít.“

„Aha.“ Je to strašné, pomyslela si sklíčeně. Nemůže se mi ani podívat do očí. „Teta Coco připravila lehký oběd, jestli máš hlad.“

„Já, díky.“

Chtěla kolem něj projít, ale hlasité vypísknutí ji zastavilo. „Co to je?“

„Nic.“ Jen stěží se ovládl, aby se nerozesmál, když ho štěně dloublo do žeber.

„Není ti nic?“

„Ne.“ Když pes vystrčil zvědavě čenich ven nad zipem jeho bundy, Trent se nevinně usmál.

„Co to máš?“ Catherine okamžitě zapomněla na svůj slib, že se od něj bude držet co nejdál, a rozepnula zip až dolů, aby se podívala.

„Trente, to je štěně!“ vyhrkla.

„Našel jsem ho dole ve skalách,“ začal rychle „Nebyl jsem si jistý, co –“

„Ty chudáčku.“ Vzala psa do náruče. „Ztratil ses?“ Podrbala ho za ouškem a pak si přitiskla tvář k jeho hebké srsti. „Už je to v pořádku, neboj se.“

Štěňátko zavrtělo ocáskem tak rychle, že jí málem vypadlo z rukou.

„Je roztomilý, viď?“ Trent se k němu sklonil, aby ho taky pohladil. „Zdá se, že už se nějakou dobu toulá světem sám.“

„Je ještě tak malý. Kde jsi říkal, že jsi ho našel?“

„Dole ve skalách, když jsem se tam procházel.“ A myslel na tebe.

Než si stačil uvědomit, co dělá, natáhl bezděčně ruku a dotkl se jejích vlasů. „Nemohl jsem ho tam nechat.“

„Samozřejmě, že ne.“ Zvedla hlavu a zjistila, že stojí úplně těsně proti sobě. Ruku měl zabořenou v jejích vlasech a upřeně jí hleděl do očí.

Pukalo jí srdce bolestí, když si uvědomila, jak příjemné je ocitnout se v jeho objetí.

„Catherine –“

V tu chvíli štěně znovu vypísklo a Catherine ustoupila o krok stranou. „Vezmu ho dovnitř. Určitě je mu zima a má hlad.“

„Dobře.“

Jediné místo, kam teď mohl dát ruce, byly vlastní kapsy. „Co kdybych dojel do vesnice pro mléko já?“

„Fajn,“ přikývla s trochu nervózním úsměvem a začala couvat zpátky ke schodům. Tam se otočila, zašeptala něco štěněti a zmizela uvnitř.

Když se Trent vrátil, pejsek měl už čestné místo vedle kuchyňských kamen a obskakovaly ho čtyři krásné ženy.

„Počkej, až se vrátí Suze a děti,“ podotkla Amanda. „Budou nadšení. Podívej, jak mu chutná tvoje játrová paštika, teto Coco.“

„Očividně je to psí labužník,“ řekla Lilah, která klečela na zemi vedle něj. „Viď, miláčku?“

„Ale rozhodně by měl dostávat k jídlu něco míň slaného a mastného,“ poznamenala Coco, mimochodem taky na všech čtyřech.

„Při správné péči z něj bude krasavec.“

Štěně radostně běhalo sem tam. Když zahlédlo Trenta, nadšeně poskočilo a rozběhlo se k němu.

Zeny vstaly ze země a zahrnuly ho otázkami.

„Zadržte.“ Trent položil na stůl tašku s nákupem a potom se sehnul, aby pejska podrbal na bříšku. „Nevím, odkud se tam vzal.

Našel jsem ho, když jsem se procházel po útesech. Byl schovaný mezi kameny. Viď, kamaráde?“

„Asi bychom se měli poptat po okolí, jestli ho někdo neztratil,“

začala Coco, ale všechny tři neteře se na ni nesouhlasně zamračily.

„Bylo by to asi správné,“ nenechala se odradit. „Ale je na Trentovi, co s ním provede. Našel ho on.“

„Udělejte, co myslíte, že by bylo nejlepší.“ Vyndal z tašky mléko.

„Možná, že by na něj měl chuť.“

Amanda pohotově přinesla misku a začala se přít s Lilah, kolik mlíčka by měl jejich nový host dostat.

„Co jsi ještě přinesl?“ Catherine zvědavě nakoukla do tašky.

„Pár věcí.“ Na okamžik se zarazil, a pak podotkl na oko úplně ledabyle: „Myslel jsem, že by měl mít obojek.“ Vytáhl ven jasně červený obojek se stříbrnými cvočky.

Catherine se usmála. „Je nádherný.“

„A vodítko.“ Trent ho vyložil na stůl. „Psí žrádlo pro štěňata.“

„Páni.“ Catherine se začala přehrabovat v tašce sama. „A štěněčí pochoutka, kost ze surové kůže.“

„Bude chtít něco žvýkat,“ řekl jí Trent.

„Rozhodně. Je tu ještě míč a piskači myš.“ Se smíchem stiskla gumovou hračku.

„Měl by mít s čím si hrát.“ Nechal si pro sebe, že hledal i psí pelíšek a polštář, ale nenarazil na ně.

„Neměla jsem tušení, že jsi takový milovník psů.“

Zadíval se na šťastně poskakující štěně.

„Ani já ne.“

„Jak se jmenuje?“ vyzvídala Lilah. „No, já…“

„Našel jste ho, tak mu musíte dát jméno.“

„Fred,“ řekl Trent bezděčně. „Bude to Fred.“

Fred, naprosto lhostejný ke svému křtu, žuchl na zem a s jedním uchem v misce s mlékem usnul.

Amanda ho ještě jednou pohladila a vstala. „Tak pojď, Lilah, teď máš službu ty.“

„Pomůžu vám,“ ozvala se teta Coco a vyšla za neteřemi ven.

Úmyslně chtěla Catherine nechat o samotě s Trentem.

„Měla bych už taky jít.“ Catherine zamířila ke dveřím.

Ale Trent jí položil ruku na rameno a zastavil ji.

„Počkej.“

„Na co?“

„Jen… počkej.“

Zůstala mlčky stát.

„Já, co tvoje ruka?“

„Je v pořádku.“

„To je dobře.“ Připadal si jako idiot. „Jsem rád.“

„Jestli je to všechno…“

„Ne. Chtěl jsem ti říct… Všiml jsem si, že to v autě divně rachotí, když jsem sjížděl dolů do vesnice.“

„Rachotí?“ Sešpulila rty. „Jak přesně?“

„Nedovedu to popsat,“ odpověděl vyhýbavě. Šlo by to těžko, když si to právě pohotově vymyslel. „Doufal jsem, že by ses na to mohla podívat.“

„Dobře. Přivez ho zítra.“

„Zítra?“

„Nářadí mám v dílně. Ještě něco?“

„Když jsem se procházel po útesech, litoval jsem, že tam nejsi se mnou.“

Odvrátila se stranou, dokud si nebyla jistá, že obranný val, který si vybudovala kolem svého srdce, je dost pevný, aby jeho nápor vydržel.

„Chceme každý něco jiného, Trente,“ řekla tiše. „Zůstaňme při tom.“

Obrátila se ke dveřím. „Pokus se auto přivézt ráno brzy,“ dodala, aniž by se na něj ohlédla. „Musím zítra ještě vyměnit jeden výfuk.“

OSMÁ KAPITOLA

Catherine zapnula letovací lampu a chystala se odstranit zrezivělý výfuk.

Měla špatnou náladu. Musela pořád myslet na blížící se rodinnou poradu.

Neobjevil se žádný další doklad o náhrdelníku, i když prohledaly hromadu starých účtů a záznamů.

Vzhledem k tomu, že se Amanda odmítla o celé záležitosti bavit, si byla jistá, k čemu sestra v duchu dospěla.

Navíc za sebou Catherine právě měla další probdělou noc. Fred začal kňučet, a tak se za ním šla podívat. Ale pak zaslechla, jak Trent štěně utěšuje za dveřmi své ložnice.

Dlouho tam stála a poslouchala.

To, že si vzal malého nalezence k sobě do pokoje, v Catherine vzbudilo jen ještě větší lásku k němu. A čím víc ho milovala, tím víc trpěla.

Dneska ráno udělala chybu a podívala se na sebe do zrcadla.

Věděla, že vypadá příšerně a má kruhy pod očima. Ale to by přežila.

Svému vzhledu nikdy nepřikládala velký význam.

Ale účty, které přišly s ranní poštou, jí starost dělaly.

Mluvila pravdu, když tvrdila Suzanně, že se jí v práci daří. Ale existovala ještě některá slabá místa. Ne všichni zákazníci platili včas a někdy u sebe měla jen velmi malou hotovost.

Šest měsíců, uvažovala v duchu. Potřebovala jen šest měsíců. Ale tak dlouho Hrádek udržet nedokážou.

Její život se rychle měnil, ale rozhodně se nezdálo, že k lepšímu.

Trent se zastavil a pozoroval ji.

Na zvedáku měla něčí auto a stála pod ním s letovací lampou v ruce. Za okamžik uhnula stranou a na zem dopadl zrezivělý výfuk.

Měla na sobě zase pracovní kombinézu, rukavice a helmu. Z

rádia na lavici hrála hudba, bez které zřejmě nemohla existovat.

Asi jsem už úplně ztracený případ, pomyslel si Trenton, když si v duchu představil, jak nádherné by bylo milovat se na betonové podlaze se ženou, oblečenou jako svářeč.

Catherine udělala krok dozadu a konečně si ho všimla.

Velmi opatrně zhasla lampu a pak zvedla ochranný štít helmy.

„Nenašla jsem na tvém autě žádnou závadu. Klíčky jsou v kanceláři.“

Vrátila dolů ochranný štít.

„Catherine.“

„Prosím?“

„Co bys říkala večeři?“

Zvedla štít zase nahoru a ostražitě na něj pohlédla. „Jak to myslíš?“

„Já…“ Trochu nedůvěřivě se zadíval nad sebe a pak se postavil vedle ní pod auto. „Rád bych s tebou dneska povečeřel.“

„Večeříme spolu přece už několik dní.“ Zaklapla štít a Trent ho zase zvedl.

„Ne, chci říct, že bych tě rád vzal někam na večeři.“

„Proč?“

„A proč ne?“

Zvedla obočí.

„Je to od tebe hezké, ale dneska večer bohužel nemám čas. Máme rodinnou poradu.“

Stáhla si štít zase dolů, připravená znovu zapnout lampu.

„Tak zítra.“ Trent jí rozzlobeně štít zvedl. „Promiň, ale rád bych tě viděl, když s tebou mluvím.“

„Musím pracovat. A ne, nepůjdu s tebou na večeři ani zítra.“

„Proč?“

Povzdychla si tak zhluboka, až se jí nadzdvihla ofina.

„Protože nechci.“

„Ještě se na mě zlobíš.“

„Už jsme si přece všechno vyjasnili,“ podotkla chladně. „A právě proto není důvod chodit spolu na rande.“

„Je to jen večeře, žádné rande,“ podotkl. „Přátelské posezení, než se vrátím do Bostonu.“

„Odjíždíš?“ Srdce se jí sevřelo bolestí. Rychle se odvrátila a začala se přehrabovat v nářadí.

„Ano, na příští týden mám naplánované nějaké jednání. Ve středu odpoledne musím být v kanceláři.“

Tak, a je to, pomyslela si sklíčeně. Odjíždím, měj se tu hezky.

Promiň, že jsem ti zlomil srdce. „Šťastnou cestu.“

„Catherine.“ Položil jí ruku na rameno dřív, než stačila zase zaklapnout ten zatracený štít.

„Chtěl bych být ještě chvíli s tebou. Byl bych rád, kdybych věděl, že se rozcházíme v dobrém.“

„Aha,“ odsekla vzdorně, ale pak se na okamžik zamyslela a najednou řekla: „Fajn. Koneckonců, proč ne? Zítra spolu povečeříme. Zasloužíš si, abych se s tebou rozloučila.“

„Vážím si toho. Opravdu.“

Dotkl se její tváře a chtěl se k ní sklonit. Ale Catherine před ním rázně zaklapla štít.

„Radši si dej na tu lampu pozor, Trente,“ podotkla sladce. „Mohl by ses spálit.“

Rodinné porady u Calhounových bývaly tradičně velmi hlučné, doprovázené slzami a smíchem. Tahle byla abnormálně tichá.

V čele stolu seděla Amanda ve funkci finančního poradce.

Všichni mlčeli.

Suzanna už uložila děti do postele. Tentokrát to bylo trochu snazší než jindy, protože se obě vyčerpaly hrou s Fredem.

Trent se hned po večeři diskrétně omluvil.

Nikdo ho nepřemlouval, aby zůstal. Výsledek se stejně brzy dozví.

„Myslím, že je všem jasné, proč jsme se tady dneska sešly,“

začala Amanda. „Trent se vrací ve středu do Bostonu a bylo by nejlepší, kdybychom mu sdělily své rozhodnutí ohledně prodeje domu, než odjede.“

„Měly bychom se spíš soustředit na hledání náhrdelníku,“ ozvala se Lilah umíněně. Nervózně si pohrávala s řetízkem na krku.

„Po informacích o něm pořád pátráme.“ Suzanna dala konejšivě Lilah ruku na rameno. „Ale myslím, že se musíme smířit s tím, že může trvat velmi dlouho, než se nám náhrdelník podaří najít. Déle, než si můžeme dovolit čekat.“

„Nezbývá nám víc než třicet dní.“ Všichni se upřeně zadívali na Amandu. „Minulý týden jsem dostala zprávu od právníka.“

„Minulý týden!“ vyhrkla Coco. „Stridley se s tebou spojil, a ty jsi o tom nikomu neřekla?“

„Doufala jsem, že získám prodloužení lhůty splatnosti, aniž bych tím někomu dělala starosti.“ Amanda položila ruku na spis, který měla před sebou na stole. „Bohužel se mi to nepodařilo. Nemáme dost peněz na zaplacení pojištění a vyrovnání hypotéky. Výdaje za zimu byly vyšší než obvykle a nový kotel a oprava střechy spolykaly skoro všechen kapitál.“

Catherine zvedla ruku. „Jak moc je to zlé?“

„Dost. Mohly bychom prodat pár věcí a udržet si ještě střechu nad hlavou. Ale za pár měsíců přijdou další daně a budeme zase tam, kde teď.“

„Můžu prodat svoje perly,“ nabídla Coco, ale Lilah ji zarazila.

„Ne. V žádném případě. Dohodly jsme se už dávno, že některé věci se prodat nesmějí. Musíme se umět postavit tváří v tvář realitě,“

řekla zachmuřeně.

„Je potřeba udělat revizi instalace,“ pokračovala Amanda. „Když nenecháme opravit elektrické rozvody, může se někomu něco Stát. Je to nebezpečné. A pak jsou tu ještě poplatky Suzanninu právníkovi –“

„To je můj problém,“ přerušila ji Suzanna.

„Ne, náš,“ opravila ji Amanda. „Jsme jedna rodina. Přečkaly jsme spolu to nejhorší a se vším jsme si vždycky poradily. Před šesti nebo sedmi lety to vypadalo, že se nám bude dařit. Ale… daně jsou čím dál vyšší, k tomu přibyly opravy, pojištění… Nejsme žádní chudáci, ale tenhle dům spolyká spoustu peněz.

Kdybych si myslela, že tu krizi zvládneme a další rok nebo dva vydržíme, navrhla bych, abychom prodaly pár starožitností. Ale bylo by to totéž, jako kdybychom chtěly zacpat díru v přehradě pěstí.“

„Co tím chceš říct, Mandy?“ zeptala se Catherine tiše.

„Že je podle mého názoru jediným rozumným řešením dům prodat. Kdybychom využily nabídky St. Jamese, mohly bychom zaplatit dluhy, ponechat si všechno, co je pro nás důležité, a koupit si nový dům.

Když s prodejem nebudeme souhlasit, stejně nám za pár měsíců tuhle střechu nad hlavou vezmou.“ Po tvářích jí začaly stékat slzy.

„Je mi to líto. Ale nevidím žádné jiné východisko.“

„Není to tvoje vina.“ Suzanna ji vzala za ruku. „Tušily jsme, že to jednou přijde.“

Amanda zavrtěla hlavou. „O všechen kapitál, který jsme měly, jsme přišly při krachu na burze. Nedokázaly jsme se z toho vzpamatovat. Vím, že jsem investovala –“

„My všechny jsme investovaly.“ Lilah přitiskla dlaň na jejich spojené ruce. „Na doporučení velmi dobrého makléře. Kdyby to tenkrát vyšlo, nebo kdybych vyhrála v loterii, a kdyby Bax nebyl takový ničema, možná, že by teď bylo všechno úplně jinak. Ale není.“

„Jsme ještě pořád spolu.“ Coco přidala svou ruku k jejich. „A to je nejdůležitější.“

„Ano,“ přikývla Catherine „Co teď uděláme?“

Amanda se zhluboka nadechla a řekla tiše: „Myslím, že požádáme Trenta, aby přišel dolů, a přesvědčíme se, jestli jeho nabídka stále platí.“

„Dojdu pro něj.“ Catherine se zvedla od stolu a vyšla otupěle ven z místnosti.

Nemohla tomu uvěřit. Ani když procházela jednotlivými pokoji a zamířila pomalu nahoru po schodech s jednou rukou pevně svírající zábradlí, nedokázala se s tím smířit.

Nic z toho všeho jí nebude patřit.

Už brzy nebude moct ze svého pokoje vyjít na kamennou terasu, aby se podívala na moře. Nebude smět vystoupit po schodech nahoru do věže Biancy a nenajde tam snící Lilah schoulenou na židli u okna.

Suzanna už nebude pracovat na zahradě ani se s dětmi honit po trávníku.

Amanda nebude utíkat po schodech a věčně někam spěchat.

A teta Coco už nikdy nebude postávat u kuchyňských kamen.

Za pár dní se život jich všech od základu změní. Začnou úplně znovu.

Catherine byla tak ohromená z té ztráty, že ani necítila bolest.

Trent byl skloněný vedle krbu, kde Fred spokojeně oddychoval na zářivě červeném polštářku ve svém novém proutěném košíčku.

Ten chlupáč mi bude chybět, uvědomil si Trent. Ale i kdyby měl čas v Bostonu se mu věnovat, neměl by to srdce vzít Freda, dětem ani čtyřem ženám, které se do něj tolik zamilovaly.

Když se odpoledne vrátila Catherine z práce, díval se na ni, jak hází štěněti míček na dvoře. Bylo tak příjemné znovu slyšet její smích a vidět ji, jak si hraje se psem a Suzanninými dětmi!

Při pohledu na ni si v duchu vybavil sen, který se mu nedávno zdál, tu noc po seanci. Seděl s Catherine na prosluněné terase a sledovali děti, hrající si na dvoře.

Bylo to samozřejmě bláznovství, ale to odpoledne, kdy stál ve dveřích a díval se na Catherine, jak hází Fredovi míč, se v něm něco pohnulo.

Ale pak se otočila a uviděla ho.

Její smích rázem utichl a v očích se jí objevil ledový výraz.

Narovnal se a zadíval se do ohně v krbu.

Bože, z celého srdce si přál, aby se na něj ještě jednou rozzlobila.

Vybuchla zlostí a pustila se do něj. Její klid a chladná zdvořilost pro něj byla tím největším trestem.

Najednou se ozvalo slabé zaklepání na dveře. Fred ze spaní zaštěkal.

Když Trent otevřel a spatřil na prahu Catherine, pocítil neuvěřitelnou radost, ale také ho zachvátily obavy. Věděl, že by ji tentokrát nedokázal odmítnout. Musel by…

Ale pak se jí podíval do očí.

„Co se děje? Stalo se něco?“ Natáhl k ní ruku, ale ucukla před ním stranou.

„Byly bychom rády, kdybys přišel dolů, jestli můžeš.“

„Catherine –“

Ale už odcházela pryč.

Našel je všechny shromážděné u jídelního stolu. Tvářily se klidně a vyrovnaně. Byl natolik bystrý, aby pochopil, že dospěly k nějakému jednomyslnému rozhodnutí.

Sestry Calhounovy i jejich teta vždycky táhly za jeden provaz.

„Dámy?“

„Trente, posaďte se, prosím.“ Coco ukázala na prázdnou židli vedle sebe. „Doufám, že jsme vás nevyrušily?“

„Vůbec ne.“ Zadíval se na Catherine, ale ta strnule zírala na zeď nad jeho hlavou. „Bude se pořádat další seance?“

„Tentokrát ne.“ Lilah kývla hlavou směrem k Amandě.

„Mandy?“

„Dobře.“ Zhluboka se nadechla a ulevilo se jí, když ji Suzanna pod stolem pevně vzala za ruku. „Trente, prodiskutovaly jsme vaši nabídku na odkoupení Hrádku a rozhodly jsme se ji přijmout.“

Užasle se na ni podíval. „Přijmout?“

„Ano.“ Amanda si přitiskla volnou ruku na sevřený žaludek.

„Pokud ovšem vaše nabídka stále platí.“

„Ano, samozřejmě.“ Upřeně pohlédl na Catherine. „Víte jistě, že chcete dům prodat?“

„Nepřál sis to?“ odpověděla Catherine úsečně. „Proto jsi snad přijel, ne?“

„Ano,“ odpověděl váhavě. „Moje firma s radostí dům koupí.

Ale… Chci mít jistotu, že s tím všechny souhlasíte. Že si to opravdu přejete.“

„Ano. Je to naše společné rozhodnutí.“ Catherine se znovu otupěle zadívala na zeď.

„Podrobnosti dojednají právníci,“ začala Amanda znovu. „Ale než jim celou záležitost předáme, ráda bych si ujasnila podmínky prodeje.“

„Samozřejmě.“ Znovu zopakoval kupní cenu. Catherine jeho slova vehnala slzy do očí. „Není důvod, proč bychom nemohli posunout termín prodeje podle vaší potřeby,“ pokračoval. „Je mi jasné, že budete chtít provést inventarizaci majetku, než –než se přestěhujete.“

Samy to chtějí, připomněl si v duchu. Je to obchod jako každý jiný. Neměl by se cítit tak provinile.

„Myslím, že bychom tu věc měly vyřídit co nejrychleji.“ Suzanna se rozhlédla kolem sebe, jestli s ní ostatní souhlasí. „Jakmile najdeme jiný dům.“

„Jestli vám můžu nějak pomoct –“

„Udělal jsi toho už dost,“ přerušila ho Catherine chladně.

„Umíme se o sebe postarat samy.“

„Ráda bych upřesnila ještě jednu věc.“ Lilah se k němu naklonila přes stůl. „Kupujete dům a pozemek. Ne jeho vybavení.“

„Jistě. Nábytek a osobní věci zůstanou vaše.“

„Včetně náhrdelníku. Ať se najde před naším odjezdem nebo až potom, bude patřit Calhounovým. Chci to písemně, Trente. Pokud se objeví kdykoli během vaší renovace, je náš.“

„Dobře.“

Ten malý dodatek právníky asi pěkně vytočí, pomyslel si v duchu pobaveně. Ale to je jejich problém. „Postarám se, aby to bylo uvedeno ve smlouvě.“

„Věž Biancy.“ Mluvila pomalu, protože měla strach, že se jí zlomí hlas. „Dobře si rozmyslete, co s ní provedete.“

„Nedáme si trochu vína?“ Coco vstala. „Měli bychom se napít.“

„Omluvte mě.“ Catherine se pomalu zvedla od stolu a jen stěží se ovládla, aby neutekla pryč z pokoje. „Jestli jsme skončili, ráda bych šla nahoru. Jsem unavená.“

Trent chtěl jít za ní, ale Suzanna ho zarazila. „Myslím, že bych to měla udělat spíš já.“

Catherine šla na terasu, opřela se tam o zeď a nechala si chladným větrem osušit slzy.

Pak rozzlobeně uhodila pěstí do kamene. Bože, jak proklínala den, kdy Trenta potkala. Nejen že odmítl její lásku, ale nakonec jí vezme domov.

„Catherine.“ Suzanna ji objala konejšivě kolem ramen. „Je tu zima. Co kdybychom šly dovnitř?“

„Není to správné.“

„Ne.“ Přitiskla sestru k sobě. „Není.“

„Vždyť ani neví, co ten dům pro nás znamená. Nemůže tomu rozumět.“

„Není to jeho vina, Catherine. Nemůžeme mu mít za zlé, že si nedokážeme dům už dál udržet.“ Odvrátila pohled od zahrady, kterou tolik milovala, směrem k útesům, které ji tak fascinovaly. „Opustila jsem tohle místo už jednou, před sedmi lety.“ Povzdychla si.

„Domnívala jsem se, že je to nejšťastnější den mého života, když jsem odjížděla z ostrova do nového domova v Bostonu.“

„Nemusíš o tom mluvit. Vím, jak tě to bolí.“

„Teď už ne tolik jako dřív. Byla jsem zamilovaná, Catherine.

Nevěsta plná očekávání. A když jsem se ohlédla a uviděla věže Hrádku, jak pomalu mizí v dálce, rozbrečela jsem se jako malé dítě.

Myslela jsem si, že to tentokrát bude snazší.“ Zavřela oči, aby se ubránila slzám. „Kéž by tomu tak bylo. Co je na tomhle místě zvláštního, že nás to sem tolik přitahuje?“ přemítala nahlas.

„Vím, že najdeme jiný dům.“ Catherine vzala sestru za ruku.

„Budeme zase v pořádku, a možná i šťastné. Ale bolí to. A máš pravdu, není to Trentova vina. Jenže…“

„Člověk to musí na někoho svést.“ Suzanna se usmála.

„Ublížil mi. Chtěla bych, abych mohla říct, že mě přinutil se do něj zamilovat. Ale zavinila jsem si všechno sama.“

„A co Trent?“

„Nemá zájem.“

„Z toho, jak se na tebe dívá, bych řekla, že se mýlíš.“

„Ano, vlastně má zájem,“ odpověděla Catherine zamračeně. „Ale láska s tím nemá nic společného.

Velice zdvořile odmítl možnost využít mého, nedostatku zkušeností, jak to sám nazval.“

„Bože.“ Suzanna se znovu zadívala směrem k útesům. Moc dobře věděla, jak takové odmítnutí bolí. „Asi ti to moc nepomůže, ale možná by to pro tebe bylo teď ještě těžší, kdyby nebyl, rozumný.“

„Je neuvěřitelně rozumný,“ procedila Catherine mezi zuby. „Tak rozumný, že by chtěl, abychom byli přáteli. Dokonce mě zítra vezme na večeři, aby se ujistil, že mu nic nevyčítám a může odjet zpátky do Bostonu bez pocitu viny.“

„Co uděláš?“

„Půjdu s ním na večeři. Dokážu se chovat stejně slušně jako on.“

Vzdorně zvedla bradu. „A postarám se, aby poté, co se rozejdeme, litoval dne, kdy se na Catherine Calhounovou podíval.“ Otočila se k sestře. „Máš ještě ty červené šaty? Ty pošité korálky, které mají tak hříšně hluboký výstřih?“

Suzanna se rozesmála. „Mám.“

„Pojď. Půjdeme se na ně podívat.“

Fajn, pomyslela si Catherine v duchu. Přiléhavé hedvábné šaty ji úplně proměnily.

Se sešpulenými rty se zatočila před prasklým zrcadlem ve svém pokoji. Šaty jí byly trošku malé, přestože na nich Suzanna narychlo provedla pár úprav. Ale svůj účel dokonale splnily.

Jejich ohnivě rudá barva musela každého na první pohled opoutat. Byly úzké, s hlubokým dekoltem a po Suzannině úpravě sahaly Catherine přesně do půli stehen. Doplnila je štrasovými náušnicemi, které si pohotově půjčila od Coco.

Těch třicet minut, které strávila líčením, se rozhodně vyplatilo.

Rty měla stejně rudé jako šaty, díky přispění Amandy. Lilah jí půjčila stíny v měděném odstínu. Vlasy si pořádně vykartáčovala, aby se jí leskly, a pak je trochu uhladila kolem spánků.

V každém případě bude Trenton St. James III. překvapený, usoudila Catherine spokojeně.

„Suzanna říkala, že potřebuješ nějaké boty.“ Lilah vešla dovnitř se střevíčky zavěšenými na prstech, ale vzápětí se zarazila. „To snad ani nejsi ty,“ vydechla ohromeně.

Catherine se před ní zatočila dokola. „Myslíš, že je to dobré?“

„Trent bude potřebovat kyslík, až tě uvidí,“ podotkla uznale a podala Catherine lodičky z hadí kůže. „Vypadáš nebezpečně.“

„To je dobře.“ Nazula si boty. „Jen jestli v nich budu umět chodit.“

„To chce trénink. Zajdu pro Mandy.“

O pár minut později všechny sestry radily Catherine, jak se pohybovat na vysokých podpatcích.

„Jdeš na večeři,“ uklidnila ji Amanda, když si všimla, jak při každém kroku vrávorá. „Většinu času prosedíš.“

„To doufám,“ zamumlala Catherine „Nejsem na takové podpatky zvyklá. Jak v nich můžeš celý den pracovat?“

„Mám na to talent.“

„Choď pomaleji,“ navrhla Lilah. „Jako kdybys měla spoustu času.“

„Vezmi si z ní příklad,“ podotkla Amanda pobaveně. „Je expert na pomalost.“

„V tom případě –“ Lilah vrhla na Amandu vyzývavý pohled, „je pomalost sexy. Vidíš?“

Catherine si vzala sestřinu radu k srdci a začala se procházet pomaleji. Výsledkem bylo svůdné zhoupnutí v bocích při každém kroku.

„Máš nějaký kabát?“ zeptala se Amanda věcně.

„Na to jsem úplně zapomněla.“

„Můžeš si půjčit moji černou hedvábnou pláštěnku,“ nabídla se Amanda. „Sice v ní asi zmrzneš, ale budeš vypadat skvěle. A co parfém? Teta Coco dostala k Vánocům francouzskou voňavku.“

„Ne.“ Suzanna zavrtěla hlavou. „Měla by zůstat u své obvyklé vůně.“ Zkoumavě se na svou sestru zadívala a usmála se. „Z toho kontrastu zešílí.“

Trent seděl mezitím v salónu s Coco, aniž by tušil, co ho čeká.

Zavazadla měl už sbalená a všechny telefony vyřízené. Mrzelo ho, že si nedokáže vymyslet žádnou rozumnou výmluvu, aby mohl ještě pár dní zůstat.

„Těšilo nás, že jste přijel,“ řekla mu Coco, když jí poděkoval za pohostinnost. „Jsem si jistá, že se brzy zase uvidíme.“

Moje křišťálová koule nikdy nelže, připomněla si v duchu. Trent měl podle ní nakonec skončit v náručí jedné z jejích neteří. A ještě tu byla jistá naděje…

„V to doufám. Musím říct, Coco, že vás upřímně obdivuju, jak jste dokázala vychovat čtyři tak krásné ženy.“

„Někdy se vychováváme navzájem.“ Usmála se a pak se zasněně rozhlédla kolem sebe po místnosti. „Tenhle dům mi bude chybět.

Nemyslela jsem si, že mi na něm tolik záleží až… až doteď.

Nevyrůstala jsem tady jako děvčata. Víte, hodně jsem s rodiči cestovala a můj otec se sem vracel jen sporadicky. Vždycky jsem se domnívala, že je to proto, že tu zemřela jeho matka.

Svůj manželský život a první léta vdovství jsem prožila ve Filadelfii. Když zahynuli Judson a Deliah, vrátila jsem se sem kvůli děvčatům.“

Smutně, omluvně se na něj usmála. „Promiňte, že vás otravuju sentimentálními vzpomínkami, Trentone.“

„Neomlouvejte se.“ Zamyšleně si lokl aperitivu. „Moje rodina si nebyla tak blízká a důsledkem toho je, že jsem nikdy v životě neměl domov, který by pro mě tak moc znamenal. Ale dobře vám rozumím.“

„Měl byste se usadit,“ řekla opatrně. „Najít si nějaké hezké děvče a založit vlastní rodinu. Není nic smutnějšího, než když se člověk nemá ke komu vracet.“

Aby se Trent vyhnul odpovědi, sklonil se k zemi a hodil Fredovi míček. Oba sledovali, jak se za ním pes rozběhl. Cestou klopýtl a natáhl se.

Trent vstal a šel pro míček sám. Podrbal štěně na bříšku a pak se ohlédl.

První věc, kterou uviděl, byly dva velmi úzké černé podpatky.

Pomalu zvedl hlavu a sklouzl pohledem nahoru po dlouhých, štíhlých nohách. Se zatajeným dechem se posadil a ohromeně zíral na ženu ve svůdných, přiléhavých šarlatových šatech.

„Ztratil jsi něco?“ zeptala se Catherine, když jí konečně pohlédl do obličeje.

Trent vrávoravě vstal ze země.

„Catherine?“

„Máme spolu jít na večeři, ne?“

„My… ano. Vypadáš úžasně.“

„Líbím se ti?“ Zatočila se před ním dokola, aby si mohl všimnout, že jsou šaty na zádech ještě víc vystřižené než vpředu.

„Zdálo se mi, že červená je veselá barva,“ podotkla se sladkým úsměvem.

„Sluší ti. Nikdy předtím jsem tě v šatech neviděl.“

„Jsou poněkud nepraktické, když se člověk hrabe v motoru.

Můžeme jít?“

„Kam?“

Začínala se dobře bavit. „Na večeři.“

„Ano. Jistě.“ Podala mu pláštěnku.

Byla to služba, kterou dělal už nejmíň stokrát pro desítky žen.

Ale teď se mu chvěly ruce.

„Nečekej na nás, teto Coco, a běž si lehnout.“

„Hezky se bav, má drahá.“

Jakmile se za těmi dvěma zavřely dveře, všechny tři zbývající Calhounovy ženy si mezi sebou vyměnily spiklenecký pohled a Coco zvedla bojovně pěst do vzduchu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jsem ráda, že jsi mě přemluvil, abych s tebou dneska večer šla.“

Catherine sáhla po klice u dveří dřív, než si vzpomněla, že má nechat Trenta, aby jí auto otevřel.

„Nebyl jsem si jistý, jestli pořád ještě máš chuť někam jít.“ Vzal ji za ruku.

„Kvůli domu?“ Co nejlhostejněji vytáhla ruku zpod té jeho a nastoupila do vozu. „To je už uzavřená záležitost. Radši bych o tom teď nemluvila.“

„Dobře.“ Zavřel dveře a obešel auto. „Amanda mi doporučila jednu restauraci.“ S rukama na klíčích na ni pořád upřeně zíral.

„Něco se děje?“

„Ne.“ Nastartoval a zkusil to znovu. „Řekl jsem si, že by se ti možná líbilo povečeřet někde u vody.“

„To zní lákavě.“

Rádio měl naladěné na klasickou hudbu. To není přesně můj styl, pomyslela si v duchu. Ale tohle nebyl obyčejný večer. Pohodlně se opřela, připravená vychutnat si jízdu.

„Slyšel jsi zase to rachocení?“

„Jaké?“

„To, kvůli kterému jsem se včera měla podívat na tvůj vůz.“

„Aha.“ Pro sebe se usmál. „Ne. Asi se mi to jen zdálo.“ Když si dala nohu přes nohu, sevřel křečovitě rukama volant. „Nikdy jsi mi neřekla, proč ses vlastně rozhodla stát se automechanikem.“

„Protože jsem v tom dobrá.“ Poposedla si na sedadle a otočila se k němu. Když k němu zavanula vůně zimolezu, skoro zasténal.

„Když mi bylo šest, rozebrala jsem motor u naší sekačky na trávu, abych se podívala, jak funguje. A pak jsem tomu propadla. Proč jsi ty začal s hotely?“

„Očekávalo se to ode mě.“ Zarazil se, překvapený tím, že vlastně teprve teď poprvé pořádně promluvil. „A řekl bych, že jsem v tom taky dobrý.“

„Líbí se ti ta práce?“

Na tohle se mě nikdo ještě nezeptal, napadlo ho. „Ano, asi ano.“

„Asi“?“ Zvedla tázavě obočí. „Domnívala jsem se, že ty sis vždycky vším absolutně jistý.“

Znovu se na ni podíval a málem sjel z cesty. „Zřejmě ne.“

Když přijeli k pobřežní restauraci, už si na její proměnu docela zvykl. Nebo si to aspoň myslel.

Obešel vůz, aby jí otevřel dveře. Vyklouzla ven a narovnala se.

Stáli těsně vedle sebe. Catherine napadlo, jestli slyší, jak zběsile jí tluče srdce. Doufala, že ne.

„Opravdu jsi si jistý, že se nic neděje?“

„Ne, nejsem.“ Ále v jedné věci měl jasno. Někomu, kdo vypadá tak úžasně sexy, se prostě nedá odolat.

Položil jí ruku vzadu na krk. „Prověřím to.“

Ucukla stranou těsně předtím, než ji políbil. „Tohle není schůzka, vzpomínáš? Jen přátelská večeře.“

„Rád bych změnil pravidla.“

„Na to je už příliš pozdě.“ S úsměvem mu nabídla ruku. „Mám hlad.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jsem ráda, že jsi mě přemluvil, abych s tebou dneska večer šla.“

Catherine sáhla po klice u dveří dřív, než si vzpomněla, že má nechat Trenta, aby jí auto otevřel.

„Nebyl jsem si jistý, jestli pořád ještě máš chuť někam jít.“ Vzal ji za ruku.

„Kvůli domu?“ Co nejlhostejněji vytáhla ruku zpod té jeho a nastoupila do vozu. „To je už uzavřená záležitost. Radši bych o tom teď nemluvila.“

„Dobře.“‚Zavřel dveře a obešel auto. „Amanda mi doporučila jednu restauraci.“ S rukama na klíčích na ni pořád upřeně zíral.

„Něco se děje?“

„Ne.“ Nastartoval a zkusil to znovu. „Řekl jsem si, že by se ti možná líbilo povečeřet někde u vody.“

„To zní lákavě.“

Rádio měl naladěné na klasickou hudbu. To není přesně můj styl, pomyslela si v duchu. Ale tohle nebyl obyčejný večer. Pohodlně se opřela, připravená vychutnat si jízdu.

„Slyšel jsi zase to rachocení?“

„Jaké?“

„To, kvůli kterému jsem se včera měla podívat na tvůj vůz.“

„Aha.“ Pro sebe se usmál. „Ne. Asi se mi to jen zdálo.“ Když si dala nohu přes nohu, sevřel křečovitě rukama volant. „Nikdy jsi mi neřekla, proč ses vlastně rozhodla stát se automechanikem.“

„Protože jsem v tom dobrá.“ Poposedla si na sedadle a otočila se k němu. Když k němu zavanula vůně zimolezu, skoro zasténal.

„Když mi bylo šest, rozebrala jsem motor u naší sekačky na trávu, abych se podívala, jak funguje. A pak jsem tomu propadla. Proč jsi ty začal s hotely?“

„Očekávalo se to ode mě.“ Zarazil se, překvapený tím, že vlastně teprve teď poprvé pořádně promluvil. „A řekl bych, že jsem v tom taky dobrý.“

„Líbí se ti ta práce?“

Na tohle se mě nikdo ještě nezeptal, napadlo ho. „Ano, asi ano.“

„Asii“ Zvedla tázavě obočí. „Domnívala jsem se, že ty sis vždycky vším absolutně jistý.“

Znovu se na ni podíval a málem sjel z cesty. „Zřejmě ne.“

Když přijeli k pobřežní restauraci, už si na její proměnu docela zvykl. Nebo si to aspoň myslel.

Obešel vůz, aby jí otevřel dveře. Vyklouzla ven a narovnala se.

Stáli těsně vedle sebe. Catherine napadlo, jestli slyší, jak zběsile jí tluče srdce. Doufala, že ne.

„Opravdu jsi si jistý, že se nic neděje?“

„Ne, nejsem.“ Ále v jedné věci měl jasno. Někomu, kdo vypadá tak úžasně sexy, se prostě nedá odolat.

Položil jí ruku vzadu na krk. „Prověřím to.“

Ucukla stranou těsně předtím, než ji políbil. „Tohle není schůzka, vzpomínáš? Jen přátelská večeře.“

„Rád bych změnil pravidla.“

„Na to je už příliš pozdě.“ S úsměvem mu nabídla ruku. „Mám hlad.“

„Nejsi sama,“ zamumlal a odvedl ji dovnitř.

Neměl tušení, jak si s ní má poradit. Její elegantní, houpává chůze, kterou u všech žen považoval za samozřejmou, ho neuvěřitelně dráždila a vzrušovala.

Číšník je usadil u malého stolku vedle okna. Zvenku k nim doléhal zvuk šplouchající vody a na obzoru právě zapadalo slunce.

Když objednal víno, vzala do ruky jídelní lístek a usmála se na něj.

Pod stolem si opatrně vyzula boty. „Ještě jsem tu nikdy nebyla,“

podotkla. „Je to tady moc hezké.“

„Nemůžu zaručit, že bude jídlo tak vynikající jako od tvé tety.“

„Nikdo neumí vařit jako teta Coco. Bude se s tebou loučit nerada.

Ráda vaří pro muže.“

„A ty?“

„Co já?“

„Bude ti taky smutno?“

Catherine sklopila oči do jídelního lístku a snažila se soustředit na své možnosti. Problém byl ale v tom, že žádnou volbu neměla.

„Zatím jsi ještě tady, tak nevím. V Bostonu tě určitě čeká spousta práce.“

„Ano. Napadlo mě, že až ji dokončím, vezmu si možná dovolenou. Usadit se na pár dní v Bar Harboru by určitě nebylo špatné.“

Zvedla hlavu, ale pak se rychle odvrátila. „Tisíce lidí mají stejný názor,“ zamumlala.

Ulevilo se jí, když číšník přinesl víno.

„Kam bys ty jela, kdyby sis mohla vybrat?“

„To je těžká otázka, protože jsem nikde nebyla.“ Usrkla si vína.

Bylo jemné jako samet. „Asi někam, kde bych mohla vidět slunce zapadající za moře. Někam, kde je teplo.“ Pokrčila rameny. „Zřejmě jsem měla jmenovat Paříž nebo Londýn, viď?“

„Ne.“ Vzal ji za ruku. „Catherine –“

„Objednáte si?“

Catherine se rychle podívala na číšníka, který postával vedle nich. „Ano.“ Vybrala si z jídelního lístku úplně namátkou. A když pak vzala znovu do ruky sklenku s vínem, druhou úmyslně nechala položenou v klíně.

Jakmile zůstali zase sami, začala mluvit.

„Viděl jsi už někdy velrybu?“

„Já… ne.“

„Občas sem určitě zajedeš, až budeš, až necháš Hrádek přestavět. Měl by sis udělat den volna a jet na moře pozorovat velryby. Když jsem je viděla naposledy, bylo to úžasné. Ale musíš se teple obléknout. Atlantik je i v létě hodně studený. Třeba bys mohl, “

„Catherine.“

Zarazil ji a uchopil ji za zápěstí dřív, než se mohla znovu napít.

Cítil, jak jí zběsile tluče srdce. Tentokrát to ale není vášní, uvědomil si, ale bolestí.

„Smlouva ještě není podepsaná,“ řekl tiše. „Máte čas hledat jiné možnosti.“

„Žádné neexistují.“

Záleží mu na mně, uvědomila si, když se mu pozorně zadívala do obličeje. V očích měl omluvný výraz. Tím pro ni bylo všechno ještě horší.

„Buď prodáme dům teď tobě, nebo to budeme muset udělat později kvůli daním. Konečný výsledek bude stejný, ale teď to můžeme provést o něco důstojněji.“

„Možná, že bych vám mohl pomoct. Půjčkou.“

„Nemůžeme si od tebe vzít žádné peníze,“ zamítla okamžitě.

„Když od vás koupím dům, vezmete si je.“

„To je něco jiného. Tohle je obchod. Trente,“

řekla, než se s ní mohl zase začít přít. „Vážím si toho, co nabízíš, obzvlášť když vím, že jsi sem přijel jen proto, abys Hrádek koupil.“

Opravdu tomu tak původně bylo. Ale teď?

„Jde o to, Catherine, že začínám mít dojem, jako kdybych se pustil do okrádání vdov a sirotků.“

Usmála se.

„Jsme silné, soběstačné ženy. Z ničeho tě neobviňujeme, nebo možná jen já, i když vím, že to není ode mě spravedlivé. Ale za to můžou moje city k tobě.“

„A jaké jsou?“

Tiše si povzdychla.

Číšník přinesl předkrm a rozsvítil na stole svíčku.

„Bereš mi domov. Je pro mě těžké se s tím smířit. A jsem do tebe zamilovaná. Ale dostanu se z toho.“ Zvedla vidličku. „Chceš vědět ještě něco?“

Když ji vzal znovu za ruku, neodtáhla se, ale čekala.

„Nikdy jsem ti nechtěl ublížit,“ řekl tiše. „Prostě jen nejsem schopen dát tobě, ani komukoli jinému, slib lásky a věrnosti.“

„To je smutné.“ Na okamžik se odmlčela, a pak řekla zamyšleně: „Víš, já ztrácím jen dům. Můžu si najít jiný. Ty se připravuješ o zbytek života, a máš jen jeden.“ Odtáhla se od něj. „Pokud samozřejmě nemáš stejný názor jako Lilah, že se na tenhle svět po smrti ještě vrátíme. To víno je moc dobré,“ podotkla. „Co je to za značku?“

„Pouilly Fumé.“

„Musím si to zapamatovat.“

Začala znovu mluvit a pustila se do jídla, i když na ně neměla ani pomyšlení.

Než jim číšník přinesl kávu, byla na konci svých sil.

Tak hluboce ho milovala, a přitom musela být dost silná a hrdá, aby dokázala předstírat, že dovede klidně žít i bez něj.

Chtělo se jí se na něj rozkřičet, obvinit ho z toho, že v ní probudil tolik citu a pak si klidně zmizí. Ale k čemu by to bylo?

„Pověz mi něco o svém domově v Bostonu,“ vybídla ho.

Nedokázal od ní vůbec odtrhnout oči. Náušnice se jí nádherně třpytily a v očích se jí odrážel plamen blikotající svíčky. Připadala mu jako princezna.

Ale přitom měl celý večer pocit, jako kdyby před ním něco skrývala a úplně se před ním uzavřela. Už nikdy asi nebude mít příležitost vidět ji takovou, jaká byla dřív.

„O mém domově?“

„Ano, o místě, kde žiješ.“

„Je to jen dům.“ Najednou ho napadlo, že pro něj vlastně vůbec nic neznamená. Jen skvělou investici, nic víc. „Je pár minut od kanceláře.“

„To je pohodlné. Bydlíš tam už dlouho?“

„Asi pět let. Vlastně jsem ho koupil od otce, když se rozešel se svou třetí manželkou. Rozhodli se tenkrát zlikvidovat nějaký majetek.“

„Aha. Tvoje matka žije taky v Bostonu?“

„Ne. Cestuje. Nerada zůstává dlouho připoutaná k jednomu místu.“

„To mi připomíná pratetu Colleen.“ Catherine se usmála. „To je teta mého otce, dcera Biancy.“

„Bianca,“ zamumlal si spíš jen pro sebe a v duchu si vybavil okamžik, kdy držel Catherine za ruku a ucítil nad ní to zvláštní, uklidňující teplo.

„Bydlí na výletních lodích. Čas od času pošle pohled nebo zavolá z nějakého přístavu. Je jí něco přes osmdesát, ale je to stará panna, a příšerně tvrdohlavá. Všichni žijeme ve strachu, kdy se nás rozhodne navštívit.“

„Netušil jsem, že žije ještě nějaká tvoje další příbuzná kromě Coco a sester.“ Svraštil obočí. „Třeba by něco věděla o náhrdelníku.“

„Prateta Colleen?“ zeptala se Catherine udiveně. „O tom pochybuju. Byla ještě malá, když Bianca zemřela, a většinu dětství strávila v internátních školách.“

Bezděčně si sundala náušnice a začala si masírovat lalůčky. Trent na ni fascinovaně zíral, neschopný odtrhnout od ní oči.

„Mimochodem, kdybychom ji našli, což není moc pravděpodobné, a o té věci se jí zmínili, nejspíš by se přihnala zpátky a začala tu bourat zdi. Nemá k Hrádku žádný vztah, ale k penězům ano.“

„Z toho, co slyším, mi vůbec nepřipadá jako vaše příbuzná.“

„To by ses divil, kolik máme v naší rodině kuriozit.“ Zastrčila náušnice do kabelky a opřela se loktem o stůl. „Prastrýce Seana, nejmladšího syna Biancy, postřelili, když vylézal ven z okna své vdané milenky. Jedné ze svých četných milenek, abych byla přesnější. Přežil to, odjel do Indie a už o něm nikdo neslyšel. Stalo se to někdy ve třicátých letech.

Ethan, můj pradědeček, promrhal skoro celé rodinné jmění v kartách a sázkách. Byla to jeho slabost, která ho nakonec stála život.

Jednou se vsadil, že přepluje za šest dní z Bar Harboru do Newportu a zpátky. Do Newportu se dostal včas, ale když se vracel, zastihla ho na moři bouře a utonul. Což znamená, že prohrál i svou poslední sázku.“

„Zdá se, že vaši předci měli smysl pro dobrodružství.“

„Byli to Calhounovi,“ podotkla Catherine, jako kdyby se tím všechno vysvětlilo.

„Nikdo ze St. Jamesových bohužel neměl tak napínavý život.

Nemám o čem vyprávět.“

„To nevadí. Vždycky jsem si říkala, jestli by si to Bianca s tou sebevraždou nerozmyslela, kdyby věděla, jak se její děti budou trápit.“ Catherine se zamyšleně zadívala na tmavou vodní hladinu.

„Určitě toho svého umělce hodně milovala.“

„Nebo byla moc nešťastná v manželství.“

„Možná,“ přikývla Catherine. „Měli bychom se vrátit. Je už pozdě.“ Chtěla vstát od stolu, ale včas se zarazila a začala bosýma nohama hledat pod stolem boty.

„Co se děje?“

„Ztratila jsem boty.“ Tak, a je po eleganci, pomyslela si v duchu.

Trent se sehnul, aby se podíval sám, a okamžitě upoutaly jeho pohled její dlouhé, štíhlé nohy.

„Aha.“ Odkašlal si a zaměřil pohled na podlahu. „Tady jsou.“

Obě zvedl a s úsměvem se narovnal. „Natáhni nohy. Pomůžu ti.“

Když jí nazouval lodičky, vzpomněl si, jak byl kdysi přesvědčený, že by nikdy nemohla hrát roli Popelky.

Přejel jí prstem nahoru po nártu a všiml si záblesku v jejích očích.

Záblesku touhy, kterou si v nich tolik přál spatřit.

„Už jsem ti řekl, že máš úžasné nohy?“

„Ne.“ Zaťala jednu ruku v pěst a snažila se v sobě potlačit vzrušení, které v ní svým dotykem vyvolal. „Díky za kompliment.“

„Pokud vím, jsou to jediné nohy, které vypadají sexy i v pracovní kombinéze.“

Teď bych ji mohl políbit, uvědomil si v duchu.

Ale Catherine, jako kdyby mu četla myšlenky, najednou vstala.

Když se vrátili zpátky do auta, v duchu si musela gratulovat.

Nakonec to byl velmi úspěšný večer. Možná, že na tom nebyl tak bídně jako ona, ale párkrát ho dostala.

Zítra odjede do Bostonu… Otočila se a dívala se ven z okna tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se dokáže vyrovnat s tou bolestí.

Odjede, ale tak rychle ani snadno na ni nezapomene. A bude si ji pamatovat jako vyrovnanou, sebevědomou ženu v přiléhavých červených šatech. To je mnohem lepší, než kdyby v jeho očích zůstala obyčejnou holkou v montérkách se šmouhami na rukou.

Ale hlavně něco dokázala sama sobě. Hluboce ho milovala, ale dovede žít i bez něj.

Když začalo auto stoupat nahoru do kopce, zvedla hlavu. V dálce před ní se k tmavému nebi tyčily dvě věže. Trent zpomalil a taky se na ně zadíval.

„Ve věži Biancy se svítí.“

„To je Lilah,“ zamumlala Catherine. „Často tam nahoře sedává a dívá se ven do noci.“ Na okamžik se odmlčela, a pak se zeptala: „Nedáš ji zbourat, že ne?“

„Ne.“ Rozuměl jí víc, než tušila. Uchopil ji pevně za ruku.

„Slibuju, že zůstane nedotčená.“

Když přijeli blíž, slyšeli dole pod sebou burácení moře. Skoro všechna okna v domě byla rozsvícená. Za tím ve věži se pohnul něčí stín, a pak zmizel.

Uvnitř Lilah zavolala dolů ze schodů.

„Jsou zpátky.“

Všechny čtyři ženy se rozběhly k oknům, aby vykoukly ven.

„Neměly bychom je špehovat,“ zašeptala Suzanna, ale odhrnula záclonu kousek stranou.

„Vždyť nic takového neděláme,“ podotkla Amanda. „Jen chceme zkontrolovat, jestli jsou v pořádku, nic víc. Vidíte něco?“

„Jsou ještě v autě,“ stěžovala si Coco. „Jak máme vidět, co se děje, když pořád sedí uvnitř?“

„Mohly bychom zapojit vlastní představivost.“ Lilah si odhrnula vlasy z čela. „Jestli ji teď neprosí, aby s ním odjela do Bostonu, je vážně ničema.“

„Do Bostonu?“ Suzanna se vyděšeně ohlédla na svou sestru.

„Snad si nemyslíš, že by tam jela?“

„Jela by třeba na Ukrajinu, kdyby ji o to požádal,“ podotkla Amanda. „Podívejte, už vystupují.“

„Co kdybychom trochu pootevřely okno, abychom slyšely –“

„Teto Coco, to je trapné.“ Lilah na ni vrhla pohoršený pohled.

„Máš pravdu.“

Coco se začervenala.

„Samozřejmě, že mám pravdu. Slyšeli by, jak se okno otvírá.“

Přitiskla si obličej na sklo. „Budeme jim muset odečítat ze rtů.“

„Bylo to moc hezké,“ řekla Catherine, když vystoupila z auta.

„Už dlouho jsem nebyla nikde na večeři.“

„A co Finney?“

Upřeně se na Trenta zadívala a pak se rozesmála. „Jistě, s Finneyem ano. Máš dobrou paměť.“

„Na některé věci rozhodně.“ Zvláště, když se kvůli nim užírá žárlivostí. „Nevezme tě nikdy někam ven?“

„Finney? Ne, c“..odím k němu domů.“

Trent si zamračeně strčil ruce do kapes. „Měl by s tebou někam jít.“

Jen stěží se ovládla, aby se nahlas nerozesmála, když si představila starého Alberta Finneye, jak ji doprovází do restaurace.

„Určitě se mu o tom zmíním.“

Otočila se a chtěla začít stoupat nahoru po schodech.

„Catherine, neodcházej ještě.“ Vzal ji za ruce. Všechny čtyři ženy u oken zatajily dech. „Je už pozdě, Trente.“

„Nevím, jestli tě ještě uvidím, než odjedu.“ Stálo ji hodně úsilí, aby aspoň navenek zachovala klid. „Tak se rozloučíme teď.“

„Musím tě ještě vidět.“

„V servisu se otvírá v půl deváté. Budu tam.“

„Zatraceně, Catherine, víš, jak to myslím.“ Položil jí ruce na ramena. „Ne, nevím.“

„Pojeď do Bostonu,“ řekl najednou. Samotného ho to překvapilo.

Ale Catherine zůstala klidně stát a čekala. „Proč?“

Aby se uklidnil, couvl od ní o krok dozadu. „Mohl bych ti ukázat město.“

Proboha, chovám se jako úplný hlupák, zlobil se na sebe v duchu.

Proč jí to zatraceně tolik sluší?

„Řekla jsi, že jsi tam nikdy nebyla. Mohli bychom… být nějaký čas spolu.“

V nitru se celá zachvěla, ale když promluvila, její hlas zněl pořád stejně klidně.

„Žádáš mě, abych odjela do Bostonu a měla tam s tebou poměr?“

„Ne. Ano. Bože můj. Počkej.“

Otočil se, odešel pár kroků stradou a několikrát se zhluboka nadechl.

Uvnitř se Lilah tiše usmála. „Je do ní po uši zamilovaný, ale ještě to neví.“

„Pšt!“ mávla na ni Coco rukou. „Skoro slyším, o čem spolu mluví.“ Měla ucho na dně sklenice, kterou přitiskla na okno.

Dole pod schody to Trent zkusil znovu. „Nic, co začnu dělat, neskončí tak, jak bych čekal, když jsem s tebou.“

Obrátil se zpátky k Catherine. Ještě pořád stála nehnuté na místě a její šaty ve tmě zářily jako oheň.

„Vím, že nemám právo tě o to žádat, a ani jsem to neměl v úmyslu. Chtěl jsem se s tebou zdvořile rozloučit a nechat tě jít.“

„A teď?“

„Teď se s tebou chci milovat víc než kdy předtím.“

„Vyspat se se mnou,“ upřesnila Catherine klidně. „Ale nemiluješ mě.“

„Nevím nic o lásce. Ale záleží mi na tobě.“ Sel k ní zpátky a dotkl se rukou něžně její tváře. „Třeba by to mohlo stačit.“

Upřeně se na něj zadívala a uvědomila si, že nemá nejmenší tušení, že jí jen působí čím dál větší bolest.

„Na den, týden nebo měsíc možná. Ale měl jsi pravdu, Trente. Já očekávám víc. Zasloužím si víc.“ Dala mu ruce na ramena. „Jednou jsem se ti nabídla. Už se to nikdy znovu nestane. Ani tohle ne.“

Dychtivě ho políbila a pevně se k němu přitiskla. S povzdechem pootevřela rty a on její polibek hladově opětoval.

Pak jí vklouzl rukama pod šaty a začal jí prsty přejíždět po hebké kůži.

Probudila v něm nesnesitelnou, zoufalou touhu.

Miluj mě! Proč mě nemůžeš milovat? naléhala na něj svým polibkem.

Všechno, co chtěla, bylo tady, v jeho objetí. Všechno, až na jeho srdce.

„Catherine.“ Nemohl ani popadnout dech. Přitáhl si ji blíž k sobě a vtiskl jí polibek na krk. „Nemůžu bez tebe být.“

Ještě chvíli zůstala v jeho objetí, a pak se od něj pomalu odtáhla.

„Ano, můžeš. A to je právě to, co mě tolik bolí.“

Otočila se a rozběhla se nahoru po schodech.

„Catherine.“

U dveří se zastavila. S hlavou hrdě zvednutou se k němu obrátila.

Chtěl jít za ní, ale pak si všiml slz, lesknoucích se jí v očích. Nic jiného by ho nezastavilo.

„Sbohem, Trente. Doufám, že ti ten polibek připraví bezesnou noc.“

Byl si jistý, že tomu tak bude.

Už nemůžu dál. Nedokážu pořád předstírat, že jsem nevěrná svému manželovi jen na stránkách tohohle deníku.

Můj život, čtyřiadvacet let tak klidný a spořádaný, se letošní léto změnil v jednu velkou lež. Lež, kterou musím odčinit.

Blíží se podzim a začínáme plánovat návrat do New Yorku.

Děkuju Bohu, že už brzy odjedu z ostrova. Byla jsem v posledních dnech tak nebezpečně blízko porušení své manželské přísahy.

Ale přesto se trápím.

Za týden odjedeme. Možná, že Christiana už nikdy neuvidím. Tak by to mělo být. Musí.

Ale ve svém srdci vím, že bych zaprodala duši i ďáblu za jednu noc, jedinou hodinu v jeho náručí. Jsem tou představou doslova posedlá.

S ním bych konečně poznala vášeň, lásku a smích. S ním by to nebyla jen pouhá povinnost.

Modlím se, aby mi Bůh odpustil nevěru, kterou jsem spáchala ve svém srdci.

Svědomí mě nabádá, abych se držela co nejdál od útesů. Snažím se o to.

Říkám si, že musím být trpělivější. Chci být milující a chápavou manželkou.

Ať mě Fergus požádá o cokoli, udělám to. Na jeho žádost jsem uspořádala zahradní slavnost pro několik dam. Chodíme do divadla, na spoustu večírků. Poslouchám debaty o obchodu, módě a hrozbě války, až mě z toho bolí hlava.

Z mé tváře se nikdy neztratí úsměv, protože Fergus má rád, když vypadám pořád spokojeně.

Protože ho to těší, nosím smaragdy, kdykoli večer někam jdeme.

Jsou pro mě trvalou připomínkou, že hřích je i to, čeho se člověk dopustí ve svém srdci.

Sedím teď tady ve věži a píšu tyhle řádky. Dole, hluboko pode mnou jsou útesy.

Ty, na kterých Christian maluje.

Ty, kam jdu pokaždé, když se mi podaří vykrást se potají ven z domu jako nějaké chlípné služebné. Stydím se za to. Ale jen tohle mě drží při životě.

I teď mi stačí podívat se dolů a vidím ho. Hledí někam do dálky na moře a čeká na mě.

Nikdy jsme se jeden druhého nedotkli, ani jednou. Ale vím už, kolik vášně se může skrývat v mlčenlivých, dlouhých, zmučených pohledech.

Dnes za ním nepůjdu, ale budu tady sedět a dívat se na něj. Až v sobě najdu dost síly, vyhledám ho, abych se s ním rozloučila a popřála mu hodně štěstí.

A celou dlouhou zimu pak budu v duchu snít o tom, že se s ním tady příští léto zase shledám.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Tady jsou ty dokumenty, o které jste mě žádal, pane St. Jamesi.“

Trent svou sekretářku vůbec nevnímal. Dál stál u okna a zíral ven. Dělával to v posledních třech týdnech dost často, od doby, kdy se vrátil do práce.

Pozoroval dole pod sebou čilý ruch na bostonských ulicích.

Kolony aut tu proudily vytrvale sem tam a po cestě podél řeky se míhali rekreační běžci v mikinách a pestrobarevných šortkách.

Na řece bylo plno lodí, s plachtami vzdouvajícími se v teplém jarním větru.

„Pane St. Jamesi?“

„Ano?“ Ohlédl se na sekretářku.

„Přinesla jsem vám ty dokumenty, jak jste si přál.“

„Děkuju, Angelo.“

Ze zvyku se podíval na hodinky a okamžitě si uvědomil, že když byl s Catherine, vůbec ho něco takového nenapadlo.

„Bylo pět. Měla byste jít domů k rodině.“

Angela zaváhala. Pracovala pro Trenta už šest let, ale teprve před dvěma týdny ji začal oslovovat křestním jménem a vyptávat se jí na rodinu. Předešlý den dokonce podotkl, že jí to moc sluší v nových šatech.

Ta změna celý personál úžasně mátla. A Angela jako jeho sekretářka cítila povinnost vypátrat příčinu.

„Můžu si s vámi na okamžik promluvit?“

„Jistě. Neposadíte se?“

„Ne, pane. Doufám, že to nebudete považovat ze nezdvořilé, pane St. Jamesi, ale chtěla bych vědět, jestli jste v pořádku.“

Nepatrně se usmál. „Nevypadám dobře?“

„Ale ano, samozřejmě. Snad jen trochu unaveně. Ale od té doby, co jste se vrátil z Bar Harboru, mi připadáte nějaký jiný. A roztržitý.“

„Ano, asi jsem se změnil. A abych odpověděl na vaši první otázku, máte pravdu, necítím se úplně dobře.“

„Pane St. Jamesi, jestli pro vás můžu něco udělat…“

Zkoumavě se na ni zadíval a posadil se na okraj stolu. Zaměstnal ji, protože byla výkonná a rychlá. Pokud si vzpomínal, původně ji málem nepřijal, protože měla dvě malé děti. Bál se, že si nedokáže poradit s dvojí zodpovědností, ale nakonec to risknul. A ukázalo se, že se mu to vyplatilo.

„Angelo, jak dlouho jste už vdaná?“

„Vdaná?“ zopakovala užasle, úplně vyvedená z míry jeho nečekanou otázkou. „Deset let.“

„Šťastně?“

„Ano, jsme s Joem šťastní.“ Joe, pomyslel si v duchu. Ani neznal jméno jejího manžela. Neobtěžoval se ho zjistit. „Proč?“

„Proč, pane?“

„Proč jste šťastní?“

„Já… asi proto, že jeden druhého milujeme.“ Přikývl a pokynul jí hlavou, aby pokračovala dál. „A to stačí?“

„Rozhodně to člověku pomůže překonat nesnáze.“ Usmála se.

„Občas se samozřejmě objeví problémy, ale jeden z nás tomu druhému vždycky pomůže se z nich dostat.“

„Máte hodně společného?“

„Neřekla bych. Joe má rád fotbal a já ho nenávidím. On zbožňuje jazz, já mu nerozumím.“ Napadlo ji, že to je poprvé, kdy se s Trentem cítí úplně uvolněně. „Někdy mám sto chutí vzít si ucpávky do uší, abych to nemusela poslouchat. Nebo ho poslat ke všem čertům. Ale pak si uvědomím, jaký by byl můj život bez něj, a okamžitě si to rozmyslím.“ Přistoupila k Trentovi o krok blíž. „Pane St. Jamesi, jestli se trápíte kvůli tomu, že se Maria Montblancová minulý týden vdala, musím vás ujistit, že bez ní vám rozhodně bude líp.“

„Maria se vdala?“

Angela začínala být z toho všeho čím dál víc zmatená.

„Ano, pane. Minulý týden. Za toho profíka z golfu. Byly toho plné noviny.“

„Zřejmě mi to uniklo.“ Jeho pozornost zaujaly úplně jiné články.

„Vím, že jste se s ní nějakou dobu vídal.“

Vídal jsem se s ní, zopakoval si v duchu Trent. Ano, tohle slovo jejich vztah dokonale vystihovalo.

„Máte pravdu.“

„Vy nejste, rozčílený?“

„Na Mariu? Ne.“

Ve skutečnosti si na ni celé týdny ani nevzpomněl. Od chvíle, kdy vešel do jedné garáže a uviděl tam pár odřených bot.

Je v tom jiná žena, uvědomila si Angela. A pokud měla na jejího šéfa takový vliv, má veškerou její podporu.

„Pane, jestli jde o někoho, nebo něco jiného,“ opravila se opatrně, „možná, že byste měl přehodnotit situaci.“

Ta poznámka ho tak překvapila, že se musel usmát. „Jak to myslíte, Angelo?“

„Jste hrozně pečlivý, pane St. Jamesi, a vždycky důkladně zvažujete všechna pro a proti. V pracovních záležitostech je to tak správné, ale v osobním životě se nedá všechno posuzovat jen rozumem.“

„Došel jsem ke stejnému závěru.“ Zase vstal. „Děkuju, že jste mi věnovala svůj čas.“

„Rádo se stalo, pane St. Jamesi. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Ne, děkuju.“ Otočil se zpátky k oknu. „Dobrou noc, Angelo.“

„Vám taky.“

Když za sebou zavřela dveře, pro sebe se usmála.

Trent zůstal chvíli zamyšleně stát na místě. Ne, nevšiml si oznámení o Mariině svatbě. Noviny byly totiž plné informací o nadcházejícím prodeji Hrádku.

„Z dominanty Bar Harboru se stane nejnovější hotel St.

Jamesových,“ psalo se v nich. „Největším lákadlem bude zřejmě pověst o ztraceném pokladu, která se k tomu místu váže.“

Trent neměl tušení, jak se tahle informace dostala na veřejnost, ale ani ho to nepřekvapilo. Jak čekal, právníci se kvůli dodatku, na kterém Lilah tvrdošíjně trvala, dost čertili. A všude se šuškalo o smaragdech. Nebylo divu, že se ta zpráva nakonec objevila i v tisku.

Noviny a bulvární plátky byly plné spekulací o ztraceném rodinném šperku Calhounových.

Znovu se začala omílat historka o Fergusu Calhounovi a sebevraždě jeho ženy.

Jednomu snaživému reportérovi se dokonce podařilo vypátrat Colleen Calhounovou, která se právě plavila na lodi v Jónském moři.

Reakce staré dámy se objevila okamžitě v novinách. „Je to humbuk,“

poznamenala prý stroze.

Trenta napadlo, jestli Catherine ty noviny viděla. Pravděpodobně ano. Zřejmě ji novináři taky pronásledují.

Jak se s tím vyrovnala? Byla nucená odpovídat na vtíravé otázky protivného reportéra?

Najednou se pro sebe usmál. Kdepak, Catherine nikdo k ničemu násilím nepřiměje. V duchu si představil, jak s lidmi od tisku vyrazila dveře.

Bože, tolik mu chyběla. Jakmile se ráno probudil, uvažoval, co asi dělá. A každý večer se neklidně převaloval v posteli a myslel na ni. Když konečně usnul, vkrádala se do jeho snů.

Za tři týdny už by si měl zvyknout, že je sám. Ale bylo tomu právě naopak. Trápil se čím dál víc a víc.

Před ním na stole ležela připravená smlouva na prodej Hrádku.

Měl ji podepsat už před několika dny. Ale nemohl se přimět udělat ten poslední krok.

Když se na ni naposledy podíval, dokázal se soustředit jen na jediná tři slova.

Catherine Colleen Calhounová.

Četl si je pořád znovu a znovu a v duchu vzpomínal na jejich první setkání. Na den, kdy se mu poprvé představila. Vychrlila na něj tenkrát své jméno, jako kdyby to byla nějaká zbraň. A z očí jí sršel oheň.

Pak si vybavil nejrůznější další okamžiky, kdy dala průchod svým citům. Dobře si pamatoval, jak se na něj mračila z pohovky, když si s tetou Coco povídal u kávy. I na to, jaký výraz měla v tváři, když spolu stáli na terase a dívali se na moře. I jak úžasný to byl pocit, když ji poprvé políbil pod stromem v zahradě.

Teď bude určitě už kvést, přemítal. Vzpomene si na něj Catherine vůbec, když se pod ním prochází?

Bál se, že jestli ano, rozhodně ne v dobrém.

Než se spolu rozloučili, upřeně se mu zadívala do očí a řekla, že doufá, že ho její poslední polibek nenechá v noci spát.

Kdyby tak věděla, že se její přání do puntíku vyplnilo. A nezůstalo jen u jedné probděné noci.

Trent zamířil zpátky ke stolu a cestou si mnul unavené oči.

Na stole měl perfektní pořádek, jako vždycky.

Na rozdíl od svého osobního života. V tom panoval čím dál větší chaos.

Musel si přiznat, že se spousta věcí změnila. Především on sám.

Ale možná, že ne tak docela.

Znovu vzal do ruky smlouvu a začal ji pročítat. Byl v těchhle věcech už dost zkušený na to, aby dokázal z každé obchodní transakce vytěžit co nejvíc ve svůj prospěch.

Ani tentokrát tomu nebylo jinak. Už před několika dny se mu v hlavě začala rodit zajímavá myšlenka.

Teď se ji pokusil zformulovat na papír.

Je to nezvyklé, uvažoval v duchu. Možná dokonce trochu výstřední, ale…

V koutcích úst mu začal pohrávat úsměv. Mohlo by to vyjít.

A pokud se to podaří, bude to nejdůležitější transakce jeho života.

Zvedl sluchátko telefonu a s využitím veškerého svého vlivu se pustil do realizace složitého plánu.

Hank domontoval blatník na Mustangu z roku 69, narovnal se a uznale se zadíval na výsledek své práce.

„Začíná vypadat vážně skvěle,“ zavolal na Catherine Jen se ohlédla, protože měla plné ruce práce s opravou brzd.

„Bude z něj krasavec.“

„Chcete, abych začal s lakem?“

„Ne. Máš přece dneska důležitou schůzku. Běž se rychle umýt a utíkej.“

„Díky. „ Mlčky uklidil nářadí a pak se zvědavě zeptal: „Už jste našly jiný dům?“

„Ne.“ Snažila se nevnímat svíravý pocit kolem žaludku a soustředila se na svou práci. „Ale zítra se jdeme společně najeden podívat.“

„Hrádek bude bez vás smutný. Ale na té historce s náhrdelníkem určitě něco je. Jsou toho plné noviny.“

„Za pár dní bude po senzaci.“

Aspoň v to doufala.

„Jestli ho najdete, budou z vás milionářky. Pak byste mohly přestat pracovat a odstěhovat se na Floridu.“

Musela se usmát. „Zatím jsme nic nenašly.“ Jen účtenku, pomyslela si pro sebe v duchu, kterou úplnou náhodou objevila Lilah. „Florida bude muset počkat. Ale brzdy ne.“

„Asi bych měl jít. Mám zamknout kancelář?“

„Není třeba. Hezky si to užij.“

Vyšel ven a začal si hlasitě pískat.

Catherine na okamžik přestala pracovat a procvičila si ztuhlé ruce. Mrzelo ji, že nemohla Hanka ještě chvíli zdržet, aby jí dělal společnost a rozptýlil ji.

Ať si pustila rádio jakkoli hlasitě, jakmile zůstala sama, bylo jí bídně.

Každým dnem čekaly zprávu od právníka. Možná, že tetě Coco už odpoledne telefonoval Stridley a řekl jí, že je smlouva podepsaná a bylo stanoveno datum finančního vyrovnání.

Přijde Trent osobně? uvažovala v duchu. Ne, samozřejmě, že ne.

Pošle sem jen svého zástupce. Bude to tak koneckonců lepší.

Kromě toho měla spoustu důležitějších starostí. S hledáním nového domu a pátráním mezi starými listinami, jestli se někde nenajde aspoň nepatrná zmínka o tom, kde by mohly být ukryté smaragdy.

Neměla rozhodně čas přemýšlet, jestli ještě uvidí Trenta.

Ale jejich rozchod ji pořád tolik bolel…

Bude to lepší, utěšovala se v duchu a vrátila se zpátky k porouchaným brzdám. Musí. Až najdou nový dům a znovu se usadí.

A až utichnou řeči o náhrdelníku.

Všechno se zase vrátí do starých kolejí. A jestli se bolest z jejího srdce úplně nevytratí, naučí se s ní prostě žít.

Má přece rodinu. Společně si se vším nakonec poradí.

Než skončila s prací, měla úplně ztuhlá ramena. Trochu s nimi zahýbala a chtěla vylézt ven zpod auta, ale v tom okamžiku si uvědomila, že rádio přestalo hrát.

Ohlédla se a uviděla Trenta, jak stojí vedle lavice. Francouzský klíč jí vypadl z ruky a s cinknutím přistál na zemi.

„Co tady děláš?“

„Čekám, až budeš hotová.“ Vypadá nádherně, pomyslel si v duchu. „Jak se ti vede?“

„Mám spoustu práce.“ Celá otupělá bolestí se otočila, aby stiskla tlačítko na zdi. Zvedák klesl zpátky na zem a s ním i auto. „Jsi tu asi kvůli domu.“

„Ano, dalo by se to tak říct.“

„Čekaly jsme na zprávu od právníka.“

„Já vím.“

Vzala si hadr a utřela si do něj špinavé ruce. „Všechny podrobnosti má na starosti Amanda. Je v Bay Watch, jestli s ní něco potřebuješ probrat.“

„To, o čem chci mluvit, se týká tebe. Vlastně nás.“

Zvedla hlavu, ale když si uvědomila, že udělal krok směrem k ní, rychle zacouvala dozadu.

„Já opravdu nevím, co bych ti k tomu ještě měla říct.“

„Mluvit budu tentokrát já.“

Než se stačila vzpamatovat, sklonil se a políbil ji. Pak uchopil její obličej něžně do dlaní.

Chytila ho za zápěstí, ale neměla sílu vytrhnout se z jeho sevření.

Bylo tak příjemné být zase s ním!

„Tohle jsem si přál udělat celé tři týdny,“ zašeptal.

Zavřela oči. „Běž pryč, Trente.“

„Catherine –“

„Zatraceně, řekla jsem, abys odešel.“

Vytrhla se mu, obrátila se k němu zády a opřela si dlaně o pracovní stůl. „Nenávidím tě za to, že jsi sem zase přišel a znovu ze mě chceš udělat blázna.“

„Nejsi blázen. Ani jsi jím nikdy nebyla.“

Když jí položil jemně ruku na rameno, popadla kladivo a otočila se.

„Jestli se mě znovu dotkneš, přerazím ti nos.“

Zadíval se na ni. Z jejích očí už zase sršel oheň.

„Díkybohu. Už jsi to zase ty.“ Zvedl ruku. „Jen mě vyslechni, prosím.“

„O co se jedná?“

„Změnil jsem plány,“ řekl otevřeně a vyndal z kapsy pár drobných. „Nemáš žízeň?“

„Ne. Řekni, co máš na srdci, a jdi.“

Pokrčil rameny, zamířil k prodejnímu automatu a vzal si odtud kolu.

Teprve v tom okamžiku si Catherine všimla, že má na nohou odřené kotníkové boty.

„Co to je?“ zeptala se užasle.

„Tohle?“ Trent se usmál. „Nové boty. Líbí se ti?“ Když na něj pořád jen ohromeně zírala, napil se a pak dodal na vysvětlenou: „Já vím, připadá ti asi, že se ke mně nehodí, ale spousta věcí se změnila.

Mohla bys položit to kladivo?“

„Cože? Dobře.“ Udělala, oč ji požádal. „Řekl jsi, že jsi změnil plány. Znamená to, že ses rozhodl upustit od koupě Hrádku?“

„Ano i ne. Nechtěla bys to radši probrat v kanceláři?“

„Zatraceně, Trente, jen mi řekni, o co jde.“

„Dobře. Koupíme jedno křídlo, to západní, ke kterému nepatří věž Biancy. Provedeme v něm rozsáhlou rekonstrukci. Chci zachovat a obnovit co nejvíc z původní stavby, aby jako celek budila dojem, že pochází z přelomu století.“

„A dál?“

„Bez problémů se nám tam podaří umístit deset apartmá.“

„Deset?“

„Ano. V západním křídle,“ přikývl. „Myslím, že nebude obtížné získat celoroční klientelu. Předpokládá to ovšem opravu všech krbů, aby byly funkční.“

„A co bude se zbytkem domu?“

„To záleží na tobě a tvé rodině.“ Odložil plechovku s kolou stranou a přistoupil k ní. „Řekl bych, že byste mohly pohodlně bydlet v prvních dvou podlažích a ve východním křídle. Je tam spousta místa.“

Celá zmatená si přitiskla prsty na spánky.

„Máš tím na mysli, že bychom si od tebe měly ty pokoje pronajmout?“

„Ne. Jde mi o partnerskou spolupráci.“ Vzal ji za ruku a zkoumavě se na ni zadíval. „Klouby už se ti zahojily.“

„O jaký druh spolupráce?“

„Korporace St. James investuje peníze do renovací, reklamy a podobně. Až bude hotel v provozu, budeme se dělit o zisk napůl.“

„Nerozumím.“

„Je to hrozně jednoduché, Catherine,“ Vtiskl jí polibek do dlaně.

„Uděláme kompromis. My budeme mít svůj hotel a vy váš domov.

Nikdo o nic nepřijde.“

Měla strach tomu uvěřit, a proto v sobě vší silou potlačila jiskřičku naděje, která v ní po jeho posledních slovech vzplála.

„Pořád to nechápu. Proč by chtěl někdo platit za to, aby se ubytoval v domě někoho cizího?“

„Je to dominanta města,“ připomněl jí a znovu ji políbil. „Navíc opředená tajemstvím. Za něco takového lidi slušně zaplatí. A až ochutnají kuřecí bujón tety Coco –“

„Cože?“

„Už jsem jí nabídl místo šéfkuchařky. Byla nadšená. Zbývá obsadit funkci správce, ale myslím, že Amanda by se na to hodila, co říkáš?“ zeptal se s úsměvem.

„Proč to děláš?“

„Jsem obchodník. A tohle bude lukrativní podnik. Už jsem zahájil průzkum trhu.“ Zase ji políbil do dlaně. „Správní rada nemá námitky.“

Odtáhla ruku stranou a šla otevřít dveře garáže. „Pořád nevím, co tím vším sleduješ. Přijdeš si sem s nějakým ztřeštěným plánem a –“

„Je to velmi solidní plán,“ opravil ji. „Nejsem řádný ztřeštěnec.

Aspoň jsem jím nikdy nebyl.“ Zamířil k ní a vzal ji za ramena.

„Chci, aby ti zůstal tvůj domov, Catherine,“

Se rty pevně sevřenými zavřela oči. „Takže to všechno děláš pro mě.“

„Pro tebe, tvoje sestry, pro Coco i pro Biancu.“ ( Močil ji čelem k sobě. „A taky pro sebe. Chtěla jsi,; ibych celou noc neusnul, a tvoje přání se ti splnilo. A nešlo jen o jednu bezesnou noc.“

Nepatrně se usmála. „Výčitky svědomí dokážou ;.raky.“

„To nemá nic společného s pocitem viny. Nikdy nemělo. Souvisí to s láskou. Neodtahuj se pryč,“ řekl tiše, když se chtěla vytrhnout z jeho sevření. „To, o čem teď chci mluvit, se týká jen a jen nás dvou.“

Sevřela obě ruce v pěst. „Mě se to týkalo vždycky, copak nechápeš? Přišel sis sem a změnil jsi celý můj život. A pak sis klidně zase odešel. A teď se vrátíš a tvrdíš, že jsi změnil plány.“

„Od té doby, co jsem tě poznal, se pro mě změnil celý svět.“

Začala v něm narůstat panika. Měl strach, že mu už nedá další šanci.

„Bránil jsem se lomu.“

„Dal jsi mi to jasně najevo.“ Odstrčila ho od sebe. „Nemáš právo začínat s tím znovu. Běž pryč.“

„K čertu s právem.“ Pořádně s ní zatřásl. „Právě se ti pokouším říct, že tě miluju. Prožívám ten cit poprvé a nedovolím, aby ses o tom se mnou přela.“

„Já si můžu dělat, co budu chtít,“ odsekla rozhněvaně, ale pak se jí zlomil hlas. „Nedopustím, abys mi znovu ublížil. Už nikdy –“

Pak se najednou zarazila a upřeně se na něj zadívala. „Řekl jsi, že jsi do mě zamilovaný?“

„Mlč a poslouchej. Tři týdny jsem byl bez tebe a cítil jsem se neuvěřitelně sám. Odjel jsem, protože jsem si myslel, že můžu.

Protože jsem byl přesvědčený, že je to správné a pro nás oba to nejlepší řešení.

Jsme přece každý úplně jiný. Nemáme vůbec nic společného.

Nechtěl jsem riskovat tvou ani svou budoucnost, když by ti určitě bylo mnohem líp s někým jiným. Třeba s Finneym.“

„S Finneym?“ Rozesmála se. „Bože, to je směšné.“ Uhodila ho pěstí do hrudníku. „Víš co? Vrať se zpátky do Bostonu a nech mě na pokoji. Musím pracovat.“

„Ještě jsem neskončil.“

Když ho chtěla zarazit a něco odseknout, nechal se vést svým instinktem a umlčel ji polibkem.

Pak ustoupil o krok dozadu, aby jí viděl do očí. „Catherine, pokaždé, když jsem se snažil v duchu sám sebe přesvědčit, že nevěřím na lásku a manželství, vzpomněl jsem si, jaký to byl pocit být s tebou,“ řekl tiše.

„Jaký?“

„Připadal jsem si tak úžasně šťastný. Konečně jsem opravdu žil.

A pochopil jsem, že když se k tobě nevrátím, už nikdy ten pocit znovu nezažiju.“ Sundal jí ruce z ramen. „Catherine, jednou jsi mi řekla, že to, co je mezi námi, by mohlo být tím nejlepším, co mě kdy v životě potkalo. Chci tomu uvěřit. Potřebuju tě.“

On se bojí, uvědomila si v duchu. Víc než já.

Upřeně se mu zadívala do očí a pohladila ho po tváři. „Můžu ti dát záruku na tlumič u auta, Trente. Na lásku ne.“

„Spokojím se s tím, když mi povíš, že mě pořád miluješ a dáš mi ještě jednu šanci.“

„Pořád tě miluju. Ale další šanci ti dát nemůžu.“

„( ‚atherine –“

„Protože jsi ještě nevyužil ani té první.“ Zlehka ie dotkla jeho rtů.

Jednou, dvakrát. A když si ji přitiskl k sobě, rozesmála se. „Tak, a teď ses ode mě rely umazal.“

„Na to si budu asi muset zvyknout.“

Zkoumavě se jí zadíval do obličeje. Všechno, co se potřeboval dovědět, vyčetl z jejích očí.

„Miluju tě, Catherine. Hrozně moc.“

Přitiskla si jeho ruku na tvář. „Budu si na to muset zvyknout.

Možná, že kdybys to řekl stokrát –“

Zasypal jí celý obličej polibky a přitom jí znovu .1 /novu šeptal své vyznání.

„Myslím, že to funguje,“ zamumlala. „Neměli bychom zavřít dveře garáže?“

„Nech je otevřené.“ Ustoupil od ní kousek stranou. „Ještě pořád je ve mně dost ze St. Jamese, abych se snažil dělat věci v tom správném pořadí, i když nad sebou pomalu, ale jistě ztrácím kontrolu.“

„Jaké pořadí máš na mysli?“ S úsměvem mu přejela prstem nahoru po košili a začala si pohrávat s horním knoflíčkem.

„Počkej.“ Zakryl jí ruku dlaní. „Myslel jsem na to celou cestu z Bostonu. Představoval jsem si v duchu, že tě vezmu někam na romantickou večeři při svíčkách. Nebo se půjdeme za soumraku projít po zahradě.“

Rozhlédl se kolem sebe po garáži. Zimolez a motorový olej, napadlo ho. Neexistuje lepší kombinace.

„Ale zdá se mi, že tohle je ta správná chvíle a to nejlepší místo.“

Zalovil v kapse a vyndal ven malou krabičku. Otevřel ji a podal ji Catherine.

„Jednou jsi řekla, že kdybych ti nabídl diamant, vysmála by ses mi do obličeje. Napadlo mě, že bych možná mohl mít víc štěstí se smaragdem.“

V očích se jí zaleskly slzy, když před sebou uviděla malý, temně zelený kámen, zasazený ve zlatě.

„Jestli to má být nabídka k sňatku, nepotřebuješ, aby ti přálo štěstí.“ Usmála se na něj uslzenýma očima. „Odpověď zněla vždycky stejně. Ano.“

Navlékl jí prsten na ruku. „Tak pojď, půjdeme domů.“

„Ano.“ Vzala ho za ruku. „Vrátíme se domů.“

MUŽ PRO

AMANDU

PROLOG

Bar Harbor 8. června 1913

Odpoledne jsem se šla projít k útesům. Právě jsme se vrátili zpátky do Hrádku. V den našeho příjezdu bylo jasno a teplo. Moře dole v hloubce šumělo stejně, jako když jsem odsud před deseti měsíci odjížděla. V zátoce kotvila rybářská loď a o kousek dál po hladině vesele klouzala malá šalupa.

Všechno bylo stejné jako dřív, až na jednu pro mě životně důležitou věc, která mi pokazila celý den.

On tam nebyl.

V duchu jsem si přála, aby na mě zase čekal na místě, kde jsme se skoro před rokem viděli naposledy. Abych ho tam našla, jak maluje jeden ze svých nádherných obrazů a rozmachuje se štětcem po plátně jako válečník v zápalu boje. Chtěla jsem, aby se otočil, zadíval se na mě svýma temně šedýma očima a usmál se.

Přála jsem si znovu slyšet zaznít z jeho úst své jméno, tak něžně, jak to uměl jen on.

Srdce mi bušilo jako o závod, když jsem se rozběhla z domu přes trávník, kolem zahrad a pak dolů z kopce.

Před sebou jsem viděla útesy, stejně vysoké a hr dé jako dřív, majestátně čnící k letní obloze. Těsně přede mnou se skály strmě svažovaly dolů k zářivě modrému moři a dole v hloubce narážely vlny do kamene. A za mými zády se tyčily k nebi věže našeho letního sídla, domova mého manžela.

Je to zvláštní, ale ten dům miluju, i když jsem mezi jeho zdmi tolik nešťastná.

Připomněla jsem si, že jsem Bianca Calhounová, manželka Ferguse Calhouna, matka Colleen, Ethana a Seana. Jsem slušná žena, oddaná manželka a svědomitá matka.

Moje manželství sice není zrovna nejšťastnější, ale to nic nemůže změnit na slibu, který jsem dala. V mém životě není místo na romantické představy a hříšné sny.

Přesto jsem stála nad útesy a čekala. Ale nepřišel. Christian, má tajná láska, se neobjevil. Možná, že už ani není na ostrově. Třeba si sbalil plátna a štětce, odstěhoval se ze své chaty a odjel malovat nějaké jiné moře.

Bylo by to tak nejlepší. Vím to.

Od té doby, co jsem se s ním loňské léto seznámila, se ani na chvíli nemůžu zbavit myšlenek na něj. A přitom mám manžela, kterého si vážím, a tři děti, které miluju víc než svůj vlastní život. Jim musím zůstat věrná, a ne vzpomínce na něco, co se nikdy nestalo. A ani nemůže stát.

Slunce zapadá a já sedím u okna ve své věži a píšu tyhle řádky.

Za chvíli budu muset sejít dolů a pomoct chůvě uložit děti do postele.

Malý Sean už hodně vyrostl a začíná se batolit. Brzy bude stejně rychlý jako Ethan. Colleen, ve čtyřech letech už malá slečna, chce nové růžové šaty.

Na ně musím myslet, na své děti, moje miláčky, a ne na Christiana.

Dnes mě čeká klidný večer, jeden z mála, které prožijeme během léta na ostrově. Fergus se už zmínil o tom, že uspořádá příští týden taneční zábavu. Musím…

Je tam. Dole na útesech. Už se skoro setmělo, atak Vidím jen jeho obrysy. Ale přesto jsem si jistá, že je to on.

Přitiskla jsem ruku na sklo a okamžitě jsem vycítila, že zvedl hlavu, jako kdyby mě hledal.

1 když je to nemožné, mohla bych přísahat, že jsem ho slyšela zavolat mé jméno. Tiše a neuvěřitelné něžně.

Bianco.

PRVNÍ KAPITOLA

Měl na sobě džíny a byl samý sval. Když do něj narazila, na okamžik úplně ztratila dech a všechny balíčky jí vypadly z ruky.

Tolik spěchala, že se ani neobtěžovala se na něj podívat a hned se sehnula, aby zachytila letící krabice.

Kdyby se pořádně koukal na cestu, nevrazila bych do něj, pomyslela si rozzlobeně.

Amanda se kousla do jazyku, aby se ovládla a nevybudila zlostí, a místo hlasitého zaklení se zamračila na odřené podpatky jeho bot.

Klekla si na chodník vedle butiku, kde právě byla nakupovat, aby posbírala rozházené věci.

„Pomůžu vám, slečno.“

Jeho jižanský přízvuk jí šel na nervy. Měla spoustu práce a na vybavování s nějakým turistou na ulici jí rozhodně nezbýval čas.

„To je v pořádku,“ zamumlala, sehnula se a vlasy jí spadly do obličeje.

Mám dneska smolný den, pomyslela si, když ve spěchu sbírala balíčky a krabice.

„Jeden člověk tohle všechno nemůže unést.“

„Já to zvládnu, díky.“

Natáhla se pro další krabici, ale ve stejném okamžiku udělal totéž i její neodbytný pomocník. Po vzájemném přetahování sklouzlo víko na zemi a obsah skončil na chodníku.

„To je nádhera,“ podotkl pobaveně, když vzal do ruky kousek tenkého červeného hedvábí, který měl z největší pravděpodobností představovat noční kosili.

Amanda mu ji vytrhla z ruky a nacpala ji beze slova do jedné z krabic.

Pak si odhrnula z obličeje rozcuchané vlasy a poprvé se na toho dotěrného člověka pořádně podívala.

Prozatím před sebou viděla jen pár kovbojských bot a pruh vybledlých džin od kolen po kotníky. Ale i když byl sehnutý vedle ní, okamžitě si uvědomila, že je to chlap jako hora. Měl široká ramena a velké ruce.

Usmál se na ni. Za jiných okolností by jí ten úsměv připadal docela sympatický, ale byla rozzlobená, že jí ten člověk zdržel, a proto na něj už předem zanevřela.

Kdyby se jí nepřipletl tak hloupě do cesty, musela by uznat, že rozhodně není k zahození. Byl nádherně opálený, měl sametově zelené oči a světlé vlnité vlasy, které mu sahaly až k límci džínové košile.

„Hrozně spěchám,“ podotkla chladně.

„Všiml jsem si.“ Cvrnkl jí prstem do vlasů, aby jí neposlušný pramínek zastrčil za ucho. „Když jste do mě vrazila, připadalo mi, že spěcháte někam hasit požár.“

„Kdybyste uhnul,“ začala, ale pak zavrtěla hlavou. Neměla čas se s ním dohadovat. „To už je teď jedno.“ Zvedla ze země poslední balíček a vstala. „Promiňte.“

„Počkejte.“

Začala netrpělivě ťukat špičkou boty do země a čekala.

Pak nervózně zvedla hlavu a zamračila se na něj.

Vzhledem ke své výšce byla zvyklá většině mužům vidět do očí.

U tohohle jí ale pár centimetrů chybělo.

„Prosím?“

„Můžu vás k tomu požáru zavézt, jestli potřebujete.“

Zvedla obočí a vrhla na něj ledový pohled. „To není třeba.“

Konečkem prstu posunul krabici zpátky na místo dřív, než jí vyklouzla z podpaží. „Zdá se mi, že byste potřebovala trochu pomoct.“

„Díky, ale poradím si sama.“

O tom ani na okamžik nezapochyboval.

„V tom případě byste možná mohla pomoct vy mně.“ Líbilo se mu, jak jí vlasy padaly do očí a každou chvíli si je nervózně odfoukla z tváře. „Jsem v tomhle městě teprve od dnešního rána.“ Upřeně se na ni zadíval. „Napadlo mě, že byste mi mohla třeba poradit, co… co by se tu dalo podniknout.“

„Pokud jde o podnikání, budete se muset obrátit na obchodní komoru,“ podotkla jízlivě.

Chtěla projít kolem něj a zmizet. Ale položil jí ruku na rameno a přiměl ji, aby se k němu otočila.

„Podívejte, vážený pane, nevím, jak to chodí u vás v Tucsonu –“

„Jsem z Oklahoma City,“ opravil ji.

„V každém případě tady u nás policajti nemají valné mínění o mužích, kteří obtěžují ženy na ulici.“

„Vážně?“

„To si pište.“

„Budu si na to muset dávat pozor, protože mám v úmyslu nějakou dobu se u vás zdržet.“

„Fajn. A teď mě omluvte, ale musím běžet.“

„Ještě něco.“ Zvedl ze země černé krajkové kalholky s vyšitými červenými růžemi. „Myslím, že jste tu tohle zapomněla.“

Popadla bikiny, strčila je beze slova do kapsy a odkráčela.

„Rád jsem vás poznal,“ zavolal za ní a tiše se rozesmál, když okamžitě ještě víc zrychlila krok.

O dvacet minut později Amanda posbírala balíčky ze zadního sedadla auta, vystoupila ven a zabouchla za sebou dveře nohou.

Na to zvláštní setkání už skoro zapomněla. Měla led plnou hlavu jiných myšlenek.

Za jejími zády se tyčil k nebi dům s bizarními věžičkami a nebezpečně se bortícími terasami. Kromě její rodiny neexistovalo nic, co by Amanda milovala víc než Hrádek.

Vyběhla

nahoru

po

schodech,

šikovně

se

vyhnula

ztrouchnivělému prknu, strčila si dva balíčky pod bradu a volnou rukou otevřela dveře.

„Teto Coco!“

Jakmile vešla do haly, přerostlé černé štěně se vyřítilo dolů ze schodů. Na třetím zakoplo a rozpláclo se na naleštěné podlaze z kaštanového dřeva.

„Tentokrát jsi to už málem dokázal, Frede.“

Fred, potěšený sám sebou, začal vesele poskakovat kolem Amandiných nohou.

„Už jsem tady,“ ozvalo se ze dveří a objevila se v nich vysoká a důstojná Cordelia CalhounováMcPikeová. Měla na sobě broskvové plátěné kalhoty a přes ně bílou zástěru. „Byla jsem v kuchyni.

Dneska večer chci vyzkoušet svůj nový recept na cannelloni.“

„Je Catherine doma?“

„Ne, má drahá.“ Coco si uhladila vlasy, na které si mimochodem předešlý den nechala dát přeliv v odstínu Měsíční blond. Ze zvyku se na sebe v hale letmo zadívala do zrcadla, aby se ujistila, že jí ta barva sluší, aspoň prozatím. „Je dole v garáži. Myslím, že kvůli houpací židli, i když nemám nejmenší tušení, co mají houpací židle společného s auty a motory.“

„Fajn. Pojď nahoru. Chci ti ukázat, co jsem sehnala.“

„Vypadá to, jako kdybys vykoupila všechny obchody. Ukaž, pomůžu ti.“

Coco vzala Amandě dvě tašky z ruky dřív, než se její neteř rozběhla nahoru po schodech.

„Bylo to skvělé.“

„Vždyť ty nakupování nenávidíš.“

„Když něco sháním pro sebe. Ale tohle bylo něco jiného. Jenže mi to zabralo víc času, než jsem předpokládala, a proto jsem měla strach, že se nestačím vrátit včas, abych před Catherine všechno schovala.“

Vřítila se k sobě do pokoje a hodila celý nákup na velkou postel.

„Pak se mi připletl do cesty jeden nemožný chlap a všechno se mi vysypalo na chodník.“

Amanda si svlékla sako, složila ho a úhledně ho přehodila přes opěradlo židle. „A dokonce se mě pokoušel sbalit.“

„Vážně?“ Coco se zájmem zvedla hlavu. „Byl hezký?“

„Jestli se ti líbí takové typy, jako je Divoký Bill Hickok, tak ano.

Nakonec jsem všechno stihla, ale jeho zásluha to není.“

Zatímco se Amanda přehrabovala v taškách, Fred se dvakrát neúspěšně pokusil vyskočit na postel. Nakonec to vzdal, usadil se dole na koberci a sledoval dění kolem sebe.

„Objevila jsem báječné dekorace na rozlučkový večírek pro nevěstu.“

Začala vytahovat stříbrné zvonky a labutě z krepu. „Uznej, že tenhle slunečník s volánky je kouzlný,“ pokračovala. „Není to možná její styl, ale napadlo mě, že kdybychom ho pověsily nad… Teto Coco.“ Amanda si s povzdechem sedla na postel. „Jen se proboha zase nerozbreč.“

„Nemůžu si pomoct.“ Coco dvakrát tiše vzlykla, vytáhla z kapsy zástěry vyšívaný kapesník a opatrné si jím otřela oči. „Vždyť je to ještě skoro dítě. Nejmladší z mých čtyř holčiček.“

„Žádná z nás už dávno není holčička,“ podotkla Amanda s úsměvem.

„Ale pořád jste moje děti, od té doby, co vaši rodiče zemřeli.“

Coco znovu použila kapesník, ale nanejvýš opatrně, aby si nerozmazala řasenku.

„Pokaždé, když si pomyslím, že se bude vdávat, a vlastně už za pár dní, úplně mě to sebere. Víš, že Trentona mám moc ráda. Je to úžasný člověk a věděla jsem hned od začátku, že se k sobě ti dva hodí, ale stalo se to všechno hrozně rychle.“

„To mi povídej.“ Amanda si pročísla rukou vlasy. „Skoro ani nestačím všechno zorganizovat. Nechápu, jak si můžou myslet, že se dá vystrojit svatba za tři týdny. Měli by se možná radši vzít někde potají.“

„O tom nechci nic slyšet.“ Coco si zděšeně zastrčila kapesník zpátky do kapsy. „Hrozně bych se rozzlobila, kdyby mě o tuhle svatbu připravili. A jestli si myslíš, že tobě to dovolím, jsi na omylu.“

„Já se svatbou ještě pár let počkám.“ Amanda pečlivě složila zpátky do tašky všechny dekorace. „Muži jsou na seznamu mých priorit až úplně na konci.“

„Ty tvoje seznamy.“ Coco mlaskla jazykem. „Víš, Mandy, bohužel si nemůžeš předem naplánovat, kdy se v životě zamiluješ.

Tvoje sestra to rozhodně neměla v úmyslu, a podívej se na ni.

Nakonec se jí podařilo vtěsnat zkoušky na svatební šaty mezi ty své karburátory a motory. Tvůj čas možná přijde mnohem dřív, než si myslíš. Zrovna dneska ráno, když jsem četla z čajových lístků –“

„Teto Coco, nezačínej s tím už zase.“

„Ukázaly se mi tam moc zajímavé věci,“ nenechala se Coco umlčet. „Domnívala jsem se, že po naší poslední seanci přestaneš být tak cynická a aspoň trochu změníš na tyhle věci názor.“

„Uznávám, že se na té seanci něco možná stalo, ale –“

„Možná?“

Amanda si povzdychla. „Vím, že Catherine se zdálo –“

„To nebyla jen představa, ale skutečná vize.“

„Ať to bylo jakkoli, šlo o smaragdový náhrdelník prababičky Biancy.“ A musela si v duchu připustit, že ji skoro děsilo, jak přesně ho Catherine dokázala popsat, přestože ho nikdy v životě neviděla.

„A nikdo, kdo žije v tomhle domě, nemůže popřít, že cítí něčí přítomnost nahoře ve věži Biancy.“

„Aha!“

„Ale to neznamená, že se začnu dívat do křišťálových koulí a věštit z nich budoucnost.“

„Nemáš vůbec žádnou fantazii, Mandy. Nevím, po kom jsi. Asi po tetě Colleen. Frede, tu krajku nesmíš cucat,“ varovala Coco psa, když začal okusovat Amandin přehoz na posteli. „V každém případě jsme mluvily o čajových lístcích. Když jsem se z nich snažila dneska ráno něco vyčíst, uviděla jsem tam muže.“

Amanda vstala, aby schovala balíčky ve skříni. „Viděla jsi muže v šálku s čajem?”

„Víš moc dobře, že takhle to přesně nefunguje. Viděla jsem muže a měla jsem silný pocit, že je někde velmi blízko.”

„Třeba je to instalatér. Ten se tady motá už několik dní.”

„Ne, ten to není. Tenhle člověk je blízko, ale není odsud z ostrova.”

V jejích očích se objevil roztěkaný výraz, který mívala vždycky, když se snažila vypadat jasnozřivě. „Ve skutečnosti je odněkud z daleka. Ale stane se důležitou součástí našeho života. A jsem si tím skoro jistá bude životně důležitý pro jednu z vás.”

„Může si ho vzít Lilah,” usoudila Amanda, když si v duchu vybavila svou temperamentní starší sestru. “Kde vlastně je?”

„Šla po práci na nějakou schůzku. S Rodem, Todem nebo Dominikem.”

„Zatraceně.” Amanda zvedla ze židle sako a pověsila ho do skříně.

„Měly jsme spolu projít další krabici papírů. Věděla, že s ní počítám. Musíme najít nějaké vodítko, kde by mohly být schované smaragdy.”

„Uvidíš, že je nakonec najdeme, má drahá,” uklidnila ji Coco. „Až přijde čas. Bianca si to přeje. Věřím, že nám už brzy dá znamení.”

„Potřebujeme víc než slepou víru a mystické vize. Bianca ty šperky mohla ukrýt kamkoli.” Amanda se zamračeně svalila na postel.

Nešlo jí o peníze i když by smaragdy představovaly obrovské jmění.

Ale když Trent, snoubenec její sestry, podepsal smlouvu na Hrádku a ta stará legenda se dostala mezi lidi, rázem se jejich poklidný život změnil v naprostý chaos. A to Amandě hrozně vadilo.

Novináři teď jsou ve svém živlu, přemítala v duchu, zatímco její teta vzdychala nad prádlem, které koupila své sestře jako dárek na večírek.

Hrádek nechal postavit Fergus Calhoun ve dvacátých letech jako své okázalé letní sídlo, v době, kdy bylo letovisko Bar Harbor na vrcholu slávy. Tady vysoko na útesech, s výhledem na Francouzovu zátoku, s manželkou Biancou a třemi dětmi trávil prázdniny a pořádal večírky pro bohaté sousedy.

A tady se Bianca seznámila s mladým umělcem. Zamilovali se do sebe.

Bianca prý sváděla dlouho vnitřní boj mezi pocitem zodpovědnosti k rodině a láskou. Její manželství nebylo šťastné. A tak se chtěla nechat vést srdcem a opustit manžela.

To nejcennější, co měla, si sbalila do krabice. Uložila do ní i smaragdy, které jí Fergus daroval po narození jejich druhého dítěte a prvního syna.

Kam se náhrdelník poděl, neměl nikdo tušení. Sama Bianca se totiž prý nakonec vrhla z okna věže a spáchala sebevraždu, přemožená pocitem viny a zoufalstvím.

Teď, po osmdesáti letech, stará legenda znovu ožila a všichni se začali zajímat o náhrdelník.

Sestry Calhounovy pátraly po sebemenší stopě po cenném šperku mezi haldami starých krabic a novináři a lovci senzací se pro ně stali nutným zlem, které je doprovázelo na každém kroku.

Amanda si to bohužel brala osobně. Legenda a lidé, kteří v ní hráli hlavní roli, patřili k její rodině. Čím dřív se náhrdelník najde, tím líp. Až se celá záhada vyřeší, zájem rychle utichne.

„Kdy se vrátí Trent?“ zeptala se tety.

Brzy.“ Coco se zasněným povzdechem pohladila červenou hedvábnou noční košilku. „Jakmile dokončí pracovní záležitosti v Bostonu, přijede. Nemůže už hez Catherine vydržet. Myslím, že se nestihne ani začít s renovací západního křídla, než odjedou na svatební cestu.“ V očích se jí znovu zaleskly slzy „Bože, za pár dní budou na líbánkách.“

„Nezačínej už zase, teto Coco. Mysli na to, že tě čeká příprava svatební hostiny. Bude to pro tebe skvělá praxe. Příští rok touhle dobou budeš už začínat novou kariéru jako šéfkuchařka zdejšího hotelu.“

„Jen si to představ,“ vzdychla Coco a dala si ruku na prsa.

Najednou je vyrušilo hlasité klepání na dveře. Fred okamžitě vyskočil a hlasitě se rozštěkal.

„Ty zůstaň tady a představuj si to, teto Coco. Já jdu otevřít.“

Seběhla v těsném závěsu za Fredem dolů ze schodů. Když se psíkovi zapletly nohy, udělal kotrmelec rozplácl se na zemi, se smíchem ho vzala do náruče a otevřela.

„To jste vy?!“

Když Fred uslyšel ten tón, celý se roztřásl. Na muže, který stál na prahu, ovšem takový vliv neměla. Ten se místo toho pobaveně rozesmál.

„Zdá se, že svět je hrozně malý,“ řekl stejným přízvukem, který použil, když vedle sebe klečeli na chodníku. „A líbí se mi v něm čím dál víc.“

„Sledoval jste mě.“

„Ne, madam. Ačkoli by to byl zatraceně dobrý napad. Jmenuju se O’Riley. Sloan O’Riley.“

„Je mi úplně jedno, jak se jmenujete. Můžete udělat čelem vzad a odejít.“

Chtěla mu zabouchnout dveře před nosem, ale opřel se o ně dlaní a zadržel ji.

„Myslím, že by to nebyl zrovna nejlepší nápad. Jedu sem docela z daleka, abych se mohl podívat na dům.“ Zamračila se na něj.

„Vážně? Něco vám povím. Tohle je soukromý majetek. Je mi jedno, co jste si přečetl v novinách a jak moc toužíte pátrat tady po smaragdech mezi, uvolněnými kameny. Tohle není Ostrov pokladů!

Už mám plné zuby lidí, jako jste vy, kteří si myslí, že si sem můžou klidně přijít a zaklepat na dveře. Nebo se v noci potmě vplížit do zahrady s lopatou.“

Sluší jí to, pomyslel si Sloan v duchu, když čekal, dokud se svým proslovem neskončí.

Na ženu byla dost vysoká, ale neuvěřitelně štíhlá. I když rozhodně ne hubená nebo vychrtlá. Na těch správných místech byla hezky zakulacená. A vyzařovala z ní spousta energie. Když vzdorně zvedla bradu, vlasy se jí zhouply kolem obličeje. A měla nádherně modré oči. Přestože z nich v jednom kuse doslova sršel oheň, připomínaly mu chrpy.

„Už jste skončila?“ zeptal se, když se zarazila, aby se mohla nadechnout.

„Ne, a jestli okamžitě neodejdete, pustím na vás psa.“

Fred, jako kdyby přesně rozuměl, co se od něj očekává, jí vyskočil z náruče, vycenil na vetřelce zuby a naježil srst.

„Vypadá vážně zuřivě,“ podotkl Sloan, sehnul se a natáhl k němu hřbet ruky. Fred ji očichal, a když ho Sloan podrbal za ušima, začal radostně vrtět ocáskem.

„Je vážně moc milý,“ podotkl se smíchem. „Hm.“ Amanda si dala ruce v bok. „Vytáhnu na vás zbraň.“

Než se mohla obrátit dovnitř a předstírat, že ji hledá, sešla k nim dolů ze schodů Coco. „Kdo je to, Amando?” „Mrtvý muž.”

„Prosím?” Vykoukla ze dveří. Jakmile na prahu spatřila Sloana, sundala si zástěru.

„Dobrý den,” pozdravila ho s úsměvem a podala mu ruku. „Já jsem Cordelia McPikeová.”

„Těší mě, madam.” Sloan zvedl její ruku ke rtům a políbil ji. „Jak jsem právě říkal tady vaší sestře “

Coco se nad tou příjemnou lichotkou potěšené usmála. „Amanda není moje sestra, ale neteř. Třetí dcera mého zesnulého bratra mnohem staršího bratra.”

„Omlouvám se.”

„Teto Coco, tenhle ničema do mě vrazil venku před butikem a pak mě sledoval až domů. Právě si chce vynutit vstup do domu kvůli náhrdelníku.”

„Ale no tak, Mandy, nemusíš na něj být tak rozzlobená.”

„Částečně je to pravda, paní McPikeová,” vložil se mezi ně Sloan.

„S vaší neteří jsme se opravdu už venku setkali. Myslím, že jsem jí neuhnul včas z cesty. A opravdu se snažím dostat do domu.”

„Aha.” Coco si povzdychla. Byla tím vším čím dál víc zmatená.

„Moc mě to mrzí, ale teď vás bohužel nemůžeme pozvat dál. Máme spoustu starostí s přípravou svatby a “

Sloan se upřeně zadíval na Amandu. „Vy se budete vdávat?”

„Ne, moje sestra,” podotkla upjatě. „Ale do toho vám nic není.

Mohl byste nás laskavě omluvit?”

„Samozřejmě, nechci vás zdržovat. Jen prosím vás vyřiďte Trentovi, že tu byl O’Riley.”

„0’Riley?” zopakovala Coco a rozhodila rucedo vzduchu. „Proboha, vy jste pan O’Riley? Pojd te, prosím, dál. Moc se omlouvám.“

„Teto Coco –“

„Tohle je pan O’Riley, Amando.“

„To je mi jasné. Ale proč ho zatraceně zve dovnitř?“

„Copak si nevzpomínáš?“ zeptala se teta Amandy udiveně.

„Trenton kvůli panu O’Rileymu dneska ráno telefonoval.“

Pak se na okamžik zarazila a vrhla na svou neteř omluvný pohled.

„Samozřejmě, že si nemůžeš vzpomenout, protože jsem ti o ničem neřekla. Bože můj, jsem z toho všeho tak zaskočená, že jsem vás pořád nechala stát ve dveřích. Promiňte. Pojďte samozřejmě dál.“

„Děkuju,“ odpověděl Sloan.

„Teto Coco.“ Amanda zůstala stát s rukou na klice, připravená vlastním tělem vytlačit vetřelce ven, kdyby bylo třeba. „Kdo je tenhle O’Riley a proč ti Trent řekl, že sem přijede?“

„Pan O’Riley je architekt,“ řekla Coco a zářivě se na něj usmála.

Amanda po něm sklouzla pohledem od hlavy až k patě. Nebo spíš od rozcuchaných vlasů až po odřené špičky bot. „Tohle je architekt?“

„Náš architekt. Pan O’Riley bude mít na starosti renovaci západního křídla a naší obytné části. Budeme všichni s panem O’Rileyem spolupracovat –“

„Jmenuju se Sloan,“ podotkl.

„Se Sloanem.“ Coco cudně sklopila řasy.

„To je úžasné.“ Amanda nechala bouchnout dveře.

Sloan si dal ruce do kapes džin a pobaveně se na ni usmál. „Taky mám ten dojem.“

DRUHÁ KAPITOLA

„To je ostuda,” řekla Coco provinile. „Necháme vás klidně stát v hale. Prosím, pojďte dál a posaďte se. Co vám můžu nabídnout?

Kávu nebo čaj?”

„Pivo v láhvi,” zamumlala Amanda.

Sloan se usmál. „Máte pravdu, dal bych si ho s chutí.”

„Pivo?” Coco ho uvedla do salónu a v duchu litovala, že neměla čas aspoň vyměnit květiny ve váze a načechrat polštáře. „Mám v kuchyni vynikající pivo, které piju ke smaženým garnátům. Amando, budeš se Sloanovi chvíli věnovat, viď?”

„Jistě. Proč ne?” Ukázala na židli, aby se posadil, a pak si sedla naproti němu před krb. „Asi bych se měla omluvit.”

Sloan se sehnul, aby pohladil Freda, který za nimi pohotově proklouzl dovnitř.

„Za co?”

„Nebyla bych tak hrubá, kdybych tušila, proč jste tady.” „Vážně?”

Když se Fred usadil na koberci mezi nimi, Sloan se pohodlně opřel na židli a zkoumavě se zadíval na svou nedobrovolnou hostitelku.

Jen stěží se přinutila zůstat klidně sedět. „Byl to dost přirozený omyl.”

„Když myslíte, Co je to vlastně za smaragdy, které jsem tady měl hledat?“

„Calhounovy smaragdy.“ Když jen tázavě zvedl obočí, upřesnila: „Smaragdový náhrdelník mojí praprababičky. Píše se o něm ve všech novinách.“

„Neměl jsem moc času je číst. Byl jsem v Budapešti.“ Sáhl do kapsy a vyndal odtud dlouhý, úzký doutník. „Smím?“

„Jistě. Jen si poslužte.“ Automaticky vstala, aby mu přinesla popelník. Sloan s potěšením sledoval její ladnou chůzi. „Překvapuje mě, že se o něm Trent nezmínil.“

Sloan škrtl zápalkou, labužnicky zatáhl a vyfoukl do vzduchu úzký proužek voňavého kouře. Přitom se letmo rozhlédl kolem sebe a jeho vnímavé oči okamžitě upoutala nepatrně prohnutá pohovka, elegantní staré táflování stěn i blednoucí malba na stěnách.

„Dostal jsem zprávu od Trenta, ve které mi popsal dům i jaké s ním má plány a požádal mě, jestli bych se neujal rekonstrukce.“

„Vy jste tu práci přijal, aniž byste si to tady nejdřív důkladně prohlédl?“

„Zdálo se mi, že to může počkat.“

Má moc hezké oči, uvědomil si Sloan v duchu. Ale tváří se pořád podezřívavě. Napadlo ho, jak by asi vypadaly, kdyby se mu podařilo vymámit z ní úsměv.

„Kromě toho by mě Trent o nic podobného nepožádal, kdyby to nebyla zajímavá práce.“

Začala nervózně ťukat špičkou boty do podlahy, jako to měla ve zvyku vždycky, když seděla na jednom místě moc dlouho. „Takže znáte Trenta dobře?“

„Před lety jsme se hodně stýkali. Studovali jsme spolu na Harvardu.“

Na Harvardu?” Přestala ťukat nohou a vrhla na něj ohromený pohled. „Vy jste chodil na Harvard?”

Někdo jiný by se možná urazil, ale Sloana její otázka spíš pobavila.

„Nevypadám na to, madam?” zeptal se a všiml si, že jí okamžitě zrudly tváře rozpaky.

„Nechtěla jsem… jen mi vážně nepřipadáte “

„Jako absolvent Ivy League?” dokončil za ni a znovu vzal do ruky doutník. „Myslím, že vzhled může klamat. Podívejte se například na tenhle dům.”

„Na dům?”

„Když ho člověk vidí zvenku poprvé, je těžké uhodnout, jestli to má být pevnost, hrad nebo jen zlý sen nějakého potrhlého architekta.

Ale když se na něj podíváte znovu, zjistíte, že je to mnohem složitější. Je to nadčasové dílo, mohutné a majestátné, ale přitom právě s tím správným množstvím různých ozdob, aby každému učarovalo.” Usmál se na ni. „Někteří lidé jsou přesvědčeni, že každý dům je odrazem charakteru lidí, kteří v něm žijí.”

Když vešla dovnitř Coco s vozíkem, hned vstal.

„Jen si sedněte. Je tak příjemné mít v domě nějakého muže, viď, Mandy?”

„Jsem radostí celá bez sebe.”

„Doufám, že vám pivo bude chutnat.” Podala mu sklenici.

„Určitě.”

„Ochutnej jednohubky, Mandy. Přinesla jsem pro nás trochu vína.”

Usmála se na Sloana, potěšená, že má konečně po dlouhé době zase společnost. „Vyprávěla už vám Amanda o domě?”

„Právě jsme se k tomu dostali.” Sloan si lokl piva. „Trent psal, že je majetkem rodiny už od začátku století.“

„Ano. Suzanniny děti, to je má nejstarší neteř, jsou už pátou generací Calhounových, která žije na Hrádku. Fergus –“ ukázala na portrét podmračeného muže nad krbem „– můj dědeček, postavil Hrádek v roce 1904 jako své letní sídlo. Měl s Biancou, svou manželkou, tři děti, než skočila z okna věže a spáchala sebevraždu.“

Při pomyšlení na její smrt z lásky si dojatě povzdychla, jako vždycky. „Myslím, že dědeček se z toho nikdy nevzpamatoval.

Později dokonce duševně onemocněl a poslední léta svého života strávil v ústavu.“

„Teto Coco, jsem si jistá, že pana 0’Rileyho nezajímá rodinná historie.“

„Kdepak,“ bránil se Sloan a zamáčkl doutník. „Jsem jí naopak doslova fascinovaný. Pokračujte, paní McPikeová.“

„Říkejte mi Coco, jako všichni ostatní.“ Uhladila si rukou vlasy.

„Dům pak zdědil můj otec, Ethan. Byl jejich druhým dítětem, ale prvním synem. Dědeček byl pokud šlo o rodokmen Calhounových velmi neústupný. Ethanová starší sestra Colleen mu to nikdy nemohla odpustit. Až do dnešní doby s námi skoro nemluví.“

„A jsme jí za to všichni nesmírně vděční,“ podotkla Amanda.

„Vlastně ano. Ona totiž ve spoustě věcí hrozně přehání.

Posledním příbuzným je strýček Sean, nejmladší bratr mého otce.

Zapletl se s nějakou ženou a ještě předtím, než jsem se narodila, odplul do Indie. Když otec zemřel, přešel dům na mého bratra Judsona. Ten se po svatbě rozhodl žít tady se svou ženou trvale. Oba tohle místo doslova zbožňovali.“

Rozhlédla se kolem sebe po salónu s popraskanými zdmi a vybledlými záclonami. „Judson měl v plánu celý dům zrekonstruovat, ale on i Deliah tragicky zahynuli, dřív než mohl cokoli uskutečnit. Pak jsem sem přijela já, abych se starala o Amandu a její tři sestry. Vezměte si ještě chlebíček.”

„Díky. Můžu se zeptat, proč jste se rozhodly přeměnit část svého domu na hotel?”

„Byl to Trentův nápad. A jsme mu za něj moc vděčné, viď, Amando?”

Nezbývalo jí nic jiného než se smířit s tím, že tetu Coco hned tak neumlčí. „Ano, jsme,” přikývla s úsměvem.

Coco si usrkla ze sklenky s vínem. „Upřímně řečeno jsme se dostaly do finančních potíží. Věříte v osud, Sloane?”

„Jsem Ir a Cherokee. To mi neumožňuje jinou volbu,” poznamenal otevřeně.

„V tom případě mi určitě porozumíte. Osud tomu chtěl, že Trentův otec uviděl Hrádek, když se plavil Francouzovou zátokou, na první pohled ho okouzlil a zatoužil po něm. Když se St. Jamesova společnost nabídla, že dům koupí a přemění ho na výletní hotel, nevěděly jsme, jak se rozhodnout. Byl to přece jenom náš domov, jediný, který moje děvčata kdy měla, ale udržet ho…”

„Chápu.”

„Nakonec nám přálo štěstí,” pokračovala Coco. „A bylo to opravdu úžasně vzrušující a romantické. Už jsme se skoro odhodlaly dům prodat, ale pak se Trent zamiloval do Catherine. Samozřejmě pochopil, jak moc pro ni ten dům znamená, a přišel s nápadem přeměnit západní křídlo na hotelová apartmá. Díky tomu si můžeme dům ponechat a zbavit se finančních problémů spojených s jeho údržbou.”

„Každý dostane, po čem touží,“ přikývl Sloan. „Přesně tak.“

Coco se k němu naklonila blíž. „Taky věříte v duchy?“

„Teto Coco –“

„No tak, Mandy. Vím, jak jsi hrozně praktická. Nerozumím tomu,“ obrátila se ke Sloanovi. „V jejích žilách koluje keltská krev, a přitom je jí mystika úplně cizí.“

„Tyhle věci nechávám na tobě a Lilah,“ podotkla Amanda trochu jízlivě.

„Lilah je moje další neteř,“ vysvětlila Coco Sloanovi. „Ale mluvili jsme o nadpřirozenu. Jaký je váš názor na tyhle věci?“

Sloan odložil skleničku. „Divil bych se, kdyby v takovém domě, jako je tenhle, nebyl aspoň jeden nebo dva duchové.“

Coco nadšeně zatleskala.

„Hned jsem poznala, že my dva budeme spřízněné duše. Víte, Bianca je tady ještě pořád s námi. Při naší poslední seanci jsem její přítomnost cítila neuvěřitelně silně.“ Nevšímala si Amandina hlasitého povzdechu. „Catherine taky, a přitom těmhle věcem jinak nedůvěřuje skoro stejně jako Amanda. Bianca chce, abychom našly její náhrdelník.“

„Calhounovy smaragdy?“ zeptal se Sloan.

„Ano. Hledáme sebemenší stopu, která by nás k nim přivedla, ale je to už osmdesát let, kdy je naposledy někdo spatřil. Není to jednoduché. A v jednom kuse nás otravují novináři.“

„To je hodně mírně řečeno.“ Amanda se zamračila do skleničky.

„Třeba se objeví během renovace,“ podotkl Sloan.

„V to doufáme.“ Coco si zamyšleně ťukala jedním pečlivě nalakovaným nehtem do rtů. „Asi bychom měly uspořádat další seanci. Jsem si jistá, že |lte velmi citlivý.“

A manda se málem zadusila vínem. „Teto Coco, pan 0’Riley sem přijel pracovat, ne si hrát na duchy a skřítky.“

„Rád spojuju práci se zábavou.“ Připil Amandě zdraví.

Teta Coco dostala nový nápad. „Vy nejste z ostrova, Sloane, viďte?“

„Ne, z Oklahomy.“

„Vážně? To je pěkná dálka.“ Vrhla výmluvný pohled na Amandu. „Jako hlavní architekt, který bude řídit celou renovaci, pro nás všechny budete velmi důležitý.“

„Já, snad ano,“ řekl, poněkud zmatený tím, jak se Coco dívá na svou neteř.

„Čajové lístky,“ zamumlala Coco spíš jen sama pro sebe a vstala.

„Musím jít zkontrolovat večeři. Dáte si ji s námi, viďte?“

Měl původně v plánu rychle si prohlédnout dům, vrátit se do hotelu a pořádně se prospat. Ale podrážděný, rozmrzelý výraz v Amandině obličeji ho přiměl změnit rozhodnutí. Večer s ní mu možná pomůže vzpamatovat se z dlouhého letu mnohem spolehlivěji než lenošení v posteli. „Bude mi potěšením.“

„Fajn. Mandy, co kdybys Sloanovi ukázala západní křídlo, než všechno připravím?“

„Čajové lístky?“ zeptal se Sloan, jakmile Coco vyšla ven z pokoje.

„Udělal byste líp, kdybyste zmizel, než začne zase kout ty svoje pikle,“ varovala ho, ale jeho otázku nechala bez odpovědi.

Rezignovaně vstala a kývla hlavou směrem ke dveřím. „Začneme s prohlídkou?“

„Ano, to je dobrý nápad.“ Vyšel za ní ven do haly a pak nahoru po točitém schodišti. „Jak vám mám říkat, Amando nebo Mandy?“

Pokrčila rameny. „Slyším na obojí.“

„Ale každé jméno ve mně vzbuzuje jinou představu. Amanda je chladná, vyrovnaná žena. Mandy je… jemnější.“

Nahoře na schodech se zastavila a obrátila se k němu.

„Co si mám představit pod jménem Sloan?“ Zůstal stát jeden schod pod ní, takže si viděli do očí. Instinktivně vycítil, že to tak bude pro oba lepší. „Zkuste mi to říct sama.“

Měl neuvěřitelně arogantní úsměv. Kdykoli ho uviděla, celá se v nitru zachvěla, nepochybně zlostí.

„Co já vím?“ podotkla sladce. „My tady na východě nemáme tak moc kovbojů.“ Otočila se a byla už skoro v polovině chodby, než ji dohnal a vzal ji za ruku.

„Vždycky tolik spěcháte?“

„Nerada zbytečně ztrácím čas.“ Nechal ruku na jejím rameni a pokračovali dál v chůzi. „Budu si to pamatovat.“

Můj bože, to je nádhera, pomyslel si Sloan v duchu, když začali stoupat nahoru po dalších schodech. Kazetové stropy, vyřezávané překlady, masivní mahagonové obložení stěn. Zastavil se u klenutého okna, aby se dotkl jedné z drobných čtvercových skleněných tabulek, které ho tvořily. Určitě je původní, uvažoval v duchu. Stejně jako podlaha z ořechového dřeva a omítka.

Ano, zdi byly popraskané a některé štěrbiny byly tak velké, že by do nich mohl strčit celý prst. Ve stropě občas objevil díry velikosti pěsti a ozdobné lišty očividně trouchnivěly.

Považoval za úžasnou výzvu pokusit se celý tenhle kdysi nepochybně nádherný dům vrátit zpátky jeho bývalé slávě. Už se na tu práci těšil.

Tuhle část domu celá léta nepoužíváme.“ Amanda otevřela vrzající dubové dveře a smetla rukou pavučinu. „Nebylo by praktické v zimě vytápět tolik místností.“

Sloan vešel dovnitř. Jakmile udělal první krok, podlaha zlověstně zavrzala. Na parketách byly hluboké rýhy, způsobené zřejmě několikerým stěhováním nábytku. Dvě tabulky skla na úzkých terasových dveřích byly rozbité a nahrazené překližkou. Pod podlažní lištou se zjevně usadily myši. Zvedl hlavu a spatřil nad sebou vybledlou nástěnnou malbu, dvojici baculatých andělíčků.

„Tohle byl nejlepší hostinský pokoj,“ vysvětlila Amanda. „Fergus ho měl pro lidi, na které chtěl zapůsobit. Pravděpodobně tu byli ubytovaní i Rockefellerové. Pokoj má svou vlastní koupelnu a šatnu.“ Otevřela rozbité dveře.

Sloan ji ale skoro nevnímal. Fascinovaně zamířil k obrovskému krbu z černého mramoru.

Na stěně nad ním byla hedvábná tapeta, dost ušpiněná od sazí. Při pohledu na uražený roh římsy mu málem puklo srdce.

„Měli by vás zastřelit.“

„Prosím?“

„Měli by vás zastřelit za to, jak jste tady všechno nechaly zničit.“

Když se na ni podíval, v očích tentokrát neměl pobavený výraz, ale doslova sršely hněvem. „Taková římsa je nenahraditelná.“

Amanda se zadívala na uštíplý kousek italského mramoru. „Já jsem ji nerozbila.“

„A podívejte se na ty zdi. Udělat takovou omítku je uměleckého dílo, stejně jako třeba namalovat

Rembrandtův obraz. Rembrandta byste si oprašovala, viďte?“

„Samozřejmě, ale –“

„Aspoň že vás nenapadlo přetřít barvou ozdobné lišty.“ Prošel kolem ní, nahlédl do sousední koupelny a začal nahlas klít. „Proboha, tohle jsou ručně dělané kachlíčky. Podívejte se na ty ulámané rohy.“

„Nechápu, co tohle všechno –“

„Ne, vy nic nechápete.“ Otočil se k ní zpátky „Nemáte nejmenší ponětí, v čem vlastně žijete. Tenhle dům je památníkem řemeslné výroby ze začátku století a vy všechnu tu krásu kolem sebe necháte klidně zničit. Tohle jsou původní plynové armatury.“

„Já moc dobře vím, co to je,“ odsekla Amanda. „Možná, že vám to připadá jako památník, ale pro mě je to domov. Dělaly jsme, co jsme mohly, abychom si udržely střechu nad hlavou. Jestli popraskala omítka, je to proto, že jsme musely investovat do opravy kotle. A jestli jsme se nestaraly o výměnu kachlíků v místnosti, kterou nikdo nevyužívá, je to proto, že jsme musely jinde zařídit opravu instalace. Najaly jsme vás, abyste tu provedl renovaci, ne k filozofování.“

„Dostane se vám obojího za stejnou cenu.“ Když k ní natáhl ruku, couvla a narazila zády do zdi.

„Co to děláte?“

„Jen klid, miláčku. Máte ve vlasech pavučinu.“

„Sundám si ji sama,“ řekla a ztuhla, když jí pročísl rukou vlasy.

„A neříkejte mi miláčku.“

„Vy umíte ale snadno vybuchnout. Měl jsem kdysi jednu klisnu, která dělala totéž.“

Odstrčila mu ruku stranou. „Nejsem žádný kůň.“

„Ne, madam.“ Najednou se rozesmál. „To rozhodně ne. Co kdybyste mi ukázala další poklady?“

Ostražitě ustoupila kousek stranou, aby se od něj dostala do bezpečné vzdálenosti. „Nemá to smysl. Nemůžete si stejně dělat poznámky.“ Některé věci si snadno zapamatuju.“

Sklouzl pohledem k jejím plným rtům, chvíli se na ně upřeně díval a pak jí pohlédl znovu do očí.

„Klidně si nejdřív prohlédnu celek, než se začnu starat o detaily.“

„V tom případě by možná stačilo, kdybych vám nakreslila mapu,“ podotkla jízlivě.

Ušklíbl se. „Býváte vždycky tak popudlivá?“

„Ne.“ Byla to pravda. Jinak by sotva mohla být úspěšná ve své profesi asistentky ředitele jednoho z nejlepších zdejších hotelů.

„Zřejmě na mě máte špalný vliv.“

„Co se dá dělat,“ povzdychl si pobaveně a položil jí ruku kolem ramen. „Tak pojďme dál.“

Provedla ho celým křídlem a snažila se být od něj co nejdál. Ale šlo to špatně, protože měl tendenci stavět se jí do cesty, zahnat ji do rohu nebo se k ní najednou prudce otočit. Pohyboval se pomalu a úsporně, neztrácel čas žádnými gesty, která by ji varovala, co má v úmyslu udělat.

Když vešli do západní věže, Amanda do něj potřetí narazila.

Pomalu, ale jistě ztrácela nervy. „Byla bych ráda, kdybyste toho nechal.“

„Čeho?“

Hněvivě odstrčila stranou lepenkovou krabici. „Ustavičně se mi pletete do cesty.“

„Mně spíš připadá, že pořád někam tolik spěcháte, že nestačíte dávat pozor na cestu.“

„Už zase začínáte s těmi svými filozofickými úvahami?“

zamumlala a zamířila k oknu, odkud byl výhled do zahrady. Musela si v duchu přiznat, že ji ten člověk úplně vyvádí z míry.

Možná, že je to tím, že je velký jako hora, uvažovala. Má neuvěřitelně široká ramena a velké dlaně.

Kromě toho byla vzhledem ke své výšce zvyklá vidět většině lidí do očí. Znervózňovalo ji, že teď tu možnost nemá.

Vadilo jí, jak mluví a nezvykle protahuje každé slovo. A taky jeho samolibý úsměv. Nebo to, jak se na ni pořád upřeně, napůl pobaveně dívá.

Ať je to čímkoli, pomyslela si Amanda v duchu, budu si s tím muset poradit.

„Tohle je poslední zastávka,“ řekla mu. „Trent by rád tuhle věž přebudoval na malou jídelnu, kde by hosté měli maximální soukromí.

Mělo by se sem pohodlně vejít pět stolů pro dva, s výhledem do zahrady nebo zátoky.“

Otočila se a vlasy se jí nádherně zaleskly v posledních slunečních paprscích. Při mluvení živě gestikulovala a působila přitom neuvěřitelně elegantně. Zvedla jednu ruku, aby si odhrnula vlasy z tváře, a hnědé pramínky jí znovu pozlatilo slunce. Sloan jen stál a ohromeně, fascinovaně na ni zíral. „Děje se něco?“

„Ne.“ Přistoupil k ní o něco blíž. „Je na vás nádherný pohled.

Moc vám to sluší, Amando.“

Couvla o krok dozadu. V očích teď neměl pobavený výraz, ani hněv, který v nich spatřila předtím. To, co z nich vyzařovalo, bylo mnohem nebezpečnější.

„Jestli máte nějaké dotazy –“

„Byl to kompliment. Možná ne tak uhlazený, jak jste zvyklá, ale přesto jsem vám chtěl zalichotit.“

„Díky.“ Udělala další krok dozadu. „Myslím, že bychom měli –“

Když jí dal najednou ruku kolem pasu a přitáhl si ji těsně k sobě, na okamžik úplně ztratila dech.

„Co to zatraceně děláte?” vyhrkla, když se aspoň trochu vzpamatovala.

„Snažím se vám zabránit, abyste udělala stejný skok jako vaše prababička.” Kývl směrem k oknu za jejími zády. „Jestli budete pořád couvat, za chvíli vypadnete ven. To sklo nevypadá zrovna moc silně.”

Srdce jí bušilo jako o závod. „Pusťte mě,” naléhala na něj.

„Je příjemné držet vás v náručí.” Sklonil se k ní blíž a přivoněl si k jejím vlasům. „I se všemi těmi trny.” Pořád ji držel kolem pasu.

„Měla byste mi poděkovat, slečno Calhounová. Pravděpodobně jsem vám právě zachránil život.”

Odmítla se nechat zastrašit nějakým upovídaným kovbojem. „Jestli mě okamžitě nepustíte, někdo bude muset zachraňovat vás.”

Hlasitě se rozesmál.

Ale než se stačil vzpamatovat, přistál na zemi dva metry od ní.

Amanda se škodolibým úsměvem pohodila vzdorně hlavou.

„Tím naše prohlídka dnes večer končí. Teď mě laskavě omluvte.”

Když chtěla projít kolem něj, pohotově zvedl ruku a popadl ji za kotník.

Amanda měla sotva čas vykřiknout, než skončila na zemi těsně vedle něj.

„Co je dobrého pro mě, musí vyhovovat i vám.” Uchopil ji za bradu a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Další hlubokomyslná filozofická myšlenka. Máte rychlé pohyby, slečno Calhounová, ale měla byste si dávat pozor, kam míříte.”

„Kdybych byla muž “

„Nebyla by tohle taková zábava.“ Rychle, drsně ji políbil a pak se na ni zadíval. Potěšilo ho, když se tvářila ohromeně. „Myslím, že bychom to měli zkusit ještě jednou,“ podotkl tiše, když nic neříkala a jen na něj užasle zírala.

Měla ho od sebe odstrčit. Dokonce zvedla ruku, aby to udělala.

Rozhodně neměla v úmyslu nechat se od něj znovu líbat, i když se v nitru celá chvěla dosud nepoznanou touhou…

Najednou se na železných schodech, vedoucích do věže, ozvaly něčí kroky.

Sloan zvedl hlavu a spatřil ve dveřích vysokou, štíhlou ženu. Byla oblečená do džin a bílého trička. Vlasy měla krátké a úplně rovné a nad čelem hustou ofinku.

Vypadala nejdřív překvapeně, a pak čím dál víc pobaveně.

„Ahoj.“ Zadívala se na Amandu a usmála se, když si všimla sestřina zrudlého obličeje a rozcuchaných vlasů.

Tohle by rozhodně nikdo nečekal, pomyslela si v duchu. Amanda Calhounová, pro kterou byla práce vždycky na prvním místě, sedí na zemi s úplně cizím, a mimochodem velmi pohledným mužem.

Sloan mlčky vstal, vzal Amandu za ruku a zvedl ji ze země. Ta se rychle vytrhla z jeho sevření a začala si oprašovat kalhoty.

„Tohle je moje sestra, Catherine.“

„A vy jste určitě Sloan.“ Catherine vešla dovnitř a podala mu ruku. „Trent mi o vás vyprávěl.“ Pobaveně se zadívala z jednoho na druhého. „Myslím, že nepřeháněl.“

Sloan její ruku chvíli podržel ve své dlani. Catherine Calhounová byla pravým opakem ženy, se kterou by čekal, že se jeho starý přítel zaplete. A prolože byl Trent jeho kamarád, Sloan mu to ze srdce přál.

„Už chápu, proč se Trent nechal polapit a spoutat,“ řekl s úsměvem.

„To je jeden ze Sloanových zvláštních komplimentů,“ podotkla Amanda jízlivě.

Catherine ji se smíchem objala kolem ramen. „Myslím, že už jsem to pochopila. Těší mě, Sloane. Ráda vás poznávám. Když jsem před pár týdny jela s Trentem do Bostonu, všichni, se kterými jsem se tam seznámila, byli tak…“

„Upjatí?“ dokončil za ni.

„Tak nějak.“ Trochu rozpačitě pokrčila rameny. „Pro některé z nich je asi těžké smířit se s tím, že se Trent ožení se ženou, která toho ví víc o motorech než o operách.“

„Zdá se, že to Trent nebude mít jednoduché.“

Catherine se jen usmála a nechala tu poznámku bez odpovědi.

„Teta Coco říkala, že zůstanete na večeři. Doufala jsem, že se ubytujete v jednom z hostinských pokojů.“

Sloan to sice na vlastní oči neviděl, ale vsadil by se, že se Amanda kousla do jazyku. Když si představil, jak se asi naježila, dostal chuť změnit své původní plány.

„Díky, ale už je o mě postaráno. Kromě toho…“ Usmál se pobaveně na Amandu. „Užijete si mě tady i bez toho dost.“

„Jste vítaným hostem,“ ujistila ho Catherine.

„Půjdu se dolů podívat, jestli teta Coco nepotřebuje s něčím pomoct,“ podotkla Amanda chladně směrem ke Sloanovi. „Catherine vás zavede dolů, až tady skončíte.“

Mrkl na ni. „Díky za prohlídku, miláčku“

Otočila se na podpatku a beze slova odešla. Ale skoro ji slyšel, jak zaskřípala vztekle zuby.

„Vaše sestra je dost svérázná.“

„Ano, to je.“ Catherine se na něj sice usmála, ale v očích měla varovný výraz. „Trent mě upozornil, že prý jste lovec žen.“

„Pořád se na mě ještě zlobí, protože jsem mu vyfoukl jednu před nosem, když jsme byli oba ještě mladí a nezkušení.“ Když spolu vyšli ven ze dveří, Sloan vzal Catherine za ruku. „Víte jistě, že už jste zadaná?“

Musela se rozesmát. „Teď už chápu, proč mi řekl, abych své sestry radši někam zamkla.“

„Jestli jsou stejné jako Amanda, myslím, že se o sebe dokážou postarat samy.“

„Máte pravdu.“ Zastavila se nahoře u železných točitých schodů.

„Radši bych vás měla varovat. Teta Coco tvrdí, že vás viděla dneska ráno v čajových lístcích.“

„V čaji… aha.“

Napůl omluvně a pobaveně pokrčila rameny. „Je to její záliba.

Mimochodem, možná, že se bude snažit do něčeho vás vmanipulovat, obzvlášť jestli je přesvědčená, že vám osud předurčil jednu z mých sester. Myslí to dobře, ale…“

,,0’Rileyovi si taky umějí poradit sami.“

Stačilo jí se na něj podívat, a ani na okamžik o jeho slovech nepochybovala. Poklepala ho po rameni. „Tak dobře. Je to na vás.“

Sloan za ní začal sestupovat dolů po schodech.

„Catherine, existuje v Amandině životě nějaký muž, kterého bych měl odstranit z cesty?“

Catherine se zarazila a zkoumavě na něj pohlédla. „Ne,“ řekla za chvíli. „Amanda se všech zbaví sama.“

„To je dobře,“ řekl a pro sebe se usmál.

Když sešli do prvního patra, dolehly k němu hlasité výkřiky a zběsilý štěkot psa.

„To jsou děti mojí sestry Suzanny,“ stačila mu Catherine ještě vysvětlit těsně předtím, než se nahoru po schodech začala řítit roztomilá holčička s našpulenými rtíky a velkýma modrýma očima.

„Vy jste ale veliký,“ vyhrkla Jenny.

„Hm. A ty jsi malá.“

V pěti se už začínala učit ženským uskokům a zářivě se na něj usmála. „Mohl byste mě povozit na zádech?“

„Máš peníze?“

Se smíchem zavrtěla hlavou.

„Tak dobře,“ odpověděl, „první jízda bude zdarma.“

Dole pod schody držela Amanda za ruku malého, tmavovlasého chlapce.

„Suzanno?“ zeptala se Catherine.

„Jsem v kuchyni,“ zavolala na ni sestra.

„Kdo je to?“ vyzvídal Alex, když uviděl svou sestřičku na Sloanových zádech.

„Sloan 0’Riley.“ Sloan si s ním podal ruku jako muž s mužem, což Alexe nadmíru potěšilo.

„Mluvíte hrozně legračně. Jste z Texasu?“

„Z Oklahomy.“

Alex chvíli zaváhal a pak přikývl. „To je skoro totéž. Už jste někdy někoho zastřelil?“

„V poslední době ne.“

„To stačí, ty zvědavče,“ vložila se mezi ně Catherine. „Pojď, odvedu vás nahoru, abyste se mohli před večeří umýt.“ Sundala Jenny ze Sloanových zad.

„Roztomilé děti,“ podotkl Sloan a díval se za Catherine, jak je táhne ke schodům.

„Máme je všichni rádi.“ Amanda se na něj poprvé upřímně usmála. Když ho viděla s Jenny, okamžitě si ji získal. „Budou většinu dne ve škole, takže by vás neměly při práci rušit.“

„Nevadilo by mi, kdyby tu byly. Jsem na děti zvyklý. Mám doma malého synovce a je to pěkné číslo.“

„Obávám se, že na našeho Alexe s Jenny by byl krátký.“ Na okamžik se odmlčela, a pak dodala: „Je fajn, když můžou být občas v mužské společnosti.“

„A co manžel vaší sestry?“

Úsměv se jí rázem vytratil z obličeje.

„Jsou rozvedení. Možná, že ho znáte. Jmenuje se Baxter Dumont.“

Sloan se zamračil a odpověděl vyhýbavě: „Slyšel jsem o něm.“

„Večeře je už skoro hotová,“ změnila Amanda pohotově téma.

„Pojďte, ukážu vám, kde si můžete umýt ruce.“

„Díky,“ odpověděl s úsměvem, ale v duchu přemýšlel nad tím, jakou mají tyhle děti smůlu, když mají za otce takového ničemu, který o ně nemá vůbec zájem.

TŘETÍ KAPITOLA

Amanda se ponořila do chladné, příjemně osvěžující vody v bazénu a udělala první z obvyklých padesáti temp.

Neznala nic lepšího, než začít nový den pořádnou rozcvičkou.

Ranní plavání jí pomohlo zbavit se starého napětí a načerpat energii na nový den.

Ne že by se jí práce v hotelu BayWatch nelíbila. Obzvlášť když z titulu své funkce asistentky ředitele měla možnost každé ráno používat hotelový bazén, než se otevřel pro hosty.

Byl konec května a sezóna teprve začínala. Přesto už byla většina pokojů obsazená, což znamenalo, že měla Amanda pořád plné ruce práce. Proto si téhle volné hodiny, kterou měla jen pro sebe, nesmírně vážila.

Doplavala na druhý konec, odrazila se nohama a zamířila zpátky.

Příští rok touhle dobou budu ředitelkou Hrádku, pomyslela si v duchu. Hotelu společnosti St. James.

Splní se jí to, o co usilovala už od chvíle, kdy ve svých šestnácti letech nastoupila na první brigádu jako recepční.

Občas ji trochu trápilo, že tu práci získá jen díky tomu, že se Trent ožení s její sestrou. Ale tím spíš byla rozhodnutá všem dokázat, že si takovou vedoucí funkci zaslouží.

Bude vést jeden z nejexkluzivnějších hotelů v zemi. A ne ledajaký, dodala si pro sebe v duchu potěšené. Zůstane na místě, které je nerozlučně spjaté s jejím vlastním dědictvím a rodinou.

Bude mít na starosti deset luxusních apartmá, která měl Trent v úmyslu vybudovat v prozatím chátrajícím západním křídle. Ujistil ji, že díky St. Jamesovu jménu a pověsti Hrádku bude hotel celý rok plně obsazený.

Už se na tu práci moc těšila. Chtěla, aby každý host, který odtud bude odjíždět, dlouho vzpomínal na vynikající služby a příjemnou atmosféru.

Nemohla se dočkat, až přestane být otrokyní svého neuznalého šéfa. Už aby se začalo s rekonstrukcí, povzdychla si v duchu.

A při tom pomyšlení si okamžitě vybavila Sloana 0’Rileye, člověka, na jehož bedrech celá přestavba ležela.

Pevně doufala, že Trent ví, co dělá. Nemohla pochopit, jak se vůbec mohl kultivovaný a uhlazený Trenton St. James III. spřátelit s někým, jako je 0’Riley.

Amanda se znovu odrazila a začala rukama energicky prorážet vodu.

Ani na minutu nelitovala, že si to s ním hned na začátku rozdala a zjistila, co je zač. Přehnaně ctižádostivý, dotěrný a do sebe zahleděný. Dokonce si ji troufl políbit!

Zvedla hlavu, aby se nadechla, a ponořila obličej znovu do vody.

Ničím ho k tomu nepovzbuzovala. Vlastně právě naopak. A on se jednoduše usmál a bez varování to udělal.

Ne že by mi to bylo příjemné, ujistila se Amanda v duchu. Kdyby právě nevešla Catherine dovnitř, řekla by arogantnímu panu 0’Rileymu pěkně od plic, co si o něm myslí.

Až na to, že v tom okamžiku úplně ztratila řeč.

Protože jsem byla bez sebe zlostí, snažila se sama sebe přesvědčit.

Tyhle drsné, obhroublé typy s mozolnatýma rukama a zaprášenými botami ji ani trochu nepřitahovaly. Nebyla takový blázen, aby se do něj zamilovala, ani kvůli těm jeho tmavě zeleným očím, které jako kdyby se ustavičně smály. Podle jejích přestav by měl ideální muž v sobě mít jistou dávku kultivovanosti a měl by budit dojem úspěšného člověka s uhlazenými způsoby. Kovbojové takovými vlastnostmi zrovna neoplývají.

Možná vypadal docela roztomile, když si povídal s dětmi, ale to rozhodně nemohlo vyrovnat všechny jeho nedostatky.

Vzpomněla si, jak flirtoval u večeře a snažil se okouzlit tetu Coco. Catherine bavil historkami z Trentových studijních let a s přehnanou ochotou odpovídal na všetečné otázky Alexe a Jenny o koních, Indiánech a šestiranných revolverech.

Ale až moc zaujatě sledoval Suzannu, uvažovala Amanda v duchu nevraživě.

Jistě, byl to přece sukničkář. Kdyby s nimi seděla u večeře Lilah, určitě by s ní taky flirtoval. Ale Lilah se o sebe uměla postarat, pokud šlo o muže.

Suzanna byla jiná. Krásná, citlivá a neuvěřitelně zranitelná. Její bývalý manžel jí ošklivě ublížil a nikdo další už nesmí dostat šanci to zopakovat. Ani arogantní Sloan 0’Riley. O to se Amanda postará.

Znovu doplavala na konec bazénu, chytila se za okraj a zaklonila hlavu, aby se zbavila vlasů v očích.

Když se pak vynořila nad hladinu, zjistila, že se dívá do důvěrně známého obličeje.

„Dobré jitro.“ Sloan se na ni usmál. „Zdá se, že jste ve skvělé kondici, Calhounová.“

Několikrát zamrkala, aby na něj líp viděla. Měla ještě v očích vodu.

„Co tady zatraceně děláte?“

„Tady?“ Ohlédl se přes rameno na bíle omítnutou budovu hotelu.

„Dalo by se říct, že jsem se tu přechodně usadil. Pokoj číslo 320,“

upřesnil ochotně.

„Vy jste hostem v BayWatch!“ zeptala se Amanda trochu udiveně a opřela si lokty o parapet.

Sloan přikývl a sehnul se k ní. Má nádherně jemnou pleť, všiml si okamžitě. „Příjemný začátek dne.“

Zamračila se. „Byl příjemný.“

„Když už jsme u těch otázek, co tu vlastně děláte vy?“

„Pracuju tady.“

Začíná to být čím dál zajímavější, pomyslel si.

„Vážně?“

„Na mou duši,“ odsekla příkře. „Jako asistentka ředitele.“

„Aha.“ Ponořil zkusmo jeden prst do vody. „Ověřujete pro hosty teplotu vody? To je ale obětavost.“

„Bazén je pro veřejnost otevřený až od deseti.“

„Nemějte strach.“ Dal si ruce do kapes. „Neměl jsem ještě v úmyslu jít se koupat.“

Chtěl se jen projít. Ale to bylo ještě předtím, než si jí všiml.

„Takže kdybych měl nějaké dotazy ohledně hotelu, můžu se obrátit na vás.“

„Přesně tak.“ Amanda doplavala ke schůdkům a vylezla ven z vody. Jednodílné temně modré plavky jí obepínaly tělo jako druhá kůže. „Jste spokojený se svým pokojem?“

„Prosím?“ Při pohledu na její nohy se každý muž musí zapotit, napadlo ho v duchu. Byly úžasně štíhlé a neuvěřitelně dlouhé.

„Váš pokoj,“ zopakovala a natáhla se pro ručník. „Vyhovuje vám?“

„Ano. Je fajn.“ Přejel pohledem po jejích mokrých lýtkách a stehnech a přes útlé boky až nahoru k obličeji. „Výhled za tu cenu rozhodně stojí.“

Amanda si přehodila ručník kolem krku. „Ten je zdarma, stejně jako kontinentální snídaně, která se právě podává v jídelně. Měl byste toho využít.“

„Nemám zrovna moc velkou chuť na croissant se šálkem kávy.“

Protože se mu nechtělo nechat ji odejít, zvedl ruce a uchopil do každé jeden cíp jejího ručníku. „Co kdybyste se mnou šla na pořádnou snídani?“

„Je mi líto, ale zaměstnanci nemají dovoleno stýkat se s hosty,“

odpověděla odměřeně, ale srdce se jí roztlouklo jako o závod.

„Myslím, že bychom mohli v tomhle případě udělat výjimku, vzhledem k tomu, že jsme… staří přátelé.“

„My dva nejsme ani noví přátelé.“

Zase se usmál tím svým dotěrným způsobem a podotkl: „U

snídaně bychom to mohli napravit a blíž se seznámit.“

„Díky, ale nemám zájem.“

Chtěla se otočit a odejít, ale chytil ručník pevněji a přiměl ji zůstat na místě.

„Tam, odkud pocházím, se chovají lidi trochu přátelštěji.“

„Tam, odkud pocházím já, jsou zase mnohem zdvořilejší,“

odsekla. „Když budete mít nějaké problémy, pokud jde o hotelové služby, ráda vám pomůžu. Jestli se chcete na něco zeptat ohledně Hrádku, ochotně na všechny dotazy odpovím. Ale jinak spolu nemáme my dva o čem mluvit.“

Zaujatě sledoval, jak jí z očí srší hněv a přitom mluví tak neuvěřitelně klidným, ledovým tónem. Tahle žena má silnou vůli a umí se ovládat, přemítal v duchu.

„Kdy vám začíná služba?“ nenechal se odbýt. Hlasitě si povzdychla. Očividně bude chvíli trvat, než mu dojde, že o něj nemá zájem.

„V devět, a proto mě laskavě omluvte. Ráda bych se šla obléknout.“

Sloan zamžoural do sluníčka. „Zdá se mi, že máte ještě nejmíň hodinu volna. A vzhledem k tomu, jak jste rychlá, vám to nezabere ani polovinu času.“

Amanda na okamžik zavřela oči, aby se uklidnila. „Sloane, snažíte se mě rozčílit?“

„Myslím, že to dělat nemusím. Přijde to samo.“ Ledabyle si omotal konce ručníku kolem zápěstí a přitáhl si ji blíž k sobě. Když vzdorně zvedla bradu, usmál se. „Vidíte?“

Zlobila se na sebe, jak zběsile jí buší srdce. Ale nedokázala še ovládnout.

„Co to má znamenat, 0’Rileyi?“ vybuchla. „Dala jsem vám snad jasně najevo, že nemám zájem.“

„Povím vám, jak to je, Calhounová.“ Přitáhl si ji ještě o kousek blíž. A pobavený výraz, který byla zvyklá vídat v jeho očích, se najednou změnil v něco jiného, mnohem nebezpečnějšího. A daleko víc vzrušujícího.

„Jste jako sklenice ledové vody,“ zamumlal. „Pokaždé, když vás vidím, dostanu ukrutnou žízeň.“ Zatáhl za cípy ručníku, přitiskl si ji k sobě a uvěznil jí ruce mezi jejich těly. „Ten malý lok včera mi nestačil.“ Sklonil se a kousl ji jemně do rtu.

Cítil, jak se zachvěla, a z jejích očí vyčetl, že to není ze strachu.

Přesto počkal, jestli mu jasně nenaznačí, aby toho nechal.

Respektoval by její přání, i když po ní čím dál víc toužil.

Ale neřekla ani slovo, jen na něj užasle zírala. Zlehka se dotkl rty jejích vlhkých úst a všiml si, jak rozpačitě sklopila oči.

„Chci víc,“ zašeptal a hladově ji políbil.

Zatnula obě ruce v pěst, ale neodstrčila ho od sebe. Sváděla svůj vlastní vnitřní boj, mezi rozumem a rozbouřenými city.

Líbal ji čím dál dychtivěji a prsty jí zaryl do vlhkých zad. Pak ucítila na rtech jeho zuby, a když je nepatrně pootevřela a vklouzl jazykem dovnitř, tiše zasténala.

Nejdřív ho chytila za košili, ale pak posunula bezděčně ruce výš, až k ramenům, a zabořila mu konečky prstů do vlasů. Instinktivně se k němu přitiskla, aby opětovala jeho polibek.

Když se její pasivní odevzdanost změnila ve vášnivou touhu, ztratil hlavu.

Nedokázal myslet na nic jiného než na její hebkou kůži a sladký žár jejích úst. Toužil po ní čím dál víc a víc.

Měla dojem, že se jí srdce snad rozskočí, jak zběsile tlouklo. A neuklidnila se, ani když ji od sebe po dlouhé chvíli jemně odstrčil.

„Amando.“ Zhluboka se nadechl, aby se aspoň trochu vzpamatoval, ale jakmile se na ni podíval, touha v něm vzplála s novou silou. Stála proti němu s užaslým pohledem v očích a naběhlými, nepatrně pootevřenými rty, ještě celá udýchaná. „Pojďte se mnou nahoru do pokoje.“

„Do vašeho pokoje?“ Dotkla se nervózně konečky prstů rtů a pak spánku.

Bože, ten ochraptělý hlas a ty omámené oči by ho hned dostaly na kolena. Nikdy neměl zapotřebí prosit ženu, aby s ním šla. Teď cítil, že by to udělal, kdyby to bylo nevyhnutelné.

„Pojďte se mnou.“ Položil jí ruce na ramena a nechal ručník sklouznout na zem. „Tohle musíme dokončit v soukromí.“

„Co dokončit?“

Povzdychl si a znovu přitiskl ústa na její rty v posledním hladovém polibku. „Mám dojem, že přijdete dneska pozdě do práce.“

Vzal ji za ruku a otočil ji čelem ke vchodu do hotelu.

Mám jít do jeho pokoje? zděsila se v duchu. Tohle dokončit? Co to proboha chtěla udělat?

„Ne.“ Vytrhla se z jeho sevření a zhluboka se nadechla. „Nikam nepůjdu.“

Snažil se zůstat klidný, ale nešlo to. „Hrát si na cudnou je už trochu pozdě, nemyslíte?“ Uchopil ji kolem pasu. „Nesnažte se mě přesvědčit, že jsem vám lhostejný. Po tom polibku se vám to nepodaří.“

„Já si na nic nehraju,“ odpověděla co nejklidněji a v duchu uvažovala, jestli slyší, jak zběsile jí buší srdce. Byla jí najednou hrozná zima.

Jsem rozumná, dospělá žena, připomněla si. Nepatřím k těm, které ochotně vběhnou do hotelového pokoje, aby se tam pomilovaly s mužem, kterého sotva znají. „Chci, abyste mě nechal na pokoji.“

„Ani náhodou. Když něco začnu, vždycky to dokončím,“ varoval ji.

„V tom případě tuhle záležitost můžete považovat za ukončenou.

Lituju, že k tomu vůbec došlo.“

„Proč?“

Otočila se k němu zády a vzala si ze židle župan. Ale byl příliš tenký na to, aby ji zahřál. „Moc dobře znám lidi, jako jste vy, 0’Riley.“

Zhoupl se na podpatcích a vrhl na ni vyzývavý pohled. „Vážně?“

Rozčíleně začala strkat ruce do rukávů županu. „Jezdíte z města do města a krátíte si volnou chvíli s kteroukoli ženou, která je ochotná se s vámi vyspat.“ Utáhla si pásek. „Já k nim ale nepatřím.“

„To má být varování?“ Nedotkl se jí, ale stačil jí jeho pohled, aby si uvědomila, že se před ním musí mít na pozoru.

Neobtěžoval se vysvětlováním, že s ní je to něco jiného. Zatím se nevyznal ani sám v sobě. „My dva jsme spolu ještě neskončili, Calhounová,“ podotkl klidně. „Nakonec budete moje.“

„Já a vaše?“ Energicky k němu vykročila, hnaná hrdostí a hněvem, a vybuchla: „Vy ješitný, sobecký ničemo –“

„Lichotky si můžete nechat na později,“ přerušil ji. „Ještě se spolu uvidíme, Amando, tím si buďte jistá. A slibuju vám, že nebudu spěchat.“ Usmál se. „Ne. Až se s vámi budu milovat, dám si načas.“

Přejel jí prstem dolů po lemu županu. „A přivedu vás k šílenství.“

Odstrčila jeho ruku stranou. „To už se stalo.“

„Díky.“ Přátelsky kývl hlavou. „Myslím, že si půjdu dát snídani.

Přeju hezký den.“

Ten určitě budu mít, pomyslela si, když se za ním dívala, jak odchází a hlasitě si při tom píská.

Jakmile ho nebude mít na očích, hned jí bude o hodně líp.

Úplně stačí, že se musím dřít od rána do večera uvažovala Amanda v duchu.

Klidně by se obešla bez další nudné přednášky pana Stenersona o výkonnosti zaměstnanců. Jako ředitel BayWatch vládl svému personálu opravdu železnou rukou. Byl to neuvěřitelný pedant a jeho nejoblíbenější metodou bylo úkolování ostatních. Když se pak objevil nějaký problém nebo stížnost, mohl vinu svalit na ostatní, zatímco úspěchy sklízel sám.

Amanda stála v jeho velké, vzdušné pracovně, zírala otupěle na Stenersonovu plešatějící hlavu a sledovala ho, jak prochází svůj týdenní seznam stížností.

„Úklid se opozdil o dvacet minut. Při namátkové kontrole ve třetím patře jsem našel pod postelí v pokoji 302 tenhle celofánový obal.“ Zamával jí tenkým, průhledným papírem před očima.

„Očekávám, že se o tyhle věci líp postaráte, slečno Calhounová.“

„Ano, pane.“ To jsi ale panovačný chlap. „Osobně si promluvím s pokojskou.“

„V to doufám.“ Vzal do ruky svůj notes, bez kterého neudělal nikdy ani krok. „Rychlost pokojové služby poklesla o osm procent.

Jestli to půjde tímhle tempem dál, do konce sezóny to bude celých dvanáct procent. Takový úpadek pracovní morálky nehodlám tolerovat.“

Amanda na rozdíl od Stenersona trávila všechen čas mezi snídaní a večeří v kuchyni. „Možná, že kdybychom najali ještě jednoho nebo dva číšníky,“ začala.

„Nevidím řešení ve zvýšení počtu zaměstnanců, ale ve vyšší výkonnosti těch stávajících.“ Zaťukal prstem na obal notesu. „Přál bych si, aby do konce týdne bylo všechno, jak má být.“

„Ano, pane.“ Ty nafoukaný žvanile.

„Očekávám, že si vyhrnete rukávy a přiložíte taky ruce k dílu, když bude zapotřebí, slečno Calhounová.“

Opřel se pohodlně na židli. Amanda věděla, co přijde, ještě než stačil znovu promluvit. Uměla jeho proslov už nazpaměť.

„Před pětadvaceti lety jsem v tomhle hotelu roznášel jídlo hostům. Jen díky vlastní odhodlanosti a cílevědomosti jsem se vypracoval do svého dnešního postavení. Jestli chcete uspět, nebo dokonce jednou převzít moji funkci, musíte jíst, spát a pít v tomhle hotelu. Jinými slovy žít jen jím. Výkonnost personálu je přímým odrazem té vaší, slečno Calhounová.“

„Ano, pane.“ Měla sto chutí mu říct, že za rok bude mít svůj personál a vlastní kancelář a dá mu navždy sbohem. Ale nechala si to pro sebe. Než ta chvíle nadejde, potřebuje tuhle práci i pravidelný plat. „Hned svolám personál v kuchyni a všechno jim řeknu.“

„Dobře, dobře. A byl bych rád, kdybyste byla dnes večer k dispozici na telefonu. Budu se zdržovat mimo město.“

Jako obvykle, pomyslela si v duchu, ale souhlasně přikývla.

„A ještě něco. Zkontrolujte srpnové rezervace a promluvte si se zaměstnancem, který má na starosti bazén. Ustavičně se tam ztrácejí ručníky. Tenhle měsíc je jich už pět.“

„Ano, pane.“ Ještě něco? uvažovala v duchu. Měla bych ti vyleštit boty nebo umýt auto?

„To je všechno.“

Amanda otevřela dveře, ale stálo ji hodně úsilí, aby nasadila svou profesionální, ledově klidnou masku. Nejradši by několikrát praštila hlavou do zdi, aby se uklidnila. Ale než stačila odejít, volali ji k recepci.

Sloan se usadil v hale, aby ji mohl sledovat. Překvapilo ho, že ještě pracuje. Sám strávil celý den na Hrádku a aktovka, kterou měl opřenou vedle židle, byla napěchovaná poznámkami a náčrty. Teď měl chuť na pořádné pivo a steak.

A Amanda ještě pořád byla v jednom kole, bavila se s hosty, udílela pokyny recepčním, podepisovala papíry. A připadala mu čilá jako rybička.

Všiml si, že když zvedla telefonní sluchátko, sundala si náušnici a začala si ji přehazovat sem tam v dlani.

Je radost ji sledovat, pomyslel si v duchu. Má v sobě pořád tolik energie a chová se tak úžasně nenucené.

Mávnutím ruky k sobě přivolal hotelového zřízence.

„Ano, pane.“

„Je tu někde poblíž květinářství?“

„Ano, pane, dole v ulici.“

S očima upřenýma na Amandu Sloan vytáhl peněženku a vyndal z ní dvacetidolarovou bankovku.

„Mohl byste tam doběhnout a přinést mi jednu rudou růži? S

dlouhým stonkem a ještě zavřenou. Drobné si nechte.“

„Ano, pane. Děkuju vám, pane.“

Aby si Sloan ukrátil čekání, objednal si u baru pivo a zapálil si doutník. Pohodlně si natáhl nohy před sebe na koberec a zadíval se znovu na Amandu.

Připnula si zpátky náušnici a přitiskla si ruku na žaludek. Až půjde dolů do kuchyně promluvit do duše personálu, mohla by si tam aspoň vzít něco k jídlu. Při pohledu na hodinky si uvědomila, že nebude mít čas převzít večerní službu v třídění starých účtů a dokladů a pokračovat tak v pátrání po náhrdelníku.

Ale tenhle nedobrovolný přesčas měl aspoň jednu světlou stránku, až se vrátí domů, Sloan tam už určitě nebude.

„Promiňte.“

Amanda zvedla hlavu a spatřila před sebou elegantního, pohledného muže ve světlém obleku. Tmavé vlasy měl sčesané dozadu z vysokého čela a když se na ni zadíval, v jeho světle modrých očích se objevil milý výraz.

„Ano, pane. Přejete si?“

„Rád bych mluvil s ředitelem.“

„Je mi líto, ale pan Stenerson není momentálně přítomen. Jestli máte nějaký problém, ráda vám ho pomůžu vyřešit.“

„Žádný problém, slečno –“ zalétl pohledem k její vizitce „– Calhounová. Mám tu na pár týdnů rezervaci. Apartmá číslo 4.“

„Samozřejmě. Jste pan Livingston, viďte? Už jsme vás očekávali.“ Rychle zanesla příslušnou informaci do počítače. „Byl jste už někdy předtím naším hostem?“

„Ne.“ Znovu se usmál. „Bohužel.“

„Jsem si jistá, že budete s ubytováním spokojený.“ Podala mu formulář. „Kdybychom vám mohli váš pobyt ještě něčím zpříjemnit, neváhejte o to požádat.“

„Vím už teď, že bude příjemný.“ Znovu se jí upřeně zadíval do očí a vyplnil registrační kartu. „Bohužel bude muset být i pracovní.

Chtěl jsem se zeptat, jestli by bylo možné vypůjčit si fax.“

„Faxové služby jsou pro naše hosty k dispozici,“ ujistila ho.

„Potřeboval bych svůj vlastní.“ Když jí podával vyplněný formulář zpátky, na malíčku se mu zaleskl diamant. „Bohužel jsem nemohl všechny pracovní záležitosti vyřídit před odjezdem, jak jsem doufal. Nebylo by pro mě praktické běhat sem pokaždé, až budu potřebovat poslat nějakou zprávu. Přirozeně jsem ochoten za tu službu cokoli zaplatit. Jestli není možný pronájem, mohl bych si snad jeden fax koupit.“

„Pokusím se to zařídit.“

„Předem mockrát děkuju.“ Podal jí svou kreditní kartu, aby ji mohla ověřit. „Jeden pokoj ve svém apartmá bych rád používal jako kancelář. Mohla byste prosím zajistit, aby mi tam pokojská neuklízela stůl?“

„Samozřejmě.“

„Smím se vás zeptat, jestli se tady na ostrově vyznáte?“

S úsměvem mu podala kartu a klíče. „Narodila jsem se tady.“

„To je báječné. Kdybych měl nějaké dotazy, budu se na vás moct obrátit?“

Přikývla.

„Jste moc hodná, slečno Calhounová.“ Zadíval se znovu na její vizitku. „Amando. Děkuju vám.“ Podal jí ruku.

„Rádo se stalo,“ řekla. „Příjemný pobyt, pane Livingstone.“

„Už teď jsem s ním nadmíru spokojený.“

Když odešel, mladá recepční, která stála vedle Amandy, si zasněně povzdychla. „Kdo to byl?“

„William Livingston,“ odpověděla Amanda a přistihla se, že se za ním ještě pořád dívá.

„Je úžasný. Kdyby se na mě podíval tak jako na tebe, asi bych na místě omdlela.“

„To nemáme v popisu práce, Karen.“

„Ne.“ Karen, ještě celá zasněná, zvedla telefon, který právě začal zvonit. „Recepce, u telefonu Karen. Přejete si, prosím?“

William Livingston, zamyslela se v duchu Amanda, když vzala do ruky jeho registrační kartu. New York. Když si mohl dovolit strávit několik týdnů v tak luxusním apartmá, znamenalo to, že má kromě šarmu, galantního chování a bezvadného vkusu, pokud jde o oblečení, ještě taky hromadu peněz. Kdyby hledala vážnou známost, tenhle muž by přesně splňoval její představy.

Amanda otevřela telefonní seznam a v duchu si připomněla, že hledá faxový přístroj, ne manžela.

„Zdravím vás, Calhounová.“

S prstem na sloupci s názvem „Kancelářské potřeby“ zvedla hlavu.

Sloan, v bavlněné košili, s rukávy vyhrnutými až k loktům a rozcuchanými vlasy, vlnícími se u okraje límce, se naklonil přes pult.

„Nemůžu se vám teď věnovat,“ podotkla přezíravě.

„Pracujete přesčas?“

„Uhodl jste.“

„V tom kostýmku vám to úžasně sluší.“ Nahnul se přes pult a přejel jí prstem po červené klopě saka. „Vypadáte korektně a seriózně.“

Když jí William Livingston podal ruku, srdce jí jen nepatrně poskočilo, ale po Sloanově dotyku jako by se úplně zbláznilo.

Zamračila se. „Máte ve svém pokoji nějakou závadu?“

„Ne. Je hezký jako obrázek.“

„Tak stížnost na služby?“

„Bez připomínek.“

„V tom případě mě laskavě omluvte, ale musím pracovat.“

„Všiml jsem si. Pozoruju vás už nejmíň půl hodiny.“

Svraštila čelo a mezi obočím se jí objevila vráska. „Vy mě sledujete?“

Zadíval se upřeně na její rty a v duchu si vybavil, jak báječně chutnaly. „Pivo mi hned líp klouzalo do krku, když jsem při tom měl tak příjemný výhled.“

„Zřejmě nevíte, co si počít s volným časem. Teď –“

„Nejde o to, kolik ho máte, ale jak ho využijete. Když jste neměla čas na snídani, co kdybyste se mnou povečeřela?“

Amanda si dobře uvědomovala, že všechny její kolegyně mají našpicované uši. Naklonila se k němu proto blíž a ztišila hlas.

„Vy vážně nemůžete pochopit, že nemám zájem?“

„Ne.“ Usmál se a pak mrkl na Karen, která stála tak blízko, jak jí to jen diskrétnost dovolovala. „Řekla jste, že nerada marníte čas. Tak jsem usoudil, že bychom si mohli dát něco lehkého k večeři a pak pokračovat tam, kde jsme ráno přestali.“

V jeho objetí, pomyslela si v duchu a na okamžik se zasnila. Ale pak si všimla jeho pobaveného výrazu, a ten ji vrátil rychle zpátky na zem. „Nemám čas ani touhu –“

„Té máte spoustu, Amando.“ Zatnula zuby a zoufale si přála, aby ho mohla nazvat lhářem a opravdu to tak myslela. „Nechci s vámi večeřet. Je to jasné?“

„Naprosto.“ Sklouzl jí špičkou prstu po nose. „Budu nahoře, kdybyste dostala hlad. Pokoj tři sta dvacet.“ Vytáhl růži, kterou měl celou dobu za zády, a podal jí ji. „A neudřete se tady.“

„Dva ctitelé za jeden večer,“ zamumlala Karen a dívala se za Sloanem, jak odchází. „Bože, tomu to v těch džínách ale sluší, viď?“

„Chová se přímo nesnesitelně,“ odsekla Amanda, ale přitiskla si růžové poupě k tváři.

„Dobře, tak se ho ujmu já. Ty se můžeš soustředit na toho krasavce z New Yorku.“

Zatraceně, proč úplně ztratila dech? „Radši se soustředím na svou práci,“ podotkla Amanda. „A tobě bych to radila taky. Stenerson vyrazil na válečnou stezku a rozhodně bych byla nerada, kdyby mi tu nějaký potrhlý kovboj přidělával problémy.“

„Musím říct, že mně by to nevadilo,“ zamumlala si Karen spíš jen pro sebe a vrátila se zpátky k počítači.

Nebudu na něj myslet, slíbila si Amanda.

Odložila růži stranou, ale za chvíli ji znovu vzala do ruky. Ta květina přece za nic nemůže. Zasloužila by si být ve vodě. Amanda k ní přivoněla a bezděčně se usmála. Bylo od něj milé, že jí tu růži dal.

Ať je jakkoliv protivný, měla mu poděkovat.

Když se na stole rozdrnčel telefon, automaticky ho zvedla.

„Recepce, u telefonu Amanda. Přejete si, prosím?“

„Jen jsem chtěl slyšet váš hlas.“ Sloan se zasmál do sluchátka.

„Dobrou noc, Calhounová.“

Než měla Amanda příležitost cokoli mu odpovědět, zavěsil.

Položila sluchátko.

A když si nesla růži zpátky do kanceláře, aby tam pro ni našla nějakou vázu, usmívala se.

Rozběhla jsem se za ním ven do tmy, přes trávník, dolů z kopce a přes kamení. Jako kdybych to snad ani nebyla já. V tom okamžiku jsem vůbec na nic nemyslela, nechala jsem se vést jen a jen svým srdcem.

Stál obrácený směrem k moři. Když jsem ho spatřila tenkrát poprvé, taky se na něj díval a sváděl svůj vlastní vnitřní boj se štětcem a plátnem. Teď jen zamyšleně hleděl na klidnou vodní hladinu.

Když jsem na něj zavolala, otočil se. V jeho obličeji jsem uviděla odraz své vlastní radosti. Rozběhl se mi vstříc a v očích měl neuvěřitelně šťastný výraz.

Objal mě a pevně si mě k sobě přitiskl.

Bože, tak dlouho jsem o téhle chvíli snila. Tolik jsem si přála ocitnout se v jeho náručí.

Sklonil se a něžně mě políbil. Sladce. Naléhavě.

Čas se nedá zastavit. Teď, když tady sedím a píšu tyhle řádky, už to vím.

Ale tenkrát jako kdyby se to stalo. Nevnímala jsem nic jiného než šumění moře dole pod námi a ten nádherný pocit, který mě zaplavil, když jsem se konečně ocitla v jeho objetí.

Připadalo mi, jako kdybych na tuhle chvíli čekala celý život. I kdybych před sebou měla ještě dalších sto let, na tenhle okamžik nikdy nezapomenu.

Poodstoupil ode mě stranou, vzal mě za obě ruce a zvedl si je ke rtům.

„Sbalil jsem si věci,“ řekl. „ Všechno jsem zařídil, abych mohl odjet do Anglie. Zůstat tady bez tebe pro mě bylo strašné. Pomyšlení na to, že se možná už nevrátíš a nikdy se tě nebudu moct dotknout, mě skoro přivádělo k šílenství. Každý den, každou noc, Bianco, jsem umíral touhou po tobě.“

Uchopila jsem jeho obličej do dlaní, jak jsem si to vždycky přála, a něžně ho pohladila po tvářích. „ Myslela jsem, že tě už nikdy neuvidím.“ Pak jsem se od něj rozpačitě odvrátila, zahanbená sama sebou. „ Proboha, co si o mně asi myslíš? Jsem manželkou jiného muže, matkou jeho dětí.“

„Tady ne.“ Jeho hlas zněl nezvykle drsně, i když měl tak něžné ruce. „ Tady patříš mně. Tady, kde jsem tě před rokem poprvé spatřil. Nemysli na něj.“

Znovu mě políbil a všechno ostatní pro mě přestalo existovat.

„Čekal jsem na tebe, Bianco, celou zimu a jaro. Když jsem se pokusil malovat, viděl jsem před sebou pořád jen a jen tebe, jak tady stojíš s větrem ve vlasech pozlacených sluncem. Zoufale jsem se snažil na tebe zapomenout.“

Položil mi ruce na ramena a upřeně mi pohlédl do očí.

„Pokoušel jsem se sám sebe přesvědčit, že to, co dělám, je špatné. Ze bych měl kvůli tobě odsud odejít. Pořád jsem tě měl v duchu před očima, jak jsi s ním, tančíš s ním na plese, chodíte spolu do divadla, spíš s ním v jedné posteli.“ Zaryl mi prsty do ramen. „Jsi přece jeho manželkou, říkal jsem si v duchu pořád dokola. Nemám právo tě chtít, přát si, abys byla mou. Nemůžeš mi patřit.“

Zvedla jsem prsty k jeho rtům. Jeho bolest byla i mojí bolestí.

Myslím, že tomu tak bude už navždy.

„Ale já jsem za tebou přišla,“ zašeptala jsem. „Patřím ti.“

Odvrátil se ode mě stranou, zmítaný výčitkami svědomí a láskou stejně silnou, jaká vzplála i ve mně. „Nemám ti co nabídnout.“

„Dej mi svou lásku. Nic víc nežádám.“

„Ta už ti patří dávno, od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil. „

Otočil se zpátky ke mně a dotkl se něžně mojí tváře. V jeho krásných očích jsem spatřila lítost, a zároveň neuvěřitelnou touhu.

„Bianco, pro nás dva neexistuje žádná budoucnost. Nemůžu po tobě chtít, aby ses vzdala toho, co máš.“

„Christiane –“

„Ne. Něco takového nemůžu udělat. Vím, že bys mi dala všechno, o co bych tě požádal. Ale nemám právo si to od tebe vzít. Nakonec bys mě za to nenáviděla.“

„Ne.“ Do očí se mi draly slzy. „Nikdy bych k tobě nemohla cítit nenávist.“

„Tak bych opovrhoval sám sebou.“ Vtiskl mi do dlaně polibek.

„Ale přál bych si, abys mi věnovala tohle léto, těch pár hodin, kdy sem za mnou smíš potají přijít a můžeme oba předstírat, že nikdy nepřijde zima.“

Usmál se a něžně mě políbil. „ Přijď sem za mnou, Bianco. Dovol mi, abych tě namaloval, a budu spokojený.“

A tak jsem se rozhodla, že každý den během tohoto sladkého, nekonečného léta půjdu za svou láskou. Na útesy vysoko nad mořem, abychom tu spolu prožili tolik štěstí a radosti, kolik jen můžeme.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Dobrý den.“

Sloan zvedl hlavu od poznámek a spatřil ve dveřích kulečníkové místnosti ženu štíhlou jako proutek, oblečenou v dlouhém květovaném županu. Na záda jí splývaly husté prameny rusých vlasů.

Přeměřila si ho pohledem od hlavy až k patě a teprve pak vešla do pokoje, jako člověk, který má tolik času, že s ním může klidně velkoryse plýtvat.

„Dobrý den.“ Než mu podala ruku, zavanula k němu prchavá vůně, která mu připomínala usušené luční květy.

„Jmenuju se Lilah,“ představila se. „Prozatím jsme jeden druhého jen míjeli a neměli příležitost se seznámit.“

Neexistuje snad jediný muž, kterého by tahle žena okamžitě neupoutala, pomyslel si Sloan v duchu. „Je mi to vážně moc líto.“

Usmála se a přátelsky mu stiskla ruku. Na první pohled ji zaujal.

„Mně taky. Obzvlášť teď. Co tady děláte?“

„Pokouším se vcítit do zdejší atmosféry. A vy?“

„Snažím se zjistit, jestli jsem zamilovaná.“

„A?“

„Kdepak.“

Pokrčila nepatrně rameny, ale než se od něj odvrátila, aby se rozhlédla po pokoji, všiml si v jejích očích nostalgického výrazu.

„Tak jaké máte plány s tímhle pokojem, Sloane 0’Rileyi?“

„Bude tu elegantní jídelna ve stylu z přelomu století.“ Pootočil se ve starožitném křesle a ukázal na papíry, rozložené po stole. „Tamhle tu zeď odstraníme a propojíme místnost se studovnou. Přidáme pár prosklených dveří a vznikne nádherná hala.“

„Je to tak snadné?“

„Ano, myslím, že by v tom neměl být žádný problém. Připravím pro vás a Trenta pár předběžných náčrtků, abyste si je mohli v klidu prohlédnout.“

Dotkla se konečkem prstu starého, zaprášeného opěradla židle.

„Nedovedu si zatím představit, že se sem zase vrátí život a všude bude plno lidí,“ podotkla zamyšleně. Ale kdyby zavřela oči, vybavila by si to všechno docela snadno. „Kdysi se tu pořádaly velkolepé večírky. Ještě teď vidím v duchu svého pradědečka, jak stojí tady vedle kulečníkového stolu a popíjí skotskou.“ Zadívala se na Sloana.

„Taky vás napadají takové souvislosti, když děláte náčrtky?“

„Upřímně řečeno ano. Tamhle vedle dveří je propálená podlaha.“

Ukázal na ni rukou. „Zřejmě tu nějaký tlustý chlapík ve smokingu upustil doutník, když diskutoval o válce v Evropě. Ostatní hosté postávali u okna, v rukou si pohrávali se skleničkami brandy a rozebírali situaci na burze.“

Lilah se rozesmála.

„A dámy byly vedle v salónu.“

„Poslouchaly tam hru na klavír a bavily se o nejnovější pařížské módě.“

„Nebo diskutovaly o možnosti získání volebního práva,“ doplnila Lilah.

„Přesně tak.“

„Myslím, že jste přesně tím pravým, koho Hrádek potřebuje,“

usoudila. „Můžu se podívat na vaše výkresy, nebo jsou přísně tajné?“

„Nikdy nedokážu odmítnout přání krásné ženy.“

„Vtipné a duchaplné.“ Nahnula se mu přes rameno a začala listovat papíry. „Tohle je Císařský pokoj, viďte?“

„Prosím?“

„Pojmenovala jsem si tak nejlepší hostinský pokoj. Jsou tam na stropě určitě andělíčci, hrající na harfu.“ Odhrnula si vlasy z obličeje a sklonila se k němu blíž. „To je úžasné.“

Všimla si, že se ze šatny stane malý, útulný salón, jehož součástí bude i bar, šikovně ukrytý za původním obložením. Koupelna zůstane skoro stejná, až na vířivou vanu uschovanou v bývalé komoře.

„Skoro vůbec jste neporušil originální uspořádání,“ řekla Lilah uznale.

„Trent mi naznačil, že by si přál zajistit hostům pohodlí a luxus bez narušení celkové atmosféry. Zachováme co nejvíc původních materiálů, a to, co je beznadějně porušené, se pokusíme napodobit.“

„Bude to krásné.“ A protože si to všechno už teď dovedla živě představit, do očí se jí draly slzy dojetí. Položila mu ruku na rameno.

„Můj otec si to přál. S maminkou o tom pořád mluvili. Skoda, že už to nikdy neuvidí.“

Sloan jí konejšivě zakryl ruku svou dlaní. A právě v tom okamžiku vešla do dveří Amanda. Když spatřila svou sestru, jak se drží za ruku se Sloanem, nejdřív to pro ni byl šok. Pak se v ní probudila žárlivost. Nedalo se pochybovat o tom, že se mezi nimi právě odehrávalo něco velmi důvěrného.

Ale Amanda rychle našla svou hrdost. Copak netušila, že je to sukničkář?

„Omlouvám se, jestli jsem vás vyrušila,“ řekla ledovým tónem, když vešla do místnosti. „Hledala jsem tě, Lilah.“

„A už jsi mě našla.“ Sestra několikrát zamrkala, aby se zbavila slz, ale neobtěžovala se narovnat. „Řekla jsem si, že se tady zastavím, abych se seznámila se Sloanem.“

„Aha.“ Amanda se snažila tvářit co nejlhostejněji, jako kdyby ji to, co právě viděla, vůbec nevyvedlo z míry. Zastrčila si ruce do kapes mikiny. „Máš teď mít službu ve skladišti.“

„Já vím. Proto jsem si vzala na dnešek volno.“ Usmála se na Sloana. „Víte, stali se z nás v poslední době detektivové. Snažíme se najít sebemenší informaci o tom, kde by mohly být ukryté ztracené smaragdy.“

„Slyšel jsem.“

„Možná, že až zbouráte jednu z těhle zdí, vypadnou ven.“ S

hlubokým povzdechem se narovnala. „Co se dá dělat, povinnosti mě volají. Půjdu se na to radši převléknout. Mandy, měla by ses podívat na Sloanovy výkresy. Jsou úžasné.“

„O tom nepochybuju.“

Ten ledový tón měl znamenat výstrahu. Tak takhle to je, pomyslela si Lilah pobaveně. A protože si nikdy nenechala ujít příležitost, když mohla svou sestru trochu poškádlit, sklonila se ke Sloanovi a políbila ho na tvář. „Vítejte na Hrádku.“

Bylo mu jasné, o co jí jde. Poznal hned, že je to po čertech vnímavá a chytrá žena, které nic neunikne.

„Díky. Cítím se tu každým dnem víc a víc jako doma.“

„Za čtvrt hodiny za tebou přijdu nahoru,“ řekla Amandě, otočila se na podpatku a odešla. Cestou se pro sebe usmála.

„To je vaše nová uniforma?“ zeptal se Amandy, která zůstala zamračeně stát uprostřed místnosti s rukama zaťatýma v pěst a zastrčenýma v kapsách plandavé šedé mikiny.

„Dneska mám službu až od dvou.“

„Aha.“ Natáhl si pohodlně nohy před sebe. „Vaše sestra se mi moc líbí.“

„Všimla jsem si.“ Jen se usmál. „Co vlastně dělá?“

„Jestli máte na mysli její profesi, pracuje jako přírodovědkyně v Acadském národním parku.“

„To se k ní hodí,“ podotkl a v duchu si vzpomněl, jak voněla lučním kvítím. Teď už věděl proč.

Jako kdyby jí jeho zřejmý obdiv k sestře byl úplně lhostejný, pokrčila rameny a zamířila ke dveřím na terasu. „Myslela jsem, že byste si měl vzít míry.“ Ohlédla se přes rameno a dodala příkře: „Jednotlivých místností, samozřejmě.“

Tentokrát se upřímně rozesmál. „Jste hrozně roztomilá, když žárlíte, Calhounová.“

Sklopila rozpačitě oči. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Víte to moc dobře. Ale můžete zůstat klidná. Už jsem dostal zálusk na vás. Nehodlám vás spustit z očí.“

Čeká, že mi tím zalichotí? uvažovala v duchu. „Vypadám jako snadný terč?“

„Spíš bych to nazval nejvyšší cenou.“ Když mu na to chtěla něco odseknout, zvedl ruku, aby ji zarazil. „Než zase vybuchnete zlostí, co kdybychom se začali věnovat práci?“

„Jakou máte konkrétně na mysli?“ zeptala se jízlivě.

„Trent tvrdil, že bych právě s vámi měl… spolupracovat, dokud se nevrátí. Prý jste to vy, kdo řídí většinu rodinných záležitostí, a máte vlastní zkušenosti s provozem hotelu.“

Protože to byl logický argument, uklidnila se natolik, aby o jeho slovech mohla rozumně uvažovat.

„Co chcete vědět?“

Jak dlouho mi bude trvat, než zbořím tu příšernou zeď kolem tvého srdce, pomyslel si v duchu. „Napadlo mě, že by vás možná mohly zajímat předběžné plány. Rád bych se co nejdřív dostal k rýsovacímu prknu.“

Ve skutečnosti na ně byla hrozně zvědavá, ale odmítla mu to dát najevo. „Dobře, ale mám jen pár minut,“ podotkla naoko zdráhavě.

„Co se dá dělat.“

Počkal, dokud nedošla až k němu. Ani za mák mi nevěří, usoudil.

Ale to nevadí.

„Zatím jsem zmapoval dvě apartmá,“ řekl jí a začal listovat v papírech. „A taky věž a jídelnu.“

Naklonila se blíž a přimhouřila oči, aby líp viděla i bez brýlí.

Výkresy na ni okamžitě zapůsobily, stejně jako předtím na Lilah.

Vypadaly nejen kvalifikovaně, ale bylo z nich patrné, že se jejich autor umí vcítit do zdejší atmosféry a má pochopení pro praktičnost, nezbytnou k hladkým, bezproblémovým službám.

„Pracujete rychle,“ podotkla překvapeně.

„Když je to třeba.“ Těšilo ho sledovat ji, jak zvedla ruku, aby si odhrnula vlasy z čela. Měla jiné pohyby než její rusovlasá sestra, mnohem rychlejší, ale fascinovaly ho stejně. Voněla mýdlem a nepatrně i nějakým slabým, nevtíravým parfémem.

„Co je tohle?“

„Prosím?“ Fascinovaně se díval na její vlasy, ve kterých se odrážely poslední sluneční paprsky, a neměl čas věnovat pozornost něčemu jinému.

„Tohle.“ Ukázala prstem na výkres.

„Hm. To je staré služební schodiště. Tuhle stěnu tady zbouráme a využijeme ho.“ Vzal ji za prst a přejel jím dolů po výkresu. Okamžitě si uvědomil, že má úžasně hebkou kůži. „Díky tomu bude mít tohle apartmá dvě podlaží. Dole bude obývací pokoj a koupelna, nahoře dvě ložnice a příslušenství. Protože je schodiště otevřené, celý prostor se šikovně rozdělí, aniž by působil příliš uzavřeným dojmem.“

„To je hezké.“ Nervózně pohnula rukou, ale nepodařilo se jí vyklouznout z jeho sevření. „Předpokládám, že necháte provést odhad ceny a poslat nabídky.“

„Už jsem na pár míst telefonoval a něco rozjednal.“

Připadalo jí, že se jí začíná něco dít s nohama od kolen dolů.

Cítila v nich čím dál větší slabost, jako kdyby právě dobíhala maratón.

„Určitě…“ Zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahu, otočila se a zadívala se mu do očí. „Určitě víte, co děláte.“

„Ano.“

Moc dobře to ví, pomyslela si v duchu, když cítila, jak ji to k němu čím dál víc přitahuje. Stačilo by jen se tomu nebránit a naklonit se ještě o něco blíž. Mohla by ho políbit a znovu by zažila to nádherné vzrušení jako předešlý den.

Upřeně se jí zadíval do očí a čekal. Chtěl ji přimět, aby udělala ten malý, ale důležitý pohyb.

Začala se k němu sklánět, ale pak jí najednou došlo, co měla v úmyslu udělat, a vzpamatovala se.

Před chvílí ho přesně takhle přistihla s Lilah.

Dívali se na sebe a drželi se za ruce. Musela by být úplný blázen, kdyby se nechala zmanipulovat mužem, který si tak bezostyšně pohrává se ženskými city. A Amanda Calhounová žádný blázen nebyla.

Ucukla a vytrhla ruku zpod jeho dlaně.

„Udělal jsem něco špatně?“ zeptal se s předstíraným klidem, ale jen stěží v sobě potlačil touhu, kterou v něm probudila.

„Nevím, jak to myslíte.“

„Nelžete. Už jste mě málem políbila, Mandy. Poznal jsem vám to na očích. A teď v nich máte najednou zase ledový výraz.“

„Moc si lichotíte,“ podotkla příkře. „Ale to je pro lidi jako vy typické. Jestli máte chuť flirtovat se ženou, zkuste to znovu s Lilah.“

Měl ve zvyku za každé situace se ovládat a držet emoce pod kontrolou. Ale s touhle ženou to nebylo snadné, když ho vytrvale deptala svými jízlivými poznámkami.

„Chcete mi naznačit, že Lilah je ochotná vyjít vstříc kterémukoli muži, který o ni projeví zájem?“

Užasle zíral, jak rychle se může led proměnit v oheň. Oči jí doslova sršely hněvem.

„Vy o mojí sestře vůbec nic nevíte, 0’Riley. Dávejte si pozor na jazyk, nebo skončíte zase na zemi, dřív než se stačíte vzpamatovat.“

„Ptal jsem se jen na vysvětlení,“ připomněl jí.

„Já si můžu říkat, co chci, ale vy ne. Jestli zneužijete její šlechetnosti a jakkoli Lilah ublížíte –“

„Zadržte,“ umlčel ji se smíchem. „Nevadí mi, že se rozčilujete, Calhounová, ale byl bych radši, kdyby to bylo kvůli něčemu, co jsem skutečně provedl, nebo co mám aspoň v úmyslu udělat. Ale já za prvé nejsem takový svůdník, za jakého mě zřejmě považujete, a za druhé nemám zájem o, jak jste to nazvala, flirtování s Lilah.“

Amanda zvedla vzdorně bradu. „Co vám na ní vadí?“

„Zatraceně, vůbec nic,“ vybuchl. „Řekněte mi, jste šílená po svém pradědečkovi, nebo jste jen tak příšerně tvrdohlavá?“

„Vyberte si.“

Připadala si trapně kvůli tomu, že se nechala unést hněvem. Beze slova zamířila k oknu a zadívala se ven.

Ať byl svůdník nebo ne, nic jí do toho nebylo. Celou tuhle přehnanou reakci v ní vyvolalo přesvědčení, že ho přistihla v důvěrné chvíli s Lilah. Snažila se sama sebe přesvědčit, že se jí to vůbec nedotklo, ale marně.

Kdyby se na něj osočila pokaždé, jakmile by strávili pět minut pohromadě v jedné místnosti, utrpěl by tím jejich obchodní vztah. A to nemohla dopustit.

Ještě chvíli počkala, dokud si nebyla jistá, že se aspoň trochu uklidnila, a pak se k němu otočila zpátky.

„Zdá se, že jsme se trochu nechali unést. Byla bych ráda, kdybychom náš vztah udrželi čistě na profesionální úrovni.“

„Jde vám to dobře,“ poznamenal.

„Co?“

„Umíte se skvěle ovládat. Nemůže to pro vás být snadné, když vás moje přítomnost tak rozčiluje.“ A pak se ušklíbl. „Tak jen do toho. K vašemu profesionálnímu přístupu mám hluboký obdiv,“

podotkl pobaveně.

Nebyla si jistá, jestli má začít křičet, smát se nebo zvednout ruce na znamení, že se vzdává. Nakonec jen potřásla hlavou a zkusila to znovu. „Vaše práce se mi líbí.“

„Díky.“

„Probrali jsme s Trentem rozpočet na celý projekt. Možná, že budou s Catherine ještě na svatební cestě, až začnou chodit první nabídky. V tom případě je budeme muset projít a zvážit spolu. Pokud jde o hotel, máte volnou ruku. Co se týče obytné části pro rodinu, máme zájem jen o nezbytné opravy.“

„Proč? Tenhle dům si zaslouží celkovou rekonstrukci.“

„Protože hotel je podnik, který má přinášet zisk, a Calhounovi a St. Jamesovi budou partneři. My máme majetek, on finance. Dohodly jsme se, že nezneužijeme jeho velkorysosti ani toho, že se ožení s Catherine.“

Sloan se nad tím na okamžik zamyslel. „Zdá se, že Trent má jiné představy. A myslím, že ho znám dost dobře na to, abych věděl, že by se nikdy nenechal nikým zneužít.“

Usmála se a její obličej hned získal jemnější rysy.

„Já vím. Všechny si vážíme toho, že je nám ochotný pomoct, ale v těhle věcech zůstaneme neústupné. V naší části Hrádku si problémy musíme vyřešit samy. Souhlasíme s nezbytnými opravami instalací a elektrických rozvodů, ale to je zatím všechno. Peníze mu pak uhradíme z našeho podílu v hotelu. A jestli přinese v budoucnu zisk, dokážeme se za pár let postarat o zbytek samy.“

V sázce je jejich hrdost, usoudil v duchu a souhlasně přikývl.

„Dojednejte všechno s Trentem. Já se mezitím soustředím na západní křídlo.“

„Dobře. Jestli vám to čas dovolí, mohl byste se podívat i na zbytek domu. Moc by nám pomohlo,kdybychom měly představu o rozpočtu za opravy v obytné části.“

Chtěl namítnout, že je architekt a ne stavitel, ale pak jen pokrčil rameny. Neublíží mu, když se na ty místnosti podívá.

„Samozřejmě. Udělám odhad.“

„Děkuju. Až s ním budete hotový, byla bych radši, kdybyste ho předal přímo mně.“

„Jistě. Jste přece šéf.“

Zvedla obočí. Tohle ji nikdy předtím nenapadlo. Chvíli jí trvalo, než tu informaci o svém postavení v rodině strávila. „Takže si rozumíme. Ještě něco.“

Složil si ruce za hlavou. „Prosím.“

„Když jsem dokončovala přípravy na svatbu, uvědomila jsem si, že máte jít ženichovi za svědka. Nechala jsem vám seznam u tety Coco.“

„Jaký seznam?“

„Časový harmonogram, soupis vašich povinností a podobně. Je tam taky kopie všech důležitých informací jméno a telefonní číslo fotografa, kontakt na hudebníky a barmana, které jsme najali… a poznamenala jsem vám jména tří obchodů, kde si můžete vypůjčit smoking.“ Na okamžik se odmlčela, a pak ho vybídla: „Měl byste si tam hned domluvit zkoušku. Vzhledem k vaší výšce se bude muset určitě upravit.“

Potřásl hlavou. „Jste zatraceně výkonná, Calhounová.“

„Ano, jsem. Tak, a teď vás nechám v klidu pracovat. Až do jedné hodiny budu v druhém patře ve skladišti. Pak mě můžete zastihnout v BayWatch, kdybyste něco potřeboval.“

„Vím, kde vás najít, Calhounová. Šťastný lov.“

Sledoval ji, jak odchází, a v duchu si ji představil, jak sedí ve skladišti, obklopená zaprášenými krabicemi a stohy zažloutlých papírů, a přehrabuje se minulostí kvůli dávnému snu.

Amandě to dopoledne štěstí nepřálo. A přitom za sebou měla už pětihodinovou pracovní směnu, když přijela do BayWatch.

Když před několika týdny začala s pátráním po ztraceném náhrdelníku, slíbila si, že se nenechá odradit, i kdyby byla v hledání neúspěšná a trvalo to jakkoli dlouho.

Prozatím našly původní účet na smaragdy a zápisník, ve kterém se o něm Bianca zmínila. To stačí jako důkaz, že náhrdelník opravdu existoval, usoudila Amanda, a je naděje, že se zase najde.

Často přemítala nad tím, co pro Biancu Čalhounovou znamenal a proč ho uschovala. Jestli to vůbec udělala.

Povídalo se taky, že ho možná Fergus hodil do moře. Ale vzhledem k tomu, jaké historky Amanda slyšela o jeho posedlosti penězi, nepřipadalo jí ani trochu pravděpodobné, že by se tak lehkomyslně vzdal šperku, který měl milionovou hodnotu.

Amanda se kromě toho zdráhala něco takového si vůbec připustit.

Ačkoli to zřejmě nikdo ani netušil, měla v sobě romantickou duši a byla přesvědčená, že Bianca ty smaragdy ukryla s vědomím, že jednou nadejde chvíle, kdy budou znovu zapotřebí.

Zlobila se sama na sebe, že takhle uvažuje, ale nemohla se tomu ubránit, i když se snažila navenek vystupovat jako naprosto praktický člověk, který se jen snaží najít stopy po cenném dědictví předků.

Samotná Bianca zůstávala v očích Amandy zahalena tajemstvím, stejně jako její náhrdelník. Její hluboce zakořeněný pragmatismus jí nedovoloval pochopit ženu, která dokázala všechno riskovat a nakonec i zemřít pro lásku. Nemohla uvěřit v existenci tak hlubokého citu. Měla dojem, že se o něm dá číst jen v zamilovaných knížkách.

Bylo by možné, aby člověk někoho tak hluboce miloval?

uvažovala v duchu. Aby měl pocit, že je jeho život tak pevně svázaný s tím druhým, že by bez něj ztratil smysl? Připadalo jí to pošetilé a hrozně nerozumné. Byla ráda, že tuhle nebezpečnou vlastnost nezdědila.

„Amando?“

Právě byla uprostřed seznamu srpnových rezervací. Zvedla ruku.

„Moment,“ zamumlala a udělala dílčí součet. „Co je, Karen? Páni.“

Zadívala se užasle na nádhernou kytici růží, kterou recepční držela v náručí. „Co se stalo? Vyhrála jsi soutěž krásy?“

„Nejsou moje.“ Karen do nich zabořila obličej. „Ne že bych o ně nestála. Právě je přinesli, pro tebe.“

„Pro mě?“

„Jmenuješ se ještě pořád Amanda Calhounová, ne?“ zavtipkovala Karen. „Víš, kolik jich je?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla ohromená Amanda.

„Spočítala jsem je.“ Karen položila kytici na stůl. „Tři tucty a jedna navíc,“ řekla a ukázala na tu, která trochu vyčnívala z jejich středu.

Sloan, napadlo Amandu, a cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Jak si má poradit s mužem, který dělá roztomilé, naprosto nečekané věci pokaždé, když si o něm chce udělat svůj úsudek? Jak se mohl dozvědět o její tajné slabosti pro červené růže? Vždyť mu ani nepoděkovala za tu první.

„Nepřečteš si vizitku?“ nabádala ji Karen. „Jestli se budu muset vrátit k recepci, aniž se dovím, kdo je poslal, budu roztržitá a odnese to moje práce.

Ten ničema Albert Stenerson mě vyhodí a bude to tvoje vina.“

„Já už vím, od koho jsou,“ začala Amanda a hlas jí zřetelně zjihl.

„Bylo to od něj tak milé, Panebože.“ Zmateně se zadívala na jméno na vizitce. Nejsou od Sloana, uvědomila si a samotnou ji překvapilo, jak moc ji to zklamalo.

„Tak co? Povíš mi to už konečně?“

Amanda jí otupěle podala vizitku.

„S díky, William Livingston. Páni.“ Karen pohodila hlavou. „Co jsi udělala, že sis zasloužila takovou vděčnost?“

„Obstarala jsem mu fax.“

„A to je všechno?“ zeptala se Karen ohromeně. „Já jsem minulou neděli upekla vepřové se všemi přílohami a dostala jsem jen láhev levného vína.“

Amanda zamračeně ťukala vizitkou o okraj stolu. „Asi bych mu měla poděkovat.“

„To bych řekla.“ Karen vytáhla jednu růži a přivoněla k ní.

„Kdybys tam chtěla poslat někoho za sebe, ráda se toho úkolu ujmu.“

„Díky, ale zvládnu to sama.“ Amanda zvedla telefon a vrhla na Karen výmluvný pohled. „Tak běž.“

„Vždyť už jsem pryč.“ Její kolegyně se se smíchem vzdálila a diskrétně za sebou zavřela dveře. Amanda vytočila číslo do apartmá číslo čtyři. „Livingston.“

„Pane Livingstone, tady Amanda Calhounová.“

„Dobrý den, slečno Calhounová.“ Z jeho hlasu byl slyšet smích.

„Co si přejete?“

„Chtěla jsem vám poděkovat za květiny. Jsou nádherné. Bylo to od vás moc milé.“

„To je jen malá pozornost za to, jak rychle a ochotně jste mi pomohla.“

„To je součástí mojí práce. Pokud budete během svého pobytu mít ještě nějaké další přání, dejte mi prosím vědět.“

„Abych řekl pravdu, s něčím byste mi mohla pomoct.“

„Ano?“ Automaticky zvedla pero, připravená zapsat si jeho žádost.

„Byl bych rád, kdybyste se mnou povečeřela.“

„Prosím?“

„Rád bych vás pozval na večeři. Netěší mě sedět u stolu sám.“

„Lituju, pane Livingstone, ale je proti hotelovým předpisům, aby se personál stýkal s hosty. Aleje od vás moc laskavé, že jste mě pozval.“

„Laskavost s tím nemá nic společného. Smím se zeptat, jestli byste o tom uvažovala, kdyby bylo možné v hotelových předpisech udělat… výjimku?“

Stenerson žádné výjimky nedělá, pomyslela si Amanda v duchu.

„Samozřejmě, ráda,“ odpověděla taktně. „Bohužel, dokud jste hostem v BayWatch –“

„Ano, ano. Ozvu se vám za okamžik.“

Amanda chvíli držela v ruce ohluchlé sluchátko, pak pokrčila rameny, zavěsila a vrátila se zpátky ke své práci.

O deset minut později se ve dveřích objevil Stenerson.

„Slečno Calhounová, pan Livingston by s vámi rád povečeřel.“

Zatvářil se ještě autoritativněji než obvykle. „Můžete jít. Přirozeně od vás očekávám, že se budete chovat tak, aby v žádném případě neutrpěla pověst hotelu.“

„Ale –“

„Neudělejte z toho pravidlo.“

„Já –“ Ale už za sebou zavřel dveře. Amanda na ně ještě užasle zírala, když se na stole znovu rozdrnčel telefon. „Calhounová,“ řekla automaticky.

„Hodilo by se vám to v osm?“

Zalapala po dechu. Chvíli jí trvalo, než se aspoň trochu vzpamatovala.

Chtěla odmítnout, ale pak se přistihla, jak bezděčně hladí růžové poupě, které jí dal Sloan. Ucukla a položila si ruku do klína.

„Bohužel mám dnes večer až do deseti službu.“

„Tak zítra. Kde vás mám vyzvednout?“

„Zítra půjdu ráda,“ odpověděla impulzivně. „Popíšu vám cestu.“

PÁTÁ KAPITOLA

O návratu Trenta na Hrádek se Sloan dozvěděl okamžitě.

Dokonce až do knihovny na konci dlouhé chodby k němu dolehl radostný štěkot psa, dětský křik a smích.

Odložil poznámkový blok a vyšel ven, aby se přivítal se starým přítelem.

Trenta nepustili dál než do chodby. Tam se mu Jenny pověsila na nohy a Fred kolem něj začal nadšeně pobíhat. Alex zuřivě poskakoval, aby na sebe upoutal pozornost, zatímco Coco, Suzanna a Lilah ho hned všechny najednou zahrnuly zvědavými otázkami.

Trent hned objal Catherine láskyplně kolem ramen a ta se doslova rozzářila štěstím.

Pak se ozval ze schodů hlasitý výkřik. Sloan zvedl hlavu a spatřil Amandu, jak se řítí dolů.

Vtěsnala se mezi sestry a nechala se od Trenta přátelsky políbit.

„Kdyby ses dneska nevrátil, poslala bych pro tebe žoldáky,“ řekla Trentovi. „Za čtyři dny je svatba a ty jsi ještě v Bostonu.“

„Byl jsem si jistý, že si s detaily poradíš.“

„Má sepsané dlouhé seznamy,“ vložila se mezi ně Coco. „Úplně mě tím děsí.“

„Co jsi mi přivezl?“ naléhala na něj malá Jenny.

Suzanna se usmála a zvedla svou dcerku do náruče. Ale když zahlédla v hale Sloana, úsměv se jí okamžitě vytratil z obličeje.

Snažila se sama sebe přesvědčit, že si jen namlouvá, že se jeho výraz okamžitě změní, když se na ni podívá. Určitě se jí to jen zdálo.

Jaký by mohl mít důvod, aby se mu na první pohled tak znelíbila?

Sloan ji chvíli upřeně sledoval, tu vysokou, štíhlou ženu s blond vlasy staženými dozadu do ohonu, krásným obličejem a smutnýma modrýma očima. Pak se obrátil zpátky k Trentovi a znovu se do jeho obličeje vrátil úsměv.

„Nerad tě ruším, když jsi obklopený tolika nádhernými ženami, ale čas utíká.“

„Sloane.“ S jednou rukou kolem ramen své snoubenky Trent udělal krok dopředu a podal druhou Sloanovi.

Ze všech jeho známých, společníků a kolegů byl tohle jediný člověk, kterého považoval za opravdového přítele. „Už ses pustil do práce?“

„Právě jsem začal.“

„Vypadáš, jako kdyby ses zrovna vrátil z dlouhé dovolené v tropech místo z Budapešti. Rád tě zase vidím.“

„Já taky.“ Sloan mrkl spiklenecky na Catherine. „A moc mě těší, že konečně začínáš mít dobrý vkus.“

Trent se usmál.

„Co tvoje rodina? Jak se jim daří?“ Sloan znovu zalétl pohledem k Suzanně. „Jsou v pořádku.“

„Vy dva máte určitě hodně co dohánět.“ Suzanna vzala svého synka za ruku. „Půjdeme se před večeří trochu projít, co říkáš?“

A manda počkala, dokud Coco neodešla s ostatními pryč, a pak položila Sloanovi ruku na rameno. „Počkejte.“

„Já čekám, Calhounová,“ odpověděl pobaveně.

Neměla teď zájem reagovat na jeho otevřenou výzvu. „Chci vědět, proč se pokaždé tak divně díváte na Suzannu.“

Okamžitě zvážněl.

„Jak to myslíte?“

„Tváříte se, jako kdybyste ji nenáviděl.“

Zlobilo ho, že jsou jeho osobní pocity tak zjevné. „Máte víc představivosti, než bych čekal.“

„To není žádná představivost.“ Zmateně potřásla hlavou. „Co proti Suzanně máte? Je to ten nejhodnější člověk, kterého znám.“

Bylo těžké se jízlivě neusmát, ale ovládl se.

„Neřekl jsem, že proti ní něco mám. To byla vaše slova.“

„Nemusel jste ani nic říkat. Očividně vás nepřinutím, abyste o tom se mnou mluvil, ale –“

„Třeba je to tím, že bych si mnohem radši povídal o nás dvou.“

Položil obě ruce na zábradlí za jejími zády a uvěznil ji mezi nimi.

„Není o čem.“

„Vážně?“

„Jestli se snažíte změnit téma –“

„Už se vám zase dělá vráska mezi obočím.“ Zvedl palec, aby jí ji vyhladil. „Jak to, že se na mě nikdy neusmějete tak jako na Trenta?“

„Protože toho mám ráda.“

„Je to zvláštní, ale většina lidí mě považuje za přátelského člověka.“

„Z mého pohledu tak nevypadáte.“

„A co kdybyste se podívala víc zblízka?“

Musela se rozesmát. Kdyby existovala nějaká soutěž ve vytrvalosti, Sloan 0’Riley by v ní určitě snadno vyhrál první místo.

„Díky, ale tohle je dostatečně blízko.“ Až moc, dodala si v duchu pro sebe, protože se jen stěží ovládla, aby mu nezabořila ruce do rozcuchaných, hustých vlasů. „Přátelský není to pravé slovo. K vám by se spíš hodilo arogantní, protivný a tvrdošíjný.“

„To poslední se mi docela líbí.“ Naklonil se k ní blíž a nadechl se její vůně. „Člověk by se nikam nedostal, kdyby se vzdal pokaždé, když narazí na nějakou zeď. Je potřeba ji přelézt, podkopat se, nebo ji jednoduše zbourat.“

Položila mu ruku na hrudník, aby ho od sebe odstrčila. „Nebo do ní mlátí hlavou tak dlouho, až z toho dostane otřes mozku.“

„To je riziko, se kterým se musí počítat, a stojí za to, když se na něj žena, která se skrývá za tou zdí, dívá tak jako vy na mě.“

„Jak se na vás dívám?“

„Když zapomenete, že se chcete chovat jako profesionál, díváte se na mě těma svýma velkýma modrýma očima docela něžně, a taky trochu vyděšeně. A hlavně zvědavě. Mám pak sto chutí vzít vás do náruče a odnést vás někam, kde bychom byli úplně sami, abych mohl vaši zvědavost uspokojit.“

Dovedla si to v duchu všechno až moc dobře představit.

Existovalo jen jedno jediné řešení. Útěk.

„Bohužel už budu muset jít. Potřebuju se převléknout.“

„Vracíte se zpátky do práce?“

„Ne.“ Hbitě mu proklouzla pod rukou a rozběhla se ke schodům.

„Mám schůzku.“

„Schůzku?“ zopakoval, ale byla už pryč.

Přesvědčoval se, že na ni nečeká, ale už dobrých dvacet minut přecházel sem tam po chodbě.

Zlobil se na sebe, že tady bloumá jako idiot, celý vyvedený z míry kvůli tomu, že půjde někam s jiným mužem, když má tolik věcí na práci.

Měl by jít na večeři, na kterou ho Coco pozvala, povídat si s ní o starých časech a s Trentem o nových plánech. Nebo si sednout konečně k rýsovacímu prknu.

Rozhodně neměl zapotřebí se celý večer trápit tím, že dala nějaká paličatá, tvrdohlavá ženská před jeho společností přednost někomu jinému.

Koneckonců si přece může jít, kam se jí zlíbí, připomněl si Sloan, ale vytrvale pokračoval v přecházení po chodbě. A on taky. Ani jeden z nich nemá vůči tomu druhému žádné závazky. To, že po ní touží, ještě neznamená, že by ho muselo takhle popudit, když stráví pár hodin s nějakým jiným mužem.

Otočil se a bral schody po dvou.

„Calhounová?“ Prošel chodbou a zabouchal rázně na dveře.

„Zatraceně, Calhounová, chci s vámi mluvit.“

Už se chystal obrátit zpátky a odejít, když Amanda otevřela.

„Co se děje?“ zeptala se.

Chvíli na ni fascinovaně zíral. Všiml si, že si něco udělala s vlasy a rafinovaně se nalíčila. Měla na sobě světle modré šaty se širokou, splývavou sukní, vypasovaným živůtkem a úzkými ramínky. V uších a na krku se jí třpytily těžké, temně modré kameny.

Vypadala neuvěřitelně půvabně, jako šlehačkový dort na stříbrném podnose. Odmítl dopustit, aby si z něj někdo jiný ukousl jediné sousto.

Tenhle člověk že má vzbuzovat přátelský dojem?

uvažovala v duchu. Jen stěží se ovládla, aby neutekla zpátky do pokoje a nezamkla za sebou dveře. Teď se rozhodně netvářil přívětivě. Vypadal spíš, jako kdyby právě rozžvýkal horu skla a dožadoval se dalšího chodu.

„Na jakou schůzku chcete jít?“ vyhrkl.

Amanda se na něj upřeně zadívala a ruce, které měla zaťaté v pěst, opatrně svěsila. Když před sebou máte zuřivého býka, je lepší nemávat červeným šátkem, ale pokusit se co nejrychleji přelézt plot.

„Na obyčejnou, normální schůzku.“

„Na ni jste se takhle nastrojila?“ Nervózně si uhladila sukni. „Co vám na tom vadí?“

Místo odpovědi ji vzal za ruku a zatočil ji dokola. Nespletl jsem se, pomyslel si a žaludek se mu sevřel bolestí. Má úplně holá záda.

„Kde je zbytek?“

„Zbytek čeho?“

„Šatů.“

Opatrně se otočila a zadívala se mu zkoumavě do obličeje.

„Sloane, mám dojem, že jste se zbláznil.“

Kdyby tak tušila, jak blízko je pravdě, napadlo ho.

„Mám tolik rozumu, kolik si ho jen muž může uchovat po deseti minutách s vámi. Zrušte ji.“

„Cože?“

„Zatraceně, zrušte tu schůzku.“ Postrčil ji ne zrovna jemně ke dveřím ložnice. „Zavolejte mu a řekněte, že nepřijdete. Nikdy.“

„Vy jste se vážně zbláznil.“ Zapomněla na divoké býky a červené vlaječky a nechala se unést vlastním hněvem. „Můžu si jít, kam chci a s kým chci. Jestli se domníváte, že zruším schůzku s pohledným, šarmantním, inteligentním mužem kvůli nějakému panovačnému hrubiánovi, šeredně se mýlíte.“

„Poslechněte mě,“ varoval ji, „nebo toho budete litovat.“

Vrhla na něj vražedný pohled. „Nevyhrožujte mi. Abyste věděl, jdu na večeři s někým, kdo je vaším pravým opakem. S

džentlmenem.“ Odstrčila ho loktem stranou. „A teď mi uhněte z cesty.“

„Dobře. Ale nejdřív vám něco dám, abyste měla o čem přemýšlet.“

Než se stačila vzpamatovat, přitiskl ji zády ke zdi a vášnivě ji políbil.

Cítila z jeho polibku hněv. Tomu by se dokázala ubránit. Ale byla v něm taky touha, a té okamžitě podlehla, protože byla ozvěnou její vlastní.

Bylo mu úplně jedno, že dělá chybu a chová se jako hlupák. Chtěl se na ni zlobit, že ho nutí, aby se choval jako nějaký lehkomyslný osmnáctiletý kluk. Ale nedokázal myslet vůbec na nic. Místo toho ji přitiskl k sobě a líbal ji pořád znovu a znovu.

A uvědomoval si, jaké změny se v ní odehrávají.

Nejdřív měla zlost, a proto se chovala odměřeně. Ale pak mu zdráhavě podlehla a najednou jako by úplně roztála.

Probudil v ní vášeň tak silnou, až mu to bralo dech. A v tom okamžiku pochopil, že bez ní nemůže žít.

Objala ho kolem ramen, pevně se k němu přitiskla a zachvěla se vzrušením.

Sklouzl jí rukama od ramen k zápěstím a ucítil pod dlaněmi její zrychlený tep.

Když zvedl hlavu, mátožně se opřela o zeď, zalapala po dechu a snažila se aspoň trochu vyznat v záplavě vlastních pocitů.

Představa, že se jí možná bude dotýkat jiný muž, dívat se jí do očí plných vášně, jako tomu bylo právě teď, ho doslova děsila. A protože měl ve zvyku dávat přednost hněvu před strachem, uchopil ji znovu za ramena a nadzdvihl ji ze země.

„Přemýšlejte o tom,“ řekl jí nebezpečně tichým hlasem. „A pořádně.“

Co to s ní proboha udělal, že po něm tolik toužila? Určitě jí vyčetl z očí, že by jen stačilo odtáhnout ji dovnitř pokoje a mohl by si vzít všechno, co chtěl. Kdyby se jí ještě jednou znovu dotkl, nebránila by se. Nemusel by ji o nic žádat.

Nemohla pochopit, co se to s ní stalo. Jak mohl mít takovou moc nad její pýchou a vůlí?

„Dosáhl jste svého,“ řekla tiše a zlobila se na sebe, že se jí do očí derou slzy. „Chcete slyšet, že mě dokážete přimět, abych vás chtěla?

Fajn. Podařilo se vám to.“

Slzy v jejích očích dokázaly to, co hněv nezmohl. Když zvedl ruku, aby ji pohladil po obličeji, z jeho hlasu zaznívala lítost.

„Amando –“

Ztuhla a zavřela oči. Kdyby k ní začal být něžný, znamenalo by to její úplný konec. •

„Dostal jste svou kořist, Sloane. Teď bych byla ráda, kdybyste mě nechal jít.“

Svěsil ruku a ustoupil od ní stranou. „Neřeknu vám, že mě to mrzí.“ Ale dívala se na něj tak, že měl pocit, jako kdyby právě zničil něco malého a neuvěřitelně křehkého.

„To je v pořádku. Mě to mrzí za nás oba.“

„Amando.“ Lilah stála nahoře u schodů a s ospalou zvědavostí je oba sledovala. „Máš tady ctitele.“

„Díky.“

Už se nemohla dočkat, až odsud zmizí. Otočila se do pokoje a popadla ze židle sako a kabelku. Aniž by se ohlédla na Sloana, vyběhla ven a utíkala dolů po schodech.

Lilah se za ní chvíli dívala, pak se vrátila zpátky do haly a položila Sloanovi konejšivě ruce na ramena.

„Zdá se mi, že byste teď potřeboval něčí společnost.“

„Možná, že bych měl jít prostě dolů a vyhodit ho z okna.“

„To by šlo,“ přikývla Lilah, „ale Mandy byla vždycky doslova posedlá touhou pomáhat utiskovaným a vyděděným.“

Sloan hlasitě zaklel a začal nervózně přecházet po chodbě. „Tak kdo to vlastně je?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděla. Jmenuje se William Livingston.“

„A?“

Lilah pokrčila rameny. „Je vysoký, tmavovlasý a hezký. Má roztomilý britský přízvuk, italský oblek a vybrané chování. Určitě je bohatý, ale nechová se okázale.“

Sloan znovu zaklel. „Zdá se, že je to frajer.“

„Možná,“ přikývla, ale v obličeji měla ustaraný výraz.

„Co se děje?“

„Špatné vibrace.“ Roztržitě mávla rukou. „A měl hrozně nejasnou auru.“

„Dejte mi šanci, Lilah.“

S nepatrným úsměvem se k němu obrátila zpátky. „Pamatujte si, Sloane, že jsem na vaší straně. Náhodou si myslím, že jste přesně ten, koho moje sestra potřebuje.“ Poplácala ho přátelsky po rameni.

„Jen klid, pan William Livingston má smůlu. Není to její typ.“

Zamířila s ním ke schodům a nahlas se rozesmála. „Je o tom sice zatím přesvědčená, ale brzy zjistí, že se mýlí. Tak se pojďte najíst.

Na spravení nálady neznám nic lepšího než pstruha na mandlích od tety Coco.“

Amanda pročítala jídelní lístek a předstírala, že má hlad. William vybral malou, útulnou restauraci s výhledem na Francouzovu zátoku.

Protože byl teplý večer, mohli se posadit na terasu. Od moře vanul slabý větřík a vzduch byl prosycený vůní jarních květů.

Výběr vína nechala Amanda na něm a snažila se sama sebe přesvědčit, že má před sebou báječný večer.

„Líbí se vám v Bar Harboru?“ zeptala se.

„Moc. Doufám, že se budu moct brzy projet na plachetnici, ale zatím se kochám nádhernou okolní krajinou.“

„Byl jste už v národním parku?“

„Ještě ne.“ Podíval se na láhev, kterou mu číšník nabídl, přečetl si nálepku a pak přikývl.

„Jeho návštěvu byste si neměl nechat ujít. Z hory Cadillac je úžasný výhled.“

„Slyšel jsem.“ Ochutnal víno a pak počkal, až ho číšník nalije Amandě. „Kdybyste si našla trochu volného času, mohla byste mi dělat průvodce.“

„Myslím, že ne –“

„Hotelové předpisy se dají snadno obejít,“ přerušil ji a přiťukl si s ní.

„Zajímalo by mě, jak se vám to podařilo.“

„Velmi snadno. Dal jsem tomu vašemu panu Stenersonovi na vybranou. Buď udělá výjimku a sleví ze svých zásad, nebo se přestěhuju do jiného hotelu.“

„Aha.“ Zamyšleně si usrkla vína. „Připadá mi, že to bylo trochu drastické opatření, když jde jen o jednu večeři.“

„Ale velmi příjemnou večeři. Chtěl jsem vás líp poznat. Doufám, že vám to nevadí.“

Jak by mohlo? pomyslela si s úsměvem.

Každá žena by musela být okouzlená jeho historkami a polichocená jeho neutuchající pozorností.

Nemluvil pořád o své práci, jak to dělá většina úspěšných mužů.

Jako obchodník se starožitnostmi procestoval celý svět a při večeři Amandě vyprávěl o Paříži, Římu, Londýně a Riu.

Když se občas zatoulala myšlenkami k jinému muži, tím víc zesílilo její rozhodnutí vychutnat si tenhle večer.

„Všiml jsem si ve vaší hale příborníku z růžového dřeva,“

podotkl u kávy. „Je to nádherný kousek.“

„Děkuju. Myslím, že pochází ze začátku devatenáctého století.

Regentský styl.“

Usmál se. „Přesně tak. Kdybych na něj narazil na aukci, považoval bych se za šťastného člověka.“

„Můj pradědeček ho nechal přivézt z Anglie, když postavil dům.“

„Ano, dům.“ William si lokl kávy. „Je velmi působivý. Skoro jsem čekal, že uvidím na trávníku postávat v hloučcích krásné panny ve středověkých róbách.“

„Nebo že uvidíte netopýry kroužit kolem věže.“

S úsměvem jí stiskl ruku. „Máte pravdu.“

„Jsme do toho domu zamilované,“ řekla upřímně. „Až přijedete příště na návštěvu ostrova, možná, že byste se mohl ubytovat na Hrádku.“

„Hrádek,“ zamumlal a zamyšleně si přitiskl prst na rty. „Kde jsem jen to jméno slyšel?“

„V souvislosti s výstavbou hotelu společnosti St. James1?“

„Samozřejmě,“ přikývl. „Před pár týdny jsem o tom četl článek v novinách. Nechcete mi tvrdit, že Hrádek je vaším domovem?“

„Ano, je. Doufáme, že bude hotel připraven pro hosty do konce roku.“

„To je báječné. Ale nepojila se k tomu místu nějaká stará legenda? O duchách a ztracených špercích?“

„Jde o Calhounovy smaragdy. Patřily mojí prababičce.“

Usmál se. „Skutečně existují? Napadlo mě, že to je jen chytrý obchodní trik. Ubytujte se v domě, kde straší, a pátrejte po ztraceném pokladu.“

„Ne, ve skutečnosti nás ani trochu netěší, že se celá ta věc dostala na veřejnost.“ Když si na to Amanda vzpomněla, dostala okamžitě takovou zlost, že začala rozčíleně bubnovat prsty do stolu. „Ten náhrdelník existuje, nebo tomu tak aspoň bylo. Nevíme, kde teď je.

A než se najde, nepřestanou nás pronásledovat senzacechtiví novináři.“

„To je mi líto. Musí vám pěkně otravovat život.“

„Doufáme, že náhrdelník brzy objevíme a uděláme tomu nesmyslu rázný konec. Až se začne s renovací, třeba se objeví někde pod podlahou.“

„Nebo v nějakém tajném úkrytu ve zdi,“ podotkl s úsměvem.

„O žádné takové skrýši nevím. Pochybuju, že existuje.“

„V tom případě byli vaši předci neuvěřitelně ledabylí. Takové místo si zaslouží aspoň jednu tajnou skrýš.“ Zakryl jí ruku svou dlaní. „Třeba bych vám mohl pomoct v hledání. Nebo mi aspoň dovolte, abych to použil jako záminku a mohl vás znovu vidět.“

„Je mi líto, ale příštích několik dní nebudu vědět, kam dřív skočit.

V sobotu se bude vdávat sestra.“

Znovu se usmál.

„Po sobotě přijde neděle. Rád bych se s vámi zase viděl, Amando.“ Na okamžik její ruku stiskl a pak ji pustil.

Cestou domů si povídali o všem možném, ale už na ni nenaléhal.

Amanda mu za to byla vděčná.

Byl to muž, který věděl, jak se má chovat k ženě. William by ji rozhodně nesrazil na zem a nevysmál se jí do obličeje.

Tak proč byla tak zklamaná, když zastavili před domem a Sloanův vůz nebyl nikde v dohledu?

Čekala, až William obejde auto a otevře jí dveře.

„Děkuju za hezký večer,“ řekla mu.

„Ano, byl moc příjemný. A vy taky.“ Položil jí ruce na ramena a dotkl se rty jejích úst. Ten polibek byl velmi něžný, a zkušený. Ale vůbec na ni nezapůsobil.

„Vážně mě chcete nechat čekat až do neděle?“

Williamovy oči jí prozradily, že jeho úplně chladným nenechal.

Amanda čekala, jestli se i v jejím nitru probudí touha, ale marně.

„Já –“

„Oběd,“ řekl s okouzlujícím úsměvem. „Něco lehkého v hotelu.

Mohla byste mi při tom vyprávět o domě.“

„Dobře. Jestli se mi to podaří zařídit.“ Ustoupila od něj stranou dřív, než ji mohl znovu políbit. „Ještě jednou děkuju.“

„Bylo mi potěšením, Amando.“ Počkal, dokud nevejde dovnitř, jak se na džentlmena slušelo.

Ale jakmile se za ní zavřely dveře, jeho obličej se změnil jako mávnutím kouzelného proutku. Objevil se v něm chladný, ledový výraz. „Věřte mi, že teprve bude mým potěšením.“

Zamířil zpátky k autu. Odveze ho někam stranou. A pak se vrátí zpátky, aby se prošel po pozemku a zaznamenal si, kudy se dá dostat dovnitř.

Kdyby Amanda Calhounová byla jeho vstupenkou do Hrádku, tím líp. Pokud v tomhle ohledu neuspěje a ta krasavice zůstane nepřístupná, najde jiný způsob.

V každém případě neměl v úmyslu odjet z ostrova bez smaragdů v kapse.

„Bavila ses dobře?“ zeptala se Suzanna, když se Amanda objevila ve dveřích.

„Suze,“ řekla Amanda pobaveně. „Ty jsi na mě zase čekala.“

„Ne.“ Aby to dokázala, zvedla Suzanna hrníček, který držela v ruce. „Právě jsem si šla dolů udělat čaj.“

Amanda se smíchem položila ruce sestře na ramena. „Jak to, že se na nás vždycky pozná, když lžeme?“

Suzanna se vzdala. „Já nevím. Chtělo by to asi víc praxe.“

„Vypadáš unaveně.“

„Hm.“ Suzanna si lokla čaje a vykročily spolu nahoru po schodech. „To víš, je jaro. Všichni chtějí samé květiny. Ale nestěžuju si. Zdá se, že podnik konečně začíná vynášet.“

„Ale myslím, že by sis měla někoho najmout na výpomoc. S

takovou prací a dětmi na krku se jednou udřeš.“

„Ještě bych potřebovala jednu dobrou sezónu, než si budu moct dovolit zaměstnat pomocnou sílu. Ale já mám ráda, když mám plné ruce práce.“

I když doslova padala vyčerpáním, zastavila se před Amandinými dveřmi. „Mandy, můžu s tebou chvíli mluvit, než půjdeš spát?“

„Jistě. Pojď dál.“ Amanda nechala dveře trochu pootevřené a zula si boty. „Děje se něco?“

„Ne. Vlastně ne. Ale můžu se tě zeptat, co si myslíš o Sloanovi?“

„O něm?“ Amanda složila boty úhledně do skříně.

„Zajímalo by mě, jaký na tebe dělá dojem. Připadá mi, že je to moc milý člověk. Obě děti jsou do něj celé blázen, a to je pro mě spolehlivý ukazatel.“

„Umí to s nimi.“ Amanda si odepnula náušnice a vrátila je zpátky do šperkovnice.

„Já vím.“ Nervózně začala přecházet sem tam po pokoji. „Tetě Coco se taky moc zamlouvá. Lilah si hned získal. I Catherine je jím nadšená, a ne jen proto, že je Trentovým přítelem.“

Amanda si sundala náhrdelník. „Muži jeho typu si vždycky snadno získají náklonnost žen.“

Suzanna roztržitě zavrtěla hlavou. „Ne, s tím to nesouvisí. Jde o pocit pohody, který z něj vyzařuje. A ten je vrozený. Má na lidi neuvěřitelně uklidňující vliv.“

Amanda na to nic neřekla, ale v duchu si vzpomněla, jak silné z něj vyzařovalo napětí před pár hodinami.

„Připadá mi jako tolerantní, přátelský člověk.“

„Ale?“

„Asi se mi to jen zdá, ale kdykoli se na mě podívá, má v očích nepřátelský výraz.“ S úsměvem pokrčila rameny. „Mluvím teď asi jako Lilah.“

Amanda se upřeně zadívala na svou sestru. „Ne, taky jsem si toho všimla. Neumím si to vysvětlit. Dokonce jsem se ho na to zeptala.“

„A co ti odpověděl? Nečekám, že mě budou mít všichni rádi, ale když cítím tak silnou nevraživost, aspoň by mě zajímalo, jaký k tomu má ten dotyčný důvod.“

„Zapřel to. Nevím, co říct, Suzanno. Snad jen to, že mi nepřipadá jako člověk, který by tak reagoval na někoho, koho vůbec nezná.“

Udělala bezradné gesto rukama. „Umí určitě být protivný, ale nemyslím si, že by se dokázal chovat záměrně nečestně. Možná, že jsme obě moc přecitlivělé a namlouváme si něco, co vůbec není pravda.“

„Asi.“ Suzanna se snažila ty nepříjemné pocity vypudit z hlavy.

„Jsme všechny tak trochu vyvedené z míry kvůli svatbě a blížící se přestavbě Hrádku. Tím to bude. Rozhodně se kvůli němu nenechám připravit o klidné spaní.“ Políbila Amandu na tvář. „Dobrou noc.“

„Dobrou.“

Když se Amanda natáhla na postel, zhluboka si povzdychla. Je to smůla, pomyslela si. Je to k vzteku. Ale už teď věděla, že ona kvůli němu probdí celou noc.

ŠESTÁ KAPITOLA

Přišla na minutu přesně. V tomhle ohledu se dá na Amandu Calhounovou stoprocentně spolehnout, pomyslel si Sloan. Vždycky je všude včas.

Pohybovala se neuvěřitelně rychle, což pro ni bylo typické, a proto úmyslně prodloužil krok, přešel přes hotelovou terasu a počíhal si na ni u branky, vedoucí k bazénu. Když vzala za závoru, zakryl jí ruku svou dlaní.

Ucukla. „Nemáte nic lepšího na práci?“ zeptala se jízlivě.

„Chci s vámi mluvit.“

„Teď nepracuju.“ Otevřela branku, prošla jí dovnitř a pak se otočila. „Mám volno. Nemusím s vámi mluvit.“ Aby to dokázala, zabouchla mu vrátka před nosem.

Sloan se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a zase je otevřel.

„Dobře, tak mě aspoň vyslechněte.“

Dohonil ji, právě když pokládala ručník na lehátko.

„Nebudu s vámi mluvit, ani vás poslouchat. Nezajímá mě to.“

Sundala si župan, odhodila ho stranou a vešla po schůdkách do bazénu.

Sloan ji sledoval, jak dělá první tempo. Má zlost, uvědomil si, ale pak pokrčil rameny. Co se dá dělat. Bude na to muset jít jinak.

Amanda zuřivě plavala a v duchu ho proklínala. Skoro celou noc nespala a pořád dokola si přehrávala poslední chvíle, které strávili společně.

Když se ráno probudila, slíbila si, že mu už nikdy nedá šanci, aby se jí znovu dotkl. Nedopustí, aby se kvůli němu zase cítila tak bezmocná.

Její život se konečně začínal ubírat směrem, jakým si přála.

Nestála o to, aby se jí Sloan 0’Riley ani kdokoli jiný postavil do cesty.

Narazila přímo do něj, jako nevybuchlé torpédo do válečné lodě.

Vynořila se nad hladinu a zjistila, že stojí až po hrudník ve vodě.

Bez košile.

„Co to děláte?“

„Napadlo mě, že budu mít možná větší šanci přimět vás, abyste mě vyslechla, tady ve vodě, než kdybych stál venku a křičel na vás.“

Odhrnula si mokré vlasy z obličeje. Chtělo se jí smát, ale ovládla se.

„Bazén se otvírá pro hosty až v deset hodin,“ podotkla věcně.

„Ano, mám dojem, že jste se o tom už zmínila. Ale zapomněla jste mě upozornit, že je v něm příšerně ledová voda.“

„Hm.“ Pobaveně se usmála. „Já vím. Proto jsem ráda pořád v pohybu.“

Odrazila se a pustila se znovu do plavání. Ale za okamžik byl vedle ní.

Všimla si, že si nesvlékl jen košili. Měl na sobě modré slipy, nic víc.

Pokaždé, když ponořila obličej do vody, sklouzla pohledem po jeho dlouhém, svalnatém těle.

Měl široká ramena i hrudník a úzký pás, břicho úplně ploché a…

můj bože.

Když si Amanda lokla vody, místo aby zvedla hlavu a nadechla se vzduchu, přinutila se překonat těch několik strategických centimetrů a přesunout pohled ke svalnatým stehnům a lýtkům.

Okamžitě si uvědomila, že má celé tělo nádherně opálené. Jaký by to byl asi pocit, přejet mu po něm rukama a mít pod prsty ty pevné, hladké svaly?

Najednou jí voda přestala připadat studená. Začínala mít spíš dojem, jako kdyby se ocitla v sauně.

Úmyslně se vší silou odrazila a zrychlila tempo. Kdyby ho předehnala, možná, že by se zbavila těch /rádných, rušivých myšlenek.

Ale snažila se marně. Pořád ho měla vedle sebe. Oba zabírali rukama ve stejném okamžiku. Bylo to úžasné souznění. Jako při milování, napadlo ji v duchu.

Znovu se odrazila a zrychlila tempo. Ale jejich ruce se přesto dotkly okraje bazénu ve stejné chvíli.

Připadalo jí, jako kdyby se mezi sebou pustili do nějaké nevyhlášené soutěže, ve které se nemůže nikdo stát vítězem, protože jsou oba soupeři neuvěřitelně vyrovnaní.

Začala se tím bavit a přestala počítat tempa. Když pocítila slabost v nohou a ztrácela dech, chytila se okraje bazénu a vynořila se se smíchem nad hladinu.

Měl dojem, že snad ještě nikdy nevypadala krásněji než teď, když jí z vlasů i obličeje kapala voda a oči jí jiskřily radostí. Zoufale toužil přitáhnout si ji k sobě a aspoň na chvíli ji podržet v náručí.

Ale někdy během nekonečně dlouhé, probdělé noci si dal slib. A měl v úmyslu ho dodržet.

Přátelsky se na ni usmál. „To bylo slušné zahřívací kolo,“

podotkl.

„Jste vážně dobrý.“

„Vy taky.“

Znovu se rozesmála, opřela si hlavu o obrubu a podívala se na něj. Mokré vlasy mu ztmavly a nad krkem se mu zkroutily do kudrlinek.

„Já ráda závodím.“

„To měl být závod! Myslel jsem, že to bylo jen kondiční plavání.“

Stříkla mu vodu do očí a pak vstala. „Musím se jít obléknout.“

„Můžu si s vámi promluvit?“

Smích se jí vytratil z očí. „Nechrne to na jindy,“ navrhla a vyšvihla se nahoru přes okraj bazénu.

Položil jí ruku na nohu. „Mandy –“

„Nechci se s vámi zase přít. Podařilo se nám pět minut spolu vycházet po dobrém. Co kdybychom při tom zůstali?“

„Chtěl bych se vám omluvit,“ nenechal se odbýt.

„Kdybyste –“ Najednou se zarazila a vrhla na něj ohromený pohled. „Cože?“

„Chci se omluvit.“ Vstal a položil jí ruce na ramena. „Včera večer jsem to trochu přehnal, a teď mě to mrzí.“

„Hm.“ Nervózně sklopila oči a začala si utírat kapky vody na stehně.

„Teď byste měla říct: Dobře, Sloane, přijímám vaši omluvu.“

Podívala se na něj zpod mokrých řas a pak se usmála.

„Asi ano. Choval jste se vážně jako ničema.“ Ušklíbl se. „Díky.“

„Opravdu. Chrlil jste na mě hrozby a příkazy jeden za druhým.“

„Zajímá vás proč?“

Zavrtěla hlavou a chtěla odejít, ale přidržel ji na místě. „Vy jste s tím začala,“ podotkl. „Nemohl jsem se smířit s pomyšlením, že budete s někým jiným. Podívejte se na mě.“ Jemně ji uchopil za bradu a obrátil ji obličejem k sobě. „Něco jste ve mně rozpoutala.

Nemůžu se toho zbavit. Vlastně ani moc nechci.“

„Nemyslím, že –“

„To nemá s myšlením nic společného. Vím, co cítím, když se na vás podívám.“

V nitru se celá zachvěla, ne strachem, ale radostí.

„Já musím přemýšlet,“ zašeptala. „Dělám to tak vždycky.“

„Dobře, v tom případě budete mít o čem. Já jsem se do vás totiž zamiloval.“

Užasle na něj pohlédla. „To nemyslíte vážně.“

„Ale ano. A vy to víte. Jinak byste tu teď takhle neseděla a netvářila se jako králík v kleci.“

„Já ne –“

„Neptám se vás na vaše pocity,“ přerušil ji. „Dávám vám jen své stanovisko, abyste se s ním vyrovnala.“

Pochybovala, že to vůbec někdy dokáže. Rozhodně jí připadalo naprosto nemožné zvyknout si na pocity, které se v ní po jeho posledních slovech probudily.

Je tohle snad láska? uvažovala v duchu. Ten zvláštní, hřejivý pocit, který se rozlije člověku kolem srdce? A přichází úplně najednou, bez varování?

„Já, nejsem si jistá, jak…“ Zhluboka se nadechla a zkusila to znovu. „Udělal jste to, abyste mě přivedl k šílenství?“

Usmál se. „Možná. Co kdybyste mě teď políbila, Calhounová?“

Hbitě vyklouzla z jeho sevření. „Nebudu vás znovu líbat, protože to by mě připravilo o poslední špetku zdravého rozumu.“

Pobaveně se rozesmál. „To je ta nejhezčí věc, kterou jste mi kdy řekla.“

Když vstal, Amanda popadla ručník. „Zadržte. Já to myslím vážně. Buď mi dáte čas, abych se dokázala sama v sobě vyznat, nebo zaměřím a vypálím. A budu mířit pod pás,“ varovala ho a pak pobaveně dodala: „A zdá se mi, že teď zrovna nejste moc chráněný.“

„Tak dobře, přesvědčila jste mě. Co byste řekla malé projížďce, až skončíte s prací?“

Bylo by hezké zajet se s ním podívat nahoru do kopců, uvažovala. Ale bohužel měla své povinnosti.

„Nemůžu. Catherine se dneska loučí se svobodou. Chceme ji překvapit, až se vrátí domů z práce.“ Trochu se zamračila. „Máte to zapsané v seznamu.“

„Přiznám se, že se mi to vykouřilo z hlavy. Tak zítra.“

„Mám poslední schůzku s fotografem a pak musím pomoct Suzanně s květinami. A ani další večer to nepůjde,“ řekla dřív, než se stačil zeptat. „Přijede většina hostů a budeme mít generálku na svatební hostinu.“

„Tak po svatbě, Calhounová,“ řekl rezignovaně.

„Po svatbě…“ Usmála se. Uvědomila si, že se docela dobře baví.

„Dám vám vědět.“ Přehodila si přes sebe župan a zamířila k brance.

„Hej. Nemám ručník.“

Se smíchem se za ním ohlédla.

„Já vím.“

Ten den k večeru vyšel Sloan ven na spodní terasu, aby si udělal pár náčrtů exteriéru. Chtěl přistavět další vnější schodiště, aniž by narušil integritu budovy.

Když se venku objevila Suzanna se dvěma proutěnými košíky plnými květin, zarazil se.

„Promiňte.“ Na okamžik zaváhala, a pak se usmála. „Nevěděla jsem, že jste tady. Musím to tu připravit na večírek.“

„Za chvíli budu hotový.“

„To je v pořádku, nemusíte spěchat.“ Položila košíky na zem a vrátila se zpátky dovnitř.

Za pár minut vyšla znovu ven se židlemi a pak ještě jednou s papírovými dekoracemi.

Na chvíli mezi nimi zavládlo napjaté ticho, ale pak to Suzanna nevydržela, odložila papírovou labuť stranou a upřeně se na něj zadívala.

„Pane 0’Rileyi, už jsme se někdy předtím setkali?“

Pokračoval dál v kreslení. „Ne.“

„Zdá se mi, jako kdybyste mě znal a neměl o mně zrovna nejlepší mínění.“

Sklouzl po ní chladným pohledem. „Neznám vás, paní Dumontová.“

„Tak proč –“ Zarazila se. Nenáviděla konfrontace, a hlavně ten nepříjemný, svíravý pocit v žaludku, který při nich vždycky měla.

Otočila se a chtěla odejít. Ale ucítila na sobě jeho ledový pohled, plný trpkosti a zášti. S rukou na klice se přinutila obrátit zpátky.

„Ne, nesnesu to. Jste v mém domě, pane 0’Rileyi, a odmítám tu chodit po špičkách a vyhýbat se vám. Chci vědět, co má tohle všechno znamenat.“

Odhodil blok na malý skleněný stolek. „Jméno 0’Riley vám nic neříká, paní Dumontová?“

„Ne, proč by mělo?“ Trpce se usmál.

„Asi bych měl doplnit ještě jedno. Megan. Megan 0’Rileyová. Už vám to dochází?“

„Ne.“ Rozčileně si prohrábla rukou vlasy. „Mohl byste být konkrétnější?“

„Pro někoho, jako jste vy, je asi snadné zapomenout. Nebyla pro vás ničím jiným než malou, nepříjemnou komplikací.“

„Kdo?“

„Megan. Moje sestra Megan.“

Suzanna zmateně zavrtěla hlavou. „Já vaši sestru vůbec neznám.“

Skutečnost, že jí to jméno nic neříkalo, ho rozzuřila ještě víc.

Sloan udělal krok směrem k ní, naprosto lhostejný k jejímu zděšenému výrazu.

„Ne, nikdy jste se s ní osobně nesetkala. Tak proč se tím trápit, viďte? Podařilo se vám rychle se jí zbavit. Ale nic jste tím nezískala.

Baxter Dumont byl vždycky ničema. Jenže ona ho milovala.“

„Vaše sestra?“ Suzanna zvedla ruku a přitiskla si ji na spánek.

„Vaše sestra a Bax.“

„Už vám začínají docházet souvislosti?“ Když se od něj chtěla odvrátit, popadl ji za ruku a otočil ji zpátky k sobě. „Bylo to pro lásku nebo pro peníze?“ zeptal se. „Ať tomu bylo jakkoli, mohla jste projevit aspoň trochu soucitu. Zatraceně, bylo jí teprve sedmnáct a čekala dítě. Proč jste nedokázala zůstat stranou a nechat toho zbabělého ničemu, aby viděl svého syna?“

Zbledla jako křída. V tom okamžiku by se v ní krve nedořezal.

„Syna?“ zašeptala jen.

„Byla ještě dítě, vyděšené dítě, které uvěřilo každé lži, kterou jí řekl. Chtěl jsem ho zabít, ale pro Meg by to pak bylo ještě horší. A vy jste v sobě nenašla ani tolik soucitu, abyste jí věnovala zbytky od stolu. Dál jste si žila v přepychu a tvářila se, jako kdyby ona ani ten chlapec vůbec neexistovali. Když zavolala a prosila vás, abyste mu dovolila jednou nebo dvakrát do roka vidět svého syna, nazvala jste ji děvkou a pohrozila, že jí dítě necháte vzít, jestli se ještě někdy spojí s vaším manželem.“

Nemohla skoro popadnout dech. Tak hrozně se cítila snad jen po své poslední hádce s Baxem. Celá zesláblá nervozitou a bolestí mu strčila do ruky, kterou ji pevně svíral za zápěstí.

„Prosím, pusťte mě. Potřebuju si sednout.“

Ale jen na ni upřeně zíral a mlčel.

To, co spatřil v jejích očích, nebyl stud, posměch ani hněv. Našel tam jen úžas a naprosté ohromení.

„Můj bože,“ řekl tiše, „vy jste o ničem nevěděla.“

Nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo. Jen mlčky zavrtěla hlavou.

Když ji pustil, otočila se a rozběhla se do domu.

Sloan zůstal chvíli otupěle stát na místě. Všechen odpor, který cítil k Suzanně, se teď obrátil proti němu samému. Opovrhoval sebou.

Váhavě vykročil směrem za ní, a ve dveřích narazil do rozzlobené Amandy. Byla zlostí bez sebe.

„Co jste jí provedl?“ Oběma rukama ho od sebe odstrčila. „Co jste jí zatraceně řekl, že tolik brečí?“

Sevřel se mu žaludek bolestí. „Kam šla?“

„Už se k ní nepřibližujte. Když si pomyslím, že jsem začínala věřit, že bych mohla, k čertu s vámi, 0’Rileyi.“

„Ať řeknete cokoli, nic nemůže být horší než to, co si už sám o sobě myslím. Tak kde je?“

„Zmizte odsud.“ Zabouchla mu dveře před nosem a zamkla je.

Sloana nejdřív napadlo, jestli je nemá kopnutím otevřít, ale pak tiše zaklel a zamířil pomalu ke kamenným schodům po straně domu.

Našel tam Suzannu, jak stojí v prvním patře na balkóně a dívá se zamyšleně na moře. Začal stoupat nahoru k ní, ale sotva udělal dva kroky, Amanda se vyřítila ven ze dveří.

„Nechte ji na pokoji.“ Objala svou sestru kolem ramen, aby ji před ním ochránila. „Udělejte čelem vzad a běžte. A nezastavujte se, dokud nebudete zpátky v Oklahomě.“

„Tohle se vás netýká,“ řekl jí Sloan rázně.

Suzanně se naštěstí podařilo zarazit sestru dřív, než se na něj stačila vrhnout.

„To je v pořádku.“ Suzanna stiskla Amandě ruku. „Potřebuju si s ním promluvit, Mandy. O samotě.“

„Ale –“

„Prosím. Je to důležité. Jdi dolů a dokonči přípravy, ano?“

Amanda zdráhavě couvla o krok dozadu. „Když si to přeješ.“

Vrhla vražedný pohled na Sloana. „Mějte se na pozoru.“

Jakmile zůstali sami, začal Sloan hledat vhodná slova, jak by se omluvil. „Paní Dumontová. Suzanno –“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Ten chlapec.“

„Já nevím –“

„Zatraceně, jak se jmenuje?“ Upřeně na něj pohlédla. Prvotní šok vystřídal hněv a slzy. „Je to nevlastní bratr mých dětí. Chci znát jeho jméno.“

„Kevin. Kevin O’Riley.“

„Kolik mu je let?“

„Sedm.“

Otočila se, chvíli se zamyšleně dívala na moře a pak zavřela oči.

Před sedmi lety byla ještě čerstvou novomanželkou, plnou nadějí, snů a slepé lásky.

„A Baxter věděl, že je to jeho dítě?“

„Ano. Megan nejdřív nikomu nechtěla říct, kdo je otcem. Teprve po rozhovoru s vámi… ale ona s vámi nemluvila, viďte?“

„Ne.“ Suzanna dál otupěle zírala před sebe. „Asi s Baxterovou matkou.“

„Chtěl bych se omluvit.“

„Není třeba. Kdyby to byla moje sestra, nevystačila bych jen s několika hrubými slovy. Pokračujte.“

Je tvrdší a houževnatější, než vypadá, pomyslel si Sloan, ale jeho svědomí to neulehčilo.

„Když tenkrát dotelefonovala, zhroutila se. A pak mi konečně všechno řekla. Jak se s Dumontem seznámila při návštěvě přátel v New Yorku. Byl tam služebně a nabídl se, že jí bude dělat průvodce.

Nikdy předtím v New Yorku nebyla a úplně jí zamotal hlavu. Byla vlastně ještě dítě.“

„Sedmnáctileté děvče,“ zašeptala Suzanna.

„Hrozně naivní. Ale vystřízlivěla až moc rychle,“ dodal s trpkostí v hlase. „Krmil ji báchorkami o tom, že si ji chce vzít a přijede za ní do Oklahomy, aby se mohl seznámit s její rodinou. Když se vrátila, už se vůbec neozval. Jednou nebo dvakrát mu telefonovala. Pokaždé se omluvil a sliboval, že ji navštíví. A pak zjistila, že je těhotná.“

Snažil se zůstat klidný a nemyslet na to, jak rozhněvaný a vyděšený tenkrát byl, když se dozvěděl, že jeho malá sestra čeká dítě.

„Když mu o tom pověděla, změnil taktiku. Řekl jí pár dost ošklivých věcí a Megan rychle dospěla. Až moc rychle.“

Suzanna tomu rozuměla víc, než tušil. „Určitě pro ni muselo být hrozně těžké čekat dítě, ke kterému se jeho otec nehlásí.“

„Poradila si. Rodiče pro ni měli naštěstí pochopení. Ani s penězi na tom nebyli špatně, takže se jí i dítěti dostalo veškeré péče, kterou oba potřebovali. Nikdy po něm nechtěla žádné peníze, Suzanno.“

„Ano, chápu.“

„A když se Kevin narodil… Meg byla báječná. Jen kvůli němu se pokusila znovu spojit s Dumontem, a když se jí to nedařilo, nakonec se rozhodla oslovit jeho manželku. Přála si jen, aby její syn neztratil úplně kontakt s vlastním otcem.“

„Rozumím.“ Otočila se a zadívala se na něj, teď už o poznání klidnější. „Sloane, kdybych měla na Baxe nějaký vliv, využila bych ho.“ Zvedla ruce a zaseje bezmocně svěsila. „Ale nemám, ani pokud jde o děti, ke kterým se rozhodl přiznat.“

„Mám dojem, že Kevin je na tom takhle možná líp. Suzanno –“

prohrábl si rukou nervózně vlasy „– zatraceně, jak se mohla žena jako vy zaplést s Dumontem?“

Nepatrně se pousmála. „Kdysi jsem byla taky mladé, naivní děvče, které věřilo, že láska může trvat věčně.“

Chtěl ji vzít za ruku, ale nebyl si jistý, jestli by se od něj neodtáhla.

„Vím, že jste řekla, že žádnou omluvu nechcete slyšet, ale přesto bych se cítil mnohem líp, kdybyste ji ode mě přijala.“

Nakonec to byla ona, kdo mu podal ruku. „Je snadné to udělat, když jde o rodinu. A zdá se mi, že my dva jsme svým způsobem příbuzní.“ Až později si najde pár minut pro sebe, aby se vyrovnala s bolestí, kterou jí ta zpráva způsobila. „Chtěla bych vás požádat o laskavost. Byla bych ráda, kdyby se moje děti o Kevinovi dozvěděly, a pokud by to vaší sestře nevadilo, přála bych si, aby se spolu seznámily.“

„Bude mít určitě radost,“ ujistil ji.

„Jenny s Alexem budou nadšení.“ Zadívala se na hodinky.

„Proboha, už jsou určitě oba zpátky ze školy a teta Coco z nich šílí.

Měla bych radši jít.“

Sklouzl pohledem dolů na terasu. A vzpomněl si na Amandu. „Já taky. Mám ještě co napravovat.“

Suzanna zvedla obočí. „Hodně štěstí.“

Měl pocit, že ho bude tentokrát potřebovat. A než sešel na terasu, byl si tím naprosto jistý.

Amanda tam připevňovala pentle, zatímco Lilah přivazovala balónky na opěradla židlí. Dlouhý stůl byl už zakrytý bílým krajkovým ubrusem.

Když Amanda uslyšela za zády jeho kroky, otočila se a doslova ho probodla pohledem.

Lilah hned bylo všechno jasné.

„Půjdu se podívat, jestli nemá teta Coco už hotové čokoládové sušenky,“ řekla pohotově. Když procházela kolem Sloana, na okamžik se zastavila, ale pak rychle prošla dveřmi dovnitř a zavřela je za sebou, aby dopřála své sestře soukromí.

Amanda na nic nečekala a hned se na něj vrhla.

„Buď máte neuvěřitelnou odvahu, nebo jste hrozně hloupý.

Nechápu, jak se tady vůbec můžete ukázat po tom, co jste provedl.“

„Nic o tom nevíte. Se Suzannou jsme už všechno vyřešili.“

„Vážně?“ Hodila na stůl balík růžových papírových talířů. „Ani zdaleka. Když si pomyslím, že jste mě před pár hodinami málem přesvědčil, že jste mužem, na kterém by mi mohlo záležet, a pak přijdu domů a uvidím svou sestru, jak od vás utíká pryč a tváří se úplně zničeně… Chci vědět, co jste jí udělal.“

„Měl jsem špatné informace. Mrzí mě to.“

„To nestačí.“

„Bude muset,“ odsekl trochu podrážděně. „Jestli chcete vědět víc, zeptejte se Suzanny.“

„Ptám se vás.“

„A já vám říkám, že to, co se stalo, se týkalo jen jí a mě. S vámi to nemá vůbec nic společného.“

„Mýlíte se.“ Přešla terasu a postavila se přímo proti němu. „Když se zapletete s jednou z nás, máte na krku všechny. Asi vás tady budu muset strpět, dokud nebude po svatbě, protože máte jít ženichovi za svědka. Ale až bude po všem, postarám se, abyste se vrátil tam, odkud jste přišel.“

Zvedl ruce a uchopil ji za klopy saka. „Už jsem vám řekl předtím, že co jednou začnu, vždycky dokončím.“

„Tady jste už skončil, 0’Rileyi. Hrádek vás nepotřebuje. A já taky ne.“

Měl sto chutí dokázat jí, že se mýlí, ale v tom okamžiku Trent otevřel dveře na terasu. Zadíval se nejdřív na svého přítele, pak na budoucí švagrovou, a když si všiml, že jeden druhého probodávají očima, hlasitě si odkašlal.

„Zdá se, že se budu muset naučit některé věci si líp načasovat.“

„Ne, přišel jsi právě včas.“ Amanda rýpla Sloanovi loktem do žaludku a ten ji zdráhavě pustil. „Dneska večer nebudeme mít na pánskou společnost čas. Co kdybys vzal tohohle ničemu, kterého jsi k nám přivlekl, a uspořádali jste spolu pánskou jízdu?“

Proklouzla kolem Trenta a vrátila se zpátky do domu.

„Fajn.“ Trent si zhluboka vydechl. „Asi jsem se ti nezmínil o temperamentní povaze sester Calhounových, když jsem tě žádal, abys přijal tuhle práci, viď?“

„Ne,“ odpověděl Sloan zamračeně. „Je v tomhle městě nějaký tmavý, hlučný bar?“

„Určitě se tu najde.“

„Tak se pojď opít.“

Nebyl problém najít bar. Sloan se zhroutil na lavici v rohu a obrátil do sebe skleničku whisky. Po druhé Trentovi řekl o své výměně názorů se Suzannou.

„Baxter Dumont je Kevinův otec? O tom ses nikdy nezmínil.“

„Dal jsem Meg slovo, že to nikomu nepovím.“

Trent chvíli mlčel a zamyšleně upíjel sodovku. „Nedovedu si představit, jak takový sobecký mizera může být otcem tří báječných dětí.“

„Taky je mi to záhadou.“ Sloan mávl na číšníka, aby mu přinesl další skleničku. „Neudržel jsem se a vypálil to všechno na Suzannu bez jakýchkoli servítků.“ Zarazil se a hlasitě zaklel. „Zatraceně, Trente, nikdy nezapomenu, jak vypadala, když jsem jí to řekl.“

„Ona se s tím vyrovná. Z toho, co jsem slyšel od Catherine, mám dojem, že si poradila už i s horšími věcmi.“

„Hm, možná. Ale já nemám ve zvyku rozdávat si to se ženami.

Připadal jsem si jako úplný zloduch, když se do mě pak Amanda pustila.“

„To víš, tyhle ženské drží spolu.“

„Už jsem to taky zjistil.“

Sloan se zamračeně napil.

„A proč jsi jí všechno nevysvětlil?“

Sloan pokrčil rameny a obrátil do sebe další whisku. Měl přece vlastní hrdost. „Nic jí do toho nebylo.“

„Mně ses s tím přece právě taky svěřil.“

„To je něco jiného.“

„Hm. Nechceš si k tomu pití dát pár preclíků?“

„Ne.“

Chvíli seděli mlčky a popíjeli. Dva naprosto odlišní muži, jeden ve vybledlých džínách, druhý v kalhotách ušitých na míru. Oba přišli ke slušným penězům, Trent díky obchodování s nemovitostmi, Sloan prodejem nafty. Ale jinak neměli téměř nic společného. Přesto se z nich během prvního semestru ve škole stali přátelé a vydrželo jim to přes deset let.

Sloanovi bylo líto sebe samého, a proto mu bylo příjemné se opít a aspoň na chvíli zapomenout.

Trent viděl, kam všechno směřuje, a proto prozíravě zůstal střízlivý.

Po další skleničce si Sloan svého přítele přeměřil pohledem.

„Odkdy nosíš botasky?“

Trent se zadíval na svoje nohy a usmál se. Staly se pro něj trvalou připomínkou toho, jak jedna vznětlivá brunetka od základu změnila jeho život.

„To nejsou botasky, ale běžecké boty.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Sloan. „A nemáš ani kravatu.

Jak to?“

„Protože jsem zamilovaný.“

„Aha.“ Sloan se pohodlně opřel na židli. „Vidíš, co to s tebou dělá? Úplně ses zbláznil.“

„Ty přece nenávidíš kravaty.“

„Máš pravdu. Zatraceně, ta ženská mě přivádí k šílenství od první chvíle, kdy jsem ji spatřil.“

„Catherine?“

„Ne. Mluvím o Amandě.“

„Aha.“ Trent se usmál. „Nějaká ženská tě vždycky dostane.

Neznám nikoho, kdo by měl v něžném pohlaví větší zálibu než ty.“

„O něze mi nemluv, kamaráde. Nejdřív do mě vrazí a pak mě profesionálním úderem pošle k zemi. Stačím říct sotva dvě slova, a už mě usadí.“ Když si objednal další skleničku, naklonil se přes stůl k Trentovi. „Znáš mě už přes deset let. Nemáš dojem, že jsem byl vždycky klidný, přátelský člověk?“

„Jak kdy,“ usmál se Trent.

Sloan uhodil pěstí do stolu. „Jdi k čertu.“ Ale pak poplácal svého kamaráda po rameni a vytáhl z kapsy doutník. „Tak co s ní zatraceně je?“

„Co já vím?“

„Já ti to povím. Je neuvěřitelně temperamentní a tvrdohlavá jako mezek. Vidí to každý, pokud se jí zrovna nedívá na nohy.“ Vzal do ruky novou skleničku a zamračil se do ní. „Nohy má vážně prvotřídní.“

„Všiml jsem si. Mají to v rodině.“

Když Sloan dopil další whisky, Trent se ho pobaveně zeptal: „Nebudu tě muset odnést domů?“

„Možná.“ Na chvíli se odmlčel, jako kdyby nad něčím přemýšlel, a pak se najednou zeptal: „Proč se vlastně budeš ženit, Trente?

Nebylo by nám oběma takhle líp?“

„Protože ji miluju.“

„Hm.“ Sloan si povzdychl a vyfoukl z úst líný obláček kouře.

„Takhle člověka vždycky dostanou. Spletou ti hlavu a nedokážeš pak vůbec rozumně uvažovat. Kdysi jsem byl přesvědčený, že ženské stvořil Bůh pro vlastní potěšení, ale teď se na to dívám jinak.

Existuje jenom jediný důvod, proč jsou na světě, aby chlapovi dělaly ze života peklo.“ Zadíval se na Trenta. „Viděl jsi, jak se jí při chůzi vlní sukně, hlavně když spěchá? A jak se jí houpají vlasy, když na někoho křičí? Z očí jí srší oheň, a pak ji popadneš za límec, abys ji umlčel, a Bože Všemohoucí…“ Znovu si pořádně lokl whisky, ale tentokrát nedokázala uhasit oheň. „Stalo se ti někdy, že jsi nedopatřením šlápl na elektrický drát?“

„Asi ne.“

„Hrozně to pálí,“ zamumlal Sloan. „Pálí to jako oheň a pak na minutu ztratíš vědomí. Když se vzpamatuješ, připadáš si úplně otupělý.“

Trent odložil svou sklenku na stůl a zkoumavě se zadíval na svého přítele.

„Sloane, směřuje tohle všechno tam, kam si myslím, nebo jsi jen opilý?“

„Nejsem ještě dost opilý.“ Rozzlobeně odstrčil skleničku stranou.

„Od té doby, co jsem ji poprvé uviděl, jsem neměl jedinou klidnou noc. A jako kdyby pro mě všechny ostatní ženy přestaly úplně existovat.“ Opřel si lokty o stůl a položil si hlavu do dlaní. „Jsem do ní celý blázen, Trente, a kdybych na ni teď mohl sáhnout, asi bych ji uškrtil.“

Trent se pobaveně usmál. Tyhle pocity už důvěrně znal.

V jednom kuse pršelo, a proto jsem nemohla jít dolů na útesy za Christianem. Skoro celé dopoledne jsem si hrála s dětmi, aby moc nezlobily, když musely být zavřené doma. Samozřejmě, že se začaly hádat, ale chůva je usmířila sušenkami. Dokonce i chlapcům se líbil čajový dýchánek, když jim prostřela svačinu na malých, dětských porcelánových talířcích.

Pro mě to byl jeden z těch sladkých, vzácných dní, na které matka nikdy nezapomene, když se její děti smějí, zahrnují ji v jednom kuse všetečnými otázkami a složí jí hlavy do klína, když se jim chce spát.

Vzpomínku na tyhle chvíle budu navždy nosit ve svém srdci, i tehdy, až moje děti vyrostou. A nebude to dlouho trvat. Colleen už začíná mluvit o plesových šatech.

Napadá mě, jak by asi vypadal můj život, kdybych měla po svém boku Christiana. Určitě by nevešel do salónu, nekývl jen na pozdrav, duchem úplně nepřítomný, a neotevřel si hned karafu s brandy. Jsem si jistá, že by se zeptal, jak se děti měly a co celý den dělaly.

Ne, můj Christian by přišel nejdřív za mnou, natáhl by ke mně ruce a já bych vstala, abych ho políbila. A pak by se rozesmál, tak, jak ho slyším se smát, když jsme spolu na útesech.

A já bych byla šťastná. Necítila bych tuhle hořkosladkou bolest.

Ani bych si nepřipadala provinile. Neměla bych zapotřebí vyhledávat ticho a samotu ve své věži, ani tu sama sedávat u okna a svěřovat se téhle knize se svými sny.

Já bych své sny žila.

Ale tohle všechno je jen pouhá fantazie. Jako jedna z pohádek, které dětem předčítám před spaním. Příběh o krásném princi a sličné panně, kteří spolu spokojeně žili až do smrti.

Jenže můj život není pohádka.

Ale možná, že jednou někdo otevře tyhle stránky ít přečte si můj příběh. Doufám, že ten člověk bude mít laskavé a šlechetné srdce a neodsoudí mě za mou nevěru k manželovi, kterého jsem nikdy nemilovala.

Přála bych si, aby se mnou sdílel mou radost Z tech krátkých okamžiků, které smím trávit s mužem, jehož budu milovat i po smrti.

SEDMÁ KAPITOLA

Sloanovi připadalo, jako kdyby měl plnou hlavu malých mužíčků, kteří se rozmachovali na všechny strany kolem sebe sekyrami. Aby se jich zbavil, obrátil se na druhý bok.

Ale hned si uvědomil, že udělal chybu. Tím nepatrným pohybem dal pokyn vojenské kapele, čekající v záloze, a ta spustila na bicí.

Přitiskl si polštář na obličej v naději, že tu hlasitou, protivnou hudbu aspoň trochu ztlumí.

Bože můj, kocovina je hrozná věc, přemítal v duchu a sliboval si, že už se nikdy v životě takhle neopije.

Najednou mu došlo, že to, co před chvílí slyšel, nebyly bubny, ale klepání na dveře.

S vypětím všech sil vrávoravě vstal a byl rád, že nikdo neslyší, jak při chůzi hlasitě sténá.

Když se konečně dopotácel ke dveřím a opatrně je otevřel, s ohromením zjistil, že na prahu stojí A manda.

Stačilo jí podívat se na jeho krví podlité oči a rašící vousy na obličeji a bylo jí všechno jasné.

Měl na sobě rozepnuté džíny, ve kterých usnul, a jinak vůbec nic.

„Zdá se, že jste se včera večer dobře bavil,“ podotkla stroze.

Na rozdíl od něj Amanda vypadala upraveně a svěže, což byl jen další důvod, proč by ji nejradši uškrtil.

„Jestli jste sem za mnou přišla, abyste mi zničila den, jdete pozdě.“

Začal jí zavírat dveře před nosem, ale než to stačil udělat, vešla dovnitř.

„Chci vám něco říct.“

„To už jste udělala.“

Ale okamžitě litoval, že ji tak usadil. Přísahal si v duchu, že sj ponechá aspoň poslední špetku důstojnosti. Neodplíží se pryč, ale odejde s hlavou hrdě vztyčenou.

Protože vypadal tak žalostně, rozhodla se mu pomoct.

„Řekla bych, že je vám dost zle.“

„Zle?“ Přivřel oči, protože měl strach, že by mu jinak vypadly z důlků. „Ne, je mi báječně. Kocovina je prima věc,“ odpověděl uštěpačně.

„Potřeboval byste studenou sprchu, pár aspirinů a pořádnou snídani.“

Jen něco nesrozumitelného zabručel a tápavě zamířil k ložnici.

„Calhounová, pouštíte se na tenký led.“

„Nebudu vás dlouho zdržovat.“ Vykročila opatrně za ním, rozhodnutá splnit své poslání. „Chci si s vámi jen promluvit o –“

Když jí zabouchl dveře koupelny před nosem, zmlkla.

„Dobře, jak chcete,“ řekla si spíš jen pro sebe. Stejně ji už neslyšel.

Sloan si uvnitř svlékl džíny a postavil se pod sprchu. Jednou rukou se opřel o zeď a druhou pustil naplno kohoutek se studenou vodou.

Jeho hlasité klení se odráželo od stěn jako ozvěna.

Když se osprchoval, cítil se o trochu líp. Chvíli zápolil s víčkem od lahvičky s aspirinem, než se mu podařilo ji otevřít, a pak spolkl dva prášky najednou.

Kocoviny se nezbavil, ale aspoň už byl úplně vzhůru a mohl si ji jaksepatří vychutnat. Omotal si ručník kolem pasu a vyšel ven z koupelny.

Myslel si, že jí naznačil dost jasně, že o její společnost momentálně nestojí. Ale zřejmě se zmýlil.

Stála v jeho pokoji a s brýlemi na nose se skláněla nad jeho výkresy.

Okamžitě si všiml, že vyprázdnila popelník, naskládala prázdné šálky na podnos a posbírala rozházené oblečení. Vlastně ho ještě měla v rukou, když si prohlížela jeho náčrty.

„Co to k čertu děláte?“

Zvedla hlavu a usmála se na něj. „Tak už jste hotový,“ prohodila.

Když si všimla, že na sobě nemá nic kromě mokrého ručníku, vší silou se snažila udržet pohled v úrovni jeho obličeje. „Právě jsem se dívala na vaši práci.“

„To vidím. Ale nechápu, proč po mně uklízíte. Nemáte přece v popisu práce dělat mi chůvu.“

„Nevím, jak byste mohl pracovat v takovém ehlívku,“ odsekla.

„Tak jsem vám to tu dala trochu do pořádku, než jste se osprchoval.“

„Já rád pracuju v ehlívku. Jinak bych si ty zatracené věci posbíral sám.“

„Fajn.“ Vyhodila jeho oblečení do vzduchu a nechala ho dopadnout na zem. „Takhle je to lepší?“

Pomalu si sundal tričko, které mu nedopatřením přistálo na hlavě.

„Calhounová, víte, co je nebezpečnější než chlap s kocovinou?“

„Ne.“

„Nic.“

Udělal jeden rázný krok směrem k ní, ale v tom okamžiku někdo zaklepal na dveře.

„To bude vaše snídaně,“ podotkla Amanda úsečně a zamířila ke dveřím. „Nařídila jsem jim, aby si | pospíšili.“

Sloan to vzdal. Zhroutil se na gauč a dal si hlavu) do dlaní, aby ji mohl snadno zachytit, kdyby mu j chtěla upadnout.

„Nestojím o žádnou zatracenou snídani.“

„Až ji sníte, přestanete se litovat.“ Podepsala! účet, vzala do ruky tác a položila ho před něj na stůl. „Toast z celozrnného chleba, černá kávaj a pořádně okořeněný rajčatový džus. To by mělo zabrat.“

„O tom pochybuju,“ odpověděl nevěřícně, ale natáhl se pro šálek s kávou.

Amanda si v duchu oddychla, sundala si brýle a zastrčila je do kapsy.

Vypadá vážně politováníhodně, pomyslela si. Z mokrých vlasů mu stékala voda do obličeje. Musela se hodně ovládnout, aby si vedle něj neklekla na zem a neodhrnula ty vlhké pramínky. Ale nejspíš by ji popadl za zápěstí, a Amanda chtěla nejvíc ze všeho přežít.

„Trent se zmínil, že jste toho včera večer docela dost vypil.“

Lokl si pálivého rajčatového džusu a upřeně se na ni zadíval.

„Přišla jste se o tom přesvědčit na vlastní oči?“

„Ne.“ Nervózně si začala pohrávat se svou vizitkou a pak s horním knoflíčkem u saka. „Řekla jsem si, že vzhledem k tomu, že jste se do tohohle stavu dostal mojí vinou, měla bych –“

„Zadržte. Jestli jsem se opil, bylo to proto, že jsem sám chtěl.“

„Ano, ale –“

„Nestojím o váš soucit, Calhounová. Ani si nepřeju, abyste mi dělala služku.“

„Fajn.“ V jejím nitru začala svádět boj hrdost s hněvem. Pýcha nakonec zvítězila. „Přišla jsem se vám omluvit.“

Zakousl se do křupavého toastu. Tohle jídlo pozoruhodně uklidňovalo jeho rozbouřený žaludek. „Za co?“

„Za to, co jsem řekla a jak jsem se včera chovala.“

Nedokázala zůstat v klidu stát, a proto zamířila k oknu a roztáhla závěsy. Sloan sykl bolestí, když na něj dopadlo pronikavé venkovní světlo.

„Přesto jsem pořád přesvědčená, že jsem byla v právu.

Koneckonců, věděla jsem jen, že jste řekl Suzanně něco, co jí ošklivě ublížilo.“ Ale když se k němu otočila, z jejích očí vyzařovala lítost.

„Když tni pověděla o vaší sestře, a o Baxovi, uvědomila jsem si, jak jste se asi musel cítit. Zatraceně, Sloane, proč jste mi o tom neřekl?“

„A proč jste mi víc nevěřila?“

Znovu si vyndala brýle a začala si hrát s obroučkami, aby se nějak zaměstnala.

„Nebyla to ve skutečnosti otázka důvěry, ale automatický reflex.

Vy nevíte, čím Suzanna prošla a jak moc jí ten člověk ublížil. A jestli si to dovedete představit, měl byste pochopit, proč bych nesnesla, aby ještě někdy tolik trpěla.“

Odložila brýle na stůl. Když se na něj podívala, leskly se jí oči.

Slzy byly tím jediným, proti čemu se neuměl bránit. Aby předešel jejímu pláči, vstal a vzal ji za ruce. „Já jsem včera taky udělal chybu.“ Usmál se. „Myslím, že je pro vás stejně těžké se omluvit jako pro mě.“

„Asi máte pravdu.“

„Co kdybychom tedy uzavřeli příměří?“ navrhl a sklonil se, aby ji políbil, ale ucukla před ním stranou.

„Potřebuju teď chvíli rozumně uvažovat.“ Vzal ji znovu za ruku.

„A já se s vámi potřebuju milovat.“

Srdce jí poskočilo vzrušením. Na někoho, kdo se pohyboval tak pomalu, dokázal opravdu bleskurychle měnit téma hovoru.

„Já, jsem ve službě. Už jsem přetáhla přestávku, a Stenerson –“

„Co kdybych mu zatelefonoval?“ S úsměvem ji políbil do dlaně.

Kocovina pomalu ustupovala a vystřídala ji tupá bolest v hlavě.

„Řeknu mu, že potřebuju na pár hodin asistentku.“

„Mám dojem –“

„Ale no tak,“ zamumlal a letmo ji políbil.

„Ne, vážně, musím…“ Když jí přejel rty dolů po krku, začala rychle ztrácet rozum. „Musím se vrátit do recepce,“ zašeptala. A –“

zhluboka se nadechla, aby se trochu vzpamatovala „– potřebuju si být jistá.“ Odtáhla se od něj. „Musím vědět, co dělám.“

Sloan se na ni chvíli upřeně díval, a pak řekl: „Něco vám povím, Calhounová. Dám vám čas do svatby. Jak jsme se předtím dohodli.“

Uchopil ji pevně za bradu. „A jestli za mnou potom nepřijdete, měla byste radši rychle utéct.“

Mezi obočím se jí objevila vráska. „To zní jako ultimátum.“

„Ne, berte to jako fakt. Být vámi, teď bych odsud zmizel, dokud to ještě jde.“

S předstíraným klidem vykročila směrem ke dveřím. S rukou na klice se k němu otočila a na jejím obličeji se objevil vyzývavý úsměv.

„Dobrou chuť,“ popřála mu a zabouchla za sebou dveře.

V duchu si ho představila, jak se drží za hlavu.

„Nečekala jsem, že budu nervózní.“ Catherine se zadívala na svatební šaty ze sněhobílého hedvábí a krajky, které visely na dveřích šatní skříně. „Možná, že by bylo lepší, kdybych si na sebe oblékla něco obyčejnějšího.“

„Nebuď směšná. A přestaň se ošívat.“ Amanda se sklonila blíž k sestře a nanesla jí trochu růže na tváře. „Ty máš být nervózní.“

„Proč?“ Catherine si přitiskla chvějící se ruku na žaludek. „Já Trenta miluju a chci se za něj provdat. Proč bych měla být teď nervózní, když se mi má splnit mé přání?“ Pohlédla znovu na šaty a ztěžka polkla. „Už za necelou hodinu.“

Amanda se jen pobaveně usmála.

„Kdy se vrátí Suzanna?“ zeptala se Catherine netrpělivě.

„Bude tady hned, jakmile oblékne děti. Jenny je nadšená představou, že půjde za družičku, ale Alex by mnohem radši nesl uličkou pistoli než saténový polštářek. A než se mě zase zeptáš, Lilah šla dolů, aby se ujistila, že poslední přípravy probíhají, jak mají. I když nevím, jestli je na ni spolehnutí.“

„Když jde o něco důležitého, dá se jí vždycky věřit.“ Catherine vzala Amandu za ruku. „A tohle je důležité, Mandy.“

„Já vím, drahoušku. Je to nejdůležitější den tvého života.“ V očích se jí zaleskly slzy, když Catherine políbila na tvář. „Asi bych teď měla pronést něco hlubokomyslného, ale nenapadá mě nic jiného než popřát ti hodně štěstí.“

„To určitě budu mít. Navíc přece nikam neodjíždim. Většinu času zůstaneme tady, když… když nebudeme zrovna v Bostonu.“ Sevřelo se jí hrdlo.

„Nezačínej,“ varovala ji Amanda. „Když jsem vynaložila tolik úsilí, abys byla krásná, nedopustím, abys vyšla ven se zarudlýma očima a kapajícím nosem.“ Ustoupila od ní o krok dozadu. „A teď ti pomůžu se obléknout.“

Když se za okamžik objevila Suzanna a vedla obě nastrojené děti za ruce, jen stěží potlačila slzy. „Catherine, tobě to ale sluší,“

vydechla užasle. „Víš to jistě?“ Rozčíleně si zatáhla za krajku u krku.

Šaty byly úzké a úplně jednoduché, ale o to víc elegantní. Jedinou jejich ozdobou byla krajka kolem krku a na lemu sukně. „Možná, že jsem se měla rozhodnout pro něco obyčejnějšího.“

„Ne, je to naprosto dokonalé.“ Suzanna se sklonila ke svému synovi a přitom jí zašustily šaty. „Alexi, copak nemůžeš vydržet ani pět minut v klidu?“

„Nesnáším motýlky,“ odsekl uraženě. „Já vím, ale tentokrát se s tím nedá nic dělat.“ Narovnala se a obrátila se zpátky ke své sestře.

„Něco pro tebe mám.“

Podala Catherine malou krabičku. Uvnitř byl zlatý řetízek s jedním safírem ve tvaru slzy. „Maminčin náhrdelník,“ zašeptala Catherine. „Teta Coco mi ho dala, když jsem, o mém svatebním dni.“ Vyndala ho z krabičky a připnula ho sestře na krk. „Chci, abys ho teď měla ty.“

Catherine se dotkla konečky prstů třpytivého kamene. „Už nejsem vůbec nervózní.“

„To jsem ráda.“ Amanda ji rychle políbila. Bála se, že kdyby začala mluvit, rozplakala by se. „Seběhnu dolů, abych se ujistila, že jde všechno podle plánu.“

„Mandy –“

Amanda se na ni usmála přes rameno. „Ano, pošlu sem Lilah.“

Cestou dolů po schodech si v duchu odškrtávala, co všechno už je hotové. V hale se na okamžik zastavila před zrcadlem a uhladila si vlasy.

„Sluší vám to.“ Otočila se a zjistila, že je to Sloan. „Vážně.“

„Díky.“

Chvíli zůstali rozpačitě stát naproti sobě, on ve smokingu a ona ve splývavých šatech barvy zralých broskví.

„Kde je Trent?“

„Potřeboval pár minut pro sebe. Zastavil se u něj jeho otec, aby mu dal pár užitečných rad.“ Sloan se pobaveně usmál. „Když má někdo za sebou tolik manželství jako pan S.J., přijde určitě se zajímavými názory.“ Když si všiml Amandina zděšeného výrazu, rozesmál se. „Nemějte strach, vystrčil jsem ho se skelničkou šampaňského ven za Coco. Zdá se, že jsou to staří přátelé.“

„Myslím, že se s ním kdysi dávno občas vídala.“ Když Sloan udělal krok směrem k ní, začala rychle mluvit. „Vypadáte moc dobře.

Nečekala jsem, že vám to bude ve smokingu tak slušet.“ Než se přestal smát, blábolila dál. „Chci říct, že mě nenapadlo, že se k vám bude hodit. Já totiž –“

„Jste moc roztomilá, když jste nervózní.“

Usmála se. Pokud si vzpomínala, byl jediným člověkem, který jí tohle kdy řekl.

„Musím už vážně běžet,“ řekla. Dřív, než podlehnu touze a začnu si hrát s jeho kravatou, dodala si pro sebe v duchu. „Za pár minut začínáme. Je potřeba doprovodit hosty.“

„Většina už je jich na zahradě.“

„A fotograf?“

„Všechno je zařízené.“

„Šampaňské?“

„V ledu.“ Udělal poslední krok a uchopil ji za bradu. „Svatby vás znervózňují, viďte, Calhounová?“

„Tahle ano.“

„Věnujete mi jeden tanec?“

„Samozřejmě.“

Pohrával si s květinami, které měla vpletené do vlasů. „A pak?“

„Já…“

„Catherine je připravená!“ zakřičel Alex nahoře ze schodů.

Sloan se usmál a vtiskl Amandě polibek do dlaně. „Nedělejte si starosti. Dohlédnu, aby byl ženich včas na místě.“

„Dobře, a, zatraceně!“ Hlasitě zaklela a popadla zvonící telefon.

„Haló? Williame, teď s vámi vážně nemůžu mluvit. Za chvíli začíná svatba… Zítra?“ Roztržitě si uhladila rukou vlasy. „Ne, samozřejmě.

Hm… ano, dobře. Odpoledne by to bylo nejlepší. Ve tři hodiny? Tak zatím na shledanou.“ Otočila se a zjistila, že ji Sloan sleduje chladným, odměřeným pohledem.

„Nebezpečně riskujete, Calhounová.“

„Co tím máte na mysli?“ odsekla.

„Radši to probereme později. Teď musíme jít na svatbu.“

„Máte pravdu.“ A odkráčeli každý na opačnou stranu.

O chvíli později jedna sestra po druhé scházela po cestě dolů do zahrady. Nejdřív Suzanna, pak Lilah a nakonec Amanda s dětmi.

Jenny celá zářila nadšením a Alex se tvářil neuvěřitelně rozpačitě.

Všichni zaujali svá místa a Amanda se ze všech sil snažila nedívat Sloanovým směrem. Ale když pak uviděla přicházet Catherine, zahalenou do jemného závoje, na všechno zapomněla.

Coco, která vedla svou nejmladší neteř k oltáři, celou cestu plakala.

Amanda uslzenýma očima hleděla na muže, který se teď stal jejím švagrem, jak navléká Catherine na ruku smaragdový prsten.

Láskyplný pohled, který si mezi sebou snoubenci vyměnili, toho o jejich citech vypovídal víc než jakákoli slova.

A pak Catherine zvedla hlavu a Trent jí dal první manželský polibek.

„Už je konec?“ vyzvídal Alex.

„Ne,“ řekla Amanda bezděčně a její pohled zalétl ke Sloanovi.

„Teď všechno teprve začíná.“

„Byla to krásná svatba.“ Amanda se nechala od Trentova otce políbit a pak přikývla. „Trent mi prozradil, že je to především vaše zásluha.“

„Dohlédla jsem na drobnosti,“ odpověděla skromně a nabídla mu talíř, aby si mohl u stolu vyhrát jídlo.

St. James se na ni usmál. „Taky se mi doneslo, že všechny Calhounovy sestry jsou moc hezké. Teď to můžu potvrdit.“

Je to elegantní starý koketa, pomyslela si v duchu. „Těší nás, že vás můžeme přivítat do rodiny.“

„Je to úžasná náhoda,“ řekl. „Před rokem jsem plul zátokou, zvedl jsem hlavu a uviděl tenhle dům. Rozhodl jsem se, že ho musím mít. A teď je nejen součástí mého podniku, ale dokonce patří i mé rodině.“

Ohlédl se a zadíval se na Trenta s Catherine, tančící na terase.

„Bude s ní šťastný,“ řekl tiše. „Já měl vždycky smůlu.“ Na chvíli se odmlčel, jako kdyby se nad něčím zamyslel, a pak se zeptal: „Nepůjdete si zatančit?“

„Ráda.“

Udělali na parketě sotva tři kroky, když se Sloan s Coco přitočil k nim a pohotově vyměnil partnerky.

„Měl jste se zeptat,“ zamumlala Amanda, když ji objal kolem pasu.

„To jsem udělal už předtím. Mimochodem, flirtuje s ním, místo aby se k němu chovala jako k příbuznému.“

Amanda se ohlédla a všimla si, že Coco se se St. Jamesem dobře baví. Oba se právě hlasitě smáli. „Myslím, že jde všechno dobře.“

„Jako po másle. Odvedla jste skvělou práci.“

„Díky, ale doufám, že to je na dlouhou dobu poslední svatba, kterou jsem musela naplánovat.“

„O své vlastní neuvažujete?“

Spletla krok a málem zakopla o jeho nohy. „Ne –totiž ano, ale ne moc vážně.“

„To je naprosto jednoznačná odpověď,“ podotkl pobaveně.

„Chci říct, že svatba není v mých krátkodobých plánech. Příštích několik let budu mít spoustu starostí s hotelem. Ale vždycky jsem si přála ho řídit, místo abych jen slepě plnila příkazy jiných. Teď mi Trent dal šanci a nemůžu si dovolit rozptylovat se čímkoli jiným.“

„Zajímavý úhel pohledu. Se mnou je to jinak. Já se připoutám vždycky k jedné osobě na jednom místě, a pak zjistím, že jsem udělal chybu.“

„Máte pravdu, to se mi taky stává.“ Ulevilo se jí, že se spolu nehádají, a usmála se. „Nikdy jsem se vás na to neptala, ale určitě hodně cestujete.“

„Občas. Rýsovací prkno je přenosné. Možná, že byste taky mohla začít jezdit po světě, abyste se seznámila s konkurencí. Co kdybychom šli někam, kde bychom měli klid a mohli si o tom v klidu popovídat?“

„Je mi líto, ale mám pohotovost. Jestli mi chcete pomoct, zahrajte si na hostitele a přineste z kuchyně pár dalších lahví šampaňského. Já musím běžet nahoru a najít pentle.“

„Pentle?“

„Abych ozdobila auto. Mám je nahoře v pokoji.“

„Víte co?“ navrhl Sloan, když došli do kuchyně. „Co kdybych šel s vámi a pomohl vám je najít?“

„Kdepak. Musím totiž stihnout auto vyzdobit dřív, než se novomanželé vrátí ze svatební cesty.“ Se smíchem odběhla.

Když došla Amanda na konec chodby v prvním patře, uslyšela najednou nad hlavou zaskřípat prkno.

Zarazila se. Někdo tam chodí, uvažovala zamračeně. Napadlo ji, jestli se některý ze svatebčanů nerozhodl jít na prohlídku, a zamířila zpátky ke schodišti.

Ve druhém patře našla vedle schodů Freda. Byl stočený do klubíčka a spal.

„Ty jsi ale pěkný hlídač,“ zamumlala si spíš jen pro sebe, sehnula se a zatřásla s ním.

Převalil se na druhý bok a dál hlasitě chrápal.

„Frede?“ Zatřásla s ním ještě jednou, ale místo aby vyskočil a začal si hrát, zůstal nehybně ležet. Když ho vzala do náruče, jeho hlava jí bezvládně spadla na ruku.

Vstala, a v tom okamžiku do ní někdo zezadu strčil. Narazila hlavou do zdi.

Upadla i se psem na zem, ale hned se vydrápala na kolena a ohlédla se. Někdo utíkal dolů po schodech.

Vyskočila na nohy a s Fredem v podpaží se za ním rozběhla.

Na posledním schodě vrazila do Sloana.

„Kam ten spěch?“ zeptal se pobaveně a sklouzl pohledem po jejích rozcuchaných vlasech. „Co jste dělala, Calhounová? Zakopla jste o psa?“

„Viděl jste ho?“ vyhrkla, vytrhla se Sloanovi a rozběhla se ke dveřím.

„Koho?“

„Někdo byl nahoře.“ Srdce jí bušilo jako o závod. Předtím si toho ani nevšimla. A ani si neuvědomila, že se jí podlamují nohy. „Někdo slídil ve druhém patře. A něco provedl Fredovi.“

„Moment.“ Vzal ji za ruku a odvedl ji zpátky ke schodům.

„Podíváme se na něj.“ Vzal jí psa z náručí, nadzdvihl mu jedno víčko a zaklel. Když se zadíval zpátky na Amandu, tvářil se nezvykle zachmuřeně. „Někdo ho omámil.“

„Cože?“ Amanda si Freda přitiskla k sobě. „Kdo by to mohl udělat?“

„Asi někdo, kdo nestál o to, aby na něj štěkal. Povězte mi, co se stalo.“

„Slyšela jsem někoho nahoře chodit, a tak jsem se tam šla podívat. A našla jsem Freda, jak bezvládně leží na zemi.“ Pohladila psíka po hlavě. „Když jsem ho chtěla zvednout, někdo do mě strčil a narazila jsem hlavou do zdi.“

„Neublížila jste si?“ vyhrkl zděšeně.

„Ne,“ ujistila ho. „Kdyby mě tím na chvíli neomráčil, určitě bych ho chytila.“

„Nenapadlo vás zavolat pomoc?“

„Ne.“

„To se mi snad jen zdá.“

„Podívejte, 0’Riley, nestrpím, aby mi někdo slídil po domě, ubližoval mému psu a pak si klidně odešel. Kdyby do mě nevrazil, chytila bych ho.“

„A pak?“ zeptal se. „Můj bože, Amando, copak si neuvědomujete, že vám mohl něco provést?“

Vlastně ji něco takového vůbec nenapadlo. Ale i kdyby, nic by se tím stejně nezměnilo.

„Já se o sebe umím postarat. Stačí, když lidi slídí po zahradě, ale když se začnou cpát dovnitř domu, neprojde jim to.“ Vstala. „Ale pěkně jsem ho vyděsila. Utíkal tak rychle, že teď bude určitě někde na poloviční cestě do vesnice. Myslím, že se už nevrátí. A co je s Fredem?“

„Dohlédnu na něj.“ Vzal jí spící štěně z rukou. „Potřebuje se z toho jen vyspat. A vy musíte zavolat policii.“

„Až po svatbě.“ Zavrtěla hlavou dřív, než stačil něco namítnout.

„Nepokazím Catherine a Trentovi svatební den jen kvůli tomu, že se nějaký ničema rozhodl hledat u nás na vlastní pěst poklad. Zajdu se nahoru podívat, jestli něco nezmizelo. Pak se vrátím zpátky ven a ujistím se, že všechno běží podle plánu. A až na nevěstu se ženichem začne pršet rýže, vytočím číslo na policii.“

„Máte všechno přesně naplánované, jako obvykle,“ podotkl trpce. „Ale všechno se nedá v životě připravit předem.“

„Já se o to snažím.“

„Ano. Nemůžete dopustit, aby vám něco takového, jako je pokus o vloupání a fyzické napadení, narušilo vaše krátkodobé plány.

Stejně jako by vám vadilo, kdyby se vám někdo, jako jsem já, pletl do těch dlouhodobých.“

„Nechápu, proč se tolik zlobíte.“

„Vážně? Slyšíte chodit po domě někoho, kdo sem vůbec nepatří, ten dotyčný vás dokonce uhodí do hlavy, a vás ani nenapadne mě zavolat. Nestojíte o pomoc ani od toho, kdo vás miluje.“

Znovu se do jejího nitra vrátil nepříjemný svíravý pocit. „Udělala jsem, co jsem musela,“ podotkla úsečně.

„Ano,“ přikývl pomalu. „Jen tak pokračujte dál. Nebudu se vám plést do cesty.“

OSMÁ KAPITOLA

Pustím ji z hlavy, slíbil si Sloan. Ta ženská mi zatemňovala mozek už dost dlouho.

Vyšel ven na terasu své ložnice, rozhodnutý vychutnat si vlahý květnový večer.

Odjel z Hrádku, jakmile to bylo možné. Svou povinnost už splnil.

Amanda nebyla jediná, kdo dělal, co se od něj očekávalo. S

pomocí Suzanny a dětí ozdobil auto novomanželů. S úsměvem na tváři je zasypal hrstmi rýže pro štěstí. Dokonce věnoval Coco svůj kapesník, když se rozplakala dojetím. A počkal u ustarané Lilah, než se Fred probral a poprvé nejisté zaštěkal.

Pak odtamtud vypadl.

Nepotřebovala ho. To, že on sám si teprve teď uvědomil, jak moc mu na ní záleží, mu celou situaci rozhodně nijak neulehčilo.

Byl do ní po uši zamilovaný a Amanda to snad ani nevnímala.

Místo toho se honila za zloději a domlouvala si schůzky s nějakým Williamem.

Ne, musím ze sebe už konečně přestat dělat hlupáka, rozhodl se.

Amanda měla svou práci, a on taky. Byl nejvyšší čas, aby se oba vrátili ke svému životu.

Koneckonců, který chlap by si dobrovolně uvázal na krk takovou tvrdohlavou, bláznivou ženskou? Normální člověk by si přál mít po svém boku milou partnerku, která by mu zajistila klidné rodinné zázemí, a ne někoho, kdo vybuchne pokaždé, sotva se nadechne.

Přestane na Amandu myslet a bude mu hned líp.

„Sloane.“

S jednou rukou na zábradlí se otočil. Stála ve dveřích.

Vyměnila hedvábné šaty za bavlněnou košili a kalhoty. Bylo to velmi jednoduché, všední oblečení, které rozhodně nemělo vypadat natolik sexy, aby se mu při pohledu na ni divoce rozbušilo srdce.

Přesto se to stalo.

V duchu se proklínal, že se neumí ovládnout.

„Klepala jsem,“ začala, a pak s nepatrným pokrčením ramen vešla na terasu. „Bála jsem se, že mě nepustíte dovnitř, tak jsem si s sebou vzala náhradní klíč.“

„Není to proti předpisům?“

„Ano. Ale doma jsem s vámi nemohla mluvit. Ani jsem nechtěla.

Ale pak, když odjela policie a všechno se vrátilo do normálních kolejí, jsem najednou neměla stání.“

Zhluboka si povzdychla. Stál nehybně proti ní, v rozepnuté bílé košili, s bosýma nohama a ostražitým pohledem. „Zřejmě taky nemám ráda nedokončené záležitosti.“

Zapálil si doutník a opřel se o zábradlí. „Tak ji dokončete.“

„Není to tak jednoduché.“ Odhrnula si nervózně vlasy z obličeje.

„Byla jsem předtím rozčílená a vzteklá, že se nám tak drze někdo vetřel do domu. Vím, že jste si dělal starost, a byla jsem na vás hrubá. Když jsem se uklidnila, uvědomila jsem si, že se cítíte dotčený kvůli tomu, že jsem vás nepožádala o pomoc.“

Vyfoukl obláček kouře. „Přežiju to.“

„Ale já –“ Zarazila se a začala přecházet sem tam po terase. Ne, zřejmě není ochotný jí to ani trochu usnadnit.

„Jsem zvyklá poradit si se vším sama. Vždycky jsem to já, kdo dokáže najít logické řešení a tu nejpřímější cestu. Když je zapotřebí něco udělat, všichni se obrátí na mě. Ne že bych nestála o pomoc. Já jen… prostě jsem spíš zvyklá, že mě o ni žádají ostatní.“

„Jednu věc na vás obdivuju, Amando, jak všechno dokážete zařídit a naplánovat.“ Upřeně jí pohlédl do očí. „Proč mi neřeknete, co zamýšlíte se mnou?“

„Já to sama nevím.“ Začala znovu přecházet po balkóně. „Je to zvláštní. Vždycky nakonec dojdu k nějakému řešení, když nad něčím dlouho přemýšlím. Ale v tomhle případě neznám odpověď, ať ji hledám jakkoli dlouho.“

„Třeba to bude tím, že dvě a dvě nemusí být vždycky jen čtyři.“

„Ale logicky by tomu tak být mělo,“ trvala na svém. „Aspoň pro mě. Ale teď jen vím, že se s vámi cítím… jinak než kdykoli předtím.

A nahání mi to strach.“

Když se otočila, oči měla potemnělé hněvem. „Pro vás je to zřejmě jednoduché, ale mně vadí, když se sama v sobě vůbec nevyznám.“

„Jednoduché?“ zopakoval. Odhodil hněvivě doutník na zem a zamáčkl ho. „Od okamžiku, kdy jsem vás spatřil, mám pocit, jako kdyby mě někdo pomalu zaživa upaloval. A to není moc příjemná představa, Amando, věřte mi.“

„Nikdo mě nikdy nechtěl tak jako vy,“ zašeptala. „A to mě děsí.“

Na okamžik se odmlčela, a pak tiše dodala: „A já jsem nikdy po nikom tolik netoužila. Mám z toho strach.“

Chytil ji za zápěstí.

„Nečekejte, že mi tohle řeknete, takhle se na mě podíváte a pak mě požádáte, abych vás nechal odejít.“

Cím dál víc v ní sílily obavy, ale zároveň pociťovala větší a větší vzrušení. „Nic takového nechci,“ podotkla nesměle.

„Tak co tedy? Vyjádřete se jasně.“

„Zatraceně, Sloane, nestojím o to, abyste se choval rozumně. A chci, abyste mě teď hned přiměl přestat myslet.“

A pak ho najednou objala kolem krku, přitiskla mu rty na ústa a vzala si to, po čem už dlouho zoufale toužila.

Měla strach. Bála se, že se právě ocitla nebezpečně blízko hluboké propasti.

Ale taky cítila čím dál větší vzrušení. Byla odhodlaná padat do těch bezedných hlubin s otevřenýma očima.

A on byl celou cestu s ní. Jejich těla se spolu řítila volným pádem do míst, která pro ni prozatím byla jednou velkou neznámou.

„Sloane –“

„Nic neříkej.“ Pevně si ji k sobě přitiskl a hladově ji políbil.

Srdce jí bušilo jako o závod, ve stejném rytmu jako jeho vlastní.

Přesně tohle si přál. To nádherné souznění. Uvědomil si, že ho se žádnou jinou ženou předtím nikdy nenašel.

„Už ani slovo. Jen pojď dovnitř.“

Odvedl ji do ložnice a nechal otevřené dveře, aby dovnitř mohly proniknout poslední hřejivé paprsky právě zapadajícího slunce.

Dotkl se nejdřív jejích vlasů s sledoval, jak se jeho prsty pomalu propadají mezi hebké, husté pramínky. Pak ji něžně políbil.

Ne, nechtěl od ní slyšet žádná slova, protože si nebyl jistý, jestli by sám uměl vyjádřit to, co právě cítil.

Přesvědčí ji o své lásce jinak.

Opřela se rukama o jeho hrudník. Nechtěla teď být slabá, ale ukázat mu svou sílu.

Ale když jí začal zasypávat polibky tváře, celá se chvěla.

Zvedl ruce a pomalu jí jeden po druhém rozepínal knoflíčky u košile.

Když jí sklouzla z ramen a objevila se pod ní bílá bavlněná košilka, usmál se. Měl tušit, že jeho Amanda bude mít pod praktickým oblečením ještě praktičtější prádlo.

S očima upřenýma do jejího obličeje jí stáhl kalhoty dolů přes boky a nechal je dopadnout na zem.

Když k němu natáhla ruce, uchopil ji jemně za zápěstí.

„Ne, dovol mi, abych se tě dotýkal. Nech mě, ať vidím, co to s tebou dělá.“

Když začal konečky prstů zlehka kroužit po hrotech jejích ňader, bezmocně zavřela oči. Dotýkal se jí, jako kdyby modeloval nějakou nesmírně křehkou skleněnou vázu. Bylo to tak úžasně erotické, že se celá chvěla vzrušením.

A pak jeho ruce vystřídal jazyk a Amanda mu zaryla prsty do ramen, aby neupadla, protože se jí začala podlamovat kolena.

„Prosím… já nemůžu…“

Stačil ji včas zachytit. Zvedl ji do náruče, něžně ji políbil a pak ji položil na postel.

„Nikdo,“ zašeptala. „Ještě nikdo se se mnou takhle nemiloval.“

„Ale já jsem teprve začal.“

Dodržel slovo. Vzal ji s sebou na místa, na kterých ještě nikdy nebyla, a na každém s ní chvíli zůstal, než pokračovali dál. Úmyslně se snažil nespěchat.

S každým dalším dotykem před ní otevíral dveře, které pro ni doposud zůstávaly pevně zavřené, a pak je nechal dokořán, aby jimi mohlo proudit světlo a vzduch.

Pokaždé, když se celá rozechvělá nadzdvihla v bocích a vyšla mu vstříc, počkal, dokud se aspoň trochu neuklidní.

Dotýkal se jí pořád znovu a znovu, jako kdyby se jejího nádherného těla vůbec nemohl nabažit.

Pak zvedl ruce a přetáhl jí košilku přes hlavu, aby konečně mohl vzít do úst její ztuhlé bradavky.

Zabořila mu ruce do vlasů a přitiskla si ho ještě blíž k sobě.

Pomalé upalování zaživa. Tak to nazval? uvažovala v duchu, když se jeho rty sunuly níž a níž.

Teď, když celé její tělo bylo doslova v jednom ohni, už mu rozuměla. Ale ten spalující vnitřní žár doprovázela i nevýslovná rozkoš.

Na obloze za oknem se probouzely k životu první hvězdy.

Když zbavil její tělo poslední překážky, na okamžik úplně ztratila dech.

A když se jí potom dotkl jazykem, divoce se prohnula a rukama pevně sevřela okraje krajkového přehozu.

Zoufale se snažila nějak utřídit všechny ty úžasné pocity, které ji zaplavily, ale nešlo to. Byla to jedna divoká změť bez začátku a konce.

Uvědomuje si, že pořád dokola tiše šeptá moje jméno? napadlo ho v duchu. Ví, že se její tělo pohybuje ve stejném pomalém, vlnivém rytmu, jako kdyby se spolu už milovali?

Nadzdvihl ji v bocích a něžně ji políbil do vlhkého, čekajícího klína.

Otevřela omámeně oči.

Zvedla ruce a rozhrnula mu košili, aby se ho mohla dotýkat stejně jako on jí. Přitiskla mu rty na svalnatý hrudník a pak výš, na krk.

Venku se setmělo a utichl vítr.

Začala ho pomalu svlékat. Potřebovala mu ukázat, co udělal s jejím srdcem i tělem. A v duchu se pro sebe spokojeně usmála, když se ho dotkla rty a on se zachvěl stejně jako předtím ona.

Konečně ho ucítila v sobě. Na okamžik oba zatajili dech, a potom se současně začali pohybovat v neuvěřitelném souznění.

Do očí jí vyhrkly slzy. Tak takhle vypadá absolutní štěstí, pomyslela si.

Když jí dvě slané krůpěje začaly stékat dolů po tvářích, sklonil se a něžně jí je slíbal.

A pak přišla chvíle, kdy mysl jich obou úplně zaslepila vášeň.

Začali se pohybovat čím dál rychleji a rychleji, Amanda se k němu pevně přitiskla a řítili se spolu neuvěřitelnou rychlostí výš a výš.

Vykřikl nahlas její jméno, a pak už oba ve stejném okamžiku vystoupili na vrchol.

Ležel vedle ní, se rty přitisknutými k jejímu krku, ještě omámený z nádherného milování.

Slyšel, jak hluboce, pravidelně oddechuje. Napadlo ho, že asi usnula, a chtěl se od ní odsunout kousek stranou, aby měla větší pohodlí. Ale okamžitě instinktivně zvedla ruce a objala ho.

„Ne,“ zašeptala ochraptěle. „Nechci, aby to už skončilo.“

Překulil se na záda a vyměnil si s ní polohu. Její vlasy mu dopadly na obličej. „A co říkáš tomuhle?“

„To se mi líbí.“ Pohladila ho po tváři. „Bylo to moc a moc krásné.“ Na chvíli se odmlčela, a pak dodala upřímně: „Myslím, že jsem si ještě nikdy v životě nepřipadala tak uvolněně.“

„To jsem rád.“ Uchopil ji za vlasy, zaklonil jí nepatrně hlavu a zadíval se jí upřeně do obličeje. „Začíná být tma.“ Natáhl se a rozsvítil světlo.

Amanda si instinktivně zastínila oči.

„Proč to děláš?“

„Protože na tebe chci vidět, až se budeme znovu milovat.“

„Zase?“ Se smíchem mu položila hlavu na rameno. „Děláš si legraci?“

„Vůbec ne. Mám dojem, že se tě nenabažím ani do rána.“

Přivinula se k němu.

„Nemůžu tady zůstat přes noc.“

„Chceš se vsadit?“

„Ne, vážně.“ Když ji pohladil po zádech, protáhla se jako kočka.

„Chtěla bych, ale mám celý seznam věcí, které musím ráno udělat.

Bože…“ Celá se zachvěla pod jeho dotykem. „Máš tak báječné ruce.

Báječné,“ zašeptala ještě těsně předtím, než ji umlčel polibkem.

„Zůstaň.“

„Možná, že bych ještě na chvíli mohla,“ zašeptala, když ho znovu ucítila v sobě.

Probudila se, spokojeně si vzdychla a natáhla ruku vedle sebe.

Pak pomalu otevřela oči.

Celý pokoj zaplavily sluneční paprsky a v posteli ležela úplně sama. Odhrnula si z čela rozcuchané vlasy a posadila se.

Dosáhl svého, pomyslela si s úsměvem. Zůstala s ním a milovali se až do svítání.

Musela si v duchu připustit, že to byla nejkrásnější noc jejího života.

Ale kde teď zatraceně Sloan je?

Nemusela nad tím přemýšlet dlouho. Za okamžik se objevil ve dveřích a tlačil před sebou servírovací vozík.

„Dobré jitro.“

„Tobě taky.“

Usmála se, ale cítila se trochu rozpačitě, když před ní stál úplně oblečený, zatímco ona ležela ještě nahá v posteli.

„Objednal jsem pro nás snídani.“ Vycítil její rozpaky a zvedl ze židle bílý froté župan. „Pozornost podniku,“ řekl a s úsměvem jí ho podal. Pak se k ní sklonil a něžně ji políbil. „Co kdybychom se najedli na terase?“

„To by bylo fajn. Dej mi jen pár minut času.“

Když za ním vyšla ven, na azurově modrém ubrusu byly už prostřené talíře a ve váze stála růže. Nesmírně ji tou květinou dojal.

„Myslíš úplně na všechno.“

„Ne. Jen na tebe.“ Posadil se naproti ní. „Můžeme to brát jako první schůzku, když se mi nikdy předtím nepodařilo tě přesvědčit, abys se mnou povečeřela.“

Rozlila do šálků kávu a sklopila oči. „To by šlo asi těžko.“ Vzala si ubrousek a začala ho skládat, aby nějak zaměstnala ruce.

Snídáme spolu po dlouhé noci plné milování, pomyslela si v duchu. A přitom jsme spolu ani jednou neseděli v jednom autě, nejedli pizzu ani si nezatelefonovali.

No a co? řekla si vzdorně. Ale děsilo ji to.

„Sloane, uvědomuju si, že to možná teď zní hloupě, ale já…

Nemám ve zvyku trávit noc s muži v hotelových pokojích. Obyčejně nemívám důvěrný vztah s někým, koho skoro neznám.“

„To mi nemusíš říkat.“ Vzal ji za ruku. „Přišlo to všechno hrozně rychle, viď? Ale možná to bude tím, že to, co se stalo mezi námi, je něco naprosto výjimečného. Jsem do tebe zamilovaný, Amando. Ne, neodtahuj se ode mě.“ Stiskl její ruku pevněji. „Normálně jsem trpělivý člověk, jenže s tebou mi dělá potíže se udržet. Ale vynasnažím se dopřát ti čas a nenaléhat na tebe.“

„Kdybych řekla, že jsem do tebe taky zamilovaná, co by se stalo dál?“ zeptala se zvědavě.

V očích se mu pobaveně zablesklo a Amandě okamžitě poskočilo srdce.

„Někdy není možné znát na všechny otázky odpověď předem.

Musíš umět občas riskovat.“

„Nejsem na to moc zvyklá.“ Kousla se do rtu, rozhodnutá překonat strach. „Ale včera večer bych sem za tebou nepřišla, kdybych tě nemilovala.“

Zvedl její ruku ke rtům a vtiskl jí polibek do dlaně. Pak se na ni usmál. „Já vím.“

Jeho smích pro ni znamenal obrovskou úlevu.

„Věděl jsi to, ale přesto jsi to ode mě musel slyšet,“ vyčetla mu naoko dotčeně.

„Přesně tak.“ Jeho výraz najednou zvážněl. „Potřeboval jsem mít jistotu, Amando.“

„Miluju tě,“ zopakovala tiše, „ale ještě pořád se toho trochu děsím. Byla bych ráda, kdyby to všechno mezi námi probíhalo pomaleji. Jeden krok po druhém.“

„Máš pravdu. Můžeme začít tím, že budeme tuhle snídani považovat za naši první schůzku. Ale teď už přestaň mluvit a pusť se do jídla, nebo ti vychladnou vajíčka.“

Namazala jeden toast máslem a rozdělila se s ním o něj.

„Představ si, že jsem za celou dobu, co tady pracuju, ani jednou neseděla na žádné terase.“

„Nikdy tě nenapadlo proklouznout nepozorovaně do prázdného pokoje a zahrát si na hosta?“ Rozesmál se. „Jaký je to pocit, vidět všechno z druhé strany?“

„Postel je pohodlná, hotelové župany hřejivé a výhled úchvatný.“

V očích měla spokojený úsměv. „Ale v Hrádku nabídneme hostům ještě mnohem víc. Soukromou lázeň, romantický krb a láhev šampaňského navíc ke každé rezervaci. A to všechno v prostředí jako z přelomu století, včetně duchů a legendárního, dosud neobjeveného pokladu.“ Opřela si bradu o ruku. „Pokud se nám náhodou nepodaří najít smaragdy dřív, než hotel otevřeme.“

„Ty vážně věříš, že ten náhrdelník existuje?“

„Ano. Připadá mi to naprosto logické. Máme důkaz, že ho Bianca dostala po narození syna. Kdyby ho někdo z rodiny prodal, byl by o tom záznam. Proto je víc než jasné, že ještě pořád existuje. Čtvrt miliónu ve špercích nemůže jen tak zmizet.“

Zvedl obočí. „Má tak obrovskou cenu?“

„Teď pravděpodobně ještě o něco vyšší.“

Po téhle informaci celou záležitost začal vidět v úplně jiném světle.

„Takže pět žen a dvě děti žijí samy v domě plném starožitností a cenných šperků. A neexistuje tu žádný bezpečnostní systém.“

Trochu se zamračila. „S těmi starožitnostmi bych to tolik nepřeháněla. Hodně jsme jich během posledních let musely prodat.

Ale se zloději jsme neměly nikdy problémy. Umíme se o sebe postarat.“

„Já vím. Ale začínám mít dojem, že kromě toho, že jste všechny nesmírně houževnaté, jste taky dost hloupé.“

„Počkej –“

„Ne, ty počkej. Ještě dnes se půjdeme podívat po nějakém vhodném zabezpečení domu.“

Rozhodla se, že ho nechá instalovat, už po včerejším incidentu.

Ale nebyla ochotná se mu s tím svěřovat. „Nedopustím, abys začal řídit můj život.“

„Jsi tak neuvěřitelně tvrdohlavá, že prostě nepřipustíš, že můžu taky jednou mít pravdu a přijít na něco dřív než ty. Chceš riskovat, že se ti někdo vloupá dovnitř a ublíží dětem?“

„Už dva týdny se snažím spojit s nějakou bezpečnostní firmou.

Ještě jsem se ale nerozhodla, kterou z nabídek si vyberu.“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Protože jsi mi pořád jen udílel samé rozkazy.“ Chtěla ještě pokračovat, ale vyrušilo ji hlasité houkání výletní lodi dole v zátoce.

„Kolik je hodin?“

„Kolem jedné.“

„Cože?“ Vykulila na něj oči. „Jedna odpoledne? To není možné, vždyť jsme před chvílí vstali.“

„Je to klidně možné, když jsi usnula teprve ráno.“

„Mám spoustu práce.“ Vyskočila ze židle. „Musím uklidit všechen ten nepořádek ze svatby. Před dvěma hodinami měl přijít Trentův otec na oběd a ve tři se objeví William.“

„Zadrž.“ Její poslední slova ho okamžitě zvedla ze židle. „Nemáš v úmyslu se s ním sejít, že ne?“

„S panem St. Jamesem? Ten už bude určitě pryč. Bože, jak jsem mohla být tak neslušná a ani se s ním nejít pozdravit?“

„Já mluvím o Williamovi,“ opravil ji stroze a popadl ji za ruku.

„O tom atraktivním, inteligentním pánovi, se kterým jsi byla před pár dny na večeři.“

„William? Samozřejmě, že se s ním sejdu.“

„Ne.“ Přitáhl si ji blíž k sobě. „V žádném případě,“ podotkl rozhodně.

„Právě jsem tě upozornila, že nedovolím, abys rozhodoval o mém životě,“ odsekla dotčeně.

„Je mi úplně jedno, co jsi mi řekla. Nestrpím, abys vstala z mé postele a odešla na schůzku s jiným mužem.“

Vytrhla se z jeho sevření a vzdorně pohodila hlavou.

„Ráda bych ti to vysvětlila. Nejde o žádnou schůzku. William Livingston obchoduje se starožitnostmi a slíbila jsem mu, že ho provedu Hrádkem. Dělá na dovolené prakticky totéž co v zaměstnání, a proto mi může zdarma provést odhad některých věcí.

A teď mě nech jít.“

Proklouzla kolem něj a zamířila do sprchy.

Svlékla si župan, pustila vodu, vešla dovnitř a zatáhla za sebou závěs.

V tom okamžiku se dveře koupelny otevřely dokořán.

„Zatraceně, Sloane!“

Odhrnula si mokré vlasy z očí a vrhla na něj rozzlobený pohled.

„Ten člověk obchoduje se starožitnostmi?“

„Přesně tak.“

„A chce se podívat na nábytek?“

„Ano.“

Zastrčil si palce za poutka pásku. „Půjdu s tebou.“

„Fajn.“ S lhostejným pokrčením ramen si začala mydlit ruce.

„Jak chceš.“

„Takže jsme domluvení.“

Ohlédla se a zjistila, že si svléká košili.

„Co to děláš?“

Se smíchem ji odhodil stranou. „Můžeš třikrát hádat.“

„Nemám teď zrovna čas na žádné vodní hrátky,“ podotkla, když si rozepnul džíny.

„Třeba nám to nezabere tolik času jako minule,“ odpověděl.

Hodila po něm mýdlo.

„Tak mi nejdřív umyj záda.“

Než Livingston vystoupil z auta, přesvědčil se, že má v kapse magnetofon a miniaturní fotoaparát. Měl rád podobné technické vynálezy a připadalo mu, že důmyslné vybavení propůjčuje jeho práci jistou dávku elegance.

Od chvíle, kdy se dočetl v novinách o Calhounových smaragdech, jimi byl doslova posedlý. Víc než kterýmikoli jinými šperky, které za svou dlouhou kariéru ukradl.

Interpol ho považoval za jednoho z nejchytřejších a nejhůř polapitelných zlodějů na obou kontinentech.

Ty smaragdy pro něj představovaly výzvu, které nemohl odolat.

Nebyly uložené v žádném trezoru ani vystavené v muzeu. A nezdobily tlustý krk nějaké bohaté paničky. Čekaly na něj ukryté někde mezi zdmi starého domu. Chtěl být tím, kdo je objeví.

Ačkoli se ve své práci nebránil násilí, využil ho jen zřídka.

Mrzelo ho, že musel Amandu předešlý den uhodit, ale ještě víc ho trápilo, že ho vyrušila při práci a zbytečně se kvůli ní zdržel.

Ale mohl jsem si za to sám, vyčítal si v duchu cestou ke vchodu do Hrádku. Nemohl se už dočkat a usoudil, že mu svatební obřad poskytne dostatečné soukromí a čas k prozkoumání domu.

Ale dnes půjde dovnitř jako host.

Byl sice obyčejným zlodějem z jižního Chicaga, ale když si na sebe vzal přepychový oblek a začal používat britský přízvuk, zvali ho do svých salónů i ti nejbohatší.

Livingston zaklepal a čekal.

Když se za dveřmi ozval pronikavý štěkot psa, zamračil se.

Nesnášel psy, a ten malý prevít uvnitř ho předtím málem kousl, než se mu podařilo ho uspat.

Když Coco otevřela, Livingston nasadil svůj obvyklý okouzlující úsměv.

„Pane Livingstone, moc ráda vás zase vidím.“

Coco mu chtěla podat ruku, ale pak se jí zdálo moudřejší chytit rychle Freda za obojek, než se pes návštěvě zakousne do lýtka.

„Frede, přestaň. Chovej se slušně,“ napomenula ho.

Usmála se na Livingstona. „Je to vážně moc milé zvířátko.

Takhle se nikdy nechová, ale včera měl nehodu a není teď ve své kůži.“ Vzala Freda do náruče a zavolala na Lilah. „Půjdeme se posadit do salónu, co říkáte?“

„Doufám, že vás v neděli moc neruším, paní McPikeová. Ale nemohl jsem odolat, když mi Amanda nabídla, že mě provede vaším okouzlujícím domem.“

„Těší nás, že jste její pozvání přijal,“ odpověděla Coco. Ale začínala být čím dál víc nervózní, protože Fred celou dobu vytrvale štěkal. „Amanda tady ještě není, ale nemám tušení, co ji zdrželo.

Chodí vždycky všude na minutu přesně.“

Když zaslechla tetina slova Lilah, která právě scházela dolů po schodech, usmála se. Myslím, že vím, co ji zdrželo, pomyslela si v duchu. Ale když se zadívala na hosta, pobavený výraz se z jejích očí rázem vytratil.

„Dobrý den, pane Livingstone.“

„Těší mě, slečno Calhounová.“

Bylo mu jedno, že se na něj dívá, jako kdyby dokázala nahlédnout pod jeho úlisný zevnějšek.

„Fred je dneska nějaký podrážděný.“ Coco vrhla na Lilah prosebný pohled a podala jí vrčící štěně. „Co kdybys ho odnesla do kuchyně? Třeba by ho uklidnil bylinkový čaj.“

„Postarám se o něj.“ Lilah zamířila dolů chodbou a cestou šeptala štěněti: „Mně se taky nelíbí, Frede, nic si z toho nedělej.“

Coco v duchu vydechla úlevou a znovu se na svého hosta usmála.

„Dáte si sherry? Přitom bych vám mohla ukázat jeden obzvlášť pěkný japonský sekretář. Myslím, že pochází z doby Karla II.“

„Bude mi potěšením.“ A ještě víc mu udělalo radost, když si všiml, že má na krku nádherný perlový náhrdelník.

Když přišla o dvacet minut později Amanda, se Sloanem v těsném závěsu, její teta právě podrobně líčila Livingstonovi rodinnou historii a obdivovali přitom spolu vyřezávaný příborník z osmnáctého století.

„Williame, omlouvám se, že jdu později.“

„To je v pořádku.“ Livingstonovi stačil jediný pohled na Sloana a okamžitě mu bylo jasné, že Amanda nebude jeho vstupenkou do Hrádku. „Vaše teta je okouzlující hostitelka.“

„Coco toho ví o zařízení domu víc než kdokoli z nás,“ ujistila ho.

„Tohle je Sloan 0’Riley, architekt, který bude řídit renovaci.“

„Pane 0’Rileyi.“

Krátce si podali ruce. Sloanovi se uhlazený starožitník, elegantně usrkávající sherry, na první pohled nelíbil.

„Právě jsem říkala Williamovi, jak zdlouhavé a nudné je přebírat se stohem starých účtů a dokumentů kvůli ztracenému pokladu,“

vložila se mezi ně Coco. Pak se najednou celá rozzářila. „Ale rozhodla jsem se, že uspořádáme další seanci. Zítra večer. Bude první den novoluní.“

Amanda se jen stěží ovládla, aby nahlas nezasténala. „Teto Coco, pochybuj u, že by William měl o podobné věci zájem.“

„Právě naopak.“ Obrátil se s úsměvem ke Coco a v hlavě se mu začal rodit skvělý plán. „Rád bych se jí taky zúčastnil, kdybych neměl něco naléhavého na práci.“

„Tak snad příště. Možná, že byste se se mnou teď rád podíval nahoru –“

Než stačila Coco dokončit větu, dveřmi z terasy se vřítil dovnitř Alex, za ním Jenny a jako poslední rozesmátá Suzanna. Všichni tři měli špinavé ruce a skvrny od bláta na džínách.

Alex se před Livingstonem zastavil a vrhl na něj nevraživý pohled.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Alexi, chovej se slušně.“ Suzanna ho chytila za ruku dřív, než stačil umazat hostovi kalhoty blátem. „Promiňte,“ začala. „Byli jsme na zahradě. A dopustila jsem se té chyby, že jsem se před dětmi zmínila o zmrzlině.“

„Neomlouvejte se.“ Ale Livingston měl co dělat, aby se ovládl.

Pokud k něčemu cítil ještě větší odpor než ke psům, byly to malé, ušmudlané děti. „Jsou… roztomilé.“

„Ne, nejsou,“ odpověděla vesele. „Ale nebudeme se vám tady plést.“

Vzala obě děti za ruce a táhla je do kuchyně. Alex se ještě ohlédl přes rameno.

„Má zlé oči,“ upozornil svou matku.

„To je nesmysl.“ Pohladila ho po vlasech. „Byl jen rozzlobený, protože jsi do něj málem vrazil.“

Ale Alex se zadíval vážně na Jenny a ta přikývla. „Jako ten had na RikkiTikkiTavi.“

„Ty utíkáš, já střílím,“ řekl Alex a dokonale přitom napodobil hlas postavičky z jejich oblíbeného kresleného seriálu.

„Naháníte mi hrůzu,“ řekla Suzanna se smíchem, ale v duchu se bůh ví proč zachvěla. „Kdo bude v kuchyni poslední, umyje nádobí.“

A postrčila je před sebou do dveří.

Pak si přejela několikrát teplými dlaněmi po pažích, aby se zbavila husí kůže.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Tak vidíš.“ Amanda Sloana letmo políbila na tvář. „Nebylo to tak zlé.“

Neměl v úmyslu nechat se tak snadno uchlácholit. „Okouněl tady skoro pět hodin. Nechápu, proč ho Coco musela pozvat na večeři.“

„Protože je to okouzlující, svobodný muž.“ Se smíchem ho objala kolem krku. „Vzpomeň si na čajové lístky.“

Stáli spolu venku na zahradě, uvnitř ozdobné pergoly. Sloan usoudil, že neexistuje žádný důvod, proč by ji nemohl škádlivě kousnout do krku.

„Na jaké lístky?“

„Na ty, o kterých teta Coco tvrdila, že z nich vyčetla, že se brzy objeví nějaký muž, který pro nás bude velmi důležitý.“

Stiskl mezi zuby její ušní lalůček. „Domníval jsem se, že se mluví o mně.“

„Možná.“ Překvapeně vyjekla, když ji kousl. „Divochu.“

„Někdy se ve mně ozve indiánská krev,“ podotkl pobaveně.

Zaklonila hlavu a zkoumavě mu pohlédla do obličeje.

V záři zapadajícího slunce měla jeho pleť skoro měděnou barvu.

A ostře řezané rysy jeho obličeje v sobě nesly stopy po obou větvích jeho předků –keltských i těch indiánských.

„Vůbec nic o tobě nevím.“ Ale přesto neměla dojem, že by se milovala s někým úplně cizím. Když se jí dotýkal, zdálo se jí, jako by se znali celou věčnost. „Vlastně jen to, že jsi architekt z Oklahomy, který studoval na Harvardu.“

„Víš taky, že mám rád pivo a ženy s dlouhýma nohama.“

„To je pravda.“

Protože viděl, že je to pro ni důležité, posadil se na nízkou zídku, zády k moři, a zeptal se: „Tak dobře, Calhounová, co tě zajímá?“

„Byla bych nerada, aby to vypadalo jako výslech,“ řekla trochu nejisté. „Jen mám dojem, že ty o mně víš všechno. O mé rodině, místu, kde jsem vyrůstala, i o mých plánech a cílech.“

Začala nervózně přecházet sem tam po cestě.

Protože ho těšilo sledovat ji při chůzi, vytáhl z pouzdra doutník, zapálil si ho a pustil se do vyprávění.

„Můj prapradědeček opustil rodné Irsko a odjel do Nového Světa.

Zamířil na západ chytat bobry. Byl to opravdový horal. Oženil se s dívkou z indiánského kmene Cherokee a vydržel s ní dost dlouho na to, aby mu porodila tři syny. Jednoho dne odešel na lov a už se nevrátil.

Synové se začali věnovat obchodování a vedli si docela dobře.

Jeden z nich se na svých cestách seznámil s hezkou Irkou a měli spolu pak kupu dětí, včetně mého dědečka.

Byl to mazaný starý lišák, který skoupil pozemky, když byly laciné, a nechal si je tak dlouho, dokud je nemohl se ziskem prodat.

Aby dodržel rodinnou tradici, oženil se taky s Irkou, jednou rusovlasou dračicí, která ho prý údajně přivedla k šílenství. Určitě ji moc miloval, protože po ní pojmenoval dokonce svůj první ropný vrt.“

„Prosím?“ zeptala se Amanda zmateně.

„Nazval ho Maggie,“ odpověděl Sloan s úsměvem a vyfoukl obláček kouře. „Můj otec převzal firmu v šedesátých letech, ale starý pán zůstával dál vytrvale v centru dění. Ještě teď se na mě zlobí, že jsem odmítl pokračovat v tradici a nastoupit v rodinném podniku.

Ale chtěl jsem stavět a přesvědčil jsem se, že nic takového v Sun Industries nepotřebují.“

„Sun Industries!“ Zajíkla se. Byl to jeden z největších konglomerátů v zemi. „Ty, neměla jsem tušení, že jsi tak bohatý.“

„Jsou to peníze mojí rodiny. Vadí ti to?“

„Ne. Jen bych nechtěla, aby sis myslel, že…“ Zarazila se.

Nevěděla, jak by mu to měla říct.

„Že se honíš za penězi?“ Rozesmál se. „Ale miláčku, já přece už dávno vím, že tě zajímá hlavně moje tělo.“

Měl neuvěřitelnou schopnost přimět ji smát se a klít zároveň.

„Ty jsi ale domýšlivý mizera.“ Odhodil doutník a popadl ji do náruče. „Ale miluješ mě.“

„Možná.“ S předstíranou zdráhavostí mu ovinula ruce kolem ramen. „Trochu.“ Pak ho s úsměvem políbila.

„Jak to děláš?“ zašeptala, když jí kousl do vlhkých, pootevřených rtů. „Co máš na mysli?“

„Jak to dokážeš, že po tobě toužím, až to bolí.“ Sklonil se a přitiskl jí rty vzadu na krk.

„Půjdeme dovnitř, co říkáš? Můžeš mi ukázat můj pokoj.“

„Jaký?“ vyhrkla zmateně.

„Ten, ve kterém budu předstírat, že spím, až budu spát s tebou.“

„O čem to mluvíš?“

„O tom, že se spolu budeme milovat, dokud oba neztratíme dech.“

Protože cítil, že už by se nevydržel dlouho ovládat a strhl by ji dolů na studenou dlažbu, jemně ji od sebe odstrčil. „A mluvím o tom, že tady zůstanu, dokud nezačne fungovat bezpečnostní systém.“

„Ale nemusíš –“

„Musím.“ A znovu se hladově zmocnil jejích rtů, aby jí ukázal, jak moc potřebuje být s ní.

Čekala na něj a v duchu se na sebe zlobila, že je stejně nervózní jako nevěsta o svatební noci. Možná, že je to tím, že už vím, co jeden druhému můžeme dát, napadlo ji v duchu.

Vklouzla do tenké modré košilky, která dlouhé měsíce ležela složená na dně prádelníku. Neschopná vydržet chvíli v klidu, rozesílala postel.

Na nočním stolku a na skříni měla vždycky svíčky pro případ nouze. Ale když je teď zapálila, jejich mihotavá záře jí připadala neuvěřitelně romantická.

Do vázy dala květiny, jako to dělávala vždycky. Tentokrát to byly křehké konvalinky, které provoněly celý pokoj.

Ačkoli nesvítil měsíc, otevřela dveře na terasu a dovnitř okamžitě dolehlo hlasité šumění vln, narážejících v zátoce do skal.

A pak, když stála v otevřených dveřích, s temnou nocí za zády, k ní konečně přišel.

Měl na jazyku nějakou vtipnou poznámku, ale při pohledu na Amandu mu vypadla z hlavy. Jen na ni fascinovaně zíral, dlaně mu zvlhly potem a srdce se mu rozbušilo jako o závod.

Čekala na něj, v blikotajícím světle svíček vypadala jako bohyně a na rtech měla svůdný úsměv. Co víc by si mohl přát?

Chtěl k ní být něžný, stejně jako předešlou noc. Ale když k ní došel, plamínek vášně v jeho nitru se změnil v požár.

„Myslela jsem, že snad nikdy nepřijdeš,“ řekla, ovinula mu ruce kolem ramen a vedená vlastní touhou mu přitiskla dychtivě rty na vyprahlá ústa.

Jak mohl být něžný, když její tělo spaloval takový žár? Všiml si, že se celá chvěje vzrušením. Pod tenkou, skoro průsvitnou košilkou cítil na svém hrudníku její ztuhlé bradavky.

Zvedl jí ruce, přetáhl jí košili přes hlavu a okamžitě ho obklopila jemná, dráždivě sladká vůně jejího parfému.

Konečně zvedl omámeně hlavu. Věděl, že má moc velké ruce a mohly by být pro její hebkou kůži příliš drsné, kdyby je nevedlo srdce. A uvědomoval si, že kdyby se přestal ovládat, mohl by k ní být až krutý, jak moc po ní toužil.

„Počkej.“ Potřeboval se trochu vzpamatovat.

Ale nedopřála mu čas. Zavrtěla rázně hlavou. „Ne.“ Chytila ho rukama za vlasy a přitáhla si ho zpátky k sobě.

Neměla tušení, kde se v ní ta odvaha a lehkomyslnost vzala, ale najednou ho instinktivně povalila na postel. Tentokrát v ní nebyla ani špetka slaboši i a pokory. Chtěla mu ukázat svou sílu a moc. Tb ŽC

ho může přimět cítit se stejně zranitelně a bc/bi ar) ně, jako předtím přiměl on ji.

Pokaždé, když se od ní chtěl odtáhnout, dychtivě se zmocnila jeho úst.

Rozepnula mu zip u džin a stáhla mu je dolů přes boky. Když mu začala konečky prstů přejíždět po břiše, napjaly se mu všechny svaly jako struny. Tiše zaklel a popadl ji za ruce dřív, než jimi mohla sklouznout ještě o něco níž.

Celý udýchaný se jí upřeně zadíval do očí. Měla je potemnělé touhou a odráželo se v nich mihotavé světlo svíček.

V tom okamžiku ztratil poslední špetku sebekontroly.

Jejich ústa se znovu spojila v hladovém, vášnivém polibku. Začal jí rukama bloudit po těle a objevovat jeho skrytá zákoutí.

V tu chvíli na nic nemysleli. Nekladli si žádné otázky a nehledali odpovědi. Svět kolem nich jako kdyby přestal úplně existovat.

A pak, s očima upřenýma do jejího obličeje, omámeného touhou, do ní pomalu vnikl. Nadzdvihla se v bocích a vyšla mu ochotně vstříc.

„Ano, pane Stenersone,“ zamumlala Amanda, ale nedokázala se vůbec soustředit na to, co její šéf povídá.

Ještě deset minut a skončí jí služba. Ani večerní seance jí nemohla pokazit náladu.

Už brzy se zase uvidí se Sloanem. Možná, že jim zbude před večeří ještě čas na malou procházku.

„Připadá mi, že na svou práci vůbec nemyslíte, slečno Calhounová.“

Jeho slova v ní konečně vyvolala aspoň trochu provinilý pocit.

„Dělal jste si starosti kvůli stížnosti manželů Wickenových.“

Zaťukal rozzlobeně hrotem tužky do stolu.

„Samozřejmě, že si dělám starosti, když jeden z našich číšníků zvrhl tác s pitím do klína paní Wickenové.“

„Ano, pane. Zařídila jsem, aby jí oblečení vyčistili, a po celý zbytek pobytu budou dostávat večeři zdarma. Byli s tím spokojeni.“

„A číšníka jste vyhodila?“

„Ne, pane.“

Zvedl obočí. „Smím se zeptat proč, když jsem vás výslovně požádal, abyste to udělala?“

„Protože Tim u nás pracuje už tři roky a těžko by mu mohl někdo mít za zlé, že ten tác převrhl, když mu kluk Wickenových schválně nastavil nohu. Vidělo to pár dalších číšníků a taky několik hostů.“

„Ať je to jak chce, dal jsem vám jasné příkazy.“

„Ano, pane. Ale po důkladném zvážení okolností jsem se rozhodla jednat jinak.“

„Potřebujete snad připomenout, kdo řídí tenhle hotel, slečno Calhounová?“

„Ne, pane, ale domnívám se, že když pracuju v BayWatch už tolik let, měl byste důvěřovat mému úsudku.“ Zhluboka se nadechla a řekla to, co měla na jazyku už dlouho. „Jestli tomu tak není, bylo by možná nejlepší, kdybych podala výpověď.“

Třikrát zamrkal a pak si hlasitě odkašlal. „Nezdá se vám to poněkud unáhlené?“

„Ne, pane. Pokud máte dojem, že nejsem kompetentní k tomu, abych dělala samostatně některá rozhodnutí, měla bych odejít.“

„Tady nejde o kompetence, ale o nedostatek zkušeností. Ale jsem si jistý,“ dodal smířlivě, „že jste udělala, co jste v daném případě považovala za nejlepší.“

„Ano, pane.“

Amanda odešla z kanceláře se zaťatými pěstmi. Ale když ji na chodbě zastavil William, přinutila se trochu uvolnit.

„Chtěl jsem vám jen znovu říct, jak moc se mi líbil váš dům, a ještě jednou pochválit báječné jídlo.“

„Potěšení je na naší straně.“

„Mám dojem, že kdybych vás znovu pozval na večeři, asi byste teď měla jiný důvod k odmítnutí než jen hotelové předpisy.“

„Williame, já –“

„Ne, ne.“ Pohladil ji po ruce. „Chápu. Jsem zklamaný, ale rozumím vám. Pan 0’Riley se taky zúčastní dnešní večerní seance?“

Rozesmála se.

„Nic jiného mu bohužel nezbude.“

„Opravdu mě moc mrzí, že nemůžu přijít.“ Stiskl jí ruku. „Začíná v osm, viďte?“

„Ne, přesně v devět se všichni i s tetou Coco shromáždíme kolem jídelního stolu, vezmeme se za ruce a pak to divadlo začne.“

„Doufám, že mi dáte vědět, kdybyste dostala nějaký vzkaz ze…

ze záhrobí.“

„Určitě. Dobrou noc.“

„Vám taky.“

Když odešla, zadíval se na hodinky. Zbývalo mu ještě dost času, aby se na všechno stihl důkladně připravit.

„Myslela jsem si, že tě tady najdu.“

Amanda vešla do velké kruhové místnosti, kterou rodina nazvala věží Biancy. Lilah tam seděla schoulená na sedátku u okna jako obvykle a dívala se ven na útesy.

„Hm, jsem tu s Fredem.“ Pohladila dřímajícího psíka po hlavě.

„Připravujeme se na večerní seanci.“

„Kdybych na ni tak nemusela,“ povzdychla si Amanda a sedla si vedle sestry.

„Čím to je, že se ti úplně vytratil z obličeje spokojený úsměv z dnešního rána? Pohádala ses se Sloanem?“

„Ne.“

„Tak to má určitě na svědomí ten bídák Stenerson.“ Když Amanda s povzdechem přikývla, Lilah se ušklíbla. „Proč si to od něj necháš líbit?“

„Protože pro něj pracuju.“

„Tak přestaň.“

„To se ti snadno řekne.“ Vrhla na Lilah netrpělivý pohled.

„Nemůžeme všechny celé dny jen snít.“ Zarazila se. „Promiň,“

zašeptala kajícně.

Lilah jen pokrčila rameny. „Zdá se, že tě trápí ještě něco jiného než jen Stenerson.“

„S ním to začalo. Řekl mi, že nemyslím na svou práci, a měl pravdu.“

„Občas se zatouláš myšlenkami jinam. No a co má být?“

„Zatraceně, já mám svou práci ráda a jsem v ní dobrá. Ale nedokážu se na nic soustředit, ani na ten zatracený náhrdelník, od té doby…“

„Co se tu objevil jeden pohledný kovboj ze Západu.“

„To není k smíchu.“

„Ale je.“ Lilah si objala rukama kolena a položila si na ně bradu.

„Máš trochu problémy se soustředěním, špatně jsi zařadila jeden seznam a o pět minut ses opozdila na schůzku. Co na tom?“

„Něco ti řeknu. Díky němu jsem se úplně změnila a nevím, co s tím. Mám své povinnosti a závazky. Zatraceně, mám spoustu plánů.

Musím myslet na zítřek, i na pět let dopředu.“

Potíž byla v tom, že jakmile to udělala, vybavila si v duchu Sloana. „Co když nám to spolu nevydrží? A přitom mě připraví o všechno, co jsem si naplánovala? Za pár týdnů tady skončí, vrátí se zpátky do Oklahomy a já budu mít ze života zmatek.“

„A co když ti řekne, abys jela s ním?“

„Tím hůř.“ Amanda vstala a začala přecházet sem tam po místnosti. „Co mám udělat? Zahodit všechno, k čemu jsem se po dlouhém úsilí dopracovala, jen proto, že mi řekne, abych k němu skočila do sedla?“

„A udělala bys to?“

Amanda zavřela oči. „V tom to právě vězí. Asi ano.“

„Tak proč si s ním nepromluvíš?“

„Nemůžu.“ Znovu se posadila. „Nemluvíme spolu o budoucnosti.

Mám dojem, že ani jeden z nás na ni nechce myslet. Teprve dneska mě napadlo, že jsem ho před měsícem ještě vlastně vůbec neznala. Je šílené začít si plánovat společný život s někým, koho znáš tak krátce.“

„A přitom jsi vždycky byla tak rozumná,“ dodala Lilah s předstíranou vážností.

„Ano.“

„Tak se uklidni.“ Povzbudivě poplácala Amandu po rameni. „Až přijde čas, rozhodneš se určitě správně.“

„Doufám, že máš pravdu,“ zamumlala Amanda, a pak s nezvyklou rozhodností zopakovala: „Samozřejmě, že máš pravdu.

Do večeře budu pracovat nahoře ve skladišti.“

„Vidím, že jsi už zase ve své kůži.“

Když Amanda odešla, Lilah se pro sebe usmála. „Slyšel jsi ji, Frede?“ Podrbala psa za ušima. „Uvidíme, jestli s ní dokážeme hnout.“

Sloan vešel do skladiště, vyzbrojený lahví šampaňského, proutěným košíkem a několika sesterskými radami, které právě obdržel od Lilah.

Šokuj ji. Vyveď ji z míry, kamaráde. V žádném případě nesmíš dopustit, aby pořád o všem přemýšlela.

Ačkoli si nebyl tak úplně jistý, co Lilah přimělo ho navštívit, byl jí za ty cenné rady nesmírně vděčný.

Stejně jako ho teď těšil pohled na Amandu, skloněnou nad stolem ve skladišti, s brýlemi na nose a vlasy sepnutými do ohonu.

Za zády měla několik plných krabic, pečlivě označených štítky, a všude kolem sebe zaprášené stohy papírů.

„Hej, Calhounová, co kdyby sis udělala přestávku?“

„Cože?“ Zvedla rychle hlavu, ale chvíli jí trvalo, než zaostřila pohled. „Ahoj. Neslyšela jsem tě vejít.“

„Kde jsi byla?“

Zvedla účetní knihu, kterou měla právě před sebou na stole. „V

roce 1929. Zdá se, že můj proslulý pradědeček přišel ke slušným penězům pašováním alkoholu z Kanady za prohibice.“

„Chytrý starý Fergus.“

„Spíš chamtivý starý Fergus,“ opravila ho. „Ale byl to obchodník tělem i duší. Když si vedl tak pečlivé zápisy o svých nezákonných aktivitách, určitě by si zaznamenal, kdyby prodal smaragdy.“

„Myslel jsem, že je Bianca schovala.“

„To se jen říká, ale kdo ví, jak tomu bylo ve skutečnosti.“

Zaklonila hlavu a promnula si unavené oči. „Radši bych se držela faktů. Napadlo mě, že je možná uložil do nějaké bezpečnostní schránky, o které nikomu neřekl. Ale ani o tom nemůžu nikde najít jedinou zprávu.“

„Třeba hledáš na nesprávném místě.“

Odložil láhev a košík na zem a jemně jí začal masírovat krční svaly. „Možná, že by ses měla soustředit na Biancu. Byl to koneckonců její náhrdelník.“

„O Biance toho nikdo moc neví.“ Oči se jí zavíraly únavou, ale přinutila se je znovu otevřít. „Pradědeček zničil všechny její fotografie i dopisy. Máme jen její účetní knihy.“

„Fergus byl určitě šílený vzteky.“

„Nebo spíš utrápený žalem.“

„Ne.“ Sklonil se a políbil ji do vlasů. „Kdyby se trápil, všechno by si nechal.“

„Třeba ho vzpomínky na ni bolely.“

„Kdyby ji miloval, chtěl by, aby mu po ní zůstala památka.

Potřeboval by ji. Když má člověk někoho rád, všechno mu na něm připadá jedinečné a cenné.“ Cítil, jak se jí napjaly pod jeho prsty svaly. „Co se děje, Amando? Jsi celá ztuhlá.“

„Seděla jsem tu moc dlouho, to je všechno.“

„V tom případě jsem si to dobře načasoval.“ Zvedl ze země šampaňské.

„Co to je?“

„Většina lidí to pije.“ Sloan povolil korkovou zátku. „Nevím jak ty, ale já jsem se dneska nadřel už dost. Myslel jsem, že bychom si mohli udělat pořádnou přestávku.“

Nepotřebovala šampaňské, aby jí zatemnilo mozek. Úplně jí k tomu stačil Sloan. A když vstala, připomněla si v duchu, že právě tomu se potřebovala stůj co stůj vyhnout.

„Je to sice lákavá představa, ale měla bych jít dolů pomoct tetě Coco s večeří.“

„Je u ní Lilah.“

„Lilah?“ Amanda zvedla udiveně obočí. „Děláš si legraci?“

„Kdepak.“ Otevřel košík a vyndal ven dvě skleničky. „Suzanna dělá domácí úkoly s dětmi a my dva si spolu sami dáme večeři.“

„Sloane, nejsem oblečená na to, abych mohla někam jít.“

„V mikině ti to taky moc sluší.“ Nalil víno, odložil láhev stranou a podal jí jednu skleničku. „A nikam nepůjdeme.“

„Vždyť jsi právě řekl –“

„Řekl jsem, že spolu budeme večeřet, a to je pravda. Tady.“

„Cože?“ Vytřeštila na něj oči. „Ve skladišti?“

„Přesně tak. Donesl jsem s sebou paštiku od tvojí tety, studené kuře, chřest a čerstvé jahody.“ Přiťukl si s ní a napil se. „Myslel jsem na tebe celý den.“

Když se k ní takhle choval, doslova mu roztávala před očima.

„Sloane, musíme si promluvit,“ řekla a snažila se, aby to znělo aspoň trochu přesvědčivě.

„Jistě.“ Ale sklonil se a něžně se dotkl jejích rtů. „Co kdybychom si nejdřív udělali pohodlí?“

„Prosím?“ Ohromeně na něj zírala, jak rozprostírá na zem deku.

„Pojď sem.“

„Vážně si myslím, že by bylo lepší, kdybychom…“ Ale už si ji přitáhl k sobě na zem.

Vzal jí skleničku z ruky, postavil ji na podlahu a smyslně ji kousl do rtů. „Takhle je to lepší,“ zašeptal. „Mnohem lepší.“

„Děti jsou doma,“ vyhrkla, když jí vklouzl rukama pod košili.

„Kdyby sem někdo přišel –.“

„Zamkl jsem dveře.“ Jemně jí přejel bříškem palce po bradavkách. „Teď ti ukážu, Calhounová, jak se má člověk správně uvolnit.“

Byla tak uvolněná, že měla pocit, jako kdyby se vůbec nemohla hýbat. Když jí Sloan položil kousek paštiky na jazyk, nepatrně pootevřela oči.

„Je dobrá,“ řekl a rozetřel jí ji trochu na holé rameno, aby ji mohl slíznout.

Pak Amandě podal skleničku se šampaňským. „Měli jsme tohle nejdřív vypít, ale nějak jsem na víno zapomněl.“

Chutnalo hříšně dobře.

Lokla si ještě jednou a pak poslušně otevřela pusu, aby si od něj mohla vzít další příděl paštiky, tentokrát na sušence.

„Co si dáš ještě?“

Mezi polibky začali jeden druhého krmit pamlsky z košíku.

Potom Sloan rozlil do obou skleniček poslední zbytek šampaňského.

„Přijdeme pozdě na seanci,“ varovala ho.

„Kdepak.“ Přitiskl si ji k sobě. „Coco usoudila, že dneska na to není ten správný den. Mluvila o rušivém vlivu nějakých vibrací.

Chce prý počkat až na poslední noc v novoluní.“ Kousl Amandu do krku. „Můžeme zůstat celou noc tady.“

Začínala věřit, že s ním je možné úplně všechno. „To by byl můj první celonoční piknik.“

„Až se vezmeme, budeme ho moct pořádat pravidelně.“

Šampaňské jí ukáplo na ruku, jak sebou trhla.

„Pozor, Calhounová, toho pití by byla škoda.“

Otočila se a upřeně se mu zadívala do očí. „Co myslíš tím, až se vezmeme!“

„Snad ti nemusím vysvětlovat, jak vypadá svatba,“ podotkl pobaveně.

Odložila skleničku na zem.

Vůbec jsem se v něm nespletla, pomyslela si v duchu rozzlobeně.

„Jak jsi došel k závěru, že se budeme brát?“

Vráska, která se jí objevila mezi obočím, se mu ani trochu nelíbila.

„Já miluju tebe a ty mě. Podle mého názoru je dalším logickém krokem svatba.“

„Z tvého úhlu pohledu je to možná další krok, ale mně to připadá jako velký skok do neznáma. Jak můžeš mít jistotu, že ho budu chtít udělat?“

„A proč ne?“

„Nemám svatbu v plánu ještě několik let. Musím myslet na svou kariéru.“

„A co má jedno s druhým společného?“

„Všechno. Už se kvůli tobě nemůžu vůbec na nic soustředit, a to úplně stačí.“ Cítila, že to znělo dost hloupě, a proto se odmlčela a nervózně si prohrábla rukou vlasy.

„Jen se na mě podívej,“ vybídla ho. „Sedím na zemi ve skladišti, úplně nahá, a hádám se s mužem, kterého znám sotva dva týdny.

Jako bych to vůbec nebyla já.“

Sklouzl po ní pohledem od hlavy až k patě. „Tak kdo to zatraceně je?“

„Já nevím.“ Popadla mikinu a začala si ji natahovat přes hlavu.

„Už nevím, kdo jsem, a je to tvoje vina. Od okamžiku, kdy jsi do mě vrazil na chodníku, nic v mém životě nedává smysl.“

„Pokud si dobře pamatuju, ty jsi vrazila do mě.“

„To teď není podstatné. Ale mám plnou hlavu snů, místo abych pracovala. Miluju se s tebou, když mám mít schůzku s někým úplně jiným. Pořádáme spolu pikniky, místo abych třídila staré účty a hledala ztracený náhrdelník. Musí to přestat.“

„Možná, že jsem tě měl tou lahví šampaňského praštit do hlavy, místo abych ti ji nechal vypít.“ Zmateně se poškrábal na hlavě. „Proč si nesedneš, Calhounová, abychom si to mohli spolu v klidu vyříkat?“

„Ani mě nenapadne si vedle tebe znovu sednout. Zase se mě začneš dotýkat a nedokážu rozumně uvažovat. Nedovolím, abys mi naplánoval zbytek života, aniž by ses mě předtím na něco zeptal. O

svých věcech si budu rozhodovat jen já sama.“

Vstal, zlostí bez sebe. „Vyvedlo tě z míry, že chci, aby sis mě vzala?“

„Jsi hlupák,“ procedila mezi zuby. Popadla první věc, kterou měla po ruce, a hodila ji po něm. Byla to sklenička od vína. „Radši už půjdu. Byla by to stejně škoda slov.“

Ve dveřích se ještě otočila a dodala ledovým tónem: „Tu svou neuvěřitelně romantickou nabídku k sňatku si můžeš strčit za klobouk.“

Bylo krásné, horké odpoledne. Christian mě překvapil košíkem s vínem a studenou šunkou. Posadili jsme se spolu do trávy za skálu a pozorovali loďky plující dole pod námi. Na klidné vodní hladině se odrážely sluneční paprsky.

Když jsem s ním, vždycky svítí slunce.

Povídali jsme si o všem možném a Christian mě přitom maloval.

Od začátku léta dokončil už dva moje obrazy. Musím se přiznat, že mi to na nich moc sluší. Ale která žena není krásná, když je zamilovaná? A byly to jeho oči, které si mě zkoumavě prohlížely, jeho ruce, které malovaly mou tvář a vlasy. A při každém tahu štětcem se nechal vést svými pocity.

Kdybych předtím snad pochybovala o hloubce a pravdivosti jeho lásky ke mně, teď bych ji vyčetla z jeho obrazů.

Koupí si od něj někdo můj portrét? Při tom pomyšlení mě přepadá smutek. Ale zároveň cítím hrdost. Prostřednictvím těch obrazů můžu konečně projevit naplno své city.

Jednou bude možná někde na stěně viset portrét Ženy, z jejíchž očí bude vyzařovat bezmezná láska k muži, který ji maloval.

Říkám, že jsme spolu mluvili o všem možném. Ale jednomu tématu se oba důsledně vyhýbáme, tomu, jak rychle utíká den za dnem. Už zbývá jen pár týdnů a budu muset ostrov zase opustit. I Christiana.

Mám dojem, že tentokrát ve mně při loučení s ním něco zemře.

Dnes večer jsem s Fergusem navštívila ples. Měl dobrou náladu a pořád se smál, i když se hodně mluvilo o válce. Tvrdil, že chytří lidé vědí, že i z války se dají vytěžit peníze. Ohromilo mě, když jsem ho tak slyšela mluvit, ale nad mými rozpaky jen mávl rukou.

„Na tobě je, abys přemýšlela, jak peníze utratit, a na mně, abych je obstaral,“ řekl mi.

Trápí mě to, protože jsem se za něj neprovdala pro peníze a ani s ním kvůli nim nezůstávám. Beru to jako svou povinnost. Přesto s ním žiju pod jednou střechou, jím jeho jídlo a bez rozpaků od něj přijímám dárky.

Mám výčitky svědomí, když si uvědomím, že jsem měla větší radost z malého pikniku, který pro mě uspořádal Christian, než ze všech okázalých, přepychových večeří, za které Fergus zaplatil svými penězi.

Protože ho to vždycky potěší, stále nosím smaragdy, které mi daroval. Znamenají pro mě trvalou připomínku mého žalu i radosti.

Kdyby nebylo dětí… ale nemůžu na to myslet. Jsou tady. Ať spáchám sebevětší hřích, nikdy je neopustím. Mají své potřeby, které nemáme já ani Christian právo ignorovat. Vím, že v samotě, která mě čeká, mi budou jedinou útěchou. To, že je mám, je pro mě požehnáním. Nesmím se trápit kvůli dítěti, které s Christianem nikdy nesmím počít.

Ale přesto na to pořád myslím.

Až dneska večer zhasnu lampu, pokusím se rychle usnout. Protože pak přijde ráno a po něm nádherné, slunečné odpoledne, kdy se zase uvidím s Christianem.

DESÁTÁ KAPITOLA

Jedině to, že Suzanna už dala děti spát, zabránilo Amandě hlasitě prásknout dveřmi. Ále aspoň do nich kopla.

Pak s tichým klením zamířila dolů chodbou. Nebyla si momentálně jistá, jestli se víc zlobí na Sloana, že považoval její souhlas za samozřejmý, nebo na sebe, že by mu ho chtěla dát.

Svatbu rozhodně neměla ve svých plánech. A odmítla mu udělat radost a bez mrknutí oka mu okamžitě vyhovět.

Až se vezmeme, opakovala si hněvivě jeho slova. Žádné jestli nebo chtěla bys.

Ale problém byl v tom, že ji přitom nezachvátily jen strach a hněv, ale taky obrovské nadšení.

Zastavila se před dveřmi ložnice a zalapala po dechu. Uvědomila si, že si ho chce vzít. Přestože existovala spousta rozumných důvodů, proč by to udělat neměla, zoufale si to přála. Žít s ním by znamenalo neustále riskovat zemětřesení. Usmála se pro sebe. Ale co by mohlo víc uspokojit ženu, která v sobě má tolik energie, že by ji mohla rozdávat?

S rukou na klice na okamžik zaváhala. Přemýšlela, jestli se nemá vrátit zpátky, podlehnout touze, se smíchem se mu vrhnout do náruče a říct… ano!

Ne. Amanda rázně otevřela dveře. Neměla v úmyslu mu to takhle usnadnit. Jestli ji opravdu chce, bude se muset trochu víc snažit. Kdyby ji býval požádal o ruku, s úsměvem by ho políbila a řekla, Najednou jí něčí ruka sevřela hrdlo, až úplně ztratila dech.

Instinktivně se začala bránit a škrábat, aby se té překážky zbavila, mohla se nadechnout a začít křičet.

Ale pak najednou ucítila na spánku studenou hlaveň pistole.

„Nedělejte to,“ zašeptal jí někdo do ucha. „Buďte zticha a nebudu vám muset ublížit.“

Poslušně svěsila ruce podél boků. Panebože, na konci chodby spí děti, přemítala horečně. Jejich bezpečí pro ni bylo nejdůležitější. A Sloan… Mohl by se tu kdykoli objevit, lačný po otevřené konfrontaci.

„Takhle je to lepší.“ Tlak na její hrudník nepatrně polevil. „Jestli začnete křičet, odnesou to vaši blízcí. A první na řadě budete vy.

Myslím, že byste to nechtěla.“ Zavrtěla hlavou. „Fajn. A teď –“

Když se chodbou rozlehl Sloanův hlas, tiše zaklel a znovu ji sevřel pevněji.

„Calhounová! Ještě jsme spolu neskončili.“

„Buďte úplně zticha,“ varoval ji ten muž a táhl ji zpátky. „Nebo ho zabiju.“

Amanda zavřela oči a začala se v duchu modlit.

Sloan otevřel dveře jejího pokoje, ale uvnitř byla tma a ticho.

Zatímco stál na prahu a hlasitě klel, Amanda byla přitisknutá v rohu ke zdi.

Moc dobře si uvědomovala, že pistole teď míří Sloanovým směrem. Žaludek se jí sevřel úzkostí a skoro nedýchala. Zoufale si přála, aby se otočil a odešel. A když to udělal a uslyšela na schodech jeho vzdalující se kroky, napadlo ji, jestli ho ještě někdy znovu uvidí.

„Teď máme konečně trochu soukromí a můžeme si promluvit.“

Ale rukou ji nepřestal držet kolem krku. „O smaragdech.“

„Nevím, kde jsou.“

„Ano. Původně jsem tomu nechtěl věřit, ale teď jsem si jistý, že mluvíte pravdu. Takže půjdeme nejdřív do skladiště. Vezmu si papíry, které jste ještě neroztřídila. A pak, abych měl z tohohle výletu aspoň trochu radosti, se stavíme pro perly tety Coco a pár dalších drobností.“

„Nikdy se vám nepodaří dostat se ven z domu.“

„Zkuste to nechat na mně. A teď sebou rychle hněte. Jestli se o něco pokusíte, bohužel vás budu muset zastřelit.“

Neodvážila se cokoli podniknout, když byly děti tak blízko.

Poslušně stoupala nahoru ke skladišti s hlavní pistole v zádech.

Sloan tam nechal rozsvícené světlo. Na podlaze zůstaly ještě zbytky po jejich pikniku. Vzduch voněl jahodami a šampaňským.

„Roztomilé,“ zamumlal Livingston a zavřel za sebou dveře.

„Bylo by pro mě mnohem výhodnější, kdybyste měli seanci místo romantického dostaveníčka.“

Konečně ji pustil, ale pořád na ni mířil zbraní.

Amanda ohromeně zírala na muže, kterého dosud znala jako Williama Livingstona.

Byl celý v černém, přes rameno měl přehozený kožený vak a na rukou tenké chirurgické rukavice. Pistole byla sice malá, ale když se mu Amanda podívala do očí, nepochybovala, že by ji s ní klidně dokázal zabít.

„Žádné výčitky, Amando?“ Když mlčela, zvedl jen obočí.

„Doufal jsem, že bychom se spolu mohli trochu pobavit, zatímco se budu věnovat své práci, ale… neztrácejme čas.“ Vytáhl z vaku velký plátěný pytel.

„Dejte tam jen papíry tamhle z těch krabic. Jsem si jistý, že jste příliš pečlivá, než abyste se zbavila něčeho užitečného.“

Sehnula se a sebrala tašku, kterou jí hodil k nohám. „Ztratil jste anglický přízvuk.“

„Přestal mít smysl. Dělejte rychle, Amando.“

Začala cpát papíry do pytle. Chce nás okrást o naši historii, pomyslela si hněvivě. „Tohle všechno vám bude k ničemu.“

„Sama tomu nevěříte, jinak byste neztrácela čas přebíráním takové hromady papírů.“ Stál teď mezi ní a dveřmi. „Jste moc praktická. V mé profesi se vyplatí dělat domácí úkoly. Znám vaši rodinu velmi dobře.“ Aby si pospíšila, zamával jí před očima pistolí.

„Proto jsem si nakonec vybral vás jako nejpracovitější a nejpřímočařejší z Calhounových žen.“

Pokud jeho sebevědomí bylo jedinou věcí, na kterou se mohla spolehnout, zkusila ho využít.

„Doufám, že jste nečekal, že se do vás zamiluju.“ Ohlédla se a vrhla na něj chladný pohled. „Nejste totiž můj typ.“

Zasáhla do černého. Měl v sobě stejnou míru ješitnosti jako ambicí.

„Skoda, že mi nedostatek času brání se o tom přesvědčit. Ale možná, že bychom mohli pokračovat, až se vrátím.“

„Pokud se vám vůbec podaří se odsud dneska večer dostat, nikdy do tohohle domu už znovu nevstoupíte.“

Jen se usmál. „Uvidíme. Když jsem na vás narazil, trochu jste mi zkomplikovala plány, ale na mém konečném cíli se tím nic nemění.

Jde mi o náhrdelnik. Musím ho mít. Některé šperky mají obrovskou moc a cítím, že tenhle náhrdelník k nim patří.“

Najednou se v místnosti citelně ochladilo. Livingston znejistěl.

„Průvan,“ zamumlal. „Je tu hrozný průvan.“

Amanda to cítila taky a na rozdíl od Livingstona moc dobře věděla, co to znamená.

„Je to Bianca,“ řekla, a přestože na ni pořád mířil pistolí, připadala si najednou úplně v bezpečí. „Kdybyste dělal domácí úkoly pořádně, věděl byste, že tady ještě pořád je.“ Jeho náhlá nervozita ji rozesmála. „Myslím, že si nepřeje, abyste odnesl ty papíry a náhrdelník.“

„Vy věříte v duchy?“ zeptal se ironicky, ale hlas měl nezvykle napjatý. Ačkoli viděl na vlastní oči, že se nic nestalo, nebyl si vůbec jistý, že je v místnosti s Amandou sám. „To je pod vaši důstojnost.“

„Tak proč jste tak vyděšený?“

„Nejsem vyděšený, ale spěchám.“ Zoufale si přál odsud co nejdřív vypadnout. Přestože bylo v místnosti chladno, po zádech mu začal stékat pramínek potu. „Vezměte tu tašku. Protože nám to zabralo víc času, než jsem čekal, budeme muset prozatím zapomenout na perly vaší tety.“ Netrpělivě na ni zamával pistolí.

„Vyjděte ven na terasu.“

Amanďu napadlo, že by po něm mohla hodit napěchovanou taškou a utéct. Ale pak by mu zůstaly všechny papíry. Proto se s ní dopotácela až ke dveřím.

„Je zavřeno,“ podotkla klidně.

Když se postavil za ni, aby se pokusil otevříl závoru, byla připravená. Jakmile se dveře otevřely, vší silou ho kopla a vyřítila se ven.

Chtěla ho odvést co nejdál od rodiny, a proto zamířila k západnímu křídlu. Když se dostala ke kamenným schodům, začala volat Sloanovo jméno. Těžká taška zaduněla na každém schodě, jak ji vláčela s sebou.

Slyšela Livingstona, jak běží za ní, a stačila zahnout za roh těsně předtím, než kolem ní prosvištěla vzduchem první kulka.

Nezastavila se, aby se nadechla, i když ji začaly pálit plíce.

Venku bylo úmorné horko a vzduch byl ztěžklý blížícím se deštěm.

Pocit bezpečí, který měla ve skladišti, ji opustil. Teď nad sebou neměla žádnou ochranu. Mohla využít jen znalosti terénu.

Plná úzkosti utíkala tmou, s vědomím, že tentokrát to sama nezvládne.

Pak uviděla Sloana. Mířil k ní z opačné strany cesty. Ulevilo se jí jen na okamžik, než uslyšela další výstřel.

Všude v domě se rozsvítila světla. Sloan na ni vykřikl a pak se vyřítil vpřed jako rozzuřený býk. Úplně neozbrojený, uvědomila si Amanda.

Bez váhání se obrátila k Sloanovi zády a hodila tašku s papíry na Livingstona. Když ji chytil, dolehly k ní z vnitřku domu rozrušené hlasy, Jennin pláč a zběsilé štěkání psa.

Ve snaze ochránit, co se dá, začala Amanda utíkat ke Sloanovi.

Když k němu doběhla, odstrčil ji stranou.

„Běž dovnitř.“

„Má zbraň,“ řekla a zoufale ho chytila za ruku. „Nech hojit.“

„Řekl jsem, abys šla dovnitř.“ Setřásl ji ze sebe a přeskočil zeď.

S tlukoucím srdcem se k ní rozběhla a uviděla ho dole pod sebou na terase.

Když Lilah otevřela dveře, Amanda už byla venku na trávníku.

„Co se to tu k čertu děje?“ vykřikla za ní Lilah.

„Zavolej policii,“ nařídila jí a rozběhla se za zuřivě štěkajícím Fredem.

Ten den zrovna nesvítil měsíc, aby jí dělal průvodce, ale Amanda se vrhla odvážně do tmy a volala na Sloana.

Dolehl k ní další výstřel.

Ve smrtelné úzkosti doběhla na cestu. Kousek před ní ve tmě někdo hlasitě zaklel a pak uslyšela skřípavý zvuk pneumatik na asfaltu.

Znovu se rozběhla. Ve spěchu zakopla, dopadla na ruce a odřela si dlaně o štěrk. Příšerně to pálilo, ale neměla čas tomu věnovat pozornost.

Doslova zaslepená strachem se řítila dolů z kopce a nevšimla si Sloana, dokud do něj doslova nevrazila.

„Bože.“ Okamžitě mu přitiskla ruce na tvář. „Myslela jsem, že tě zabil.“

Byl tak rozzlobený, že ztratil svou kořist, že v tu chvíli nedokázal ocenit její starostlivost.

„Ne že by se o to nesnažil. Jsi v pořádku?“

„Ano. Bylo to –“

„Ty krvácíš,“ vyhrkl zděšeně. „Máš na rukou krev.“

„Upadla jsem.“ Položila mu hlavu na rameno. „Byla hrozná tma a neviděla jsem na cestu,“ řekla a do očí se jí draly slzy. Fred se usadil vedle nich a začal kňučet.

„Jak jsi ho mohl takhle pronásledovat?“ zeptala se vyčítavě.

„Copak ses zbláznil? Mohl tě zastřelit.“

„Málem zabil tebe,“ odpověděl Sloan. „Neřekl jsem ti, abys šla dovnitř?“

„Nenechám si od tebe nic nařizovat,“ odsekla, už zase ve své kůži.

„Vidím, že jste oba naživu,“ podotkla Lilah. S baterkou v ruce zamířila rázným krokem směrem k nim. „Slyšela jsem vás, jak se hádáte, až od silnice.“ Posvítila na papíry rozházené na cestě. „Co je to?“

„Můj bože, něco zřejmě musel upustit.“ Amanda si klekla na kolena a začala je sbírat.

„Tomu se nedivím, když ho Fred kousl do nohy,“ podotkl Sloan a sehnul se, aby sebral jeden papír dřív, než ho odfoukne vítr.

„Fred ho kousl?“ vyhrkly Amanda s Lilah zároveň.

„Z toho, jak vykřikl, myslím, že pořádně. Málem jsme ho dostali, ale měl u cesty schované auto.“

„A skoro nás oba zastřelil,“ odsekla Amanda.

„Promiňte.“ Lilah jim svítila na zem, aby viděli na papíry, rozházené všude kolem. „O kom vlastně mluvíte?“

„O Livingstonovi,“ řekl Sloan a hlasitě zaklel. „Podrobnosti zná jen Amanda.“

„Promluvíme si uvnitř,“ navrhla Lilah. „Celý dům je vzhůru nohama.“

„Zavolala jste policii?“

„Ano.“ Těsně předtím, než vyběhla bosa ven z domu za svou sestrou.

Když Fred přestal špicovat uši a dlouze zavyl, rozesmála se. „A řekla bych, že je na cestě. Fred slyší sirény.“

Protože měla Amanda už plné ruce, předala papíry Lilah a začala sbírat další.

„Neodnesl všechno,“ zamumlala si spíš jen pro sebe a pak si vzpomněla, jak se ve skladišti najednou citelně ochladilo. „Věděla jsem to.“

Ve dveřích domu stála Suzanna, vyzbrojená pohrabáčem.

„Jsou všichni v pořádku?“

„Ano.“ Amanda si zhluboka vydechla. „A děti?“

„Sedí v salónu s tetou Coco. Bože můj, tvoje ruce.“

„Jsou jen odřené.“

„Přinesu ti dezinfekci.“

„A trochu brandy,“ dodala Lilah a položila papíry na stůl.

O dvacet minut později celou událost vylíčili policii a pak rodina zůstala o samotě, aby se s událostmi posledních několika hodin mohla v klidu vypořádat.

Sloan přecházel sem tam vedle pohovky, na které se usadily všechny Calhounovy ženy.

„Měli jsme tu, zloděje na večeři.“ Coco sklopila oči do skleničky s brandy. „Upekla jsem mu dokonce čokoládovou bábovku. A on celou dobu kul pikle, jak by nás okradl.“

„Policajti ho zastřelí,“ ozval se Alex. „Bang! Rovnou mezi oči.“

„Myslím, že na jeden večer tu bylo rozruchu až dost.“ Suzanna ho políbila do vlasů. Alex ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. Nebyl si tak jistý sám sebou, jak předstíral.

„Odnesl si s sebou většinu papírů.“ Amanda se s povzdechem natáhla pro hromádku, kterou předtím položila na konferenční stolek.

„Doufám, že ho Fred aspoň pořádně kousl.“

„Byl jsi moc hodný pejsek, Frede.“ Lilah ho podrbala za ušima.

„Myslím, že Livingstonovi budou k ničemu. Není mu souzeno, aby našel smaragdy. Máme je objevit my.“

„Nedostane už šanci,“ podotkl Sloan zachmuřeně. „Nainstaluju sem bezpečnostní systém, kterým dovnitř neproklouzne ani myš.“

„Je tu nějaký dopis,“ vyhrkla najednou Amanda, která listovala papíry. „Psala ho Bianca Christianovi.“

„Můj bože.“ Coco se k ní naklonila blíž. „Co v něm stojí?“

Amanda začala číst:

„Má lásko,

venku vytrvale prší a ten déšť mě od tebe odloučil. Přemýšlím, co asi děláš, jestli dnes maluješ a jestli na mě myslíš.

Když jsem takhle sama ve své věži, daleko od reality i svých povinností, nechám se vždycky unášet vzpomínkami. V duchu si vybavuju chvíli, kdy jsem tě poprvé uviděla stát na útesech, i naše poslední setkání.

Modlím se, aby zase vysvitlo slunce, Christiane, a mohli jsme být spolu.

Nedokážu ti říct, jak moc jsi mě změnil. Neumím si představit, jak prázdný by byl můj život bez těch krátkých okamžiků, kdy jsem s tebou.

Vím, že láska, která nás spojuje, je velmi vzácný dar. Je to něco, co člověk musí střežit a opatrovat a čeho si musí vážit.

Chci, abys věděl, že až nebudeme moct být už spolu, zůstane mi tvá láska. Bude žít v mém srdci i tehdy, až jednou přestane bít.

Bianca.“

Coco si smutně, zasněně povzdychla. „Bože, jak moc asi museli jeden druhého milovat.“

„Je to odporné,“ podotkl Alex ospale a položil matce hlavu do klína.

Amanda uhladila trochu pomačkaný dopis rukou. „Zřejmě nikdy neměla příležitost mu ho poslat. Celé dlouhé roky ležel mezi recepty a účty.“

„A dneska večer jsme ho našli my, a ne Livingston,“ připomněla jí Lilah.

„To je náhoda,“ zamumlala Amanda.

„Ne, osud,“ trvala na svém její sestra.

Když zazvonil telefon, Amanda vyskočila z pohovky, aby ho zvedla.

„Je to policie,“ zašeptala směrem k ostatním. „Aha. Ano, díky, že jste nám dali vědět.“

Zavěsila a zamračila se. „Vypadá to, že jim utekl. Buď se pro věci do Bay Watch vůbec nevrátil, nebo tam šikovně proklouzl, vzal si, co potřeboval, a nepozorovaně zmizel.“

„Domnívají se, že se tu může ještě objevit?“ zeptala se Coco vyděšeně.

„Ne, ale slíbili, že budou hlídat dům, dokud nebudou mít jistotu, že odjel z ostrova.“

„Řekla bych, že už je na poloviční cestě do New Yorku.“

Suzanna pohladila podřimující děti, které jí složily hlavy do klína.

„A jestli se vrátí, budeme na něj tentokrát připraveni.“

„Na to se můžete spolehnout,“ přikývla Amanda. „Ale dnes už víc udělat nemůžeme. Měli bychom jít spát.“

„Ne,“ ozval se Sloan a zamířil k ní. „Jedna věc se musí ještě dořešit.“ Kývl na dobrou noc ostatním a začal ji táhnout ke dveřím.

„Omluvte nás.“

„Oni tě možná omluví, ale já ne,“ vybuchla Amanda. „Pusť mě.“

„Dobře.“ Poslechl ji, ale chytil ji místo toho kolem pasu a přehodil si ji přes rameno. „S tebou to nikdy není jednoduché.“

„Nedopustím, abys se mnou zacházel jako s pytlem brambor.“

Když začal stoupat nahoru po schodech, zuřivě se svíjela a snažila se ho kopnout.

„Jedna věc mezi námi zůstala nevyjasněná, než ses vyřítila ven, aby sis to mohla rozdat s ozbrojeným zlodějem.

Teď bych ji rád dokončil. Ráda slyšíš všechno na rovinu, Calhounová, tak se ti pokusím vyhovět.“

„Nemůžeš vědět, co mám ráda.“ Uhodila ho pěstí do zad. „Nevíš o mně vůbec nic.“

„V tom případě je nejvyšší čas, abych to napravil.“

Kopnutím otevřel dveře a hodil ji na postel. Když z ní chtěla vyskočit, přitiskl ji zpátky k matraci.

„Zůstaneš sedět a ani se nehneš. Chci si to s tebou vyříkat jednou provždy.“

Amanda si najednou zakryla obličej rukama a rozbrečela se.

Nedokázala se ovládnout. Bylo toho na ni za posledních pár hodin moc. Cítila, že je na pokraji nervového zhroucení.

Sloan udělal nejdřív krok k ní, aby ji utěšil, ale pak ustoupil zase zpátky a bezmocně si prohrábl rukou vlasy.

„Neplač, Mandy.“

Jen zavrtěla hlavou a dál tiše vzlykala.

„Tak už se utiš, prosím,“ řekl něžně a klekl si před ní. „Nechtěl jsem tě rozplakat.“ Pohladil ji po vlasech. „Mrzí mě to, miláčku.

Vím, co jsi dneska večer prožila. Měl jsem s tím počkat. Podívej, můžeš mi jednu vrazit, jestli se ti tím uleví.“

Zvedla hlavu, zhluboka se nadechla a dala mu takový políček, až upadl.

Uslzenýma očima ho pak sledovala, jak si hřbetem ruky utírá ústa.

„Zapomněl jsem, že jsi zvyklá brát všechno doslova.“ Zůstal sedět na zemi a chvíli se na ni upřeně díval.

„Už jsi přestala brečet?“ zeptal se. „Asi ano.“ Sáhla do kapsy pro kapesník. „Krvácí ti ret.“

„Hm.“ Najednou se rozesmál. „Můj bože, s tebou je ale práce.“

„Nechápu, jak se tím vším můžeš tak dobře bavit. Někdo se sem vloupal a mával kolem sebe pistolí. Mohla jsem tě klidně najít ležet na cestě s dírou v hlavě.“

Všiml si, že se jí do očí znovu derou slzy, a vzal ji za ruce.

„Tak kvůli tomu jsi plakala?“ Políbil ji do dlaně. „Jsi rozčílená, že jsem ho pronásledoval?“

„Řekla jsem ti, abys to nedělal.“

Upřeně jí pohlédl do očí. „Myslíš si, že bych se mohl klidně dívat, jak po tobě střílí? Lituju jen jediné věci, že jsem ho nedohonil, abych mu mohl trochu poopravit ten jeho úlisný obličej.“

„To je hloupé furiantství,“ řekla tiše.

„To už je podruhé za jeden večer, kdy o mně tvrdíš, že jsem hlupák. Rád bych se vrátil zpátky k té první záležitosti.“

Okamžitě se od něj odtáhla.

„Nechci o tom mluvit.“

„Máš smůlu. My dva jsme spolu ještě neskončili. Proč jsi na mě tak vyjela, když jsem se zmínil o manželství?“

„Zmínil? Ty jsi mi nařídil, že si tě musím vzít.“

„Jen jsem řekl, že –“

Odstrčila ho od sebe a vstala.

„To, že tě miluju a spala jsem s tebou, ti nedává žádné j>rávo považovat můj souhlas za samozřejmost. Řekla jsem ti už předtím, že o sobě rozhoduju sama a mám vlastní plány.“

Vzal ji za paži, aby ji umlčel.

„Já je mám taky, Calhounová. A čirou náhodou se stalo, že do nich patříš i ty. Zatraceně, já tě miluju.“ Zatřásl s ní, aby dal svým slovům patřičný důraz. „Jsi jediná žena, kterou jsem kdy opravdu potřeboval. Jediná, se kterou jsem kdy chtěl strávit svůj život a založit rodinu. Bůh ví proč, když jsi tvrdohlavá jako mezek, ale prostě to tak je a nic s tím neudělám.“

„Tak proč jsi mě nepožádal?“

Zmateně potřásl hlavou. „O co?“

V duchu zasténala a začala nervózně přecházet sem tam.

„Nečekám, že si přede mnou za mihotavého světla svíček klekneš na kolena s rukou přitisknutou k srdci. I když na druhou stranu by při tom klidně mohly hrát housle,“ dodala sama pro sebe.

„Housle?“

„Zapomeň na to.“ Zastavila se s rukama v bok a přeměřila si ho pohledem od hlavy až k patě. „Myslíš, že jen proto, že jsem rozumná a praktická, nestojím o žádnou romantiku? Přijdeš si sem, od základů změníš celý můj život, miluješ se se mnou, až úplně ztrácím soudnost, a pak mě neumíš ani pořádně požádat o ruku.“

„Zadrž.“ Zvedl ruku, aby ji zastavil, než kolem něj stačila zase projít. „Chceš mi říct, že se zlobíš kvůli tomu, že jsem to neudělal, jak se patří?“

„Ty jsi mě vůbec o nic nepožádal,“ vybuchla. „A proč taky?

Odpověď už stejně znáš.“

A pak se má člověk vyznat v ženských, pomyslel si zmateně.

„Počkej tady,“ řekl jí a odešel. Dostal skvělý nápad.

„To jsi celý ty,“ zakřičela za ním Amanda a svalila se na postel.

Když se vrátil zpátky, ještě to v ní vřelo zlostí.

„Tak co hodláš dělat teď?“ zeptala se jízlivě.

„Mohla bys chvíli mlčet?“

Postavil na toaletní stolek magnetofon, který si vypůjčil, a vytáhl z kapsy krabičku zápalek. Systematicky začal zapalovat svíčky jednu po druhé.

Zamračeně ho sledovala.

Šel ke dveřím a zhasnul světlo.

„Co to děláš?“

„Náležitou přípravu, abych tě mohl požádat o ruku, aniž bych ti dal příležitost něco po mně zase hodit.“

Vyskočila z postele. „Děláš si ze mě legraci.“

„Ne, nedělám. Zatraceně, ženská, budeš se se mnou hádat celou noc, nebo mi dáš šanci, abych to udělal správně?“

Měl tak rozčílený hlas, že se zarazila a upřeně se na něj zadívala.

Všimla si, že je nervózní. A pochopila, že tohle všechno podstupuje kvůli ní. Protože ji miluje.

„Dobře, dám ti šanci. Co je to?“ Kývla hlavou směrem k magnetofonu.

„Půjčil jsem si ho od Lilah.“ Stiskl tlačítko. Místnost zaplnily tiché, tesklivé tóny houslí.

Usmála se a rozbušilo se jí srdce.

„To je hezké.“

„Ty taky. Měl jsem ti to říkat častěji.“ Postavil se před ni a natáhl ruku.

„Teď je ta správná chvíle.“ Vložila do ní svou.

„Miluju tě, Amando.“ Něžně se dotkl jejích rtů. „Miluju na tobě úplně všechno. Tu ženu, která si dělá seznamy a vyrovnává úhledně boty do skříně. Tu, která plave v ledové vodě jen proto, aby mohla být chvíli sama. Miluju i tu neuvěřitelně přitažlivou ženu, kterou jsem objevil ve své posteli, a tu houževnatou a cílevědomou, která ví, co chce. Tohle všechno jsi ty a já bez tebe nechci už dál žít.“

„Já tě taky miluju.“ Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. „Myslela jsem to vážně, když jsem řekla, že jsi změnil celý můj život. Když jsem dneska večer četla dopis Biancy, pochopila jsem, jak jí asi bylo.

Ještě nikdy jsem k nikomu necítila to co k tobě.“

S úsměvem ji chytil za zápěstí, obrátil jí ruku a vtiskl jí polibek do dlaně. „Takže si mě vezmeš?“

Se smíchem se mu vrhla do náruče. „Už jsem začínala mít dojem, že se snad nikdy nezeptáš.“

V rodině Calhounových již po několik generací přetrvává tajemství, které po sobě zanechala Bianca. Její čtyři pravnučky, Catherine, Amanda, Suzanna a Lilah se ho pokoušejí odhalit… a spolu ‚ s ním odhalují i nevšední citové zážitky!