NORA ROBERTS

Ztracený náhrdelník

PROLOG

Bar Harbor, 1913

Útesy mě volají. Jsou tak strmé a nádherně nebezpečné jako láska. Ráno bylo vlahé. Racci, kteří závodili s mraky plujícími na západ, volali svými osamocenými hlasy, jako by chtěli povzbudit vítr. Vyvolávali dojem, že kostelní zvon v dálce ohlašuje nový život. Či smrt.

Ostatní ostrovy se ztrácely v lehkém oparu, jenž se v slunci dosud nestihl rozplynout. Rybáři mířili ve svých bachratých loďkách na širý oceán.

Přestože jsem věděla, že tam nebude, musela jsem tam.

Vzala jsem i děti. Chtěla jsem se s nimi podělit o radost, již vždy cítím, když kráčím divokou travou k útesu. Vedla jsem Etana a Colleen, chůva dohlížela na malého Seana, který dováděl a honil se za žluťáskem.

Vzduchem se vznášel jejich smích, nejsladší zvuk pro matčin sluch. Jsou tak bezstarostné, bezmezné důvěřivé, netuší nic o nástrahách světa, o povstání v Mexiku, o nepokojích v Evropě. V jejich světě neexistuje žádná zrada, vina či city, které bodají u srdce. Jsou tak bezelstné. Kdybych mohla, nenechala bych je vyrůst z té bezpečné a svobodné nevinnosti. Vím ale, že jednoho dne je stáhne vír citů a obav dospělých.

Chůva bezpochyby ví, proč se procházím právě zde. Zná mě předobře a byl by div, aby nevhlédla do mého srdce. Nikdo nechápe lépe, že v mém manželství není lásky. Fergusovi to vyhovuje, pro mě je to povinnost. Kdyby nebylo dětí, neměli bychom zhola nic společného. Jsem však přesvědčena, že i je považuje za užitečný majetek, symbol svého úspěchu, tak jako svůj dům v New Yorku nebo letní sídlo, Hrádek. Ci mne samu, kterou pojal za ženu.

Shledal mě dostatečně atraktivní a vychovanou, abych nosila jméno Calhoun, smím s ním sdílet stůl nebo krášlit jeho rámě, zatímco kráčí svou veledůležitou společností.

Ta slova zní chladně, leč o svém manželství nemohu použít vřelejších. Je bez citu. Doufala jsem, že uposlechnu-li přání rodičů, přece vyvine se mezi námi vztah a později možná láska. Zdvořilost je chabá náhražka citů.

Před rokem jsem byla ochotna uvěřit, že jsem šťastná. Mám úspěšného manžela, úžasné děti, záviděníhodné místo ve společnosti, spoustu honosných přátel. Plné šatníky a šperkovnice. Smaragdy, které mi Fergus věnoval po narození Ethana, jsou hodny královny. Velkolepé letní sídlo, téměř královské, plné věží a věžiček, tapety hedvábné, nejdražší koberce.

Která žena by nebyla spokojena? Co by si ještě oddaná žena mohla přát?

Vyjma lásky.

Na útesech jsem nalezla lásku v srdci umělce, jenž zachycoval na plátno škály a rozbouřené vody. Christian mne sledoval tmavýma šedýma očima a vlasy mu vlály ve větru. Snad kdybych jej nepotkala, žila bych dále v bludu spokojenosti.

/ \dle bych se mohla přesvědčovat, že netřeba touhu po slovech lásky nebo němých dotecích vprostřed noci.

Přece jsem jej potkala a neměnila bych za stovky v smaragdů. Nalézám větší bohatství, než které Fergus tak chytře shromažďuje. Není to nic, co lze Uchopit či obléci, ale co lze nosit v srdci.

Když jsem s ním, netruchlím pro to, co nemučme mít, ale cením si hodin, které nám byly dány. V jeho objetí, když cítím jeho rty na svých, vím, že Bianca je nejšťastnější žena na světě, protože je tolik milována.

PRVNÍ KAPITOLA

Blížila se bouře. Z okna věže Lilah zahlédla na východě blesk.

Následoval hrom, který se odrazil o rozeklané skály. Otřásla se, nikoliv strachem, ale napětím.

K něčemu se schylovalo. Necítila to ani tak z houstnoucího vzduchu jako spíš ze svého vlastního tepu.

Když přitiskla dlaň na okenní tabuli, jako by cítila sílu hromadící se elektřiny. Ale sklo bylo stejně chladné a černé jako obloha za ním.

Pousmála se a vzpomněla si na prababičku. Stávala tu Bianca, pozorovala snad taky bouři, čekala na první hrom a tajemné světlo blesku? Právala si sdílet ty chvíle se svým milencem? Bezpochyby, pomyslela si Lilah. Která žena by nechtěla?

Bianca zde však stála sama, tak jako nyní Lilah. Snad kvůli osamělosti, nebo prázdnotě z ní plynoucí, se Bianca vrhla právě z tohoto okna na nemilosrdná skaliska.

Lilah zavrtěla hlavou. Už zase se oddávala chmurným myšlenkám, a tomu musí udělat přítrž. Deprese se nehodily k ženě, která život bere tak, jak jde, a která se záměrně vyhýbá problémům s ním spojeným.

Lilah se vůbec nestyděla za to, že si raději sedne než stoupne, že raději půjde než poběží, nebo že si spíš schrupne, než aby své tělo trápila nějakým cvičením.

Netrpěla nedostatkem ambicí. Jen své ambice směrovala k tělesnému pohodlí místo k fyzickým výkonům.

Nerada se poddávala stísňujícím pocitům a trochu si vyčítala, že jim během posledních pár týdnů tolik podléhá.

Měla by být šťastná. Životem se ubírala neuspěchaným, zato stálým tempem. Domov i rodina, kterých si cenila jako svého pohodlí, byly bezpečné a nenarušené. Vlastně se všechno ubíralo dobrým směrem.

Nejmladší sestra, Catherine, zvaná také C.C., se jí vrátila ze svatební cesty zářící jako slunko o polednách. Nejpraktičtější ze všech sester Calhounových, Amanda, se bláznivě zamilovala a plánuje svatbu.

Oba muže svých sester plně schvalovala. Lilin nový švagr, Trenton St.

James, byl šikovný obchodník, ale pod jeho prvotřídním oblekem se skrývá něžné srdce. Sloan 0’Riley se svými kovbojskými botami a oklahomským přízvukem si zase vysloužil Lilin obdiv, když se dostal pod kůži věčně naježené Amandě.

Teta Coco byla z úžasných mužů svých milovaných neteří v sedmém nebi. Lilah se musela usmát. Teta Coco si určitě myslí, že všechny milostné zápletky naaranžovala sama. A teď tento strážný anděl sester Calhounových bezpochyby spřádá plány, jak provdat i Lilu a její starší sestru Suzannu.

Hodně štěstí, popřála Lilah své tetě. Suzanně, která má dvě děti z nešťastného prvního manželství a vlastní firmu, se do ničeho chtít nebude.

Chytrá ženská se nechce spálit podruhé.

Lilah sama si přála, aby se už konečně zamilovala a uslyšela to cvaknutí, které se ozve někde uvnitř, když potkáte toho, kdo je vám souzený. Ale zrovna tahle komůrka jejího srdce zarputile mlčela.

Už by bylo načase, říkala si Lilah. Bylo jí sedmadvacet, měla dobrou práci, byla obklopená rodinou. Pravda, před několika měsíci málem o Hrádek přišli. Už se jim ten zámek na útesech sypal na hlavu. Kdyby nebylo Trenta, nestála by teď ve své oblíbené věži a nepozorovala by bouři.

Mám domov, rodinu, zajímavou práci, a taky mám řešit záhadu, připomněla si. Smaragdy prababičky Biancy. Nikdy je neviděla, a přece si je dokázala jasně představit.

Dvě řady zelených drahokamů obklopených ledově bílými diamanty. Záře zlata a jemná filigránská práce. Ve středu spodní řady největší smaragd ve tvaru slzy. Více než finanční nebo estetická hodnota Lilu přitahovalo spojení s prababičkou a věčnou láskou.

Legenda praví, že Bianca se rozhodla ukončit své nešťastné manželství.

Sbalila své věci včetně náhrdelníku a někam je schovala pro budoucí útěk se svým milým. Než se však s Christianem stačila vydat na cestu, v zoufalství vyskočila z okna.

Příběh s tragickým koncem, pomyslela si Lilah. Přesto však při té myšlence nebyla vždy smutná. Biančin duch zůstal na místě, kde toužívala po svém milém. Lilah to tak cítila.

Určitě ty smaragdy najdeme, přísahala si. Je nám to souzeno.

Náhrdelník jim už beztak způsobil dost starostí. Dověděli se o něm novináři a výsledkem bylo, že kromě turistů a hledačů pokladů se v domě objevil i zloděj.

Lilah se otřásla při pomyšlení, že lupič málem zastřelil Amandu, která rodinné dokumenty bránila. I přes Amandino hrdinství se tomu lotrovi, říkal si William Livingston, podařilo uprchnout s plným pytlem. Lilah doufala, že nenašel nic než staré účty.

William Livingston alias Petr Mitchell alias tucet dalších jmen se těch smaragdů nikdy nedotkne. Ne, dokud tu budou Calhounovy ženy.

Lilah neklidně poodešla od okna. Nedokázala říct, proč jí dnes večer smaragdy i žena, které patřily, tak leží v hlavě. Lilah ale věřila instinktu a předtuchám. Byla si jimi stejně jistá jako tím, že má nos mezi očima.

Dnes v noci se má něco stát.

Ohlédla se k oknu. Bouře se přibližovala s narůstající silou. Cítila nutkání vyjít jí vstříc.

Maxův žaludek i loď se nebezpečně houpaly na vlnách rozbouřeného Atlantiku. Vlastně jachta, ne loď, připomněl si Max. Skýtala mu větší pohodlí než jeho ošuntělý byt poblíž Cornellské univerzity, což mu ale teď, stejně jako dvě pilulky proti nevolnosti, nebylo nic platné.

Odhrnul si z čela tmavý pramen vlasů, který se jako vždy neposlušně vrátil zpátky. Lampa nad stolem se rozhoupala. Snažil se to nevnímat a pokoušel se soustředit. Univerzitním profesorům historie se nenabízí tak zajímavá a výnosná práce každý den. A možná by z toho mohla být i kniha.

Najal si ho střelený milionář. Znělo to jako pohádka, ale byl to fakt.

Loď se zase zhoupla a Max rukou stlačil podrážděný žaludek. Třikrát se zhluboka nadechl. Nepomáhalo to.

Dopis od Ellise Caufielda došel jako na zavolanou těsně před začátkem letních kurzů. Lákavou a potěšující nabídku nešlo odmítnout.

Vůbec mu nedošlo, že má taky nějakou pověst mimo školu. Kladně přijaté články a nějaké ty ceny se týkaly pouze akademického světa. Byl dobrým učitelem, ale přičítal to jen tomu, že rád předává poznatky o minulosti studentům, kteří zabředli v přítomnosti.

Zajímavější než celá jachta, výdělek nebo léto v Bar Harboru byly pro Maxwella Quartermaina historické dokumenty, které měl zkatalogizovat.

Účet za dámský klobouk z roku 1932. Seznam hostů na plese v roce 1911.

Kopie účtu za opravu fordu z roku 1935. Ručně psaný recept na bylinný přípravek proti záškrtu. Dopisy z doby před první světovou válkou, novinové výstřižky se jmény Carnegieho nebo Kennedyho, průvodky pro skříně od Chippendalea, lustry od Waterforda. Staré pohlednice a vybledlé recepisy.

Pro muže, který většinu života zasvětil minulosti, to byl poklad. Max by se jím šťastně probíral i zadarmo, ale Ellis Caufield mu nabídl dvakrát tolik, než by si vydělal za dva semestry.

Začínal se mu plnit sen. Místo toho, aby se v létě marně snažil zaujmout studenty situací Ameriky před první světovou válkou, ji sám proříval. Díky Caufieldovým penězům si bude moci vzít rok volna a pustit se do knihy, kterou si tak dlouho přál napsat.

Roční prázdniny. Nikdy se mu o tom ani nesnilo. Díky svému nadání získal na Cornellu stipendium a už v pětadvaceti se stal doktorem věd. Osm let od té doby otročil studentům, připravoval přednášky, známkoval eseje a zbýval mu čas leda tak na pár článků.

Teď bude moct uskutečnit svůj tajný plán, napsat román z dvacátých let dvacátého století. Nebude to žádná historická přednáška o příčině a následcích války. Bude o lidech zmítaných historií. O lidech, kterým se učil rozumět z jejich starých papírů.

Caufield mu poskytl čas, podklady a příležitost, již navíc zpestřoval letním pobytem na luxusní jachtě. Škoda, že nevěděl, jak špatně bude plavbu snášet jeho žaludek.

Rukou si promnul tváře. Snažil se soustředit, ale vybledlé písmo novin se mu rozplývalo před očima a pak se dokonce rozdvojilo. Rozbolela ho z toho hlava. Musí na čerstvý vzduch. Caufield ho po večerech raději vídal v podpalubí, ale jistě dá přednost zdravému zaměstnanci, který se nebude kroutit někde v koutě.

Vstal a tiše zaúpěl, když se loď přenesla přes další vlnu. Max si přepočítal nohy a vypotácel se z kajuty. Domníval se, že po týdnu plavby už mu to přestane vadit. Špatně se mu ale dělalo při každém trochu horším počasí.

Ještě že nemusel cestovat do Ameriky s prvními přistěhovalci. Určitě by cestou umřel.

Ploužil se chodbou ke schodům a rukou se opíral o mahagonové obložení.

Dveře Caufieldovy kajuty byly otevřené. Max neměl ve zvyku poslouchat za cizími dveřmi, ale musel se zastavit, než se mu trochu uklidní žaludek.

Slyšel, jak jeho zaměstnavatel hovoří s kapitánem. Po chvilce pochopil, že se nebaví ani o počasí, ani o kurzu lodi.

„Nemám v úmyslu o ten náhrdelník přijít,“ řekl netrpělivě Caufield. „Už mi přinesl dost problémů i výdajů.“

Kapitánova odpověď byla úměrně napjatá. „Jenom nechápu, proč jsi sem přitáhnul toho Quartermaina. Až zjistí, jak jsi přišel k těm papírům a proč, bude problém i on.“

„Na to nepřijde. Věří, že patřily mé rodině. Jsem dost bohatý a výstřední, abych schovával takové haraburdí.“

„Jestli něco uslyší…“

„A co?“ přerušil ho Caufield se smíchem. „On je tak ponořený v minulosti, že neslyší ani na svoje vlastní jméno. Proč myslíš, že jsem ho vybral? Hawkinsi, důkladně jsem si ho prověřil. Je to akademická fosílie, chytrá, ale bez vtipu. Nějaké loupežné přepadení nebo Calhounovy smaragdy jdou úplně mimo něj.“

Max stál na chodbě potichu a bez hnutí. Špatně už mu nebylo jen z moře.

Loupežné přepadení, znělo mu v hlavě.

„Lip by nám bylo v New Yorku,“ postěžoval si Hawkins. „Už jsem měl tu babu Wallingfordovou nalomenou, zatímco ty ses flákal. Dávno už jsme mohli mít ty její diamanty.“

„Diamanty počkají.“ Caufieldův hlas ještě přitvrdil. „Chci ty smaragdy a mít je budu. V loupežích už jedu dvacet let, Hawkinsi, ale takovouhle šanci má člověk jednou za život.“

„Ty diamanty…“

„Jsou jen kameny,“ řekl Caufield zasněně. „Ty smaragdy jsou legenda.

Dostanu je za každou cenu. “

Max stál jako přimražený. Na mořskou nemoc zcela zapomněl. Nevěděl, o čem ti dva mluví, jedno ale bylo jisté, byl zneužíván zlodějem, aby v těch papírech něco našel.

Neušel mu fanatismus v Caufieldově hlase ani potlačovaná Hawkinsova agresivita. A jak dějiny mnohokrát prokázaly, fanatismus je nejnebezpečnější zbraň. Maxovou protizbraní byly vědomosti.

Musí sebrat ty papíry a utéct z lodi na policii. I když to, co jim mohl říct, moc smyslu nedávalo. Vykročil k své kajutě, aby si utřídil myšlenky. Fenže v tu chvíli se loď zhoupla na vlnách a Max vpadl otevřenými dveřmi rovnou mezi Hawkinsc a Caufielda.

„Doktore Qurtermaine.“ Caufield se chytil desky stolu a nadzdvihl obočí.

„Zdá se, že jste ve patný čas na špatném místě.“

Max na ústupu zatápal po klice dveří a v duchu proklínal vratkou podlahu. „Já, jsem chtěl na vzduch.“

„Zatraceně, slyšel každý slovo,“ zamumlal kapitán.

„Je mi to jasné, Hawkinsi. Neumí lhát. Takže,“ pronesl, přičemž otevřel horní zásuvku stolu, „jednoduše pozměníme plány. Obávám se, že v Bar Harboru nebudete moci opustit loď, doktore.“ Vytáhl pochromovaný revolver. „Nepříjemné, já vím. Ale myslím, že svou kajutu shledáte pro svou práci nejpohodlnější. Hawkinsi, odveďte ho zpátky a zamkněte ho.“

Lodí otřásl hrom, což byl startovní výstřel pro Maxe. Proběhl chodbou a po schodech nahoru. Výkřiky, které ho pronásledovaly, se na palubě ztratily v řevu větru.

Krátce ho oslepila sprška slané vody. Rychle hledal způsob, jak uniknout.

Další blesk ozářil rozbouřené moře, vzdálené rozeklané skály a obrys pobřeží. Max se instinktivně rozběhl po mokré palubě pryč. Zahlédl jednoho z mužů, jak na něj mává a něco volá, ale běžel dál.

Snažil se přemýšlet, ale hlavu měl plnou zmatených dojmů. Bouře, rozkymácená loď, lesklá zbraň. Připadal si jako ve špatném snu. Proboha, vždyť byl profesorem historie, žil ponořený v knihách, kolikrát si ani nepamatoval, jestli už jedl. Věděl, že je neskutečně nudný, pohroužený do akademické roboty. Jeho přece nemůžou pronásledovat zločinci na palubě jachty na Atlantském oceánu.

„Doktore!“

Max se otočil po hlase svého bývalého zaměstnavatele. Ze vzdálenosti několika metrů na něj mířila zbraň. Začal pomalu couvat, až narazil na zábradlí. Už neměl kam uniknout.

„Měl byste se vrátit do své kajuty.“ Caufieldova slova podtrhl blesk.

„Bouře bude krátká, zato prudká. Neradi bychom… přepadli přes palubu, že?“

„Jste lupič.“

„Ano. To jsem.“ Caulfield se usmál. Slušně se bavil, ten vítr, ta elektřina ve vzduchu, ta bílá tvář oběti zahnané do kouta. „A teď vám navíc můžu říct, co hledám, takže budeme pokračovat rychleji. No tak, doktore, použijte ten svůj proslavený mozek.“

Koutkem oka Max zahlédl Hawkinse, který se k němu blížil ze strany. Na vrtošivé palubě se pohyboval jako kamzík po skále. Za chvilku ho malí. A až ho dostanou, bude si moci být jistý, že už nikdy nespatří ani jediného studenta.

Ještě nikdy nepoznal takovou sílu pudu sebezáchovy. Vrhl se přes zábradlí. Ještě zaslechl další hrom, ucítil pálení na spánku, a pak jej začala stahovat černá, vířící voda.

Lilah sjížděla autem po klikaté cestě k úpatí útesu. Když vystupovala z auta, vítr zesílil, až skoro kvílel. Netušila, proč ji to sem hnalo, co dělá sama na úzké, kamenité pláži.

Ale byla tu a náhle ji zaplavila radost, šířila se pod kůží celým tělem a pronikala rovnou k srdci. Když se Lilah zasmála, zvuk plul po větru jako vzdálená ozvěna. Libovala si v tom souboji síly a vášně.

Voda se tříštila o skaliska a celou ji postříkala. Lilah se roztřásla, ale neustoupila. Místo toho zavřela oči a nastavila jí tvář.

Bouře jí zuřila přímo nad hlavou. Déšť visel ve vzduchu. Oblohu proťal blesk, vzápětí následovaný úderem hromu.

Ale Lilah se necítila osamělá a už vůbec ne ohrožená. Zmocnil se jí silný pocit očekávání.

Kdyby se nezablesklo, jistě by ho nespatřila. Zprvu sledovala cosi tmavého v ještě tmavší vodě. Že by tak blízko ke skalám zabloudil delfín? Ze zvědavosti se přiblížila k vodě a odhrnula si vlasy z čela.

To nebyl delfín! Zmocnila se jí panika. Plaval tam člověk! V šoku nehnuté stála a pozorovala ho, jak mizí pod hladinou. Určitě se mi to zdálo, pomyslela si. V téhle vodě by přece nikdo neplaval.

Ale když tu zmítající se postavu uviděla znovu, odkopla sandály a pádila do černé, ledové vody.

Síly ho opouštěly.

I když se mu podařilo zbavit se bot, nohy mu těžkly. Vždycky byl dobrý plavec. Vlastně to byl jediný sport, který mu šel. Avšak moře bylo silnější.

Jednou ho stáhlo dolů, pak mu zase dovolilo, aby se nadechl.

Už si ani nemohl vzpomenut, proč vlastně bojuje. Mozek mu v ledové vodě zmrzl stejně jako celé tělo. Pohyboval se jen automaticky, jeho pohyby slábly. Moře si s ním pohrálo a taky ho zabije.

Převalila se přes něj další vlna. Byl už zcela vyčerpán. Odevzdaně klesal pod vodu. Snad se utopí dřív, než se rozbije o pobřežní skály.

Pojednou ucítil, jak se mu něco ovinulo okolo krku. Vzepřel se tomu.

Představa nějaké mořské příšery ho vybičovala k poslednímu boji. A pak se opět vynořil a lapal po vzduchu. Matně vedle sebe zahlédl tvář, bledou a krásnou.

„Vydržte,“ zakřičela na něj ta, které tvář patřila. „Zvládneme to.“

Táhla ho ke břehu. Max si myslel, že má halucinace. Jak jinak by si vysvětlil přítomnost krásné ženy, která mu přišla na pomoc těsně předtím, než se utopil? Ale možnost, že se stal zázrak, v něm zase probudila pud sebezáchovy a Max začal spolupracovat.

Za každé dva metry je vlna odtáhla zase jeden zpátky. Začalo pršet.

Neznámá na něj zase něco křičela, ale jediné, co vnímal, bylo hučení v hlavě.

Usoudil, že už musí být mrtvý. Necítil žádnou bolest, viděl jen tvář se zářivýma očima a mokrými řasami. Tohle umírání nebylo špatné. Určilo mohl dopadnout hůře.

V jejích očích ale plál vztek. Ona potřebuje pomoct, uvědomil si.

Instinktivně ji rukou chytil okolo pasu.

Nesčetněkrát se navzájem tahali nad hladinu. Pak spatřil, že se blíží ke skále. Automaticky se otočil tak, aby dívku chránil tělem. Vlna je vyhodila na břeh tak lehce, jako když člověk cvrnkne do mravence.

Ramenem se praštil o skálu, ale necítil to. Pak ucítil pod nohama písek.

Voda se je snažila stáhnout zpátky, ale podařilo se jim vyškrábat se na břeh.

Udělalo se mu hrozně zle. Zvedal se mu žaludek a byl si jistý, že hlava se mu za chvíli rozskočí. Když nejhorší pominulo, převalil se na záda a rozkašlal se. Zase se nad něj naklonila ta dívka. Její ruka ho pohladila po tváři.

„Tak jsi to zvládnul, námořníku.“

Beze slova na ni zíral. Byla tak krásná, že ji mohl považovat za přízrak.

Ve světle blesku si všiml, že má hřívu rudých vlasů. Měla jich spousty a splývaly jí na ramena a na jeho hrudník. Oči měla zelené jako klidné moře.

Vztáhl k ní ruku, přesvědčený, že tím přízrakem projde skrz. Místo toho ucítil dívčinu mokrou, studenou a jemnou pleť.

„Živá,“ vypravil ze sebe. „Ty jsi živá.“

„To sakra jsem.“ Popadla jeho tvář do dlaní a zasmála se. „Jsi živý. Oba jsme živí.“ A políbíla ho. Žhavě, štědře, až se mu hlava zamotala. I při polibku zaslechl její smích, plný radosti, nikoliv pouhé úlevy.

Když se na ni znovu podíval, začala se ztrácet v mlze.

„Nikdy jsem na mořské panny nevěřil,“ stačil zamumlat, než ztratil vědomí.

DRUHÁ KAPITOLA

„Chudáček.“ Coco v úžasném nachovém hábitu se nakláněla nad postel.

Mluvila potichu a ostřížím zrakem sledovala, jak Lilah obvazuje mělkou ránu na spánku jejich bezvládného hosta. „Co se mu, propána, mohlo stát?“

„Budeme si muset počkat, než se to dovíme.“ Liliny jemné prsty zkoumaly bledou tvář na polštáři. Něco přes třicet let, odhadovala. I v půli června neopálený. Domácí typ, usoudila, i když měl docela vypracované svaly. Byl docela vysoký, ale ani se moc nenadřela, když ho vlekla k autu.

Tvář měl úzkou, trochu pohublou, ale příjemnou. Rty se jí zdály poněkud poetické, stejně jako jeho bledost. Věděla, že pod zavřenými víčky se skrývají modré oči. Dlouhé a husté vlasy měl plné písku. Byly stejně tmavé a rovné jako jeho řasy.

„Zavolala jsem doktora,“ oznámila Amanda, která právě rázně vstoupila do místnosti. Opřela se o čelo postele. „Říkal, že bychom ho měli odvézt na pohotovost.“

Lilah kývla hlavou směrem k oknu. Blízko domu uhodilo a déšť bubnoval do oken. „Nechci ho v tomhle nikam vozit, pokud to nebude naprosto nutné.“

„Asi má pravdu.“ Suzanna stála na druhé straně postele. „A taky si myslím, že Lilah by si měla dát horkou koupel a jít spát.“

„Já jsem v pohodě.“ Lilah byla zabalená do dlouhého plédu a před chvílí ji zahřála sklenka brandy. Považovala se za jedinou oprávněnou osobu, která se teď o něj může starat.

„Ty jsi hlavně blázen.“ Během svého kázání Catherine masírovala Lilah krk. „Klidně skočíš do moře uprostřed bouřky.“

„Asi jsem ho měla nechat utopit, že jo?“ Lilah poplácala Catherine po ruce. „Kde máš Trenta?“

Catherine si při pomyšlení na svého novomanžela povzdychla. „Šli se se Sloanem podívat, jestli je s tím novým lešením všechno v pořádku.“

„Měla bych udělat trochu slepičí polévky.“ Coco soucitně pohlédla na pacienta. „Až se probudí, přijde mu vhod.“

Už se probíral. Slyšel vzdálené a milé ženské hlasy. Tlumené, jemné, chlácholivé. Jako hudba ho unášely ze snu do snu. Max pohnul hlavou a na spánku ucítil ženskou ruku. Pomalu otevíral oči, ve kterých ho stále pálila sůl.

Bylo tam pět úžasných žen. Na jedné straně postele stála něžně krásná blondýnka s očima plnýma zájmu. V nohách postele byla štíhlá bruneta, ta vypadala netrpělivě, ale zároveň z ní vyzařoval soucit. Přímo na něj hleděla majestátní postarší žena s kouřově šedými vlasy. Zelenooká tmavovlasá amazonka se na něj usmívala poněkud nedůvěřivě.

A pak tu byla jeho mořská víla s vlasy až po pás, která seděla vedle něj.

Asi něco naznačil, protože všechny přistoupily o něco blíž. Víla ho vzala za ruku.

Tohle musí být nebe,“ vydralo se mu ze suchého hrdla. „Pro to stojí zemřít.“

Lilah mu se smíchem stiskla prsty. Hezká myšlenka, ale jste v Maine.“

Dala mu napít horkého čaje s brandy. „A nejste mrtvý, ale unavený.“

„Co takhle slepičí polévku?“ Coco mu uhladila pokrývku. Hned svou první větou se jí zalíbil. „Nezní to dobře, drahoušku?“

„Zní.“ Pomyšlení, že by mohl spolknout něco horkého, bylo báječné.

Znovu se napil čaje. Kdo jste?“

„My jsme Calhounovy,“ řekla Amanda u jeho nohou. „Vítejte v Hrádku.“

Calhounovy. Bylo mu to povědomé, ale ten pocit se brzy vytratil.

„Omlouvám se, ale netuším, jak jsem se sem dostal.“

„Lilah vás přivezla,“ sdělila mu Catherine. Vlastně…“

„Měl jste nehodu,“ přerušila ji Lilah a usmála se na něj. „Teď si ale nedělejte starosti a odpočívejte.“

Beztak zase cítil, jak se mu zavírají oči. „Vy jste Lilah,“ řekl s námahou.

Stále si to jméno opakoval, dokud neusnul.

„Tak jak se dneska daří plavčíkovi?“

Lilah se otočila od sporáku a uviděla Amandina snoubence, Sloana. Se svými sto devadesáti dvěma centimetry zcela vyplnil dveře a vypadal lak nehorázně mužně, že se Lilah musela usmát.

„Včera jsem si vysloužila bobříka odvahy.“

„Příště se radši věnuj ručním pracím.“ Políbil |i do vlasů. „Neradi bychom o tebe přišli.“

„Myslím, že jedna koupel v rozbouřeném moři mi nadosmrti stačí.“ S

povzdechem se o něj opřela. „Byla jsem celá zkoprnělá.“

„Co jsi, sakra, dělala na pobřeží v bouřce?“

„Prostě tak, to víš.“ Otřásla se a zase se věnovala přípravě čaje. To, že ji tam něco poslalo, si zatím nechá pro sebe.

„Už jsi zjistila, o koho jde?“

„Ještě ne. Neměl u sebe žádné doklady a včera byl v dost zuboženém stavu, tak jsem ho nechtěla otravovat.“ Pohlédla na Sloana a spatřila jeho výraz. „No tak, chlape. Ten nemůže být nebezpečný. Do domu a k náhrdelníku vedou jednodušší cesty, na kterých se neutopíš.“

S tím musel souhlasit, ale od té doby, co lupič vystřelil na Amandu, byl neustále ve střehu.

„Ať je to kdo chce, měla bys ho odvézt do nemocnice.“

„Já se o něj postarám.“ Rovnala šálky a talíře na podnos. „Je v pohodě.

Věříš?“

Sloan se zachmuřil. Než stačila zvednout tác, chytil ji za ruku. „Líbí se ti, viď?“

„Jo, jasně.“ Se smíchem pohodila hlavou. „Nesu panu X. snídani. Proč ještě nebouráš západní křídlo?“

„Dneska nebouráme, dneska trochu přistavujeme.“ Trochu se uklidnil.

„Nepřijdeš dneska pozdě do práce?“

„Vzala jsem si volno a budu si hrát na Florence Nightingaleovou.“ Plácla ho přes ruku, když se natahoval po topince na tácu. „Běž si hrát na architekta.“

S tácem se vydala chodbou. Hlavní podlaží Hrádku tvořila spleť mnoha místností s vysokými stropy a opadanými štuky. V dobách největší slávy to bylo honosné letní sídlo, které v roce 1904 vystavěl Fergus Calhoun jako doklad svého společenského postavení. Nešetřil leštěnými obklady a bronzovými klikami a nástěnnými malbami.

Dnes ale střechou zatékalo na nesčetných místech, praskalo potrubí a opadávala omítka. Lilah však stejně jako sestry milovala každý kousek otlučených říms. Byl to její jediný domov, domov, kde se ještě vznášely vzpomínky na rodiče, o které před patnácti lety přišla.

Na vrcholu točitých schodů se zastavila. V dálce byl slyšet hluk ze stavby. Sloan a Trent obnovovali západní křídlo, aby zase nabylo něco ze svého původního lesku. Lilah se ta myšlenka líbila, stejně jako to, že může práci pozorovat, aniž by musela něco dělat.

Když vešla, ještě spal. V noci se vůbec nepohnul. Věděla to, protože se jí nechtělo od něho odcházet, a tak spala na zemi vedle jeho postele.

Lilah opatrně postavila podnos na sekretář a otevřela dveře na terasu.

Dovnitř zavál teplý a voňavý vzduch. Neodolala a vyšla ven. Rosa na trávě a na pivoňkách se ve sluníčku třpytila. Velké modré květy plaménku na pergole soupeřily s popínavou růží.

Hleděla na pruh tmavě modré vody zálivu a dál na zelený, méně poklidný Atlantik. Ani se jí nechtělo věřit, že včera v noci tahala nějakého neznámého člověka z vody a bojovala o život. Děs včerejší noci jí připomněly rozbolavělé svaly, které přece jenom nebyly na podobnou námahu zvyklé.

Raději se soustředila na ospalou ranní atmosféru. V dálce pozorovala výletní loď, na které cvakaly fotoaparáty, zatímco děti doufaly, že uvidí velrybu.

Byl červen a Bar Harbor se začínal zaplňovat turisty. Budou hltat dary moře, pobíhat po obchodech a plenit cukrárny. Pro ně to bylo místo dovolené. Pro Lilah domov.

Pozorovala jeden trojstěžník a nechala se na chvíli unést představami.

Zdál se mu sen. Lépe řečeno, část mysli to považovala za sen, ale žaludek a svaly se mu svíraly jako doopravdy. Byl sám v rozbouřeném černém moři a bojoval s vlnami. Strhávaly ho do temných hlubin. Plíce bojovaly o trochu vzduchu, srdce mu zuřivě bušilo.

Byl naprosto dezorientován, všude panovala tma. Cítil bodavou bolest a končetiny měl zoufale bezvládné. Klesal, topil se. Pak se najednou objevila ona. Vlasy se jí vznášely okolo krásných, bílých ňader, splývaly dolů podél štíhlého těla. Měla něžné, tajemné zelené oči. Vyslovila jeho jméno a v jejím hlase byl smích, dokonce ke smíchu vyzýval. Pomalu, ladně jako tanečnice k němu vztáhla ruce a objala ho. Její rty chutnaly po soli a vášni.

Zachroptěl a probudil se. Cítil tupou bolest v rameni a ve spánku ho bodalo. Nedařilo se mu srovnat si myšlenky. Pokusil se povznést nad bolest a zaostřit zrak. Nejprve spatřil vysoký kazetový strop, jemuž tu a tam scházelo nějaké to prkno. Trochu se nadzvedl, čímž se mu opět připomněl každý sval.

Místnost byla obrovská, nebo se mu to možná zdálo, protože byla jen spoře vybavená. Zato ale jakými kousky! Stála tam starožitná almara s nádherně vyřezávanými dveřmi. Jediné křeslo bylo bezpochyby od Louise Quinzea, noční stole k zase od Hepplewhitea. Ležel na proleželé m.iiraci, jenže v georgiánské posteli.

S vypětím sil se opřel o lokty a uviděl ve dveřích na terasu Lilah. Větřík si pohrával s jejími loknami. Teď alespoň ví, že to nebyl přízrak. Měla nohy, a jaké! Oblečená byla v květovaných šortkách a modrém tričku a zase se usmívala.

„Konečně jste vzhůru.“ Přišla k němu a mateřsky mu položila ruku na čelo. V ústech mu vyschlo. „Bez teploty. Máte štěstí.“

„No, mám.“

Usmála se ještě víc. „Máte hlad?“

Měl, jako herec. „No, mám.“ V její přítomnosti ze sebe nebyl schopen vypravit víc než ta dvě slova. A hned si taky vynadal, že si ji představoval nahou, zatímco ona kvůli němu riskovala život. „Vy jste Lilah, že?“

„Správně.“ Šla pro podnos. „Nedoufala jsem, že si ze včerejška něco zapamatujete.“

Projel jím nával bolesti, ale zaťal zuby. Snažil se nedat nic najevo.

„Pamatuju si pět krásných žen. Myslel jsem, že jsem v nebi.“

Zasmála se. Odložila podnos v nohách postele a narovnala mu polštáře.

„To byly mé tři sestry a teta. Můžete si teď trochu sednout?“

Když ho podpírala, uvědomil si, že je nahý. Úplně. „Ehm… já snad radši…“

„Nebojte se. Nebudu se dívat. Zatím.“ Zasmála se. Vypadal tak zmateně!

„Šaty jste měl úplně promočené, myslím, že s košilí už nic nenaděláme.

Uklidněte se,“ řekla, když mu pokládala podnos do klína. „Do postele vás ukládal můj švagr a můj budoucí švagr.“

„Aha.“ Už zase ze sebe nevypravil víc než dvě slabiky.

„Dejte si čaj,“ navrhla. „Neškrabe vás v krku? Spolykal jste litry mořské vody.“ Viděla, jak potlačuje bolest. „Bolí vás hlava?“

„Příšerně.“

„Hned jsem zpátky.“ Odešla a nechala za sebou závan nějaké exotické vůně.

Max využil času k tomu, aby sebral všechny síly, které mu zbyly.

Nesnášel stavy slabosti, to mu zůstalo z mládí, když byl neduživý astmatik.

Jeho otec vzdal marné pokusy vychovat ze svého syna budižkničemu fotbalovou hvězdu. Bolest vyvolala tyto nesmyslné vzpomínky.

Lilah byla za chvilku zpátky s aspirinem a s nějakou mastí. „Vezměte si to. A až se najíte, tak vás odvezu do nemocnice.“

„Do nemocnice?“

„Měl by se na vás podívat doktor.“

„Ne.“ Polkl pilulky. „To nebude třeba.“

„Jak myslíte.“ Posadila se na okraj postele a nohou houpala do nějakého skrytého rytmu.

Nikdy v životě si nebyl tak silně vědom ženské společnosti, vnímal všechny odstíny její pleti, tvary jejího těla, oči, ústa. Doslova útočila na jeho smysly. Málem ses utopil, připomněl si. Jenže teď dokázal myslet jen na to, jak ji získat. Jak dostat ženu, která mu zachránila život.

„Ani jsem vám nepoděkoval.“

„Říkala jsem si, že se k tomu ještě dostanete. Dejte si ta vajíčka, než vystydnou. Musíte se najíst.“

Poslušně se pustil do jídla. „Nemohla byste mi říct, co se stalo?“

„Jen od chvíle, kdy jsem se k tomu připletla.“ Odhodila si pramen vlasů přes rameno a pohodlně se usadila. „Jela jsem na pláž. Jen tak, z náhlého popudu,“ řekla a líně se protáhla. „Předtím jsem sledovala bouři z věže.“

„Z věže?“

„Tady v domě,“ vysvětlila. „Něco mě táhlo 1 moři. A pak jsem vás uviděla.“ Odhrnula mu pí amen vlasů z čela. „Topil jste se, tak jsem pro vás skočila. Nějak jsme jeden druhého vystrkali na břeh.“

„To si pamatuju. Taky jste mě políbila.“

„Myslím, že jsme si to oba zasloužili.“ Jemně se dotkla rány na jeho rameni. „Hodilo vás to na skálu. Co jste v tom moři dělal?“

„Já…“ Zavřel oči a snažil si uspořádat myšlenky, až mu při tom vyrazily krůpěje potu na čele. „Já nevím.“

„Fajn. Tak začneme s vaším jménem.“

„S mým jménem?“

Upřel na ni prázdný pohled.

„Ještě jsme se pořádně nepředstavili. Lilah Calhounová,“ řekla a podala mu ruku.

„Quartermain.“ Stiskl ji s úlevou, že alespoň toto si pamatuje. „Maxwell Quartermain.“

„Napijte se. Je to odvar z ženšenu. Pomůže vám.“ Mastí mu masírovala rameno. „Co vlastně děláte?“

„Jsem profesorem historie na Cornellské universitě.“ Bolest v rameni ustupovala, příjemně se uvolnil.

„Řekněte mi ještě něco.“ Chtěla, aby na bolest nemyslel a zase usnul.

„Odkud jste?“

„Vyrostl jsem v Indiáne…“ Mnula mu krční svaly.

„Na farmě?“

„Ne.“ Úlevou vzdychl. „Rodiče měli obchod. Pomáhal jsem jim po škole a v létě.“

Usmála se. „Bavilo vás to?“

Víčka mu těžkla. „Docela jo. Měl jsem dost času na učení. Tátu to štvalo.

Pořád jsem zíral do knih. Nechápal to. Pak jsem přeskočil několik ročníků a dostal se na Cornell.“

„Stipendium?“ odhadla.

„Jo. A pak jsem udělal doktorát.“ Mluvil ztěžka. „Víte, kolik toho mezi lety 1870 a 1970 lidstvo dokázalo?“

„To je úžasné.“

„Naprosto.“ Svým klidným hlasem a jemnýma rukama ho úplně ukolébala. „Chtěl bych žít v roce 1910.“

„Možná jste tehdy žil.“ Okouzlil ji. „Zdřímněte si, Maxi.“

Když se znovu probudil, jeho jediným společníkem byla bolest. Všiml si, že Lilah na nočním stolku nechala aspirin a vodu. Spolkl několik prášků.

Vyčerpaně se opřel. Dveřmi na terase dovnitř pronikal jasný sluneční svit společně s čerstvým mořským vzduchem. Ztratil pojem o čase, a i když by bylo příjemné oddávat se spánku, musel získat přehled.

Lilah mu nejspíš četla myšlenky, protože na židli vedle postele ležely jeho kalhoty a něčí košile. Max vstal, ale pohyboval se ztěžka jako vetchý stařec. Sebral šaty a nakoukl do bočních dveří. S potěšením zjistil, že vedou do koupelny.

V trubkách to skřípalo tak, že to skoro přehlušilo dunění v jeho hlavě, ale po deseti minutách se zase cítil jako člověk. Jeho tělo však úpělo při každém pohybu. S obavami, co uvidí, otřel zrcadlo.

Neoholené vousy jen zdůraznily jeho bledost. Obvazem na spánku prosakovala krev. O dalších runách na těle už věděl. Oči opuchlé od slané vody byly jako trikolóra, na kraji červené, pak bílé a uprostřed modré.

Nikdy se nepovažoval za krasavce, ale pohled do zrcadla ho otrávil.

Za neustálého úpění a nadávání se nasoukal do oblečení.

Košile mu docela padla, dokonce lépe než jeho vlastní. Děsilo ho nakupování či spíše vtíravé, rozzářené úsměvy obsluhy. Nakupoval podle katalogů a bral, co mu přišlo pod ruku.

Pohlédl na bosé nohy a uvědomil si, že nakupovat tentokrát bude muset, a brzy.

Pomalu vyšel na terasu. Světlo ho bodalo do očí, ale svěží vánek byl báječný. A ten pohled… Bez dechu stál a zíral. Voda, květiny a skály.

Připadal si, jako by se ocitl na střeše světa a díval se na malý a dokonalý kousek zeměkoule. Všude hrály barvy: safírová a smaragdová na nebi a moři, rubínová barva růží, neposkvrněná bílá nadmutých plachet. Slyšel jen zvuk moře. Cítil vůni letních květin a oceánu.

Vydal se na obhlídku. Šel s obtížemi a rukou se opíral o zeď. Jednou se dokonce musel zastavit, protože se mu zatočila hlava.

Přišel ke schodišti, které vedlo nahoru. Přemáhala ho únava, ale ješitnost a zvědavost mu nedaly.

Dům byl ze žuly, střídmého a masivního kamene, který stavbě neubíral nic na její fantastické architektuře. Max měl dojem, že stojí na hradbách nějaké prastaré pevnosti, kterou na útesu nad mořem dějiny zapomněly.

Pak se ozval nepatřičně obyčejný zvuk motorové pily a neodmyslitelné lidské klení. Max se blížil ke staveništi, odkud zaznívalo bušení kladiv, slabá hudba z přenosného rádia a vrčení vrtaček. Cestu mu přehradila koza na řezání dříví, klády a plachty.

Z jedněch dveří vyšel na terasu muž. Jeho opálenou tvář lemovaly rozcuchané světlé vlasy s narudlým odstínem. Přimhouřil oči a palce zahákl do kapes u kalhot. „Koukám, že jste na obhlídce.“

„Tak nějak.“

Ten chlap vypadá, jako kdyby ho nabral býk na rohy, pomyslel si Sloan.

Má úplně bílý obličej, zarudlé oči, celý je zpocený. Vždyť se drží na nohou jen silou vůle. Ani se mu ho už nechtělo podezírat.

„Sloan 0’Riley,“ řekl a nabídl mu ruku.

„Maxwell Quartermain.“

„Lilah říkala, že jste profesorem historie. Máte prázdniny?“

„Ne,“ zamračil se Max. „Myslím, že ne.“

Sloan v Maxových očích neviděl žádnou úskočnost, jen zmatek a frustraci. „Vidím, že vás to dost sebralo.“

„No, dá se to tak říct.“ Max se bezmyšlenkovitě dotkl obvazu na hlavě.

„Byl jsem na lodi,“ snažil se rozpomenout na včerejší noc. „Pracoval jsem.“

Na čem, zatraceně? „Plavba byla nepříjemná. Chtěl jsem jít na palubu, na čerstvý vzduch…“ Stál na houpající se palubě u zábradlí. Zaplavila ho panika. „Myslím, že jsem spadl…“ Skočil, byl vržen. „Musel jsem nějak přepadnout do vody.“

„To je zvláštní, že v novinách o tom nic nebylo.“

„Sloane, nech ho na pokoji. Vypadá snad jako mezinárodní zloděj klenotů?“ Lilah pomalu vy tipovala po schodech. V patách jí šel černý krátkosrstý pes. Chtěl skočit na Sloana, ale zamotaly se mu nohy a překulil se. Nakonec si přece jen opřel přední tlapky o Sloanův klín.

„Překvapilo mě, kam jste se mi zatoulal.“ Rukou mu pootočila hlavu, aby si prohlédla zranění. „Vypadáte o něco lépe.“ Pes zatím čenichal k Maxovým bosým nohám. „To je Fred,“ řekla. „Kouše jen do zločinců.“

„Aha. Tak to je dobré.“

„Vypadá to, že vás uznal. Pojďte se mnou dolů, dáte si oběd, posedíte na sluníčku.“

Max zjistil, že by si sedl velmi rád, a tak šel za Lilah. „To je opravdu váš dům?“

„Je to můj domov. Dědeček ho postavil na přelomu století. Pozor, nezakopněte o Freda.“ Pes mezi nimi proběhl, šlápl si na ucho a vykvikl.

Max si připomněl své vlastní pohybové nadání a okamžitě s ním pocítil soucit. „Chceme ho nechat zapsat do hodin baletu,“ řekla Lilah, zatímco pes se škrabal na nohy. Pohladila Maxe po tváři. „Tetina slepičí polévka vám udělá jedině dobře.“

Posadila ho a dohlížela, aby opravdu jedl. Její pečovatelské pudy se většinou vybíjely na rodině a poraněných ptáčcích, ale na tomto muži ji něco přitahovalo. Vypadal zničeně, ale nemohla za to jen únava, nýbrž i marná snaha srovnat si myšlenky.

Říkal si, že ta polévka mu nejspíš zachránila život. Teplo se mu rozlévalo po celém těle. „Spadl jsem z lodi,“ řekl zničehožnic.

„To by souhlasilo.“

„Ale nevím přesně, co jsem na té lodi dělal.“

Lilah se posadila do tureckého sedu. „Byl jste na dovolené?“

„Ne,“ zamračil se. „Nemívám dovolenou.“

„Proč?“ Natáhla ruku a vzala si toast z jeho talíře. Na zápěstí jí zacinkaly tři zlaté náramky.

„Mám moc práce.“

„Ale jsou přece prázdniny,“ řekla a protáhla se.

„Učím letní kurzy. Kromě toho…“ V koutku jeho mysli se něco probouzelo. „Tohle léto jsem měl dělat něco jiného. Nějaký výzkum. A chtěl jsem začít psát knihu.“

„Knihu? Opravdu?“ Vychutnávala každý drobek toastu, jako by to byl kaviár. Obdivoval její bezprostřední požitkářství. „Jakou knihu?“

Její slova ho zaskočila. Nikdy se nikomu se svým literárním záměrem nesvěřil. Asi by mu to ani nevěřili. „Je to jen takový nápad. Ale měl jsem možnost pracovat na… nějaké rodinné historii.“

„To by k vám sedělo. Já jsem byla hrozná studentka. Líná,“ řekla s úsměvem v očích. „Nikdy jsem nerozuměla lidem, kteří chtěli dělat ve školství. Líbí se vám to?“

Pro Maxe to nebyla otázka obliby, on prostě učil. „Jde mi to.“ Ano, šlo mu to. Jeho studenti se skutečně učili, někteří více než zbytek. Na přednášky chodili v hojném počtu a líbily se jim.

„To není to samé. Můžete mi ukázat ruku?“

„Co vám mám ukázat?“

„Ruku,“ zopakovala. Vzala ji a obrátila ji dlaní vzhůru. „Hmm.“

„Co to děláte?“ Chvíli si myslel, že mu ji chce políbit.

.Koukám se vám na dlaň. Víc inteligence než mi nice. Rozhodně se víc spoléháte na svůj rozum než na instinkt.“

Hleděl jí na temeno a nervózně se zasmál. „Vy věříte na čtení z ruky?“

„Jasně, ale nejde jen o čáry, hodně záleží na pocitu.“ Krátce na něj pohlédla. „Máte velmi hezké ruce. Podívejte.“ Přejela mu prstem po dlani.

Naprázdno polkl. „Máte před sebou dlouhý život, ale vidíte tady to přerušení? Tam jste blízko smrti.“

„Vy si vymýšlíte.“

„Jsou to vaše čáry,“ připomněla mu. „Máte dobrou představivost. Řekla bych, že tu knihu napíšete. Ale budete si muset trochu upevnit sebedůvěru.“

Znovu zvedla hlavu, tentokrát se soucitným výrazem. „Těžké dětství, co?“

„Jo, totiž ne.“ Trapně si odkašlal. „Ne víc než kohokoliv jiný, řekl bych.“

Zvedla obočí, ale nechala to být. „No, ale teď už jste velký.“ Líně si shrnula vlasy dozadu a zase se zadívala na jeho dlaň. „Vidíte? Tohle znamená kariéru. A tady se rozděluje. Vyšlapal jste si pohodlnou cestičku, ale tady je odbočka. Možná to souvisí s tou vaší knihou. Budete se muset rozhodnout.“

„Myslím, že nikdy…“

„Ale jo. Myslíte na ni už léta. A tady Venušin pahorek. Jste velmi smyslný a důkladný milenec.“

Nemohl odtrhnout oči od jejích rtů. Od jejich dráždivé a plné křivky.

Polibek by ho jistě uvrhl do temného a vášnivého snu, ze kterého se člověk nechce probudit.

Cítila, že i když se dobře baví, zmocňuje se jí jemný pocit vzrušení. Bylo to tím, jak ji hltal pohledem, jako by byla jedinou ženou na zemi, tedy jedinou, která pro něj něco znamená.

Není ženy, která by pod takovým pohledem nezjihla.

Poprvé v životě ji muž vyvedl z rovnováhy. Tón většinou udávala sama.

Od té doby, co zjistila, že se chlapci a dívky liší, využívala své vrozené schopnosti, aby vedla příslušníky opačného pohlaví po cestách, které ona sama vybrala.

A on ji dokáže vyvést z míry jediným pohledem.

Sbírala zpět svou nenucenost a pustila jeho ruku. Vtom chytil on její.

„Vy jste,“ říkal pomalu, „ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal.“

Bylo to klišé, pro které se srdce rozbušit nemusí. Usmála se. „Moc jste tomu nerozuměl, že, profesore?“

Trochu ho ta poznámka zamrzela. Nikdy si nehrál na Casanovu, ale také ho ještě nikdo nikdy tak jemně neusadil.

„Jenom jsem konstatoval fakt. Asi bych vám měl za předpověď zaplatit, ale právě jsem o všechno přišel.“

„Čtení z ruky jde na účet podniku.“ I ji mrzelo, že byla poněkud prostořeká, a znovu se usmála. „Až vám bude líp, vezmu vás na prohlídku strašidelné věže.“

„Chci jít hned teď.“

Ta suchá odpověď ji rozesmála. „Maxi, vy byste mohl natropit spoustu legrace, kdybyste pořád tolik nepřemýšlel. Půjdu dolů a vy nebudete zlobit a odpočinete si.“

Třebaže byl zesláblý, nemusela s ním mluvit jako s malým klukem. Zvedl se stejně rychle jako ona. Překvapilo ji to, ale ocenila to chápavým úsměvem.

Všimla si, že se mu vrací barva. Byl vyšší jen o pár centimetrů, takže si téměř mohli hledět do očí jako sobě rovní.

„Můžu pro vás ještě něco udělat, Maxi?“

Byl si teď jistější. Odmlčel se. „Chci jenom jednu odpověď. Máte teď nějakého přítele?“

Zvedla obočí a pohodila hlavou. „V jakém smyslu?“

„Je to jednoduchá otázka, Lilah. A zasluhuje jednoduchou odpověď.“

Jeho káravý tón ji zamrzel. „Pokud máte na mysli citový nebo sexuální vztah s mužem, odpověď zní ne. Zatím.“

„Díky.“ Potěšilo ho, že ji trochu rozčílil. Chtěl odpověď a také ji dostal.

„Hele, profesore, vytáhla jsem vás hrobníkovi z lopaty. Připadalo mi, že jste příliš inteligentní, než abyste se nechal unést vděčností a začal ji pokládat za něco jiného.“

Tentokrát se usmál on. „Nebojte se, chápu, v čem je ten rozdíl. Jenže cítím oboje současně.“ Překvapil sám sebe. Ze by ho ten okamžik, kdy se ocitl v tváří v tvář smrti, tak změnil?

Lilah nejdřív vypadala, že začne zuřit, ale pak se rozesmála. „Jste velmi zajímavý muž, Maxi.“

A neškodný, pomyslela si, když odnášela tác. Doufejme.

TŘETÍ KAPITOLA

Max si nechal převést peníze z Ithaky, ale Calhounovi nechtěli ani slyšet o tom, že by se přestěhoval do hotelu. Vlastně o to sám zase tolik neusiloval.

Nikdy ho nikdo tak nehýčkal a nerozmazloval. A navíc se nikdy předtím necítil jako člen velké a bouřlivé rodiny. Přijali ho s nenucenou pohostinností, mile a laskavě.

Poznával je a čím dál víc si cenil jejich rozdílných osobností a rodinné pospolitosti. Byla to domácnost, kde se neustále něco dělo, a každý k tomu měl co říct. Max byl jedináček a jeho knihomilství doma považovali za hloupou úchylku. Lidé, kteří s radostí pěstovali své záliby a respektovali i zájmy druhých, mu připadali jako zjevení.

Čerstvá novomanželka Catherine, zvaná také C.C., byla automechanická a s nadšením mluvila o kusech motoru. Rázná a pečlivá Amanda zastávala místo asistentky ředitele v nedalekém hotelu. Suzanna vedla vlastní květinářství a život zasvětila svým dětem. O jejich otci se nemluvilo. Coco vedla celou domácnost, vařila báječná jídla a milovala pánskou společnost.

Jen jednou Maxe vyděsila, když mu chtěla věštit osud z čajových lístků.

A pak tu byla Lilah. Zjistil, že pracuje v Akadikém národním parku. Ze ráda dlouho spí, miluje klasickou hudbu a výtečné tetiny dezerty. Když ji to popadlo, seděla naproti němu v křesle a páčila z něj podrobnosti o jeho životě. Nebo le vyhřívala jako kočka na sluníčku, ponořila se do snění a zapomněla na celý svět. Pak se protáhla a zase je nechala všechny vstoupit.

Byla pro něj záhadou. Cítil v ní doutnající smyslnost a zároveň nedotčenou nevinnost. Někdy byla zarážejícím způsobem otevřená, jindy pohroužená do sebe.

Během tří dnů se zotavil a věděl, že jediné rozumné řešení by bylo zakoupit jízdenku do New Yorku a pokusit se tam sehnat ještě nějaké kurzy.

Jenže byly to jeho první prázdniny a i když přišly nečekaně, chtěl si je užít. Rád se ráno budil do zvuků a vůně moře. Byl rád, když zjistil, že ho nehoda od vody neodradila. Pohled na indigovou modř a smaragdovou zeleň oceánu ho uklidňoval.

Bolavé rameno si vyhříval v odpoledním slunci. Měl čas na čtení. Klidně hodinu i dvě hltal román nebo biografii z Calhounovy knihovny.

Místo klepání na dveře školní pracovny mohl poslouchat, co mu Hrádek šeptá o minulosti, přítomnosti nebo budoucnosti. A s každým dalším dnem rostl jeho zájem o Lilah.

Mizela mu a zase se vracela. Ráno odcházela v uniformě zaměstnanců parku s vlasy svázanými do copu, odpoledne se převlékala do jedné ze svých volných sukní nebo šortek. Usmívala se, mluvila s ním a udržovala si přátelský, ale jasný odstup.

Zabavil se zapisováním do deníku nebo hrou se Suzanninými dětmi, Alexem a Jenny, kteří už teď jevili známky letní nudy. Procházel se po zahradě, po útesech, dělal společnost Coco v kuchyni nebo pozoroval dělníky při práci na západním křídle, A nejlepší bylo, že si mohl dělat, co zrovna chtěl.

Seděl na trávě a Jenny a Alex poskakovali kolem něj jako zvědavé žabky.

Slunko prosvítalo mraky, vánek přinášel vůni levandule a rozmarýnu z nedaleké skalky. Fred si hrál s bělásky a na stromě zpíval ptáček.

Max spřádal příběh chlapce, kterého strhly hrůzy a vzrušení Války za nezávislost. Mísil fakta s fikcí a děti napjatě naslouchaly jeho dovedně vyprávěnému příběhu.

„Vsadím se, že zabil spoustu červenokabátníků,“ zazářil Alex. V šesti letech vládl poněkud divokou představivostí.

„Spoustu,“ přidala se Jenny. Byla jen o rok mladší než bratr a chtěla s ním držet krok. „Jednou rukou.“

„Ale Válka za nezávislost nejsou jen pistole a bodáky, víš?“ Maxe pobavilo, jak se zakřenili, když neteklo dost krve. „Hodně bitev se vyhrálo díky intrikám a špionáži.“

Alex se chvíli pral s novými slovy a pak se rozzářil: „Špiónům?“

„Špiónům,“ přitakal Max. Vytušil, že Alex touží po mužském kamarádovi. Znal to z vlastní zkušenosti.

Za hlavního hrdinu si Max vybral dospívajícího chlapce, který dětem vyprávěl o strhujících projevech Patrika Henryho, Synech svobody Samuela Adamse, politice a potížích vzbouřené ze mě, nebo o bostonském čajovém dýchánku.

Zrovna dětem vyprávěl, jak hrdina vrhá balíky čaje do mělkých vod bostonského přístavu, když spatřil, že k nim kráčí Lilah.

Sla pomalu a bosá, oblečená ve volné sukni a bledě zelené haleně. Vítr si pohrával s jejími vlasy. Na zápěstí jí zvonil tucet náramků. Vypadala jako cikánka.

Fred jí pelášil naproti, nemotorně vyskočil a rozesmál ji. Pohladila ho, přičemž se jí z ramene svezl pramen vlasů. Ještě než se narovnala a promluvila, ucítil její vůni.

„To je soukromý večírek?“

„Max nám vypráví pohádku,“ oznámila jí Jenny a zatahala ji za sukni.

„Pohádku?“ V uších se jí houpaly barevné náušnice. „Mám ráda pohádky.“

„Řekni to i Lilah.“

Jenny se přisunula k tetě blíž a začala si hrát s jejími náramky.

„Jo,“ usmála se Lilah a mrkla na něj. „Řekni to i Lilah.“

Ona přesně ví, jak působí na muže, uvědomil si. „Tak… kde jsem skončil?“

„Jim měl začerněný obličej a házel z lodi ten zatracený čaj,“ připomněl mu Alex. „Ještě nikoho nezastřelili.“

„Správně.“ Max se v duchu vrátil zpátky na fregatu k Jimovi. S

přirozeným talentem stupňoval napětí a vykresloval postavy. Historickou událost popisoval způsobem, který v Lilah probudil další obdiv i zájem.

I když rebelové přelstili Brity, aniž by padl jediný výstřel, nebyl zklamaný ani krvežíznivý Alex.

„Vyhráli!“ Vyskočil a bojovně na svou sestru zahulákal: „Já jsem Syn svobody a ty jsi špinavý červenokabátník.“

„Ne, ne.“ Vyskočila na nohy.

„Žádný daně jejich správě,“ řval Alex a hnal se k domu s Jenny a Fredem v patách.

„Má docela pravdu,“ zamumlal Max.

„To byla síla, profesore.“ Lilah se zapřela lokty a pozorovala ho přimhouřenýma očima. „Děláte z historie zábavu.“

„Je zábavná,“ řekl. „Nejsou to jen data a jména, je hlavně o lidech.“

„Tak jak to vyprávíte vy. Ale když jsem chodila do školy já, museli jsme se šprtat letopočty stejně jako násobilku.“ Podrbala se nohou na lýtku.

„Neumím násobky dvanácti, stejně jako nevím, co se stalo roku 1066, tedy jestli zrovna Hannibal nevláčel slony přes Alpy.“

Zašklebil se. „Ne tak docela.“

„No tak vidíte.“ Natáhla se jako kočka. Vlasy rozprostřela po trávníku.

Na tváři se jí zračil výraz naprosté spokojenosti. „A než jsme se dostali ke Kontinentálnímu kongresu, už jsem dávno spala.“

Zjistil, že zatajil dech, a tak se snažil vyrovnaně, nepozorovaně vydechnout. „Můžu vám nabídnout soukromé hodiny.“

Pohlédla na něj přimhouřenýma očima. Protáhla se a zamumlala otázku: „A co vy víte o flóře a fauně?“

„Dost, abych poznal králíka od petúnie.“

Potěšené se k němu naklonila. „Velmi dobře, profesore. Až bude čas, můžeme si vyměnit odborné posudky.“

„Možná.“

Vypadal roztomile, jak tam tak seděl na trávníku ve vypůjčených džínech a triku a vlasy mu padaly do čela. Bledost začínala ustupovat zdravému opálení. Lilah se cítila v jeho blízkosti uvolněně. Vždyť to přece byl jen trochu nejistý hezký muž, který vzbudil její soucit a zvědavost. A dokázala si to tím, že mu položila dlaň na tvář.

Max si všiml, že se ji rty stáhly do úsměvu, jako by ji pobavil nějaký vtip, který on nemohl znát. Vzápětí mu věnovala přátelský polibek. Výsledek ji uspokojil. Usmála se a chtěla začít mluvit o něčem jiném.

Chytil ji za zápěstí. „Tentokrát ale nejsem napůl mrtvý.“

Nejdřív se zatvářila překvapeně, ale pak nasadila výraz nedbalého souhlasu. Ať jde do háje, pomyslel si a dlaní jí podepřel hlavu. Byla si tak jistá, že z toho nic nebude! Částečně z uražené ješitnosti a částečně proto, aby nepodlehl panice, přitiskl svá ústa na její.

Líbání se jí líbilo, bylo to jednoduché fyzické vzrušení. A líbil se jí i on.

A tak se polibku nebránila. Očekávala příjemné mrazení, potěšení. Rozhodně ne ten náhlý otřes.

Polibek ji rozechvěl až do konečků prstů. Jeho rty se jí dotkly pevně, vážně, a velmi jemně. Okoušela je, jako když dítě poprvé zkoumá chuť čokolády. Než si uvědomila první příchuť, už se s ní mísily další.

Květiny a rozpálené slunce. Vůně mýdla a potu. Hladké, vlhké rty a lehké škrábnutí zuby. Její vzdech a jeho prsty na jejím temeni. Tady už nešlo jen o jednoduché potěšení, ale o něco sladšího a nepostižitelnějšího.

V okouzlení zvedla ruku a probírala se prsty jeho vlasy.

Znovu měl pocit, že se topí. Zmocňovalo se ho cosi silného a nebezpečného. Musel bojovat. Okusil její skryté příchutě, bohaté, temné, svůdné. Pronikly jím tak, že je cítil s každým dalším nadechnutím.

Probouzelo se to v něm. Napínalo se to, rostlo to, a pak mu to sevřelo hrdlo.

Byla nestydatě smyslná a svůdná. Byla nebezpečnější než jakákoliv žena, kterou kdy poznal. Zase v ní viděl mořskou pannu, pročesávající si vlasy na útesu a lákající nebohé muže do záhuby svými sliby neskutečných požitků.

Zachránil ho pud sebezáchovy. Konečně se od ní odpoutal. Lilah zůstala tak, jak byla, oči zavřené, rty pootevřené. Teprve pak mu došlo, že stále drží její zápěstí.

Pomalu se snášela ze stavu beztíže na zem. Otevřela oči a olízla si rty, aby si zapamatovala chuť jeho rtů. Pak se usmála.

„Vy asi nejste dobrý jen ve znalostech historie, doktore Quartermaine.

Kdy bude naše příští soukromá hodina?“ Předklonila se, aby dostala víc, ale Max se zvedl. Trávník mu najednou připadal jako houpající se lodní paluba.

„Jedna dneska stačí, ne?“

Zvědavě naklonila hlavu. „Proč?“

„Protože…“ Protože kdyby ji znovu políbil, musel by se jí dotknout. A kdyby se jí musel dotknout, po čemž zoufale toužil, musel by se s ní milovat, teď a tady, rovnou na trávníku před domem. „Protože vás nechci zneužívat.“

„Zneužívat mě?“ Usmála se dotčeně a pobaveně zároveň. „To je sladké.“

„Byl bych radši, kdybych se kvůli vám nemusel cítit jako hlupák,“ řekl upjatě.

„Kvůli mně?“ Zamyslela se. „To, že jste milý, nutně neznamená, že jste hlupák, Maxi. Je to tím, že většina mužů, které znám, by mě pravděpodobně zneužili. A než se urazíte, pojďte dovnitř. Ukážu vám Biančinu věž.“

Urazil se a už už jí to chtěl říct, když zahrála na tu pravou strunu.

„Biančinu věž?“

„Ano. Ráda bych vám ji ukázala.“ Pokynula mu rukou.

Zamračil se a snažil se to jméno někam zařadit. Pak Lilah pomohl na nohy. „Tak dobrá, pojďme.“

Už částečně probádal bludiště místností, prázdných i přeplněných nábytkem. Zvenčí dům vypadal jako zámek i pevnost zároveň. Třpytivá okna a terásky se snoubily s věžičkami a římsami. Z labyrintu temných chodeb ho vrzající podlahy a zábradlí odváděly zpátky do prosluněných pokojů.

Lilah ho vedla po točitém schodišti k zavřeným dveřím ve východním křídle.

„Můžete se do nich opřít, Maxi?“ zeptala se a on se zdravým ramenem zapřel do tvrdého dřeva. „Už dlouho chci Sloana poprosit, aby to spravil.“

Vzala ho za ruku a zavedla ho dovnitř.

Byla to velká kulatá místnost s prstencem oken. Na podlaze ležela vrstva prachu, ale do jednoho výklenku někdo naskládal barevné polštáře. Nedaleko stála stará lampa.

„Vždycky si představuju, že tu mívala spoustu krásných věcí,“ začala Lilah. „Aby měla společnost, když sem chodila.“

„Kdo?“

„Bianca. Moje prababička. Koukněte se z okna.“ Chtěla se s ním o ten pohled podělit. Viděl jen vodu a skály. Asi to má působit osaměle, pomyslel si Max. Místo toho měl ale povznášející a srdceryvný pocit. Když položil ruku na sklo, Lilah se k němu překvapeně otočila. Ten samý pohyb učinila tolikrát! Jako by toužila po něčem neuchopitelném.

„Je to… smutné.“ Chtěl říct nádherné. Zamračil se.

„Ano. Ale někdy to utěšuje. Vždycky tu mám k Biance blízko.“

Bianca, znělo mu neodbytně v uších.

„Teta Coco vám ten příběh ještě nevyprávěla?“

„Ne. Jaký příběh?“

„No samozřejmě.“ Zvědavě na něj pohlédla. „Jen jsem chtěla vědět, jestli vám řekla naši verzi, nebo tu z tisku.“

Zase mu začala pulzovat rána na spánku. „Neznám ani jednu.“

Lilah zaváhala. „Koncem léta 1913 z tohoto okna Bianca vyskočila. Ale její duch tu zůstal.“

„Proč se zabila?“

„To je dlouhé vyprávění.“

Lilah se usadila u okna, bradu si opřela pohodlně o kolena a začala.

Max naslouchal nešťastnému příběhu z doby před první světovou válkou, příběhu ženy polapené v manželství bez lásky. Bianca se provdala za bohatého finančníka, Ferguse Calhouna, a porodila mu tři děti. Jednou v létě se na ostrově Mount Desert seznámila s jakýmsi malířem. Z nějaké staré knihy se vědělo, že se jmenoval Christian, ale nic víc. Zbytek byla jen legenda, kterou dětem předala jejich chůva, které se Bianca občas svěřovala.

Mladý umělec a nešťastná žena se do sebe hluboce zamilovali. Bianca bojovala se svou povinností a svým srdcem, až se nakonec rozhodla pro útěk se svým milencem. Sbalila si několik svých drobností, kterým se dnes říká Biančin poklad, a někam je před odjezdem ukryla. Mimo jiné mezi nimi byl i smaragdový náhrdelník, který jí Fergus daroval po narození prvního syna a druhého dítěte, což byl Lilin dědeček. Bianca však neutekla, ale vrhla se z okna věže. Smaragdy se nikdy nenašly.

„Ten příběh jsme se já a moje sestry dozvěděly teprve před několika měsíci,“ dodala Lilah. „Přesto jsem ty smaragdy už viděla.“

Myšlenky mu vířily hlavou. Rozbolela ho rána na spánku. „Vy jste je viděla?“

Usmála se. „Zdálo se mi o nich. A pak během seance…“

„Seance,“ zopakoval slabě a sedl si. „Jo, seance.“ Zasmála se a pohladila ho po ruce. „Měli jsme seanci a Catherine měla vidění.“ Zaúpěl, což ji opět rozesmálo. „Měl jste tam být, Maxi. Catherine viděla ten náhrdelník. Tehdy se teta Coco rozhodla, že nám tu legendu poví. Dospělo to tak daleko, že Trent se zamiloval do Catherine a odstoupil od koupě Hrádku. Byly jsme na tom dost bídně a uvažovaly o prodeji. Trent dostal nápad, že se zadní křídlo přestaví na hotel sítě St. James. Znáte hotely St. James?“

Trenton St. James, Lilin švagr, byl tedy majitelem největší sítě hotelů v zemi! „Mají renomé.“

„No a Trent najal Sloana, aby vedl přestavbu, a Sloan se zamiloval do Amandy. Líp to dopadnout nemohlo. Mohli jsme si nechat dům a spojit ho s obchodem, a návdavkem ještě máme dvě svatby.“ V očích se jí zablesklo vzteky. „Jenže druhá strana mince je, že ten příběh o smaragdech pronikl na veřejnost. Teď nás otravují hledači pokladů a zloději. Zrovna před několika týdny nějaký lupič málem zastřelil Amandu. Ukradl kupy papírů, které jsme procházely, abychom nalezly po smaragdech nějakou stopu.“

„Papíry,“ opakoval a náhle se mu zvedl žaludek. Vrátilo se to s podobnou silou, s jakou ho moře onehdy mrštilo proti skalám. Calhoun, smaragdy, Bianca.

„Co je s vámi, Maxi?“ Lilah mu položila ruku na čelo. „Jste bílý jako stěna. To bude únavou,“ usoudila. „Odvedu vás dolů a odpočinete si.“

„Ne, to je v pořádku. Už je mi dobře.“ Ucukl, zvedl se a začal přecházet po místnosti. Jak jí to má říct? Poté, co mu zachránila život a starala se o něj?

Poté, co se líbali? Bez váhání, bez otázek mu otevřeli dům. Věřili mu. Jak má Lilah sdělit, že pracoval pro muže, jakkoliv nevědomky, který chtěl ji a její rodinu okrást?

Prostě musí. Jinak by se musel studem propadnout.

„Lilah…“ Otočil se k ní. Pozorovala ho obezřetně a se zaujetím.

„Vzpomněl jsem si, co se stalo na té lodi.“

Úlevou se usmála. „To je dobře. Myslela jsem si, že si vzpomenete, když se přestanete bát. Sedněte si, bude se vám líp přemýšlet.“

„Ne,“ odpověděl ostře. „Ta loď, ten muž, co si mě najal. Jmenoval se Ellis Caufield.“

Rozpřáhla ruce. „No a?“

„Vám to jméno nic neříká?“

„Ne. Mělo by?“

Třeba jsem se zmýlil, říkal si Max. Třeba se mi všechno smotalo dohromady. „Měří okolo sto sedmdesáti, je velmi štíhlý. Asi čtyřicet let.

Tmavší blonďák, na spáncích prošedivělý.“

„A dál?“

Max zkroušeně vydechl. „Asi před měsícem mě kontaktoval na univerzitě a nabídl mi práci. Chtěl, abych se probral nějakými starými rodinnými papíry a zkatalogizoval je. Za báječný plat |sem měl strávit několik týdnů na jachtě, plus mi měl platit všechny mé výdaje po dobu, kdy jsem měl pracovat na své knize.“

„Takže jste měl dost rozumu a tu práci přijal.“

„Jo, ale, sakra, ty papíry, ty účty, dopisy, účetní knihy. Nesly vaše jméno.“

„Moje?“

„Calhoun.“ Vrazil ruce do kapes. „Pořád tomu nerozumíte? Najal mě a já jsem týden pracoval na papírech, které vám ukradl!“

Jen zírala. Maxovi se zdálo, že uteklo moře času, než se zvedla. „Vy mi říkáte, že jste pracoval pro muže, který málem zabil mou sestru?“

„Ano.“

Nespustila z něj oči. Cítil, jak ho probodává pohledem. Nakonec promluvila ledovým hlasem. „A proč mi to teď všechno říkáte?“

Vyčerpaně si rukou pročísl vlasy. „Vzpomněl jsem si na to právě teď, když jste mi řekla o těch smaragdech.“

„To je nějaké divné, nemyslíte?“

Viděl, jak se před ním stahuje do úkrytu, a přikývl. „Nečekám, že mi budete věřit, ale opravdu jsem si to nepamatoval. A když jsem tu práci přijal, nic jsem netušil.“

Stále ho pozorně sledovala, zvažovala každé jeho slovo, gesto, výraz.

„Víte, přišlo mi divné, že jste neslyšel nic ani o tom náhrdelníku, ani o tom přepadení. Už se o tom píše týdny. Asi jste bydlel v jeskyni, že se to k vám nedoneslo.“

„Nebo ve třídě,“ zavrčel Max. Trhl sebou při pomyšlení na Caufieldovu posměšnou poznámku, že postrádá vtip. „Poslyšte, můžu vám říct, co vím, než odejdu.“

„Odejdete?“

„Neodkážu si představit, že byste mě tu po tom všem ještě snesli.“

Instinkt převládl nad rozumem. S povzdechem zvedla ruku. „Asi byste ten příběh měl převyprávět ještě jednou celé rodině, a to hned. Pak se uvidí, co s tím uděláme.“

Max se poprvé účastnil rodinné rady. Sám totiž vyrůstal pod tvrdou rukou svého otce. U Calhounových to chodilo jinak. Sešli se okolo kulatého jídelního stolu a vypadali tak jednotně, že si poprvé od okamžiku, kdy se probral z bezvědomí, připadal jako vetřelec. Poslouchali příběh, který vyprávěl už Lilah na věži, jen tu a tam se někdo na něco zeptal.

„Vy jste si neprověřil jeho totožnost?“ zeptal se Trent. „Vy jste prostě začal spolupracovat s mužem, o kterém jste nic nevěděl?“

„Neměl jsem žádný důvod něco si zjišťovat. Nejsem žádný obchodník,“

řekl vyčerpaně. „Jsem prostě učitel.“

„Pak se ale jistě nebudete zlobit, když my si prověříme vás,“ poznamenal Sloan.

Max se mu zpříma podíval do podezíravých očí. „Ne.“

„Už jsem to udělala,“ vložila se do toho Amanda. Prsty bubnovala o stůl. Všechny pohledy se obrátily k ní.

„Připadalo mi to správné,“ dodala.

Mandy už to zná,“ zamumlala Lilah. „Asi jsme ti nepřišli dost dobří, abys nám o tom řekla, co?“

„Ne.“

„Holky,“ ozvala se Coco. „Nezačínejte zase.“

„Myslím, že nám o tom Amanda měla říct!“ vyrazila ze sebe Lilah s pravým calhounským temperamentem. „Týká se nás to všech! A navíc, co je jí do Maxova života?“

Všechny čtyři sestry se začaly vášnivě hádat. Sloan se opřel o židli a nechal je být. Trent zavřel oči. Max jen zíral. Hádaly se o něm, pinkaly si s ním přes stůl jak s míčkem!

„Promiňte,“ začal, ale jako by tam nebyl.

Zkusil to znovu, čímž si od Sloana vysloužil úsměv. „Tak necháte toho?“

zahřímal tónem, kterým občas usměrňoval rozjívené studenty. Všechny ženy ztichly a podrážděně se k němu otočily.

„Hele, sklapni, kámo,“ začala Catherine, ale Max ji přerušil.

„Ty sklapni. Tak za prvé, proč bych vám asi všechno říkal, kdybych měl něco za lubem? A jelikož se chcete dovědět, kdo jsem a co dělám, tak na sebe přestaňte štěkat a poslouchejte.“

„My na sebe rády štěkáme,“ sdělila mu Lilah nabubřele. „A nesnášíme, když se nám do toho někdo plete.“

„Tak to by stačilo,“ vložila se do toho Coco. „Protože Amanda se už o Maxovi informovala –i když to bylo trochu neslušné –“

„Rozumné,“ bránila se Amanda.

„Pěkně sprostý,“ opravila ji Lilah.

Už už to vypadalo, že se do sebe znovu pustí, ale Suzanna zvedla ruku.

„Už se stalo. Měli bychom si poslechnout, co Amanda zjistila.“

„Jak jsem řekla,“ Amanda šlehla po Lilah pohledem, „trochu jsem se poptala. Děkan Cornellu o Maxovi mluví velmi pochvalně. Jestli se dobře pamatuju, používal slova jako ‚skvělý‘ a ‚obětavý‘. Je považován za nejlepšího znalce amerických dějin v zemi. Promoval s vyznamenáním ve dvaceti a v pětadvaceti získal doktorát.“

„Zkrátka intelektuál,“ řekla Lilah a povzbudivě se usmála na Maxe, který se topil v rozpacích.

„Náš pan doktor Quartermain,“ pokračovala Amanda, „pochází z Indiány, je svobodný, bez záznamů v trestním rejstříku. Je členem učitelského sboru na Cornellu už osm let a publikoval několik zdařilých odborných článků.

Poslední z nich se věnoval přehledu sociálně politické situace ve Státech před první světovou válkou. V akademických kruzích je považován za génia, vážného a velmi zodpovědného člověka s úžasnými schopnostmi.“ Amanda vycítila jeho rozpaky. „Promiň, Maxi, ale kvůli rodině jsem nechtěla nic riskovat.“

„Všichni se moc omlouváme,“ usmála se na něj Suzanna. „Poslední měsíce jsme si moc klidu neužili. Můžeme si tykat?“

„Beze všeho.“ Určitě nemůžou vědět, jak mu leze slovo génius na nervy.

„Tedy, jestli vás uklidnil můj akademický profil.“

„Ještě je tu jedna věc,“ pokračovala Suzanna. „Nic z toho nevysvětluje, cos dělal v noci ve vodě, když tě Lilah našla.“

Max se snažil uspořádat si v duchu své vzpomínky. Bylo to pro něj stejně snadné jako předtavit si bitvu u Bull Runu nebo Bílý dům v době Woodrowa Wilsona.

„Pracoval jsem na těch papírech. Schylovalo se k bouři, takže na lodi bylo nepříjemně. Námořník ze mě asi nikdy nebude. Chtěl jsem jít na palubu na čerstvý vzduch, když jsem zaslechl rozhovor mezi Caulfieldem a Hawkinsem.“

Co nejstručněji jim vylíčil, jak zjistil, do čeho se namočil.

„Nevěděl jsem, co mám dělat. Dostal jsem šílený nápad, že ty papíry musím předat policii. Jenže mě chytili. Caulfield měl zbraň, ale bouře hrála v můj prospěch, tak jsem to zkusil.“

„Ty jsi uprostřed bouřky skočil přes palubu?“ zeptala se Lilah nevěřícně.

„Nebylo to moc chytré.“

„Naopak, bylo to statečné,“ poopravila ho.

„Ani ne, když uvážíš, že po mně střílel.“ A. ukázal si na obvaz na hlavě.

„Tvůj popis Ellise Caufielda ale nesedí,“ zamyslela se Amanda.

„Livingstonovi, tomu chlapovi, co nám ukradl ty papíry, bylo kolem třiceti a měl tmavé vlasy.“

„Tak si je nechal odbarvit,“ rozhodila Lilah rukama. „Nemohl se přece vrátit pod stejným jménem a se stejnou vizáží. Policie má jeho popis.“

„Doufejme, že máš pravdu.“ Na Sloanově tváři se objevil zlostný úšklebek. „Protože jestli se ten mizera vrátil, tak si to s ním vyřídím.“

„Tak si to s ním vyřídíme všichni,“ ozvala se Catherine. „Otázka je ale, co uděláme teď.“

Začali se o tom přít. Trent sdělil své ženě, že se do toho nebude míchat, Amanda mu připomněla, že je to problém Calhounových, Sloan ji upozornil, že se do toho také plést nebude, Coco rozhodla, že je čas na brandy, ale nikdo ji neposlouchal.

„Myslí si, že jsem mrtvý,“ zamumlal si Max pod vousy. „Tudíž se cítí bezpečně. Možná je ještě pořád někde blízko na té samé lodi. Na Povětroni.“

„Ty si pamatuješ její jméno?“ Lilah zvedla ruku, aby ostatní ztichli.

„Umíš ji popsat?“

„Do nejmenšího detailu,“ odpověděl Max s lehkým úsměvem na rtech.

„Byl jsem na jachtě poprvé.“

„Řekneme to policii.“ Trent se rozhlédl okolo stolu a kývl. „Sami se můžeme taky trochu porozhlédnout. Dámy znají ostrov stejně dobře jako tenhle dům. Určitě ho najdeme, jestli tu někde je.“

„Už se těším.“ Sloan mrknul na Maxe. „Jdeš s námi, Quartermaine?“

Max s překvapením zjistil, úsměv opětuje. „Jdu.“

Vydala jsem se k Christianovi. Bylo to nebezpečné, neboť mě mohl spatřit někdo ze služebnictva. Ale tolik jsem si přála vidět, kde žije, jak žije, jakými maličkostmi se obklopuje!

Bydlí v malém dřevěném domku u vody. Stěny každé místnosti jsou pokryty jeho obrazy a všude to voní terpentýnem. V prosluněném podkroví nad kuchyní si vytvořil ateliér. Všechna ta okénka a nízké stropy mi připomínaly domeček pro panenky. Průčelí stínily staré listnáče, vzadu jsme zase mohli posedět na malé terase a hledět na moře.

Christian říká, že při odlivu lze po skalách pěšky dojít až k malé skupince vzdálených stromů. A v noci prý je vzduch plný zvuků, housliček cvrčků, houkání sov, pleskání vlnek.

Cítila jsem se jako doma, spokojeně, jako bychom zde spolu prožili mnoho let. Řekla jsem mu to a on mne objal.

„Miluji vás, Bianco,“ řekl. „Chtěl jsem, abyste sem přišla. Chtěl jsem vás vidět, jak stojíte v mém domě.“ Když mne pustil, usmíval se. „ Teď vás zde budu navždy vídat, už mne nikdy neopustíte.“

Chtěla jsem mu přísahat, že zůstanu. Bože, jen pocit povinnosti ta slova zadržel. Bídná povinnost. Musel to cítit, neb mě políbil, jako by chtěl uvězněná slova zpečetit.

Strávila jsem s ním pouze hodinu. Oba jsme věděli, že se budu muset vrátit ke svému muži, k dětem, k životu, jenž jsem si vybrala dříve, než jsme se potkali. Cítila jsem jeho objetí, jeho rty, tušila touhu, která byla ozvěnou mé vlastní.

„Chci vás,“ slyšela jsem svůj šepot a necítila žádný stud. „Dotýkejte se mě, Christiane, chci vám patřit.“ Srdce mi divoce bušilo, bezohledně jsem se k němu tiskla. „Milujte se se mnou. Vezměte mne na své lože.“

Jak pevně mne jeho paže sevřely, nemohla jsem popadnout dechu. Pak uchopil mou tvář do svých rukou a já jsem cítila chvění v jeho prstech. Oči měl téměř černé, tolik v nich bylo ukryto. Vášeň, láska, beznaděj, žal.

„Tušíte, jak často jsem o tom snil? Kolik bezesných nocí jsem strávil jen touhou po vás?“ Pak mne pustil a kráčel k mému portrétu. „ Toužím po vás Bianco, kdykoliv se nadechnu. Ale příliš vás miluji, než abych si vzal, co mi nenáleží.“

„Christiane –“

„Myslíte, že bych se vás mohl vzdát, kdybych s vás někdy dotkl? „

Zaslechla jsem v jeho hlase divokou zlost. „Nenávidím to, že se musíme scházet jako hříšníci, když chceme strávit společnou hodinu nevinně jako děti. Nemám-li sám dost síly odpoutat se od vás, pak jí mám dost, abych vám za bránil v krocích, jichž byste litovala.“

„Jak bych mohla litovat toho, že vám náležím?“

„Protože již náležíte někomu jinému. A pokaždé, když se k němu vracíte, chci ho zabít holýma rukama jen proto, že on na vás smí pohlednout, když já nesmím. Kdybychom učinili ten poslední krok, nezbyla by vám žádná volba.

Ne mohla byste se vrátit ani k němu, ani domů, ani do svého života.“

A věděla jsem, že stojí mezi mnou a mojí podobou, kterou stvořil, a říká pravdu.

Tedy vrátila jsem se domů, abych Colleen uvázala stuhu do vlasů, házela Ethanoví míč, utíral Seanovi slzy, když si rozbije koleno. Abych poslušně povečeřela se svým mužem, jenž je mi víc a více cizincem.

Christianova slova byla slova pravdy a pravd jsem musela hledět do očí.

Již se blížil čas, kdy více nebudu schopna žít v obou světech a budu s muset vybrat jeden, pouze jeden.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Mám výborný nápad,“ oznámila Coco. Jako koráb s větrem v zádech vplula do kuchyně, kde právě snídali Lilah, Max a Suzanna s dětmi.

„Ty se máš,“ řekla Lilah nad miskou čokoládové zmrzliny. „Každý, kdo je touhle dobou schopný myslet, by si zasloužil buď medaili, nebo popravit.“

Coco si s mateřskou láskou prohlédla bylinky na parapetu. „Nevím, proč mě to nenapadlo dřív. Je to tak –“

„Alex do mě pod stolem kope.“

„Alexi, nekopej do ní,“ řekla mírně Suzanna. „A ty ne vyrušuj, Jenny.“

„Já jsem do ní nekopal.“ Mléko kapalo Alexovi po bradě. „Nastavila mi nohu.“

„Nene.“

„Jojo.“

„Blbečku.“

„Ropucho.“

„Alexi!“ Suzanna se musela kousnout do rtu, aby si zachovala vážnou tvář. „Chceš se v tom mléce utopit?“

„Ona si začala,“ zamumlal.

„Nene,“ sykla Jenny.

„Jojo.“

Při dalším pohledu na mámu ztichli a jen po sobě zamračeně pokukovali.

„Tak, když už je klid, jaký to byl ten báječný nápad, teto?“

Lilah pobaveně olízla lžičku.

„No.“ Coco si načechrala vlasy a zkontrolovala se v naleštěném toastovači jako v zrcadle. „Týká se to Maxe. Je to tak jasné. Ale samozřejmě jsme se tolik báli o Maxovo zdraví, zvlášť když se tu pořád staví. Znáte jednoho mladíka, co byl dneska ráno na terase jen tak, v džínech? Velmi to vyrušuje.“ Pro jistotu vyhlédla z okna.

„Promiň, ale já to nechápu.“ Lilah mrkla na Maxe. „Máš na mysli toho blonďáka s vlasy do culíku a s koženým páskem?“

„Ne, toho s černými kudrnatými vlasy a knírkem. Musím říct, že je to tedy vazba. Člověk by řekl, že se udržuje v kondici neustálým bušením kladivem nebo tak něčím. Ten kravál mi vadí. Doufám, že tě to nevyrušuje, Maxi.“

„Ne.“ Už se trochu naučil, jak sledovat nesouvislý tok jejích myšlenek.

„Dáte si kávu?“

„To je od tebe hezké. Moc ráda.“ Coco se posadila, Max vstal a šel jí kávu nalít. „Teď už předělali kulečníkový pokoj. Samozřejmě je před na mi ještě spousta práce. Děkuju ti, drahý,“ dodala, když před ní Max hrnek postavil.

A všechno to nářadí a stroje a dříví to zakrývají. Ale nakonec se to vyplatí.“ Během řeči si kávu dochutila smetanou a několika vrchovatými lžícemi cukru „Kde jsem skončila?“

„U báječného nápadu,“ připomněla jí Suzan, a právě v čas, chytila Alexovu ruku, než stihl na Jenny vystřelit lžičku plnou kukuřičných lupínků.

„Aha, ano.“ Coco postavila hrnek zpátky na stůl, ani se nenapila.

„Napadlo mě to včera večer, když jsem si vykládala taroty. Chtěla jsem si udělat jasno v některých osobních a jiných věcech.“

„V jakých věcech?“ chtěl vědět Alex.

„V dospěláckých.“ Lilah ho polechtala, až se začal hihňat.

„Běžte se radši podívat, kde je Fred.“ Suzanna se podívala na hodinky.

„Máte pět minut, jestli se mnou dneska chcete jít.“

Vystřelili jako dvě malé dělové koule. Max si nenápadně mnul holeň, kam ho Alex nakopl.

„A co ti karty řekly, teto?“ zeptala se Lilah, když bylo po výbuchu.

„Ano. Řekly mi o nebezpečí minulém i budoucím. Znepokojilo mě to.“

Vrhla vystrašený pohled na své neteře. „Ale máme se dočkat pomoci, jednak intelektuální a jednak fyzické, která se může zdát až násilná.“ Zachmuřila se. „Nedokázala jsem určit tu fyzickou pomoc, i když pochází od někoho známého. Myslela jsem na Sloana, protože je takový, no, kovboj. Ale on to nebyl. Určitě ne.“ Pak myšlenku odsunula stranou a zase se usmála. „Tou intelektuální pomocí je Max.“

„Jak jinak.“ Lilah poplácala Maxe po ruce. Nejisté se zavrtěl. „Náš místní génius.“

„Netrap ho.“ Suzanna se zvedla a odnesla misky do dřezu.

„On ví, že ho nemám ráda, protože je chytrý. Že jo, Maxi?“

„Přijdeš pozdě do práce, jestli budeš tetu pořád přerušovat,“ připomněl jí Max.

„A já taky,“ přidala se Suzanna. „Co tím chceš říct, teto?“

Coco zase postavila hrnek na stůl, aniž se napila. „Tenhle Max by měl dělat to, proč sem přišel.“ Rozhodila pěstěnýma rukama. „Probádat minulost Calhounových, najít co nejvíce informací o Biance, Fergusovi a každém, kdo s tím souvisel. Nemusí pracovat pro toho zloducha Caufielda, ale pro nás.“

Lilah ta myšlenka zaujala. „Už jsme se těmi papíry probíraly několikrát.“

„Ale nemáte Maxovo školené, objektivní oko,“ zdůraznila Coco.

Poplácala Maxe po rameni. Karty jí mimo jiné řekly, že Lilah a Max by se k sobě velmi dobře hodili. „Jsem si jistá, že až se do toho pustí, přijde na spoustu nových věcí.“

„To je fajn nápad.“ Suzanna se vrátila ke stolu. „Jak se ti to líbí, Maxi?“

Max uvažoval. Na taroty sice vůbec nevěřil, ale nechtěl ranit city milé Coco. Krom toho by to také mohl být způsob, jak jim splatit jejich pohostinnost a jak si o několik týdnů prodloužit pobyt na ostrově.

„Rád bych něco podnikl. Je velmi pravděpodobné, že i když jsem dal policii Caulfieldův popis, tak ho nenajdou. A mezitím, co budou všichni hledat jeho, já můžu hledat Biančin náhrdelník.“

„Tak,“ Coco se spokojeně opřela. „A je to.“

„Chtěl jsem se podívat do knihovny, projít noviny, zeptat se starousedlíků, ale Caufield všechno zamítl.“ Maxovi se čím dál víc zamlouvala představa práce na vlastní pěst. „Tvrdil, že stačí jen ty papíry nebo jeho vlastní zdroje.“ Odsunul šálek stranou. „Očividně se bál, že bych se dověděl pravdu.“

„Teď máš volnou ruku,“ vložila se do hovoru Lilah. Líbilo se jí, že se věci dávají do pohybu. „Ale v knihovně se náhrdelníky většinou nepovalují.“

„Třeba narazím na jeho fotografii nebo popis.“ Lilah se ušklíbla. „Ten už máš ode mě.“

Už zase vize a sny. „To je jedno. Můžu najít něco konkrétního. A určitě najdu něco o Fergusovi a Biance Calhounových.“

„To tě asi bude stát hodně času.“ Maxova nedůvěra v její mystické schopnosti se jí v nejmenším nedotkla. Vstala. „Budeš na to potřebovat auto.

Víš co, hoď mě do práce a vezmi si moje.“

Maxe Lilina nedůvěra v jeho vědecké schopnosti podráždila. Strávil hodiny v knihovně. Mezi kupami knih a zápisky se cítil jako doma.

Považoval své bádání za detektivní práci. Musel najít řešení záhady, jenom při tom nemusel střílet a brodit se v krvi.

Trpělivostí, důvtipem a zručností se jako detektiv dopracovával k odpovědím.

To, že ho vždy přitahovaly knihovny, iritovalo jeho otce. I jako kluk jim dával přednost před tělocvikem. Nechopil se pochodně, v jejímž světle by následoval otcovy stopy do univerzitního fotbalového týmu, nepřidal na polici žádnou trofej.

Nezájem a dlouhé, neohrabané dospívání nebyly lásce ke sportu nakloněny. Nesnášel lov a na poslední výpravě místo jelena ulovil astmatický záchvat.

Ještě teď, po letech, Maxovi v uších zněl otcův znechucený hlas za dveřmi jeho nemocničního pokoje.

„Ten kluk je budižkničemu! Já tomu nerozumím. Radši by četl než jedl.

Vždycky, když z něj chci udělat chlapa, se sesype jako nějaká bába.‘

Z toho astmatu se tehdy dostal. A něco dokázal, i když to nebylo podle otcova gusta.

Setřásl špatnou náladu a znovu se pustil do bádání.

Opravdu Ferguse a Biancu našel. Z různých knih sbíral střípky zpráv, v příjemném tich knihovny si dělal poznámky a nechal se unášet představami.

Zjistil, že Fergus Calhoun pocházel z Irska a vlastní pílí a chytrostí se vypracoval na bohaté ho a vlivného muže. Chudý mladý Fergus připlul do New Yorku v roce 1888 a jako každý na Ellis Islandu chtěl zbohatnout.

Během patnácti let vybudoval své impérium. A rád se jím chlubil.

Snad proto, aby pochoval svou chudobnou mi nulost, se obklopil přepychem a lokty si razil cestu do exkluzivní společnosti, kde se seznámil s Biancou Muldoonovou. Pocházela ze staré rodiny, jejíž rodokmen měl větší cenu než její majetek. Postavil Hrádek, který měl předčit všechna ostatní letní sídla, a následující rok s s Biancou oženil.

Pokračoval v rozšiřování svého impéria i rodiny. S Biancou zplodili tři děti. Dokonce ani skandál po její sebevraždě v roce 1913 se nedotkl jeho finančních úspěchů.

I když se pak stáhl do ústraní, vykonával svoji moc z Hrádku dál. Jeho dcera se nikdy nevdala a odcizena otci žila v Paříži. Nejmladší syn odjel do Indie po flirtu s vdanou ženou. Ethan, nejstarší syn, se oženil a měl dvě děti, Lilina otce Judsona Calhouna a Cordelii Calhounovou, nyní Coco McPikeovou.

Ethan zemřel při námořním neštěstí a Fergus strávil poslední roky svého dlouhého života v ústavu pro choromyslné, kam ho nechala umístit rodina po několika záchvatech agrese.

Zajímavý příběh, přemítal Max, ale většinu z něj mu mohla sdělit kterákoliv z Calhounových. On však potřeboval nějakou drobnost, která by ho zavedla trochu jiným směrem.

Našel ji v otrhané a zaprášené brožuře nazvané Léto v Bar Harboru.

Byla tak špatně napsaná, že ji málem odložil stranou. Jenže byl učitelem, který dočítal i každou špatnou semestrální práci. Tahle by si byla zasloužila nanejvýš trojku, říkal si Max. Ještě se mu v životě nikdy nepoštěstilo nalézt tolik superlativů a přídavných jmen na jediné straně. Od okouzlujícího k zázračnému, od nádherného ke skvostnému. Autor zřejmě trpěl neskonalým obdivem k bohatým. Přepychový, velkolepý, senzační. Maxovi se z toho dělalo nanic.

Ovšem dvě celé strany popisu byly zasvěceny plesu, který se konal ve Hrádku v roce 1912. Max ožil. Soudě podle detailních popisů se jej autor spisku určitě zúčastnil. Bianca Calhounová byla oděna do zlaté hedvábné róby, která zdůrazňovala její nádherné rudé vlasy. Její hrdlo zdobily…

smaragdy.

Autor je popsal nadšeně a do nejmenšího detailu. Když si Max odmyslel všechny přívlastky, dokázal si je jasně představit. Zapisoval si poznámky, otočil stranu a zalapal po dechu.

Ležela před ním stará fotografie, pravděpodobně přetištěná z nějakých dobových novin. Ale i když byla rozmazaná, poznal na ní Ferguse. Měl stejně strnulý a přísný výraz jako na portrétu ve Hrádku nad krbem. Maxovi ale vyrazila dech žena, která seděla v křesle před ním.

I na nekvalitním snímku se dala rozpoznat její nadpozemská krása, nadčasová přitažlivost. A navíc byla dokonalým Liliným obrazem.

Porcelánová pleť, štíhlý krk, bohaté vlasy vyčesané do umného drdolu.

Klidně by se vsadil, že měla zelené oči. Jenže postrádaly jiskru, i když na rtech bylo možné něco jako úsměv spatřit.

Seděla v elegantním dámském křesle. Za ní stál její muž, který místo na její rameno položil ruku na opěradlo. Maxovi se zdálo, že zaujal jakoby majetnický postoj. Popisek pravil, Pan a paní Calhounovi, 1912.

Na Biančině hrdle zářily smaragdy. Náhrdelník vypadal přesně tak, jak ho Lilah popsala: dv řady drahokamů, na dolní jeden větší smarag ve tvaru slzy.

Chladná lhostejnost, s jakou je Bianca nosila, jen zdůrazňovala jeho nádher a okázalost.

Max přejížděl prstem po obrázku a skoro se mu zdálo, že cítí hladký povrch kamenů. Pochopil, proč se může takový šperk stát legendo a probouzet v lidech nenasytnou chamtivost.

Byl to jen obrázek. Nevědomky hladil prstem Biančinu tvář a myslel přitom na ženu, která ji zdědila.

Existují ženy, které člověka pronásledují a probouzejí v něm vášeň na každém kroku.

Lilah se zastavila na lesní cestě a počkala, až s poslední skupina vyfotografuje přírodní zajímavosti. Dneska přišlo docela dost lidí, kteří projevili zájem nechat se po rezervaci provést odborníkem. Lilah už byla na nohou osm hodin a ten samý okruh zvládla osmkrát, šestnáctkrát, kdyby započetla i cestu zpátky.

Ale necítila se unavená, ani nevyprávěla přesně podle průvodce.

„Na ostrově nacházíme převážně typickou vegetaci mírného pásu,“

spustila. „Část je subarktická a přetrvala deset tisíc let od doby, kdy odsud ustoupily ledovce. Mladší druhy sem přivezli Evropané asi před dvěma sty padesáti lety.“

Lilah s přirozenou trpělivostí odpovídala na všechny dotazy, odradila mladší členy skupiny od plundrování divoké květeny a pro nadšence přidala něco informací o místní flóře. Určila divoký hrachor, celík zlatobýl a pozdní zvonek. Byla to poslední skupina, ale věnovala se jí se stejnou péčí jako té první.

Procházky po pobřeží měla ráda. Poslouchala šelestění oblázků v příboji a křik racků a pro turisty i pro sebe objevovala krásu přílivových jezírek.

Vál lehký vánek provoněný mořem. Skály byly ohlazené trpělivou činností vody. Na kamenech byly vidět křemenné žilky. Oblohu nekazil jediný mrak. Po moři tu a tam plula nějaká loď.

Myslela na tu jachtu, na Povětroně, a pokaždé, když přišla se skupinou na pobřeží, se ji snažila spatřit. Avšak viděla jen štíhlé turistické lodě nebo bárky rybářů.

Po cestě mířil k její skupině Max. Usmála se. Samozřejmě přišel přesně načas. Projela jí horká vlna, když k ní zvedl oči. Má krásné oči, pomyslela si.

Soustředěné a vážné, a trošku stydlivé.

Při pohledu na něj měla chuť si z něj utahovat a dotknout se ho. Zvláštní kombinace!

Vypadá tak chladně, říkal si, v mužské uniformě na ženském těle. Khaki šaty a zlaté náušnice s kamínky v uších. Kdyby věděla, jak jí to moře za zády sluší!

„V pobřežní zóně odlivu,“ začala, „se život přizpůsobil rytmu přílivu a odlivu. Na jaře je rozpětí přílivu a odlivu největší, téměř čtyři a půl metru.“

Příjemným, profesionálně znějícím hlasem mluvila o pobřežních živočiších, přežití a potravním řetězci. Na nedaleké skalce dokonce přistál racek a vysloveně mlsně sledoval turisty. Spouště fotoaparátů zacvakaly.

Fascinován jejím výkladem se šel i Max podívat až k jezírku, kterého se to týkalo.

Skrývalo jedlé řasy zvané dulsy. Prý se jedí za syrová i vařené, což zvedlo žaludky části obecenstva. Ve vedlejším tmavém jezírku jim Lilah ukázala spoustu živých organismů, které, jak říkala, čekají na příliv, aby se mohly zase pustit do práce.

Upozornila je na mořské sasanky a malé slimáky, kteří se jimi živili.

Ukazovala jim drobné ulity měkkýšů, plžů a surmovek.

Mluvila zasvěceně, ale s humorem.

Návštěvníci ji bombardovali otázkami. Max si všiml jednoho dospívajícího chlapce, který na ni hleděl jako u vytržení. Naprosto mu rozuměl.

Přehodila si cop na záda a ukončila výlet informacemi o návštěvnickém centru a exkurzích svých kolegů. Někteří turisté hned vykročili k východu, zatímco jiní ještě fotografovali. Mladík se šoural za svými rodiči a kladl Lilah všemožné otázky, jaké mu podařilo vymyslet o jezírkách, divoké květeně a ptácích, přestože dozajista stěží poznal vrabce. Když mu došla fantazie a matka se po něm už podruhé sháněla, jen nerad se odloudal.

„Na tenhle výlet jen tak nezapomene,“ poznamenal Max.

Jen se usmála. „Doufám, že si z toho odnesou aspoň něco. Díky, žes přišel, profesore.“ Chovala se, jak jí instinkty radily. Políbila ho na rty, s chutí a měkce.

Mladík se závistivě ohlédl. Max zůstal jako omráčený a Lilah se smála.

„Tak,“ zeptala se, „jak ses dneska měl?“

Copak si myslí, že poté, co ho takhle políbí, bude schopen pokračovat v konverzaci, jako by se nechumelilo? Zhluboka se nadechl. „Pozoruhodně.“

„To jsou nejlepší dny.“ Vykročila zpátky. Ohlédla se. „Jdeš taky?“

„Jo.“ S rukama v kapsách ji následoval. „Děláš to dost dobře.“

„Tak mockrát děkuju,“ rozesmála se.

„Chtěl jsem říct, mluvil jsem o tvé práci.“

„A o čem jiném?“ Přátelsky se do něj zavěsila. „Skoda, že jsi přišel o prvních dvacet minut. Viděli jsme dvě sněhule severní, kormorána chocholatého a orlovce říčního.“

„Vždycky jsem chtěl spatřit sněhuli severní na vlastní oči,“ řekl, čímž ji rozesmál. „To pořád chodíš tou samou cestou?“

„Ne, chodím všude. Mám ráda Jordánské jezírko, nebo taky přednáším v návštěvnickém centru, a jindy s nimi zase vyrazím na útesy.“

„Bráníš se tím proti nudě?“

„Nikdy se nenudím, jinak bych tu nevydržela ani den. Dokonce i na té samé trase vidíš pokaždé jiné věci. Hele,“ ukázala na trs rostlin s úzkými listy a vybledlými růžovými květy. „Zdejší rododendron,“ řekla. „A přitom jen azalka. Před několika týdny byl v plném květu. Je úžasné pozorovat, jak teď květy odumřou a počkají na další jaro.“ Prsty pohladila listy. „Mám ráda koloběh přírody. Je v tom určitá jistota.“

Tvrdila o sobě, že není aktivní, ale po stezce kráčela lehce a neustále upozorňovala na zajímavosti. Třeba na obyčejný lišejník na skále, na vlaštovku nebo na jestřábník.

„Nevěděl jsem, že jsi v práci věčně na nohou.“

„A proto se ve zbývajícím čase snažím zaujmout jinou pozici.“ Pohodila hlavou. „Já ti něco povím. Až budu mít příště zase nějakou odpolední skupinu, vezmu tě na podrobnější prohlídku a přitom můžeme zabít dvě mouchy jednou ranou. Budeme se koukat po tom tvém příteli Caufieldovi.“

„Já si nepřeju, aby ses do toho míchala.“ To sdělení ji překvapilo tak, že ušla ještě pět kroků, než zareagovala. „Cože?“

„Já si nepřeju, aby ses do toho míchala,“ zopakoval. „Dost jsem o tom přemýšlel.“

„Opravdu?“ Kdyby ji znal lépe, povšiml by si v jejím líném tónu jistého napětí. „A jak jsi došel k tomuto konkrétnímu závěru?“

„Ten člověk je nebezpečný.“ Vzpomněl si na Caufieldův fanatický hlas.

„Není normální a má násilnické sklony. Střílel po tvé sestře i po mně. Nepleť se mu do cesty.“

„Nejde o to, co chceš ty. Je to v zájmu rodiny.“ Je to i v mém zájmu. Od jedné úžasné koupeli v bouřce.“ Mezi sluncem a stínem jí položil ruce nai ramena. „Ty jsi ho tu noc neslyšela, Lilah, já jo. Přísahal, že ho nic nezastaví a že ty smaragdy dostane za každou cenu. Myslel to vážně. Tohle je práce pro policii a ne pro hrstku ženských, které –“

„Hrstku ženských, které co?“ přerušila ho.

„Kterým na tom příliš záleží, než aby jednaly s rozmyslem.“

„Aha.“ Pomalu pokývala hlavou. „Takže je to na tobě, Sloanovi a Trentovi, na velkých hrdinech, kteří ochrání nás nebohé, bezbranné ženy a spasí svět?“

Zjistil pozdě, že se pohybuje na tenkém ledě. „Neříkal jsem, že jste bezbranné.“

„Ale myslel jsi to tak. Tak já ti něco řeknu, profesore. Každá Calhounová se dokáže vyrovnat s jakýmkoliv chlapem, který jí zkříží cestu, ať je to univerzitní profesor nebo vyšinutý lupič.“

„Tak vidíš.“ Zvedl ruce z jejích ramen. „Reaguješ naprosto emocionálně, nelogicky a bezmyšlenkovitě.“

Přimhouřila oči.

„Chceš vidět opravdové emoce?“

Mimo inteligence měl i jistou dávku zdravého rozumu. Opatrně ustoupil.

„Radši ne.“

„Fajn. Takže si příště dávej lepší pozor na to, co říkáš, a dobře si to rozmysli, než mě začneš přesvědčovat, abych se nepletla do něčeho, co se týká především mě.“ Protáhla se okolo něj.

„Zatraceně, nechtěl jsem se tě dotknout.“

„To by se ti ani nepovedlo. Mám hroší kůži. Ale nehodlám sedět s rukama v klíně, když někdo chce ukrást, co je moje.“

„Policie –“

„Je k ničemu,“ odsekla. „Asi ani netušíš, že Interpol hledá Livingstona už patnáct let. Nikdo o něm nevěděl, a přitom střílel po Amandě a ukradl nám spoustu dokumentů. Jestli je Caufield a Livingston jeden a tentýž člověk, pak my budeme chránit, co je naše.“

„I když ti vystřelí mozek z hlavy?“

Pohodila hlavou. „Ty si dávej pozor na svůj vlastní geniální mozek, a já si dám zase pozor na svůj.“

„Nejsem žádný génius,“ vyrazil ze sebe.

Když viděla jeho zlostný výraz, trochu se stahla. „Maxi, oceňuju, že máš o mě starost, ale nen to nutné. Víš co? Počkej tady, dojdu si pro věc a pojedem.“

Posadil se na zídku.

Chtěl ji jen chránit, nic víc. Bylo to tak špatné? Záleželo mu na ní. A kdyby nic jiného, zachránila mu život. Pozoroval, jak kolem procházejí turisté. Děti vřískaly, když se je rodiče snažili dotáhnout, dovléct nebo odnést k autu. Milenci se drželi za ruce, jiní zase dychtivě pročítali brožury. Většina turistů byla spálená od sluníčka, takže vypadali jako vaření raci.

S překvapením zjistil, že i jeho předloktí jsou opálená. Změnil jsem se, uvědomil si. Opaloval se, nedodržoval žádný rozvrh, zapletl se do záhady po boku krásné ženy.

„Tak co, frajere?“ Lilah si upravila řemen kabelky na rameni.

Zvedl hlavu a usmál se. „Frajere?“ Zvedl se, drcnul do ní a políbil ji. Do polibku soustředil všechny své nové pocity. Zažil něco nového, nový začátek.

Vycítila spíš radost než chtíč, což ji zaskočilo. Neodporovala. Už dávno nebyla naštvaná. Teď to bylo krásné.

Konečně se od ní odpoutal. Lilah zhluboka vydechla a pomalu otevřela oči. Spokojeně se na ni usmíval. Nevěděla, co si počít s novými city, které v ní probudil, a tak ho pohladila po tváři.

„Nestěžuju si,“ ozvala se, „ale za co to bylo?“

„Prostě jsem to tak cítil.“

„Výborný začátek.“

Se smíchem ji objal okolo ramen a vyrazili k parkovišti. „Byla to nejlepší pusa, kterou jsem kdy dostal.“

Nevšiml si, že se zachmuřila. Stejně by to nedokázala vysvětlit. Vždycky to skončí u sexu, pomyslela si a snažila se setřást zklamání. Muži to tak s ní vždycky mysleli, jenže tím se teď nechtěla zabývat. Zvlášť když se jí to líbilo tak jako jemu.

„Ráda vyhovím,“ řekla zlehka. „Nechceš řídit?“

„Fajn, ale nejdřív ti musím něco ukázat.“ Sedl si za volant a vytáhl obálku. „V knihovně jsem prošel spoustu knih. O tvé rodině v nich bylo hodně zmínek. A myslel jsem si, že by tě mohla jedna obzvlášť zajímat.“

„Hmm.“ Už se natáhla a přemýšlela, kde si schrupne.

„Okopíroval jsem to. Je to Biančina podobizna.“

„Podobizna?“ narovnala se. „Opravdu? Fergus je po její smrti všechny zničil. Nikdy jsem ji neviděla.“

„Ale viděla.“ Vytáhl papír z obálky a podal jí ho. „Pokaždé, když se podíváš do zrcadla.“

Neřekla nic, pouze se s očima upoutanýma na černobílý portrét dotkla své tváře. Tatáž čelist, ústa, nos, oči. Proto tedy k Biance cítila tak silné pouto?

Téměř se rozplakala.

„Byla krásná,“ řekl tiše Max.

„A tak mladá,“ vydechla Lilah. „Když zemřela, byla mladší než já. Na té fotce už je zamilovaná, vidíš?“ Ukázala na oči.

„Má na sobě ty smaragdy.“

„Ano, já vím.“ Tak jako on předtím se jich dotkla prsty. „Muselo to pro ni být obtížné. Vdaná za jednoho, zamilovaná do druhého. A ten náhrdelník, symbol područí a vzpomínka na děti.“

„Ty ho vidíš jako symbol?“

„Ano. Myslím, že ho vnímala velice silně. Jinak by ho neschovávala.“

Zasunula obrázek zpět do obálky. „Dobrá práce, profesore.“

„Jsme na začátku.“

Podívala se na něj a vzala ho za ruku. „Mám ráda začátky. Následují jen možnosti. Pojedeme domů a všem to ukážeme. Ale nejdřív ještě musíme něco zařídit.“

„Co?“

„Potřebuješ nové oblečení.“

Nenáviděl nakupování. A říkal jí to, jenže ona ho nevnímala a vláčela ho od jednoho obchodu k dalšímu. Ubránil se fluorescentnímu triku, ale vzápětí mu vnutila jiné, na kterém byl obrázek krevety ve smokingu.

Lilah se nebála prodavaček, nýbrž proplouvala celou nákupní procedurou odpočinkovým tempem. Většina personálu ji oslovovala jménem a Lilah se během hovorů okolo zkoušení nenápadně vyptávala na muže Caufieldova vzezření.

„Už jsme skončili?“ ptal se zoufale, když vyšli z dalšího obchodu. Ulice byla plná lidí v letních šatech.

Lilah se rozesmála. „Ne tak docela.“ Vypadal, že je naprosto vyčerpaný.

A zároveň byl naprosto úžasný. Ověšený balíky tak, že si ani nemohl odhrnout vlasy z čela. „Co takhle spodní prádlo?“

„No, já…“

„Pojď, kousek odsud je výborný obchod. Tygří potisky, obscénnosti, srdíčka.“

„Ne.“ Krve by se v něm nedořezal. „Jen přes mou mrtvolu.“

Dalo jí to práci, ale udržela vážnou tvář. „Máš pravdu. To nepůjde.

Koupíme ty jednoduché bílé, tři v jednom balení, jo?“

„Na to, že nemáš bratry, víš o pánském spodním prádle docela dost.“

Zvedl balíky a půlku jí hodil do náručí. „Tohle zvládnu sám.“

„Fajn. Porozhlédnu se po výlohách.“

Její pozornost snadno upoutal výklad s bižuterií všech možných velikostí.

Pod ní byly vystaveny ručně zhotovené šperky. Právě chtěla vstoupit, aby si vyzkoušela jedny náušnice, když do ní kdosi zezadu vrazil.

„Promiňte,“ zněla stručná omluva. Lilah spatřila urostlého muže s ošlehanou tváří a prošedivělými vlasy. Zdálo se, že ho ten náraz vyvedl z míry víc, než musel. Chlad jeho očí ji přiměl, aby o krok ustoupila.

Přesto se oklepala a usmála se.

„To je v pořádku.“

Zamračeně se za ním dívala. Pak zamířila do obchodu, ale vtom pár kroků od sebe zahlédla Maxe, který zíral v němém úžasu. Rychle vyrazil k ní.

„Maxi –“

Jediným rychlým pohybem ji postrčil do obchodu. „Co ti řekl?“

dožadoval se ostrým hlasem. Vytřeštila oči. „Dotkl se tě? Jestli se tě ten mizera ještě někdy dotkne –“

„Zadrž.“ Protože upoutali pozornost lidí v obchodě, snažila se Lilah mluvit tlumeně. „Maxi, uklidni se. Co se děje?“

Zmocnil se ho vztek, jaký dosud nikdy nepoznal. Několik turistů raději opustilo obchod. „Viděl jsem, že stojí vedle tebe.“

„Ten muž?“ Zmateně pohlédla výlohou ven, ale už byl dávno pryč. „Jen do mě vrazil. Je tu v létě narváno.“

„Nic ti neřekl?“ Maxovi nedošlo, že mezitím zaťal ruce v pěst. „Neublížil ti?“

„Ne, neublížil. Pojď, dáme si kafe.“ Mluvila klidně a strkala ho ven. Ale místo aby zamířili k jedné z kaváren, zatlačil ji Max za sebe a prohlížel dav.

„Maxi, kdybych věděla, že tě nákup spodního prádla tak vykolejí, nechala bych to být.“

Zuřil. „To byl Hawkins,“ vyštěkl. „Pořád tu někde jsou.“

PÁTÁ KAPITOLA

Nevěděla, co si o něm má myslet. Lilah seděla v Biančině věži, dívala se, jak se na skály a vodu snáší noc, a přemítala o Maxovi. Nedal se přečíst tak snadno, jak se jí zprvu zdálo, přestože by se vsadila, že i on sám se považuje za nekomplikovaného.

Hned se styděl a dal se snadno zastrašit, ale hned zase dokázal být nebezpečný jako viking. Ta změna ji fascinovala a mátla ji.

Když Max uviděl Hawkinse, nebo jak mu říkal, dovlekl ji k autu, celou cestu si něco mumlal, připoutal ji tam a odvezl.

Nápad, že by Hawkinse mohli sledovat, bez diskuze zamítl. Z Hrádku okamžitě zavolal na policii a informoval je tak klidně, jako by studentům předčítal zadání písemné práce. A pak si naprosto chlapsky pohovořil se Sloanem a Trentem.

Policie ještě nenašla ani Caufieldovu loď, ani nikoho, kdo by se Caufieldovi či Hawkinsovi podobal.

Je to pro mě příliš komplikované, pomyslela si Lilah. Zloději, falešná jména, Interpol. Měla radši klid. Humbuk jí nedělal dobře. Od té doby, co se tisk zamiloval do Calhounových smaragdů, už život nebyl životem, a vše se ještě zhoršilo, když moře pod Hrádkem vyplavilo Maxe.

Ale byla za to vděčná, ani nevěděla proč. Nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že by ji mohl přitahovat typ učence. Měla ráda muže, ale hlavně proto, že to jsou muži. Asi to byl důsledek života v čistě ženské domácnosti. Jenže vždy dávala přednost zábavě a nezávazným vztahům. Ráda tancovala, smála se při jídle. Vždycky se domnívala, že se zamiluje do jednoho z těch bezstarostných, nesložitých mužů a začne bezstarostný a nesložitý život.

Do kteréžto definice nespadali střízliví profesoři s vážnou tváří a vyčpělými představami o rytířství.

Přitom je tak sladký, usmála se pro sebe. A na jeho polibcích není vůbec nic střízlivého ani vypočítavého.

Vzdychala a přemýšlela, co si s doktorem Maxwellem Quartermainem počne.

„Ahoj.“ Do dveří nakoukla Catherine. „Věděla jsem, že tě tu najdu.“

„Budu si muset vymyslet něco originálního.“ Celá šťastná, že má společnost, si Lilah sedla do tureckého sedu a uvolnila sestře místo u okna.

„Co je s vámi, paní St. Jamesova?“

„Už jsem skoro hotová s tím mustangem.“ Catherine si povzdechla.

„Bože, to bude krása. Jeden elektrický obvod mě dneska málem přivedl do hrobu.“ Začala se jí zmocňovat neobvyklá únava, oči se jí klížily. Nejradši by zalezla do postele. „A ty se srazíš s chlapem, po kterém jdou poldové.“

„Maloměstské prokletí a požehnání.“

„Trochu jsem se projížděla, než jsem přijela domů.“ Catherine zakroužila unavenými rameny. •

„Neměla by ses potloukat takhle sama.“

Catherine se otřásla. „Stejně jsem nic neviděla. Naši nebojsové jsou teď na výzvědách.“

Lilah zpozorněla. „Max je s nimi?“

Catherine zívla a otevřela oči. „Jasně. Jsou jako tři mušketýři. To jejich chlapáctví mě štve.“

„Starou bačkoru,“ řekla Lilah nepřítomně, ale nervózně. „Myslela jsem, že Max zůstane u svých knih.“

„No, teď je mezi svými.“ Catherine poplácala Lilah po kotníku. „Neboj se, zlato, dovedou se o sebe postarat.“

„Proboha, vždyť on je profesor historie. Co když se jim něco stane?“

„Už se stalo,“ připomněla jí Catherine. „Je větší drsňák, než se zdá.“

„A jak jsi na to přišla?“ Lilah vstala a začala přecházet po místnosti.

Takový neobvyklý výdej energie Catherine překvapil.

„Uprostřed bouřky vyskočil z lodi a skoro doplaval až na břeh, i když ho škrábla kulka. A druhý den byl na nohou. Sice vypadal příšerně, ale postavil se na nohy! Ty jeho modré oči jsou pěkně umíněné. Docela se mi líbí.“

Lilah se otočila. „Komu by se nelíbil? Je docela hezký.“

„No, kvůli tomu, co vypátrala Amanda, to s tím géniem, by člověk čekal, že bude nafoukaný nebo nabubřelý. Jenže on takový není. Teta by ho klidně vzala do rodiny.“

„Je milý,“ souhlasila Lilah a zase si sedla. „Jenže nemusí se dostat do průšvihu jenom kvůli nějaké plané vděčnosti.“

Catherine se nahnula, aby viděla do sestřiných očí. A spatřila víc než jen obyčejný zájem. Usmála se pro sebe. „Lilah, já vím, že vědmou jsi v naší rodině ty, ale já začínám mít tušení. Myslíš to s Maxem vážně?“

„Vážně?“ V Lilah hrklo. „Samozřejmě, že ne. Líbí se mi a cítím za něj určitou zodpovědnost.“ A když mě políbí, tak úplně roztaju, pomyslela si a trochu se zamračila. „Mám ho docela ráda.“

„Je velmi přitažlivý.“

„Hele, ty už jsi vdaná.“

„Ale ne slepá. Ta jeho inteligence, ty romantické a vědoucí pohledy.“

Udělala pauzu. „Nemyslíš?“

Lilah se opřela a pobaveně se usmála. „Snad se u tety neučíš na dohazovačku?“

„Jen se ptám. Jsem moc šťastná a chci, aby se každý, koho mám ráda, cítil stejně.“

„Já jsem šťastná.“ Lilah se dlouze a líně protáhla. „Jsem moc líná, než abych nebyla šťastná.“

„Když už jsme u té lenosti, mám pocit, že bych dokázala prospat celý týden. Trent si hraje na detektiva, tak si půjdu lehnout.“ Catherine se zvedla, ale zamotala se jí hlava a zase si musela sednout. Lilah vystřelila jako šíp.

„Zlato, jsi v pořádku?“

„Vstala jsem moc rychle, to je toho.“ Světlo zšedlo a hlava se jí stále točila. „Je mi trochu…“

„Dýchej pomalu a volně.“

„To je blbost.“ Ale udělala, co jí Lilah nařídila, dokud se to zase nespravilo. „Jsem jen hodně unavená. Možná na mě něco leze, sakra.“

„Hm.“ Lilah už tušila, co asi na Catherine leze, a musela se začít smát.

„Unavená? Dělá se ti špatně?“

„Ne tak docela.“ Catherine se narovnala. „Ale jo. Poslední dobou se mi po ránu zvedá žaludek.“

„Zlato.“ Lilah se smála a zaťukala sestře na hlavu. „Vstaň a běž koupit dětský pudr.“

„Cože?“

„To tě nenapadlo, že můžeš být těhotná?“

„Těhotná?“ Tmavě zelené Catherininy oči se rozšířily úžasem. „Já? Ale jsme svoji jen něco přes měsíc.“

Lilah se zase zasmála a vzala sestřinu hlavu do dlaní. „Vsadím se, že jste šachy celou dobu nehráli.“

Catherine zalapala po dechu. „To mě prostě nikdy nenapadlo… Proboha, dítě.“ Oči jí zjihly. „Lilah.“

„Co takhle Trenton St. James IV?“

„Dítě,“ opakovala Catherine. Ruku si překvapeně a v ochranitelském gestu položila na břicho. „To myslíš vážně?“

„Jo, vážně.“ Lilah sestru pevně objala. „Ani se tě neptám, jak se cítíš.

Máš to napsané na čele.“

„Ještě nikomu nic neříkej. Chci si být naprosto jistá.“ Radostně jí objetí oplatila. „Už je mi fajn. Hned ráno zavolám doktorovi. Anebo v lékárně koupím nějaký ten test. Anebo udělám obojí.“

Ještě dlouho poté, co Catherine odešla, Lilah slyšela radostnou ozvěnu jejích slov. Tohle ta věž potřebovala, pomyslela si. Radost. Zůstala, kde byla, a spokojeně pozorovala vycházející měsíc.

Oddala se snění. Jaké by to bylo, provdat se a s hrdostí nosit pod srdcem dítě? Zít s někým, kdo by člověka dobře znal a miloval ho i přes jeho nálady?

Nebo možná kvůli nim?

To by byla nádhera. A i když se to jí samé ještě nestalo, stačilo se podívat na Catherine nebo Amandu. Jde to.

S určitou lítostí zhasla světlo a vydala se dolů, do svého pokoje. Byla nejméně půlnoc. Všichni už určitě leží. Lilah byla pořád jako na trní.

Dopřála si dlouhou voňavou koupel, a pak vklouzla do své oblíbené noční košile. Těšily ji drobnosti, horká voda, chladivé hedvábí. Vyšla na terasu a nechala se kolébat nočním vzduchem.

Taková romantika, přemítala. Stromy stříbrem oděné, šumění vody ve skalách, voňavá zahrada. Něco jí scházelo. Někdo jí scházel. Dotyk, šepot ve tmě. Objetí.

Přítel.

Někdo, kdo by jí byl blízký nejen fyzicky, ale citově a duševně. Uměla muže přinutit, aby po ní toužili, ale to nestačilo. Potřebovala někoho, kdo by dokázal pohlédnout za barvu jejích vlasů nebo za rysy její tváře až do jejího srdce.

Asi chci příliš mnoho! povzdychla si. Ale není to lepší než žádat příliš málo? Občas se také budu muset věnovat jiným věcem a nechat své srdce v partnerových rukou.

Chtěla se vrátit do svého pokoje, ale všimla si neobvyklého pohybu. V

měsíčním světle si všimla dvou sehnutých stínů, které se neslyšně pohybovaly po trávníku. Než mohla zachytit jejich obrysy, ztratily se v příšeří zahrady.

Nepřemýšlela. Domov se musí chránit. Neslyšně seběhla ze schodů. To si vypijou.

V bílé košili plula po zahradě jako duch. Slyšela tlumené hlasy a potlačený smích. Záblesky baterky naznačovaly místo, odkud zaslechla kopání lopatou.

To ji popudilo víc než co jiného. Spravedlivě rozhořčená vrazila vpřed.

„Co si myslíte, že tu tropíte?“

Lopata v pádu zazvonila o kámen. Světlo z baterky se krouživě sneslo do azalek. Dva kluci se zmateně rozhlíželi po zdroji hlasu. Viděli bledou ženskou postavu v bílé košili. Lilah ještě pro efekt zvedla ruce v dlouhých volných rukávech.

„Jsem strážce smaragdů,“ dusila se smíchy. Docela ji těšilo, jak se její hlas nese. „Strašná, smrtelná kletba stihne toho, kdo se jich dotkne. Uteč, je-li ti život milý.“

Nemusela jim to říkat dvakrát. Mapa za deset dolarů se ještě nesnesla k zemi a už byli pryč, div se jeden o druhého nepřerazili.

Takových map viděla spousty. Vymýšlela je nějaká chytrá hlava a prodávala ziskuchtivým turistům. Strčila ji do kapsy a chystala se nezvané hosty popohnat obzvlášť vydařeným zahýkáním, když narazila do jiného, neočekávaného stínu.

Max, nečekaně sražený k zemi, zaklel a překotil se přes Lilah.

„Co to tady, k čertu, vyvádíš?“

„To jsem já,“ zalapala Lilah po dechu. „Co ty tu chceš?“

„Někoho jsem zahlédl. Zůstaň tu.“

„Nech toho.“ Popadla ho za ruku a nepustila. „To byly jen nějaké děti s mapou pokladu. Vyděsila jsem je.“

„Ty –“ Rozčileně se vzepřel na lokti. „Zbláznila ses? Ty jsi sem jen tak sama vyběhla proti dvěma zlodějům?“

„Proti dvěma vylekaným klukům,“ opravila ho. Bradu vystrčila dopředu.

„To je můj dům.“

„Mě nezajímá, čije to dům. Mohl to být stejně dobře Caufield nebo Hawkins. Mohl to být kdokoliv. Nikdo se zdravým rozumem neběží sám do zahrady za zlodějem. O půlnoci.“

Popadla dech a přeměřila si ho pohledem. „A co ty tu děláš?“

„Chtěl jsem je chytit,“ začal a pak si všiml jejího výrazu. „To je něco jiného.“

„A proč? Protože jsem ženská?“

„Ne. Tedy, jo.“

„To je odporné, nespravedlivé a omezující.“

„Je to rozumné, praktické a omezující.“ Hádali se hlasitým šeptem.

Povzdechl si. „Lilah, mohlo se ti něco stát.“

„Vždyť jsi mě sejmul sám.“

„Já jsem tě nesejmul,“ zamumlal. „Sledoval jsem je, ne tebe. A vůbec jsem nečekal, že se tu budeš potmě plížit.“

„Já jsem se neplížila,“ odfoukla si vlasy z čela. „Hrála jsem ducha, a dost dobře.“

„Hrála ducha.“ Obrátil oči v sloup. „Ty ses dočista pomátla.“

„Ale vyhnala jsem je,“ upozornila ho. „To s tím nemá co dělat.“

„To s tím má co dělat, až na to, že jsi mě vyrušil, než jsem to mohla dokončit.“

„Už jsem se ti omluvil.“

„Ne, neomluvil.“

„Tak fajn. Omlouvám se, jestli jsem…“ Snažil se z ní vstát a přitom udělal tu chybu, že se podíval pod sebe. Při pádu se jí košile rozepnula až k pasu a z nijako alabastr zářila její ňadra. „Proboha,“ vypravil ze sebe vyschlými ústy.

V šoku sledovala změnu v jeho očích. Z úleku k údivu, z údivu k úžasu.

Když konečně zachytila Maxův pohled, roztála jak vosk na slunci.

Nikdo se na ni nikdy takto nepodíval. Podobný výraz měl, když se snažil potlačit bolest. Upíral oči na její ústa. Rozechvěle vyslovila jeho jméno.

Jako kdyby vplul do snu, znovu se k ní sklonil. Zabořil ruce do jejích vlasů. Její rty byly horké, nádherně horké. Objala ho, jako by na něj čekala.

Slyšel, jak dlouze a zhluboka vydechla.

Měl tak jemné rty, asi se bál, aby se mu nerozplynula. Přesto cítila jeho napětí, jeho pěsti ve svých vlasech, jeho přerývaný dech.

Ztěžkly jí ruce i nohy, ale hlava se vznášela v oblacích. Snažila se udržet oči otevřené jako on, ale zavíraly se. Když se jí dotýkal svými rty, zažívala ty nejkrásnější pocity.

Jejich dech byl tichý jako šelest trávy. Když se dotkl jejích ňader, vyšla mu vstříc.

Je neuvěřitelně dokonalá, uvědomil si jako ve snách. Podobala se snu osamělé noci. Štíhlá postava, hedvábná pleť, dychtící ústa. Už pouhý její obraz se mu mohl stát drogou.

Šeptal její jméno a líbal ji na hrdlo. V jejím tepu slyšel ozvěnu hromu.

Vsával její vůni s každým dalším nádechem. Vychutnával ji jako hřích.

Dotýkal se jí jako v ráji. S dalším polibkem se potácel na hraně mezi peklem a rájem.

Měla pocit, že se vznáší. Jako by byla lehčí než vzduch, měkčí než voda.

Znovu se nechala unášet dalším polibkem. A pak se to stalo.

Neznělo to jako otevírání dveří, které si vysnila. Tělem se jí prohnala smršť. A za ní se kradla bolest, ostrá, sladká a ohromující. Vzepjala se, postavila se mu na odpor.

Kdyby ho udeřila, nemohla by ho zchladit rychleji. Ucukl a zůstal na ni udiveně hledět. Její oči se plnily strachem a zmatkem. Zaplavil ho stud a rychle se zvedl na kolena. Oba se chvěli. Teď si uvědomil, že se choval jako maniak, srazil ji k zemi a ohmatával.

A Bůh mu pomoz, chtěl znovu.

„Lilah…“ vypravil ze sebe. Nehnula ani brvou. Nespustila z něj oči. Chtěl ji pohladit a přitisknout ji k sobě. Ale bál se jí dotknout. „Promiň. Promiň.

Vypadala jsi tak nádherně. Ztratil jsem hlavu.“

Chvilku počkala, aby získala zase svou vyrovnanost a lehkost. Ale ani jednoho se nemohla dočkat. „Opravdu?“

„Já…“ Co má podle ní říct? Už teď si připadal obludně. „Jsi neuvěřitelně přitažlivá žena,“ řekl opatrně. „Ale pro to, co se právě stalo, nelze najít omluvu.“

Co se stalo? Bála se, že se do něj zamilovala, a láska teď moc bolí. Vůbec se jí to nelíbilo. „Ty mě chceš, fyzicky.“

Odkašlal si. Chtít nebylo to správné slovo. Prosit bylo lepší, ale stejně to nevystihovalo jeho pocity. Jemně jako dítě ji opět zahalil. „Jako by chtěl každý jiný muž.“

Každý jiný muž! Zklamáním zavřela oči. Nečekala na každého muže, ale jen na jediného. „To je v pořádku, Maxi,“ řekla nepřirozeným hlasem. „Nic se nestalo. Fyzicky se přitahujeme. To se děje pořád.“

„Jo, ale…“ Ne mně, pomyslel si. A ne takhle. Sklonil hlavu. Pro ni je to asi jednodušší. Je tak otevřená, nekonvenční. Už určitě měla spoustu mužů, pomyslel si žárlivě. „Co navrhuješ?“

„Navrhuju?“ Křečovitě se usmála. Ale on se na ni stejně nedíval. „Třeba to přejde. Jako chřipka.“

Tentokrát si ji přeměřil výhrůžným pohledem. „Tak jednoduché to nebude. Určitě ne pro mě. Toužím po tobě. A žena jako ty určitě ví, jak moc.“

Ta slova jim oběma přinesla bolest. „Žena jako já,“ opakovala zlehka.

„Jo, to je podstata toho všeho, není-liž pravda, profesore?“

„Podstata čeho?“

Ale to už byla Lilah na nohou.

„Podstata ženy, která velkoryse obšťastňuje muže.“

„To jsem nemyslel…“

„Podstata ženy, která s mužem zápasí na trávě do půli těla nahá. Taková bohémka pro profesora. Ale se ženou, jako jsem já, se neexperimentuje.“

„Lilah, proboha…“ Už i on se zvedl na nohy.

„Být tebou, znovu bych se neomlouvala. Nemáš to zapotřebí.“ Popuzeně si odhodila vlasy na záda. „Ne ženě, jako jsem já. Až na to, že na zem jsi mě povalil ty, nebo ne?“

Ona má v očích slzy. Bezmocně rozhodil rukama. „Já tomu nerozumím.“

„Proč bys měl? Jediné, čemu rozumíš, jsou tvé vlastní potřeby.“ Polkla slzy. „Poněkud je zvážím a pak vám dám vědět, profesore.“

Naprosto zmateně se za ní díval, když si zapínala košili a vyrazila pryč, jako by jí za patami hořelo. Pak práskla dveřmi svého pokoje.

Nebrečela. Byla to jen další nepříjemná zkušenost, ze které ji rozbolela hlava. Nedokázala si představit jediného muže, který by jí za to stál. Otevřela zásuvku a vytáhla pohotovostní tabulku čokolády. Skočila napostel a pořádně se zakousla.

Sexy. Nádherná. Žádoucí. Kecy, ulomila další kus. Génius Maxwell Quartermain byl stejný idiot jako všichni chlapi. Viděl jen pěkně balení, a až ho rozbalí, víc hledat nebude. Nějaké nitro ho vůbec nezajímá.

No, byl slušnější než většina ostatních. Džentlmen do morku kostí, pomyslela si znechuceně. Rovnou se přiznal, že ona sama ho nezajímá.

Nezbyl mu na to čas, protože ztratil hlavu. No, aspoň byl upřímný, pomyslela si a utřela si slzu.

Věděla, co v ní asi lidé vidí. Ale nevěnovala tomu za mák pozornosti.

Rozuměla si a s Lilah Maeve Calhounovou byla docela spokojená. Na tom, že se jí líbí muži, přece nic není. I když si jich neužívala zdaleka tak, jak si ostatní, pravděpodobně včetně její rodiny, mysleli.

Bez zábran? Možná, ale rozhodně to není to samé jako promiskuitní.

Koketovala? Ano, bylo to pro ni přirozené, ale nedopouštěla se toho záludně nebo podle.

Když muž flirtuje se ženou, je to zdvořilost. Když to samé dělá žena,.je z ní koketa. Ale nic není jednostranné. A ona si ráda hraje. A co se toho profesora týče…

Schoulila se do klubíčka. Jak se jí mohl tak dotknout? Všechno to koktání, omlouvání, vysvětlování. A při tom vypadal tak poděšeně.

Žena jako ty, znělo jí pořád v uších.

Copak si nevšiml, jak jí tou něžností ublížil? Jediné, co od něj žádala, bylo, aby se jí znovu dotkl, hezky se na ni usmál, nesměle!, a řekl jí, že mu na ní záleží. Toužila po útěše a ujištění, a on jí nabídl omluvy. Chvěla se novým, nepoznaným citem, a on uskočil, jako by ho uhodila. Kéž by to byla udělala!

Zaslechla na chodbě Maxe, jak váhá za jejími dveřmi. Zatajila dech.

Vstoupí a řekne jí to, co tolik potřebuje slyšet? Ale pak slyšela, že se jeho kroky vzdalují.

Vzlykla. Nevstoupil by bez pozvání, to nebyl jeho styl. Připustila, že venku se řídil více svým instinktem než intelektem. Nechal se unést okamžikem, svitem měsíce, náladou. Stěží ho z toho mohla vinit. Ale z duše mu přála, aby v noci ani oka nezamhouřil.

Odfrkla si a polkla další kousek čokolády. Ani ne před dvěma měsíci k ní přišla Catherine celá dopálená, že ji Trent políbil a pak se jí omlouval.

Lilah sešpulila rty. Asi to je typický mužský blud. Asi se s tím už narodil.

Jestli se omlouval Trent, tak s Maxem to bude asi podobné. Byla to zajímavá myšlenka a asi nebude složité ji dokázat. Nebo vyvrátit. Ale bude lepší, když si ji ověří, dřív než se do něčeho namočí. Musí si udělat nějaký plán.

Lilah si usmyslela, že udělá to, co jí jde nejlépe, a s tím také usnula.

ŠESTÁ KAPITOLA

V Hrádku nebylo těžké někoho dva dni nepotkat. A to byla přesně doba, po kterou se mu Lilah vyhýbala. Nemohl ji z ničeho vinit, když všechno tak zpackal.

Ale pořád ho mrzelo, že nechce ani slyšet jeho upřímnou omluvu. Místo toho to obracela v… K čertu, kdyby aspoň věděl v co! Lilah naprosto překroutila význam jeho slov, a pak odešla středem.

Příšerně mu scházela.

A tak se ponořil do knih a papírů, které Amanda pečlivě srovnala podle data a obsahu. Našel zmínku o pravděpodobně posledním ‚vyvenčení smaragdů, jak říkal.

Týkala se společenského večera v Bar Harboru 10. srpna roku 1913. Dva týdny před Biančinou smrtí.

Pracně začal sestavovat seznam všech zaměstnanců, kteří v roce 1913 ve Hrádku pracovali. Někteří z nich jsou snad ještě naživu. Vystopovat je nebo jejich potomky bude náročné, ale ne nemožné. Už několikrát pracoval se starými lidmi a věděl, že věci z mládí si často pamatují mnohem jasněji než něco, co se stalo včera.

Docela se těšil, že si promluví s někým, kdo Biancu, a její smaragdy, viděl. Taková služebná si na Hrádek určitě vzpomene. Popíše mu zvyky zaměstnanců a možná i jejich tajemství.

„Jak vidím, profesor je v plné práci.“

Překvapeně vzhlédl k Lilah, která stála ve dveřích. Nemusel nic říkat, aby pochopila, že ho právě vytrhla z minulosti. Ty jeho prázdné soví pohledy milovala. Místo toho se líně opřela o zárubeň.

„Neruším?“

„Jo, tedy ne.“ Sakra, sbíhaly se mu sliny. „Právě jsem sestavoval seznam.“

„Moje sestra má úplně stejnou úchylku.“ Byla oblečená v letních šatech s dlouhou sukní, po kterých její vlasy stékaly jako plameny ohně. Při chůzi přes místnost se jí v uších rozhoupaly dva velké malachity.

„Amanda.“ Pero v ruce mu zvlhlo, a tak ho odložil. „Udělala neskutečný kus práce, když to všechno zkatalogizovala.“

„Je posedlá seznamy a pořádkem.“ Jen tak bokem se opřela o stůl, za kterým Max seděl. „Máš hezké tričko.“ Vybrala mu ho sama, to s krevetou ve smokingu.

„Myslel jsem, že jsi v práci.“

„Vzala jsem si volno.“ Sklouzla ze stolu, obešla ho a nahlédla mu přes rameno. „Znáš to vůbec?“

„Co jestli znám?“ Svaly se mu nesmyslně napjaly.

„Volno.“ Otočila se k němu. „Na hraní.“

Asi ji bavilo, když z něj dělala hlupáka. „Mám moc práce.“ Odtrhl pohled od jejích úst a zíral na seznam. Nedokázal rozluštit ani jedno jméno. „Fakt hodně,“ řekl téměř nešťastně. „Snažím se sepsat jména všech lidí, kteří tu pracovali v létě, když Bianca zemřela.“

„To musí být náročné.“ Sehnula se. Jeho reakce ji potěšila. Je to víc než chtíč, s tím by muži tak urputně nebojovali. „Chceš pomoct?“

„Ne, to je práce pro jednoho člověka.“ Přál si, aby odešla.

„Musela to být ošklivá doba, když zemřela. A ještě horší to muselo být pro Christiana. Četl o tom, slyšel o tom, ale nemohl vůbec nic udělat. Asi ji velice miloval. Byl jsi někdy zamilovaný?“ Zase na sebe přitáhla jeho pohled. Jenže teď se nesmála, v očích jí neplály žádné ohníčky. Přišlo mu, že to byla nejvážnější otázka, kterou mu kdy položila.

„Ne.“

„Já také ne. Co myslíš, jaké to je?“

„Nevím.“

„Ale něco si myslet musíš.“ Nahnula se o něco blíž.

Byl jako zhypnotizovaný. „Musí to být něco jako žít ve vlastním světě.

Jako sen, ve kterém je všechno silnější, trochu nevyrovnané, ale docela tvoje.“

„To se mi líbí.“ Její ústa se prohnula v úsměvu. „Nechceš jít na procházku, Maxi?“

„Na procházku?“

„Jo, se mnou. Na útesy.“

Nebyl si jist, zda se mu nepodlomí kolena, až vstane.

„Procházka by mi udělala dobře.“ Nic neřekla a podala mu ruku. Prošli dveřmi na terasu.

Vítr hnal mraky po obloze. Nadouval Lilinu sukni a pohrával si s jejími vlasy. Nevšímala si toho a klidně ho za ruku vedla přes trávník, pryč od shonu na staveništi.

„Výlety moc v lásce nemám,“ sdělila mu. „Jsou mým každodenním chlebem. Ale na útesy chodím ráda. Přežívají tam velmi silné a krásné vzpomínky.“

Zase si uvědomil, kolik mužů ji asi milovalo. „Tvoje?“

„Ne, Biančiny. A i když tomu nevěříš, ten rozhled z útesů za to stojí.“

Vydal se za ní ze svahu. Cítil se lehce, uvolněně, dokonce příjemně. „Už se na mě nezlobíš?“

„Zlobit se?“ Pozdvihla obočí. Nechtěla věci zjednodušovat. „A proč?“

„Vím, že jsem tě nedávno naštval.“

„Aha, tohle myslíš.“

Když nic nedodávala, začal znovu. „Přemýšlel jsem o tom.“

„Opravdu?“ Zvedla k němu oči vyplněné záhadami světa.

„Asi jsem se nezachoval dvakrát dobře.“

„Chtěl bys novou šanci?“

Zarazil se, čímž ji rozesmál.

„To je v pořádku.“ Jemně ho políbila na tvář. „Popřemýšlej o tom. Hele, kvetou brusinky.“ Sehnula se k trsu růžových zvonečků, které se choulily na skále. Dotkne se jich, ale neutrhne, všiml si. „Teď je výborná doba pro plané kytky.“ Narovnala se a odhodila pramen vlasů. „Vidíš tyhle?“

„Ten plevel?“

„A to jsem tě měla za romantika.“ Zavrtěla hlavou a zase ho chytla za ruku. „Lekce číslo jedna,“ začala.

Ukazovala mu drobné chomáče rostlinek, které se draly na světlo mezi kameny, nebo se tak tak držely v mělké půdě. Ukázala mu divoké borůvky, které mají dozrát příští měsíc. Okolo se třepotala křídla motýlů a tráva se chvěla bzučením včel. Díky Lilah se všechno všední stávalo exotickým.

Utrhla lístek a promnula ho v prstech. Ucítil pronikavou vůni, tak charakteristickou pro její pleť.

Hluboko pod nimi voda narážela na skálu a donekonečna ji uhlazovala.

Lilah ho vedla po úzkých hřebenech, obklopených hnízdy, vytrvale hledala pevnou půdu mezi viklajícími se kameny. Každý den tak prováděla skupiny cizích turistů. S ním se ale dělila o nový druh radosti, i když objevovali běžné kvítí. Vítr přinášel voňavý vzduch, a tak si sedla, aby se jej nalokala plnými doušky.

„Je to tu nádherné.“ Zůstal stát, aby nepřišel o krásný výhled i pocity.

„Já vím.“ Užívala si jeho radosti stejně jako slunce na tvářích nebo větru ve vlasech. Udiv změnil barvu Maxových očí do indigové modři, na rtech se mu objevil úsměv. Rána na spánku se mu hojila, ale určitě tam zanechá jizvu, která jeho inteligentní tváři dodá výraz odvahy.

Nedaleko se ozval zpěv drozda. Rukama si objala kolena. „Vypadáš moc hezky, Maxi.“

S úžasem se otočil. Seděla na skále, jako by to byla pohovka. „Cože?“

„Říkám, že vypadáš dobře. Velmi dobře.“ Čelist mu poklesla. „To ti ještě nikdo neřekl, že jsi hezký?“

Jakou hru s ním hraje teď? Nepříjemně se otřásl, „Co si pamatuju, tak ne.“

„Žádná nadšená studentka? Nebo profesorka literatury? Ale ty o tom dost možná ani nevíš. Podle mě se tě snažila zaujmout kdekterá, a asi i víc než to, jenže ty jsi byl pohřbený v knihách.“

Zamračil se. „Nejsem žádný mnich.“

„Ne,“ usmála se. „To už mi došlo.“

Její slova mu rázem připomněla, co se odehrálo předvčerejší noci.

Dotýkal se jí, líbal ji, málem se neudržel a vzal si ji rovnou tam na tom trávníku. A ona utekla, rozzlobená a raněná. Teď se mu vysmívala a provokovala ho, aby udělal tu samou chybu.

„Nikdy nevím, co od tebe můžu čekat.“

„Díky.“

„To neměl být kompliment.“

„Tím lépe.“ Přimhouřila oči proti sluníčku. Mluvila, jako když kočka přede. „Jenže ty máš rád předvídatelnost, že? Máš rád, když víš, co bude následovat.“

„Asi tolik, jako ty si libuješ v provokaci.“

Se smíchem mu podala ruku. „Promiň, Maxi, ale někdy si zkrátka nemůžu pomoct. Pojď, sedni si. Už budu hodná.“

Unaveně si přisedl. Sukně jí rozverně povlávala. Skoro mateřsky ho poplácala po stehně.

„Budeme kamarádi?“ zeptala se.

„Kamarádi?“

„Jasně.“ V očích jí tancovaly jiskřičky. „Mám tě ráda. Jsi vážný a upřímný.“ Zvedl se. „A taky se mi líbí, jak se ošíváš, když se stydíš.“

„Já se neošívám!“

„Líbí se mi tvůj přísný tón, když jsi rozčílený. A teď bys měl říct ty mně, co se ti na mně líbí.“

„Přemýšlím.“

„Jo, a zapomněla jsem na tvůj suchý humor.“

Musel se usmát. „Jsi ta nejvyrovnanější osoba, jakou jsem kdy potkal.“

Letmo na ni pohlédl. „A zbytečně se tím nechlubíš. Jsi chytrá a tím se taky nechlubíš. Ty se vůbec ničím nechlubíš.“

„Nudné.“ Ale jeho slova ji mile hřála u srdce. „Takže, můžeme teď být přátelé?“

„Určitě.“

„To je dobře.“ Jemně mu stiskla ruku. „Myslím, že je důležité, abychom nejdříve byli přátelé, než se z nás stanou milenci.“

Málem spadl ze skály. „Prosím?“

„Oba víme, že se chceme milovat.“ Zkusil něco zakoktat, ale přerušila ho trpělivým úsměvem. Důkladně to promyslela a byla si jistá, tedy, téměř jistá, že tohle bude pro oba nejlepší. „Uklidni se, nepácháme žádný zločin.“

„Lilah, já vím, že… tedy, je mi jasné, že jsem ti dělal, no, návrhy.“

„Návrhy.“ Beznadějně se do něj zamilovala. „Ale Maxi.“

„Vůbec si to své chování nechci připomínat,“ řekl strojeně. „Nechci…“

Měl pocit, jako by se mu na jazyku udělal uzel.

On ji zase odmítá. „Ty se se mnou nechceš vyspat?“

Teď se mu zkroutil i žaludek. „Ale samozřejmě, že chci. Každý muž –“

„Já nemluvím o jakémkoliv muži.“ Zvolil ta nejubožejší dvě slova, jaká mohl. Záleželo jí na něm a jen na něm. Chtěla slyšet jen to, že o ni stojí, nic víc. „Já chci znát tvoje pocity. Kdybych stála o mínění jakéhokoliv muže, tak bych šla do města a zeptala bych se jakéhokoliv muže.“

Zůstal sedět. „Na někoho, kdo proklamuje svou lenost, jsi docela rychlá.“

„Nemluv se mnou takhle odměřeně.“

Nyní se usmál Max.

„Myslel jsem, že se ti to líbí.“

„Změnila jsem názor.“ Zmátla sama sebe, raději se otočila k moři. Musí zůstat klidná. Vždy se jí to dařilo. „Vím, co si o mně myslíš,“ začala.

„To asi těžko, když to nevím ani já sám.“ Odmlčel se a snažil se uspořádat si myšlenky. „Lilah, jsi krásná žena –“

Otočila se a zpražila ho pohledem. „Přísahám, že jestli to řekneš ještě jednou, tak tě praštím.“

„Co prosím?“ Zmateně rozhodil rukama a vstal. „Proč, proboha? Ty jsi nechutná.“

„To už je lepší. Nehodlám poslouchat, že mé vlasy jsou barvy západu slunce nebo že mé oči jsou barvy mořské pěny. To už tu všechno bylo. A nezajímá mě to.“

Napadlo ho, že mnišský život, naprosto zbavený okouzlujících žen, má přece jen své výhody. „A co bys ráda slyšela?“

„To ti neřeknu. A kdyby, co by to na věci změnilo?“

Byl s rozumem v koncích. Podrbal se na hlavě. „Problém je, že nevím, kde je problém. Vyprávíš mi o mateřím oušku –“

„O mateřídoušce,“ procedila mezi zuby.

„No jo. Mluvíme o kytkách a přátelství a ty se mě najednou zeptáš, jestli tě chci do postele. Jak mám, sakra, reagovat?“

„Odpovědět mi.“ Přimhouřila oči.

Snažil se najít pevnou půdu pod nohama, ale kde nic, tu nic. „Podívej, já vím, že tě baví, když můžeš muže…“

V očích se jí zablesklo.

„Co když s nimi můžu?“

Jestli se má propadnout, tak ať se vší parádou. „Drž už tu svou pusu!“

Popadl ji za ruce a prudce ji políbil.

Ochutnala frustraci, touhu a vášeň. Vždyť on byl. odrazem jejích vlastních citů. Poprvé se mu snažila vymanit a dokončit svou výhrůžku a on poprvé ignoroval její úsilí.

Držel ji zezadu za vlasy, zakláněl jí hlavu, až se celá prohnula, přitiskl si ji ještě blíž, že by mezi nimi vítr nepronikl, a bez zábran si bral.

Je to jiné, pomyslela si. Žádný muž ji ještě nedonutil, aby… něco cítila.

Chtěla se vyhnout této bolesti, potřebám, zoufalství. Dokonce se přesvědčovala, že když bude dostatečně chytrá, bude si užívat jednoduchou, pohodlnou lásku bez bolesti.

Rozzuřený Max odtrhl svá ústa od jejích, ale nepustil ji a prsty jí zabořil do ramene. „Tak tohle chceš?“ dožadoval se. „Chceš, abych zapomněl na všechna pravidla slušného chování? Chceš vědět, jak se cítím? Pokaždé, když tě vidím, svrbí mě ruce, jak se tě chci dotknout. A kdybych to udělal, musel bych tě odtáhnout někam a milovat tě, až bys zapomněla, že někdy existoval někdo jiný.“

„Tak proč to neuděláš?“

„Protože mi na tobě záleží, sakra! Dost na to, abych se k tobě choval s úctou. A možná až příliš. Nechci být jen dalším chlapem v tvé posteli!“

Oči se jí naplnily bolestí, která byla hořší než slzy. „To bys nebyl.“

Pohladila ho po tváři. „Ty bys byl první. Ještě jsem nikoho jako ty nepotkala.“ Mlčel a tvářil se nedůvěřivě. „Ty mi nevěříš, viď?“

„Ode dne, kdy jsem tě potkal, nějak nemůžu rozumně myslet.“ Uvědomil si, že jí stále mačká ramena, a uvolnil sevření. „Uhranula jsi mě.“

Sklopila hlavu. Málem mu řekla všechno, co jí leží na srdci. Ponížila by sebe a uvedla do rozpaků jeho. Kdyby šlo jen o fyzický styk, vyrovnala by se s tím. „Necháme to zatím, tak jak to je.“ Snažila se o úsměv. „Asi jsme se brali příliš vážně.“ Dlouze ho políbila. „Přátelé?“

Dlouze vydechl. „Jo.“

„Pojď se mnou zpátky, Maxi.“ Vzala ho zase za ruku. „Docela bych si schrupla.“

O hodinu později seděl na prosluněné terase u svých dveří, na klíně mu ležel blok, ale myšlenkami se toulal u ní.

Vůbec ji nechápal, ostatně na to by mu nestačilo ani několik desítek let.

Ale překvapovaly ho city, které z něj vymámila. Jenže co může on, průměrný vysokoškolský profesor, nabídnout úžasné, exotické a nespoutané ženě, která okolo sebe šíří vášeň jako jiné ženy parfém?

Byl tak nemotorný! V jednu chvíli div nekoktá, a hned vzápětí se na ni sápe jako neandertálec.

Měl by si už konečně jednou zapamatovat, že to opravdu umí lépe s knihami než se ženami.

Nemůže jí přece říct, jak po ní touží. Že se bojí jednat podle svých citů, protože jinak už by bez ní nemohl existovat. Letní rozmar pro ni, životní změna pro něj.

Zamilovával se do ní, což bylo směšné. Nehodila se do jeho života. Musí své emoce ovládnout, než všechno zajde příliš daleko. Za pár týdnů se vrátí ke svému pravidelnému rozvrhu.

„Maxi?“ Trent se zastavil na své cestě k západnímu křídlu budovy.

„Neruším?“

„Ne.“ Max pohlédl na prázdný arch papíru na svých kolenou.

„Vypadal jsi, že se snažíš rozlousknout obzvlášť složitý problém. Něco s náhrdelníkem?“

„Ne.“ Max se zašklebil proti sluníčku. „Se ženskou.“

„No nazdar.“ Trent pozvedl obočí. „Zvlášť jestli je to Calhounová.“

„Lilah.“ Max si unaveně promnul tváře. „Čím víc o ní přemýšlím, tím méně jí rozumím.“

„Dobrý začátek.“ Trent se posadil, protože byl pyšný na svůj vlastní vztah. „Je to úžasná žena.“

„Já bych řekl proměnlivá.“

„Krásná.“

„To jí nemůžeš říct. To by ti ukousla hlavu.“ Zamyšleně se podíval na Trenta. „Nebo ti ta tvoje taky vyhrožuje, že tě praští, když jí řekneš, že je hezká?“

„Ne tak docela.“

„Jen mě napadlo, jestli to není v rodině.“ Poklepával tužkou o blok. „Já se v ženách moc nevyznám.“

„Tak to bych ti měl říct všechno, co vím.“ Trent propnul prsty a opřel se.

„Frustrují tě, jsou vzrušující, matou člověka, jsou nádherné a strašně člověka rozčilují.“

Max chvíli počkal.

„To je všechno?“

„Jo.“ Zvedl ruku, aby pozdravil přicházejícího Sloana.

„Pauzička?“ optal se Sloan a vytáhl si cigaretu.

„Probíráme ženské,“ informoval ho Trent. „Možná, že bys k mému krátkému pojednání rád něco dodal.

Sloan si zapálil. „Tvrdohlavé jako mezci, podlé jako potulné kočky a nejlepší hazardní hra ve městě.“ Vyfoukl a usmál se na Maxe. „Ty máš něco s Lilah, viď?“

„No, já –“

„Jen se neupejpej.“ Sloanův úsměv se rozšířil. „Jsi mezi kamarády.“

Max nebyl zvyklý hovořit o ženách nebo snad o svých pocitech k jediné ženě. „Nebylo by možné neprojevit zájem.“

Sloan se od plic zasmál a mrkl na Trenta. „V opačném případě bys už byl dávno po smrti. Takže, v čem je problém?“

„Nevím, co s ní.“

Trent se zašklebil. „To mi něco připomíná. Co ty bys chtěl?“

Max se na Trenta díval tak dlouho, až se Trent zachechtal.

„Tak takhle.“ Sloan spokojeně potáhl z cigarety. „A ona zájem projevuje?“

Max naprázdno polkl. „No, ona naznačila, že, tedy, před chvílí jsme se šli projít na útesy a ona… no.“

„Ale?“

„Jsem v tom až po uši.“

„Hodně štěstí,“ Sloan pozoroval konec cigarety. „Ale samozřejmě, jestli bude kvůli tobě nešťastná, tak ti to spočítám.“ Zase si potáhl. „Mám ji moc rád.“

Max ho chvilku pozoroval, pak si zapřel hlavu a zachechtal se. „Už mi to došlo. Tady se zkrátka nedá vyhrát.“

„To je dobrý začátek.“ Trent se zvedl. „A protože máme chvilku bez našich dam, chtěl jsem vám sdělit, že už mám zprávu o tom Hawkinsovi.

Jmenuje se Jasper Hawkins a je to pašerák z Miami. Je to známý Livingstonův společník.“

„Fajn.“ Sloan cigaretu zašlápl.

„Vypadá to, že Livingston a Caufield jsou skutečně tatáž osoba. Loď ještě nikdo neviděl.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ vložil se do řeči Max. „Chtěli zahladit stopy.

Protože i kdybych byl mrtvý, moje tělo by se stejně časem vyplavilo na břeh.“

„Takže se té lodi zbavili,“ uvažoval Trent.

„Nebo ji vyměnili.“ Max rozpřáhl ruce. „Oni se nevzdají. Caufield, nebo jak se ten parchant jmenuje, je tím náhrdelníkem úplně posedlý. Změní taktiku, ale nevzdá se.“

„A my taky ne,“ zamumlal Trent. Všichni tři si vyměnili tiché pohledy.

„Jestli je náhrdelník v domě, tak ho najdeme. Ale jestli ten mizera –“ Zarazil se, když si všiml, že se k nim blíží jeho žena. „Catherine!“ Vyšel jí naproti.

„Co se stalo? Co děláš doma?“

„Nic se nestalo.“ Se smíchem ho objala. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“ Odtáhl se, aby na ni lépe viděl. Tváře jí jen hořely, oči měla rozzářené a vlhké. „Tak to asi bude dobrá zpráva.“ Sčísl jí vlasy z čela.

Posledních pár týdnů jí nebylo nějak dobře.

„Ta nejlepší.“ Pohlédla na Sloana a Maxe. „Omluvte nás na chvilku.“ A táhla Trenta pryč, ke dveřím jejich pokoje, aby mu to mohla říct v soukromí.

Ale na půli cesty to vzdala. „Já už to nevydržím. Asi jsem překonala rychlost vzduchu, když jsem dostala výsledky testu.“

„Jakého testu? Je ti něco?“

„Jsem těhotná.“ Zadržela dech a pozoroval jeho výraz, jak se mění od zájmu k šoku a od šoku k překvapení.

„Ty, těhotná?“ Pohlédl na její zatím ploché břicho a pak zase do očí.

„My budeme mít dítě?“

Ještě nestačila kývnout a už ji popadl do náručí a šťastně se s ní zatočil.

„Co s nimi ksakru je?“ chtěl vědět Sloan.

„Ty mužský.“ Za zády se jim z jedněch dveří vynořila Lilah. „Vy jste všichni takoví nechápaví.“ S povzdechem položila Maxovi ruku na rameno a zvlhlýma očima pozorovala svou sestru s Trentem. „Budeme mít dítě, vy hlupáčkové.“

„To mě podrž.“ Sloan šel poklepat Trentovi po ramenou a políbit Catherine. Max za sebou zaslechl popotahování.

„Jsi v pořádku?“

„Jasně.“ Utřela si slzu, ale hned následovala další. „To je moje sestřička.“

Zase popotáhla a pak se se vzlykem zasmála, když jí Max nabídl kapesník.

„Já si ho ještě chvilku nechám, můžu?“ Utřela si oči, vysmrkala se a vzdychla. „Ještě toho napláču, až to oznámíme celé rodině.“

„To je v pořádku.“

Nejisté vrazil ruce do kapes.

„Pojďme se podívat, jestli v lednici není nějaké šampaňské.“

„Asi bych tu měl zůstat. Pěkně stranou.“

Zavrtěla hlavou a pevně ho popadla za ruku. „Nebuď hloupý, profesore.

Ať se ti to líbí nebo ne, jsi částí rodiny.“

Nechal se odvést a zjistil, že se mu to líbí. Moc.

Všechno to začalo tím štěnětem. Bylo urousané, bez domova a bezmocné.

Jak se mohlo na útesy dostat? Možná se ho někdo zbavil nebo se jen zaběhlo.

Jedno slunné odpoledne jsme ho ale našli my s Christianem. Skrývalo se mezi kameny, polomrtvé hlady. Taková kulička černých chlupů.

Christian se ho snažil vylákat ven chlácholením a kousky chleba se sýrem. Dojímala mě láskyplnost mého milovaného muže. Ke mně byl vždy jemný, ale v jeho očích jsem spatřovala dravou vášeň pro umění.

K tomu sirotečkovi se choval bezděky tak krásně! Snad že to štěně tušilo, olizovalo mu prsty a nechalo se hladit, i když už dávno zhltlo to skrovné jídlo.

„Potřeboval by vykoupat,“ řekla jsem a smála jsem se, když mi jeho zablácené tlapky pošpinily šaty. „A pořádné jídlo.“ Stěně se celé třáslo a vděčně mi olizovalo tvář.

Zamilovala jsem se do něj. Hráli jsme si s ním jako děti a dohadovali se o jeho jménu. Pojmenovali jsme ho Fred. Podle toho, jak radostně psík poskakoval, se mu to asi líbilo. Nikdy nezapomenu, jak to bylo sladké a prosté. Seděli jsme na zemi, hráli si se štěnětem a předstírali, že si ho vezmeme domů a společně se o něj budeme starat.

Nakonec jsem Freda vzala s sebou já. Ethan si mazlíčka přál a měla jsem dojem, že už je dost zodpovědný. Jaké to bylo radostné pozdvižení, když jsem Freda přinesla do dětského pokoje! Děti byly nadšené a Fred putoval z jednoho náručí do druhého, že si musel připadat jako král.

Byl obřadně vykoupán a nakrmen. Děti ho neustále hladily a kolébaly, dokud vyčerpán radostí neusnul.

Pak se vrátil Fergus. Nadšení zcela zahnalo myšlenky na naše večerní plány. Manžela určitě zlobilo, že jsem nebyla ustrojena a připravena k večeři.

Děti, které nemohly ovládnout své potěšení, pobíhaly okolo a jen přiživovaly jeho netrpělivost. Malý Ethan hrdě přinesl Freda do salónu.

„Co to, k čertu, máš? „ dožadoval se Fergus.

„Stěně.“ Ethan podával otci chlupatý uzlíček. „Jmenuje se Fred.“

Spatřila jsem Fergusův výraz a vzala jsem štěně od synka. Začala jsem vysvětlovat, jak jsem k němu přišla. Doufala jsem, že na Fergusovy city zapůsobím. Byl však neoblomný.

„Nestrpím doma žádného podvraťáka. Celý život jsem tvrdě pracoval, ale ne proto, abych měl nakonec doma nějaké pochybné psisko, které si bude ulevovat na mé koberce a žvýkat mé čalounění.“

„On bude hodný,“ pronesla rozechvělá Colleen a chytla se mé sukně.

„Prosím, tatínku. Budeme ho mít u sebe v pokojíčku a budeme se o něj starat.“

„Ať tě to ani nenapadne, dámo.“ Fergus se znechuceně odvrátil od Colleeniných vlhkých očí a zadíval se na Ethana. Jeho výraz nakrátko změkl, byl to přece jen jeho první syn, dědic, nesmrtelnost. „ Pes bez plemene není nic pro tebe, synku. Ty jsou pro rybářské hochy. Pokud chceš psa, postaráme se o to, až se vrátíme do New Yorku. Dostaneš krásného psa s rodokmenem.“

„Já chci Freda.“ Ethan pohlédl na otce se zkroušenou tváří. I malý Sean už plakal, přestože tomu asi nerozuměl.

„Nepřipadá v úvahu.“ Na hranici zuřivosti Fergus přešel k baru a nalil si whisky. „ Bianco, ať nás ho někdo ze služebných zbaví.“

Vím, že jsem zbledla stejně jako děti. Fred zakňoural a přitiskl se mi na prsa. „ Nemůžeš být tak krutý, Fergusi.“

Překvapeně se otočil. Nikdy by se nenadál, že s ním takto promluvím, a navíc před dětmi. „ Madam, udělejte, co říkám.“

„Maminka říkala, že si ho můžeme nechat,“ v Colleenině hlase se ozval vzdor. „Maminka to slíbila. Nemůžeš ho dát pryč. Maminka to nedopustí.“

„Tohle je můj dům. A jestli nechceš výprask, tak dávej pozor, s kým mluvíš.“

Stiskla jsem Colleenino rameno, abych ji umírnila i ochránila. Na mé děti nikdy ruku nevztáhne. Třásla jsem se, když jsem jí předávala Freda.

„Běžte nahoru k chůvě,“ řekla jsem tiše. „ Vezmi s sebou bratry.“

„Freda nezabije.“ Existuje snad bolestnější vzpoura než dětská?

„Nenávidím ho. Nezabije Freda.“

„No tak. Všechno bude v pořádku, slibuju. Jděte nahoru.“

„Spatnou práci jsi odvedla, Bianco,“ začal Fergus, když děti odešly. „ Ta dívka je dost stará, aby znala své místo.“

„Své místo?“ Srdce mi vzteky bušilo. „Kde je její místo, Fergusi? V

nějakém tichém rohu, kde bude mlčky s rukama v klíně čekat, až ji bez ptaní prodáš do výhodného manželství? Jsou to děti. Jak jim můžeš tak ubližovat?“

Za celou dobu našeho manželství jsem s ním takto nemluvila. Ani bych se neodvážila. Čekala jsem, že mě každou chvíli uhodí. Ale udržel se, i když mu klouby zbělely.

„Co si to dovoluješ, Bianco?“ Tváře mu zbělely zlostí, oči mu ztmavly.

„Zapomněla jsi, v čím domě stojíš, koho jídlo jíš, jaké šaty nosíš?“

„Ne.“ Zmocnil se mě nový smutek, že se naše manželství omezuje pouze na toto. „Nezapomněla jsem, ani bych nemohla. Ale raději bych chodila v hadrech a hladověla, než abys takhle zraňoval mé děti. Nedovolím, abys jim to štěně takhle vzal a zničil jejich naděje.“

„Nedovolíš?“ Už nebyl bílý, ale běsnil. „ Teď’jsi to ty, kdo nezná své místo, Bianco. Není divu, že se mi děti tak staví na odpor, když mají takovou matku.“

„Ony chtějí jen tvou lásku, tvou pozornost.“ Už jsem se neovládala a křičela jsem. „ Tak jako já jsem po ní toužívala. Ale ty nemiluješ nic než své peníze a své postavení.“

Hádka byla hořká. Nemohu zopakovat jména, kterými mě zval. Sklenici mrštil o stěnu, naprosto se neovládal. Byl smyslů zbavený, když mě popadl za krk. Bála jsem se o život svůj i svých dětí. Hodil mě do křesla. Zrychleně dýchal a díval se na mě.

Pomalu a s nemalým úsilím se uklidňoval. „ Vidím, že jsem k tobě byl příliš velkorysý,“ pravil. „ Od této chvíle to bude jinak. Nemysli si, že si budeš dělat, co budeš chtít. Naše dnešní večerní plány zrušíme, mám práci v Bostonu. Promluvím s několika guvernantkami. Je načase, aby se děti naučily úctě a ocenily své postavení. Ty a chůva jste je rozmazlily a zkazily.“ Vyňal hodinky z kapsy a ověřil si čas. „ Dnes odjedu na dva dni. Doufám, že si za tu dobu uvědomíš své povinnosti. Jestli tu najdu ještě toho psa, ty i děti budete potrestáni. Hovořím srozumitelně, Bianco?“

„Ano,“ hlas se mi třásl. „Naprosto.“

„Výborně. Tak za dva dni.“

Vyšel ze salónu. Hodinu jsem se ani nepohnula. Slyšela jsem kola jeho kočáru. Slyšela jsem, jak rozkazuje služebnictvu. Tou dobou už jsem věděla, co udělám.

SEDMÁ KAPITOLA

„K čemu jsou ty papíry dobrý?“ Hawkins přecházel po prosluněné místnosti pronajatého domu. Nikdy nepatřil mezi trpělivé lidi a vždy se spoléhal na své pěsti a zbraně spíše než na svůj mozek. Jeho kumpán, který si nyní říkal Robert Marshall, seděl u stolu a trpělivě procházel dokumenty, jež před měsícem ukradl z Hrádku. Vlasy si obarvil na neurčitou hnědou barvu a nechal si narůst vous a knír.

Max Quartermain ho má za Ellise Caufielda. Ale ať si zvolí jakékoliv jméno, ať se bude jakkoliv maskovat, stále bude neomaleným zlodějem, jehož pozornost se soustředila na Calhounovy smaragdy. „Podívej, tyhle papíry mě stály dost potíží,“ řekl Caufield mile. „A teď, když jsme přišli o profesora, si s nimi musím poradit sám. Jen to bude trvat trochu déle.“

„Tahle věc smrdí.“ Hawkins se zahleděl ven do hustých korun osik.

Vzduch voněl borovicemi a hrachorem, ale on cítil jen své velké zklamání.

Ve vězení strávil tolik času, že měl neustále dojem, že je zavřený.

Zapraskal klouby ruky a otočil se. „Můžeme tu trčet týdny.“

„Měl bys ocenit krásu okolí. A tohohle domu.“ Přítelův zlozvyk mu lezl na nervy, ale toleroval ho. Teď Hawkinse potřeboval. Až smaragdy najde…

no, to už bude něco jiného. „Mně se spíš líbí tady než na lodi. A najít tu na ostrově dobré ubytování bylo náročné a nákladné.“

„To je něco jinýho.“ Hawkins vytáhl cigaretu. „Utrácíme majlant a jediný, co z toho máme, je kupa papíru.“

„Ujišťuju tě, že ty smaragdy za to stojí.“

„Jestli ty zatracený šmuky vůbec existujou.“

„Existují.“ Caufield rukou rozehnal oblaky kouře, ale hleděl soustředěně.

„Než léto skončí, buduje mít v rukou.“ Zvedl je, byly hladké a dokonalé.

Zelené kameny mu stékaly mezi prsty, v duchu je viděl před očima. „Budou moje.“

„Naše,“ opravil ho Hawkins.

Caufield vzhlédl a usmál se.

„Naše. Samozřejmě.“

Po večeři se Max vrátil ke své práci. Ujišťoval sám sebe, že je zodpovědný a dělá, co je třeba. Vlastně si musel vytvořit odstup od Lilah.

Nemohl se zbavit iluze, že mezi ním a Lilah je něco víc než pouhá fyzická přitažlivost.

Každým dnem stráveným v její blízkosti se jeho city stávaly napjatějšími, nestálejšími a neovladatelnějšími. Bylo těžké se na ni dívat, když po ní toužil.

Ale nyní se jeho tužby mísily s nereálnými a pošetilými sny.

Málokdy pomyslel na lásku a téměř nikdy na ženitbu a rodinu. Vždy mu místo nich stačila práce. Měl rád ženy, a i když rozhodně nebyl žádný donchuán, navázal několik uspokojivých vztahů. Přesto ho to nikdy k oltáři netáhlo, ani se nesháněl po větvičkách do společného hnízda.

Staromládenectví mu vyhovovalo, a jestli někdy pomyslel na budoucnost, pak se viděl jako mrzout, možná s dýmkou, a možná si jako společnost pořídí psa.

Byl nekomplikovaným mužem, který vedl poklidný život. Alespoň donedávna. Ale až pomůže Calhounovým najít smaragdy, zase se vrátí ke starému životu. Vrátí se domů sám. Pro něj už to třeba nebude nikdy to samé, ale ona na toho potrhlého profesora zapomene dřív, než zežloutne listí. A čím dříve skončí započatou práci, tím bude odchod snazší. Rozhodl se co nejrychleji ukončit nejneuvěřitelnější léto svého života.

Amandu našel v jejím pokoji. Procházela si své svatební seznamy.

„Nerad ruším.“

„To je v pořádku.“ Amanda si posunula brýle na nose a usmála se. „Mám pod kontrolou všechno, kromě svých nervů.“ Sklepala papíry a odložila je stranou. „Nejradši bych utekla, ale to by mě tetička Coco asi zavraždila.“

„Svatba dá asi hodně práce, že?“

„Naplánovat malou rodinnou oslavu je to samé jako vrhnout se do jámy lvové.“ Zasmála se. „Nakonec se stejně dohaduješ s fotografy nebo sháníš svícny a květinovou výzdobu. Ale už mi to docela jde. Zvládla jsem Catherininu, tak zvládnu i svoji. Až na…“ Sundala brýle a začala si hrát s náušnicemi. „Všechno mě to zmáhá. Potěš mě a řekni, co trápí tebe.“

„Sestavil jsem tohle. Ale nevím, jestli je to kompletní.“ Předložil jí svůj seznam. „Jsou na něm jména všeho služebnictva, které se mi podařilo najít.

Měli zde pracovat to léto, kdy Bianca zemřela.“

Amanda našpulila rty a zase si brýle nasadila. Spokojeně si prohlížela úhledné písmo v kolonkách. „Všichni?“

„Podle účetní knihy, kterou jsem měl k dispozici. Myslel jsem, že bychom mohli oslovit jejich rodiny. Třeba bude ještě někdo naživu.“

„To by mu bylo už přes sto let.“

„Ne tak docela. Někteří mohli být hodně mladí. Některé pokojské, výpomoc na zahradě nebo v kuchyni.“

Amanda poklepala tužkou o stůl.

„Já vím, bude to hodně pracné, ale…“

„Ne.“ Pohled stále upírala na seznam. „Líbí se mi to. I kdybychom nikoho, kdo tu tehdy pracoval, nenašli, třeba něco vyprávěli svým dětem. Je jisté, že někteří byli místní, a možná stále jsou.“ Pohlédla na něj. „Dobrý nápad, Maxi.“

„Byl bych rád, kdybys mi s některými jmény pomohla.“

„Udělám, co budu moct, ale nebude to lehké. Rozdělme si ten seznam napůl. Začneme hned zítra. Myslím, že kuchař, majordomus a chůva s nimi přijeli z New Yorku.“

„Ale ostatní služebnictvo si najímali tady,“ namítl.

„Přesně. Takže si takhle seznam rozdělíme a pak se budeme navzájem informovat.“ Vstala a šla vstříc Sloanovi, který se objevil ve dveřích na terasu s lahví šampaňského a dvěma skleničkami v ruce.

„Na chvíli tě spustím z očí, a už u sebe máš cizí chlapy.“ Odložil sklo. „A mluvíte o vzájemném informování. To musí být vážné.“

„Ještě jsme se ani nedostali k abecednímu seznamu,“ sdělila Amanda Sloanovi.

„Zdá se, že jsem tu akorát včas.“ Odebral jí tužku z ruky a zvedl ji na nohy. „Za chvilku bys byla až po uši ve vzájemných vztazích.“

Už mě nepotřebují, usoudil Max. Na odchodu se závistivě ohlédl. Jen se na sebe usmívali, ani nic neříkali. Zcela jasně oba věděli, co chtějí. Jeden druhého.

Ve svém pokoji se Max rozhodl, že večer věnuje sepisování poznámek pro svou knihu. Nebo mohl také sebrat odvahu, sednout si k psacímu stroji, který pro něj Coco odněkud vyhrabala, a učinit ten zásadní a nejtěžší krok, začít psát.

Při pohledu na starý remington se mu sevřel žaludek. Bílá stránka ho děsila jako popravčí četa. Možná víc.

Musím se na to připravit, řekl si Max. Musím si lépe uspořádat poznámky. Aby je měl lépe po ruce. Musím si upravit světlo.

Nalézal spoustu drobností, které ještě musel poopravit, než začne. A když už ho nic víc nenapadalo, posadil se.

Uvědomil si, že se chystá vyplnit si životní sen. Jediné, co ho čekalo, bylo napsat první stranu.

Prsty na klávesnici stroje zaťal v pěst.

Jak si může myslet, že dokáže napsat knihu? Článek, přednášku, to ano. V

tom byl zběhlý. Ale knihu, proboha, to se naučit nedá. Potřeboval k tomu představivost, důvtip a smysl pro dramatické napětí. Vymyslet si příběh a pak ho hodit na papír byly dvě různé věci.

Není hloupost začínat něco, co skončí neúspěchem? Když si knihu připravoval, tak přece nic neriskoval. Mohl si poznámky připravovat léta a nemusel se za nic stydět. Jakmile jednou začne, opravdu začne, už se nebude moci schovávat za hory knih a poznámek. A jestliže zklame, přijde i o svůj sen.

V hlavě se mu honilo na tucet výmluv, proč psaní odložit. Když ho napadla první věta a objevila se samotinká na papíře, zhluboka a roztřeseně si povzdechl.

Za tři hodiny už měl deset popsaných papírů. Příběhu, který se mu tak dlouho honil hlavou, dávaly slova tvář. Jeho slova. Prostě psal. Byl fascinován a potěšen. Zvuk stroje, cvakání a dunění kláves, mu byl velmi příjemný.

Shodil košili a zul si boty. S pohledem lehce rozostřeným seděl nad klávesnicí. Prsty se mu co chvíli rozběhly a pak se zastavily, zatímco hledal cestu příběhu.

A takto ho našla i Lilah. Nechal si otevřené dveře, aby dovnitř mohl proudit vlahý večerní vzduch. V pokoji svítila jediná lampa, ta na jeho pracovním stole. Lilah se zastavila a sledovala ho, jeho naprosté soustředění, pramen vlasů, který mu padal do obličeje.

Nebylo divu, že za ním přišla! Byla do něj tak zamilovaná. Není na tom přece nic špatného, toužit po společné noci s ním, prokázat mu lásku způsobem, kterému rozumí. Toužila po něm, chtěla upevnit pouto, které by bylo důležité pro ně pro oba.

Nechtěla sex, ale intimitu. Začalo to ve chvíli, kdy ležel napůl utopený na oblázcích a pohladil ji po tváři. Vzniklo mezi nimi spojení, kterému nemohla uniknout. A vstala ze své postele, aby mohla být v jeho, protože už ani uniknout nechtěla.

Její instinkt ji zavedl sem do tohoto pokoje, jako ji tehdy dovedl na pláž.

Bylo to její rozhodnutí. Ať ji chtěl jakkoliv, nevzal by, co by mu nenabídla. A bude váhat i tak, kvůli svým pravidlům a přesvědčení. Možná, že kdyby ji miloval… Ale její city byly příliš hluboké a silné, než aby přehlédla, jak se k sobě hodí. A ona udělá ten první krok. Svede ho.

Ze soustředění by se nedal vytrhnout asi ani ranou z děla. Rozbila ho však její vůně, která se nesla napříč pokojem. Touha se mu rozlila po těle dřív, než stačil zvednout hlavu. Lilah měla na sobě vlající bílou košili. Vánek jí čechral vlasy. Vypadalo to, jako by vystoupila z černé oblohy, která se rozprostírala za ní. Usmála se a Maxovi ztuhly prsty na klávesnici. „Lilah.“

„Zdál se mi sen.“ Mluvila pravdu, čímž se jí dařilo držet své nervy na uzdě. „O nás dvou. Svítil měsíc. Jeho světlo jsem téměř cítila, než ses mě dotkl ty.“ Vstoupila a při tom zašustilo hedvábí, jako když voda dopadá do vody. „Pak už jsem kromě tebe nic necítila. Byla tam spousta květin, které lehce voněly. A slavík, který volal svou milou. Byl to krásný sen, Maxi.“

Zastavila se u jeho stolu. „A pak jsem se probudila sama.“

Měl pocit, že napětím za chvilku praskne. Byla krásnější než sen, vlasy měla jako oheň a pod tenounkým, vzdouvajícím se hedvábím se rýsovalo její ladné tělo.

„Je pozdě.“ Snažil se uvolnit sevřené hrdlo. „Neměla bys tu být.“

„Proč?“

„Protože… je to –“

„Nevhodné?“ navrhla. „Lehkomyslné?“ Odhrnula mu vlasy z očí.

„Nebezpečné?“

Max vyskočil ze židle a chytil se opěradla. „Ano, to všechno.“

V očích se jí zračila prastará ženská tajemství. „Ale já si připadám lehkomyslně. Ty ne, Maxi?“

Tápal, snažil se najít to správné slovo, klouby na opěradle už mu zbělely.

„Jde o úctu.“

Najednou se velmi sladce usmála. „Ale já k tobě úctu mám, Maxi.“

„Ne, já myslím…“ Vpadala tak báječně, když se takhle usmívala.

„Dohodli jsme se, že budeme přátelé.“

„To jsme.“ Nespustila z něj oči a odhodila si vlasy dozadu. Ve světle lampy se zablýskly její prsteny.

„A tohle je –“

„Něco, co oba chceme,“ dokončila větu. Když k němu přistoupila, uskočil. Převrhl židli. Smála se, ale ne zle, smála se mile a vřele. „Já tě znervózňuju, viď, Maxi.“

„To je slabé slovo.“ Stěží dýchal. Ruce měl zaťaté v pěst a žaludek se mu svíral, jako kdyby do něj pěstí právě dostal. „Lilah, já nechci zničit to, co máme. Bůh ví, že nechci, abys mi zlomila srdce.“

Usmála se a pocítila vlnu naděje. „To by bylo možné?“

„Ty víš, že bys to dokázala. Asi si už ani nepamatuješ všechna srdce, která jsi polámala.“

A je to tu zas, pomyslela si zklamaně. Pořád ji měl, a asi to nikdy nebude jinak, za sirénu, která sváděla muže a pak je odhazovala. Nepochopil, že mu nabízí své srdce, a už delší dobu. Ale nenechá se zastavit, nemůže. Dnes v noci má být s ním. Cítila to velmi silně, takže se nemohla mýlit.

„Řekni mi, profesore, zdá se ti o mně vůbec?“ Udělala krok k němu, on o krok ustoupil. „Ležíš někdy jen tak potmě a představuješ si, jaké by to bylo?“

Ztrácel půdu pod nohama. Jeho myšlenky se neustále točily okolo ní, takže mu zbýval prostor pouze na vášeň. „Ty víš, že ano.“

„A když o tom sníš, kde jsme?“

„Na tom asi nezáleží.“ Musel se jí dotknout, i kdyby jen jejích vlasů.

„Jsme sami.“

„Teď jsme sami.“ Položila mu ruce na ramena a sepjala je za jeho krkem.

„Polib mě, Maxi. Tak jako tehdy, když jsme seděli na trávníku.“

Rukama se zapletl do jejích vlasů. „Jenže neskončí to jen u toho. Dnes ne.“

Nabídla mu svá ústa. „Tak mě polib.“

Snažil se, aby ji držel jemně, aby ji líbal lehce. Byl přece dost silný, aby ovládl svůj chtíč. Nezraním ji, přísahal si. A upnul se na naději, že s ní stráví právě tuto jednu noc a nic se nezmění.

Tak sladký, myslela si. Tak rozkošný. Něha polibku byla o to víc nakažlivá, že cítila vášeň, kterou oba potlačovali. Srdce jí přetékalo láskou.

Když se jejich rty oddělily, měla v očích slzy.

„Nechci, aby to tu skončilo.“ Letmo ho políbila. „Ani jeden z nás to nechce.“

„Ne.“

„Miluj mě, Maxi,“ zašeptala. Dívala se mu stále do očí, poodstoupila a rozepnula si košili. „Dnes večer tě potřebuju.“ Látka se svezla na podlahu.

Objevila se pleť bílá a hladká jako mramor. Štíhlé ruce i nohy byly dílem umělce. Stála oděná světlem měsíce a čekala.

Nikdy nespatřil nic dokonalejšího, elegantnějšího a křehčího. Najednou si připadal velký a neohrabaný. Ani nedutal, když se jí dotkl. Dotýkal se jí zlehka, a přesto se bál, že jí ublíží. Fascinovaně sledoval křivku jejích ramen a paží. Opatrně se dotýkal jejích ňader.

Nejprve se jí podlomila kolena. Nikdo se jí ještě tak jemně nedotýkal.

Jako by byla první ženou, kterou viděl, a snažil se konečky prstů zapamatovat její podobu. Přišla, aby ho svedla, a teď tu stojí s rukama svěšenýma. A svádí on ji. Zaklonila hlavu, vzdala se mu. A neměl ani tušení, že se vzdává poprvé.

Přitiskl rty na její hrdlo a zároveň prsty hladil vrcholek jejího ňadra.

Pod nikdy nepoznanými doteky se zachvěla. Zaskočena bouří citů zašeptala jeho jméno.

Okamžitě se stáhl a proklínal sám sebe.

„Promiň.“ Byl napůl oslepený vášní. Zavrtěl hlavou, aby se vzpamatoval.

„Vždycky jsem byl nemotorný.“

„Nemotorný?“ Roztouženě se k němu přitiskla a líbala ho po rameni, krku a hrudníku. „Ťy nevidíš, co se mnou děláš? Nepřestávej.“ Na chvíli se přitiskla k jeho rtům. „Kdybys umřel, umřela bych taky.“

Pod palbou jejích polibků se málem zhroutil. Její ústa, bože, byla tak horká a rychlá, vznášela se po jeho kůži. Nemohl myslet, stěží dýchal. Mohl jen prožívat.

Snažil se ovládat a zvedl její tvář. Soustředil se na jeden nekonečný polibek. Ano, cítil, co s ní dělá, a překvapovalo ho to. Zhluboka vzdechla a celá se mu vzdala. Zdálo se, jako by splynula s jeho tělem naprosto přirozeně a důvěřivě. Když ji zvedl do náručí, spokojeně zavrněla.

Oči měla téměř zavřené, jen mezi řasami prosvítaly zelené jiskřičky.

Když ji nesl, připadal si silný jako Herkules. Jemně ji položil na pokrývky.

Stříbrné měsíční světlo pronikalo závěsy, slyšel ševelení větru v korunách stromů a vzdálený příboj. Jeho Eva k němu vztahovala ruce.

Vzal je do svých a unesen romantikou chvíle je jemně líbal po kloubech, konečcích prstů a dlaních. Slyšel, jak se jí zrychluje dech, viděl, jak jí oči jihnou potěšením a údivem, když se miloval s jejíma rukama. Rty přitisknutými k jejímu zápěstí sál kůži v místě, kde tepal puls.

Vyvolával v ní něco, na co nebyla připravená. Naprostou bezmocnost.

Tušil vůbec, jak ji ovládá? Ta opojná rozkoš se jí rozlévala do všech koutů těla.

Neuvědomovala si, že se pod ním pohybuje a vyzývá ho, ať si vezme cokoliv, všechno, co chce. Když se znovu naklonil nad její rty, jeho jméno bylo to jediné, co dokázala vyslovit.

Potlačoval touhu. Nemohl si nevšimnout, že její tělo je tak horké, tak měkké. Ale on se nepoddá. Dnešní večer, protože jiný už nikdy nemusí nastat, bude dlouhý. Chtěl víc než jen ono horečné spojení, po kterém toužilo jeho tělo. Hodlal si užít rozkoše poznávání každého centimetru jejího těla, každého jejího citlivého místa. Přitom si bude zapisovat do paměti, jaké to bylo, když se zachvěla, jak chutnala, jak vzdychala. Vztáhla k němu ruce a on poznal, že je ztracená tak jako on.

Pomalu sestupoval polibky po jejím těle, s mučivou trpělivostí se věnoval ňadrům, dokud se nenaplnila rozkoší. Pomalu pokračoval, její prsty se zatínaly a uvolňovaly v jeho vlasech. Slyšel její nesouvislé prosby a vzdechy.

Líbal ji na bocích. Pak vykřikla a prohnula se první horkou vlnou extáze.

Nemohl se jí nabažit. Každá nová chuť byla mocnější než ta předešlá.

Ukájel se jí, smysly ho opouštěly, když ji opět přivedl k vrcholu. Konečně se zase uvolnila a on se vrátil k jejím rtům.

Prosila by, kdyby mohla mluvit. Jeden pocit přebíjel jiný, točila se jí z toho hlava a chtěla víc. Tápavě zápasila s páskem jeho džin. Horlivě mu je stáhla přes boky, ve svém poblouznění si ani neuvědomila, že on se chvěje pod každým jejím dotekem. Vlhké tělo se přitisklo na vlhké tělo.

„Počkej,“ vydralo se mu z úst. Snažil se posbírat zbytky sebeovládání.

„Podívej se na mě.“ Prsty měl zaťaté do jejích vlasů. „Podívej se na mě,“

opakoval. „Chci, aby sis to pamatovala.“

Třásl se úsilím, aby nic neuspěchal, a pomalu se do ní vnořil. Oči se jí zamžily, ale stále se upíraly na něj. Věděla, že na to, jak ji naplnil sám sebou, svou dokonalostí, nikdy nezapomene.

Tak sladce a přirozeně spočinula jeho hlava na jejích prsou! Lilah ho hladila po vlasech, zatímco leželi propleteni právě tak, jako když dosáhli vrcholu. V polosnu si říkala, jaké by to asi bylo, usínat takhle spolu noc co noc.

Cítil, jak se pod ním uvolnila. Ještě v ní doznívaly ozvuky nově poznané vášně. Srdce jí tlouklo pomaleji. Na chvilku uvěřil, že to je jen jedna noc z mnoha, že mu bude navždy patřit tak, jako žena muži náleží.

Věděl, že jí nabídl uspokojení a že po jistou chvíli byli spojeni tak, jak jen dva lidé mohou být. Nevěděl, co má říct. Napadalo ho jedině, že ji miluje.

„Na co myslíš?“

„Můj mozek ještě nenastartoval.“

Tiše se zasmála. Obrátila se, až leželi tváří v tvář. „Tak ti řeknu, na co myslím já.“ Pomalu, líně ho políbila. „Líbí se mi tvoje rty.“ Zatahala ho za spodní ret. „A tvoje ruce. Tvoje ramena, tvoje oči.“ Hladila ho prstem po skráni. „Vlastně mě teď nenapadá nic, co by se mi na tobě nelíbilo.“

„Já ti to připomenu, až tě zase příště naštvu.“ Sčesal jí dozadu vlasy, protože se mu líbilo, když je měla rozprostřené po polštáři. „Nechce se mi věřit, že tu takhle s tebou ležím.“

„Tys to, Maxi, necítil už od začátku?“

„Ano,“ pohladil ji po rtu. „Jenže jsem si myslel, že přání je otcem myšlenky.“

„Profesore, ty si nevěříš.“ Políbila ho na tvář. „Jsi přitažlivý muž, velmi chytrý, neodolatelný a citlivý.“ Vůbec to neříkala v žertu. Zvedl se. „Když ses se mnou dnes miloval, bylo to krásné. Byla to nejkrásnější noc mého života.“

Viděla mu to na očích. Žádné rozpaky, ale jednoduše jí nevěřil. Protože mu odhalila celou svou duši, nemohlo ji nic ranit víc. „Promiň,“ řekla upjatě.

„Zní to ode mě asi banálně.“

„Lilah…“

„Ne, to je v pohodě.“ Sevřela rty a počkala, dokud si nebyla jistá, že její hlas bude zase klidný a lehký. „Nekomplikujme to.“ Sedla si. „Není nutné se vázat. Žádná zadní vrátka, žádné pastičky. Jsme dva dospělí lidé, kteří se spolu dobře baví, souhlasíš?“

„Já nevím.“

„Řekněme, že si občas užíváme.“ Políbila ho. „A když jsme se tak hezky dohodli, asi bych měla jít.“

„Nechoď.“ Chytil ji za ruku dřív, než vyklouzla z postele. „Nevaž se, ale nechoď.“ Důkladně si ji prohlížel. „Bez komplikací. Jen se mnou dneska zůstaň.“

Trochu se usmála. „Já tě ještě jednou svedu.“

„Doufal jsem, že to řekneš.“ Přitáhl si ji k sobě. „Přeju si, abys tu byla, až bude vycházet slunce.“

OSMÁ KAPITOLA

Když sluneční paprsky rozehnaly poslední vzpomínky na noc, byla stále v jeho náručí. Spala jako dítě, hluboce, a choulila se k němu kvůli teplu a pohodlí.

I když už bylo ráno, ležel nehybně, aby ji neprobudil. Ptáci spustili ranní koncert a dovnitř vanul čerstvý vítr. Věděl, že idylu za chvíli naruší zvuk vrtaček a kladiv. A tak si vychutnával tuto chvíli krátkého mezidobí mezi nočním klidem a denním shonem.

Pohladil ji po vlasech. Zavrněla a přitulila se blíž. Vzpomínal na její velkorysost. Stačilo mu jen pomyslet a ona se k němu otočila. Znovu a znovu se milovali, v tichu a naprostém souznění.

Bál se jejích slov. Jen chtěl věřit, že pro ni byla noc stejně zvláštní jako pro něj.

Ještě s nikým jsem se tak necítila.

Ta slova mu stále zněla v uších a dávala mu naději. Možná, že když bude vážit každý další krok, když bude opatrný a trpělivý, stane se třeba zázrak.

Necítil se sice na roli prince, ale probudil ji polibkem.

„Hmm.“ Usmála se, ale oči neotevřela. „Můžu dostat ještě jednu?“

Její rozespalý hlas v něm vzbudil novou touhu. Zapomněl na opatrnost, zapomněl na trpělivost. Políbil ji tak, že ji rozpálil dříve, než se stačila úplně probudit.

„Maxi.“ Celá rozechvělá ho objala. „Chci tě. Hned teď.“

Ale to už byl v ní a stahoval ji s sebou tam, kde chtěli oba být. Byla to rychlá, střemhlavá jízda, která je vystřelila oba na vrchol, jehož se bez dechu drželi.

Když se jí ruce svezly z jeho mokrých zad, ještě oči neotevřela. „Dobré ráno,“ vysoukala ze sebe. „Právě jsem měla ten nejneuvěřitelnější sen.“

Podepřel se na loktech a pohlédl na ni. „Vyprávěj mi ho.“

„Byla jsem v posteli s takovým tím strašně přitažlivým mužem. Měl modré oči a černé vlasy, které mu pořád padaly do čela.“ S úsměvem otevřela oči a odhrnula mu vlasy z čela. „A měl takové dlouhé, krásné tělo.“ Hleděla na něj a rukama ho jemně hladila po celém těle. „Nechtěla jsem, ale pak jsem se probudila, a bylo to dokonce lepší než sen.“

Nechtěl ji tížit, a tak se překulil, aby si vyměnili polohy. „Jakou máme šanci, že strávíme zbytek života v posteli?“

Políbila ho na rameno. „Jsem pro každou špatnost.“ Pak zaúpěla, když se ránem rozlehl zvuk vrtačky. „Přece ještě nemůže být půl osmé.“

Líně, po jejím způsobu, se otočil na budík. „Obávám se, že je.“

„Že mám dneska volno, řekni, že jo.“

„To bych rád.“

„Tak zkus lhát,“ navrhla a položila si mu hlavu na hrudník.

„Můžu tě zavézt do práce?“

Trhla sebou. „Neříkej to hrozné slovo.“

„Projedeme se pak spolu?“

Znovu zvedla hlavu. „Kam?“

„Kamkoliv.“

Sklonila hlavu. „Tam, kde to mám ráda.“

Max se snažil odpoutat své myšlenky od Lilah a začal zjišťovat adresy lidí na svém seznamu. Prošel soudní záznamy, policejní záznamy, kostelní matriku. Nohy měl ušoupané, ale v ruce držel docela pěknou hromádku adres.

Když měl dojem, že ten den vyčerpal všechny možnosti, zajel ke Catherine do garáže. Byla až po pás zalezlá pod černým sedanem.

„Neruším?“ snažil se přehlušit malé přenosné rádio.

„Nerušíte.“ Nad obočím měla šmouhu od oleje. Když spatřila Maxe, přestala se mračit. „Nazdar.“

„Můžu přijít později.“

„Proč? Protože jsem byla nepříjemná?“ Zazubila se a z kapsy vytáhla kus hadru. „Chceš něco k pití?“ Kývla hlavou směrem k automatu na limonády.

„Ne, díky. Jen jsem se zastavil, abych se poptal po autu.“

„Ty máš teď Lilino, viď? Dělá to něco?“

„Ne, je v pořádku. Jen asi budu muset příštích pár dní hodně jezdit a nechci ji pořád využívat. Tak jsem si říkal, že ty bys mohla o nějakém autu vědět.“

Catherine našpulila pusu.

„Ty chceš koupit auto?“

„Nic výstředního. Jen pohodlné přibližovadlo.

Až se vrátím do New Yorku…“ Větu nedokončil. Nechtělo se mu na to teď myslet. „Vždycky ho pak můžu někde prodat.“

„Tak se to tak seběhlo, že zrovna o někom vím. O sobě.“

„O tobě?“

Přitakala a zastrčila si hadr zase do kapsy. „Na cestě je dítě, tak jsem chtěla svůj Blesk vyměnit za rodinné auto.“

„Blesk?“ Rozhodně to nevypadalo, že by mu Catherine nabízela něco vhodného pro důstojného univerzitního profesora.

„Mám ho už léta a budu klidnější, když se dostane k někomu, koho znám.“ To už ho táhla za ruku ven.

A tam stálo. Nádherná rudá hračka s bílou stahovací střechou a koženými sedačkami. „No, já nevím…“

„Přestavěla jsem ho před pár lety.“ Catherine otevírala kapotu. „Jezdí jako blázen. Nemá najeto víc než deset tisíc. Jsem původní majitel, takže ti můžu zaručit, že se s ním zacházelo jako v bavlnce. A má taky…“ Zvedla hlavu a zašklebila se. „Mluvím jako chlap.“

V laku se odrážela Maxova tvář. „Já jsem nikdy sportovní auto neměl.“

Maxův toužebný tón ji rozesmál. „Víš co, nech mi tu Lilino auto a projeď se v mém. Uvidíš, jak se ti bude líbit.“

Max si sedl za volant a přemáhal se, aby se nesmál jako blázen. Co by asi řekli jeho studenti, kdyby viděli pana profesora Quartermaina v naleštěném sporťáku? Mysleli by si, že se dočista zbláznil. A měli by asi pravdu. Ale on si užíval nejhezčí chvíle svého života.

Tohle auto by asi vyhovovalo Lilah, pomyslel si. Představoval si, jak sedí vedle něj, vlasy jí povlávají, ruce napřahuje proti větru. Nebo bude se zavřenýma očima opřená v sedadle a bude se vyhřívat na sluníčku.

Byl to krásný sen, a mohl by se mu vyplnit. Alespoň na chvíli. A možná ho neprodá ani v New Yorku. Nebylo nikde psáno, že by měl mít praktického sedaná. Bude mu připomínat těch několik báječných týdnů, které změnily celý jeho život.

A možná už nikdy nebude ten profesor Quartermain.

Projížděl se po horských serpentinách a pak se zase vracel, aby auto vyzkoušel v městském provozu. Cítil se výborně. Stál na červenou a do rytmu muziky v rádiu poklepával prsty do volantu.

Chodníky i obchody přetékaly lidmi. Kdyby to bylo možné, někde by zaparkoval a šel vyzkoušet svou trpělivost do nějakého obchodu. Místo toho se ale bavil pohledem na lidi, kteří vybírali to nejlepší tričko.

Všiml si, že se na něj z obrubníku dívá černovlasý muž s bradkou. Max na něj radostně zamával. Ujel kousek cesty a pak mu to došlo. Zabrzdil tak prudce, že na něj ostatní začali zlostně houkat. Duchapřítomně hned odbočil vlevo a vedlejší uličkou se dostal zpět na křižovatku. Muž byl ten tam. Max prohledával ulici, ale nikde ho nespatřil. Zaklel, kvůli nedostatku parkovacích míst i kvůli své zabedněnosti.

Vlasy měly jinou barvu a vous zakrýval velkou část tváře, ale ty oči… Na ty Max nezapomene. Byl to totiž Caufield a zíral na něj nikoliv s obdivem nebo nepřítomným zájmem, ale s těžko kontrolovanou zuřivostí.

Když Max vyzvedával Lilah z návštěvního centra, byl už klidný. Jediná rozumná věc bude, že jí to neřekne. Čím méně jí toho řekne, tím méně se do toho bude plést. A tím menší bude šance, že se jí něco přihodí.

Byla příliš impulzivní. Kdyby se dozvěděla, že je Caufield ve městě, rozhodla by se ho honit sama. A byla na to dost chytrá. A kdyby se jí ho podařilo najít… Maxovi z toho tuhla krev v žilách. Nikdo jiný než Max nevěděl lépe, co ten muž dokáže.

Když Lilah přicházela k autu, věděl, že by riskoval cokoliv, i svůj život, jen aby byla v bezpečí.

„No, no, copak je tohle?“ S nadzdviženým obočím poklepávala na blatník. „Moje kraksna ti nebyla dost dobrá, tak sis musel půjčit sestřin bourák?“

„Co?“ Od chvíle, kdy uviděl Caufielda, úplně na auto zapomněl. „Jo, to auto.“

„Jo, to auto.“ Naklonila se k němu, aby ho políbila. Překvapil ji svým nepřítomným poplácáním po rameni.

„Po pravdě řečeno uvažuju, že ho koupím. Catherine chce nějaké rodinné auto, takže…“

„Takže jsi nadšený, že si koupíš elegantní hračku.“

„Já vím, že to není můj styl,“ začal.

„To jsem říct nechtěla.“ Pozvedla obočí, když ho pozorovala. Něco se mu honilo v hlavě. „Chtěla jsem říct, že ti to přeju. Konečně si dáváš volno.“

Naskočila do auta a natáhla se po jeho ruce. Max ji ale jen vlažně stiskl a pak ji pustil. Asi jsem přecitlivělá, pomyslela si a nasadila úsměv. „Tak co ta projížďka? Myslela jsem, že bychom se mohli projet po pobřeží.“

„Jsem hrozně unavený.“ Nenáviděl lhaní, ale musel zpátky, aby si pohovořil s Trentem a Sloanem a aby předal popis policii. „Můžeme to odložit?“

„Jasně.“ Pořád ještě se usmívala. Byl tak slušný a vzdálený. Lilah chtěla nějakou odezvu předešlého večera, a tak mu položila ruku na ruku, když naskočil do auta. „Vždycky si ráda schrupnu. U tebe nebo u mě v pokoji?“

„Já… já nevím, jestli se to hodí.“

Rukou křečovitě svíral řadicí páku a ani se nepohnul, aby ji pohladil. Ani se na mě nepodíval, uvědomila si.

„Aha.“ Položila si ruku do klína. „Za těchto podmínek máš jistě pravdu.“

„Lilah –“

„Co?“

Ne, takhle ne. Musí to udělat po svém. „Ale nic.“ Nastartoval.

Po cestě domů spolu nepromluvili. Max se přesvědčoval, že lhaní byla jeho jediná možnost. Možná, že je uražená kvůli té projížďce, ale určitě jí to vynahradí. Jen předtím musí zařídit pár věcí. Zcela se zabýval tím, že potřebuje čas. Jestliže jsou oba, jak Caufield a Hawkins, na ostrově, nemůže to znamenat, že našli něco důležitého v těch papírech? Hledali ještě dál?

Snad dokonce také v knihovně jako on?

Teď věděli, že je naživu. Spojí si ho s Calhouovými? Kdyby zjistili, jaké má závazky, ohrozilo by to Lilah?

Bylo to nebezpečí, které si nemohl dovolit.

„Asi se budu muset do New Yorku vrátit dřív, než jsem čekal,“ přemýšlel nahlas.

Nechtěla se hádat. Stiskla rty. „Opravdu?“

Pohlédl na ni a odkašlal si. „Jo… práce. Můžu s pátráním pokračovat odtamtud.“

„To je od tebe velmi ohleduplné, profesore. Určitě bys neopustil nedodělanou práci. A nenecháš si ji překazit nějakým pochybným vztahem.“

Soustředil se na to, co musí udělat, a tak nepřítomně přitakal.

Dojeli do Hrádku. V Lilah se bolest změnila ve vztek. Nechtěl s ní být a podle jeho přístupu asi i litoval, že s ní kdy něco měl. Dobrá. Nebude sedět a brečet jen proto, že o ní nestojí nějaký namyšlený profesor.

Udržela se a nepráskla dveřmi. Byla by mu ukousla ruku v zápěstí, kdyby na ni sáhl. „Můžeme se projet třeba zítra.“

Blýskla po něm pohledem.

„Nemusíš se přemáhat.“

Vrazil si ruce do kapes. Určitě je naštvaná, pomyslel si.

Po tom, co novinku sdělil ostatním mužům a probojoval se úředním šimlem na policii, ho zmohla únava. Buď to bylo vším tím napětím, nebo kvůli tomu, že minulou noc spal jen pár hodin, ale natáhl se na postel a zdřímnul si až do večeře.

Již s lepší náladou sešel ze schodů. Chtěl najít Lilah a navrhnout jí, aby se šli po večeři projít do zahrady. A možná se dokonce opravdu projedou, za svitu luny. Nelhal zas tak moc, už informoval policii, takže to může pustit z hlavy. Kdyby chtěl odjet, beztak už by s ní nemusel trávit ani jeden večer.

Ano, projedou se. Mohl by se jí zeptat, jestli by ho nenavštívila v New Yorku. A nebo by spolu mohli jen tak na víkend někam vyrazit. Nemělo by to skončit, když podniká ty opatrné kroky.

Vešel do salónu, ale nikdo tam nebyl. Jenom oni dva: budou hledět na měsíc, projdou se po pláži. Mohl by se jí doopravdy dvořit. Ten výraz ji určitě pobaví, ale tak to chtěl.

Šel za zvukem klavíru v hudebním salónu. Suzanna si hrála pro sebe.

Hudba se hodila k hlubokému smutku jejích očí, kterému rozuměla jen ona sama. Když ho viděla, přestala a usmála se.

„Nechtěl jsem rušit.“

„V pořádku. Už je stejně načase vrátit se do reality. Amanda vzala děti do města, tak si užívám klidu.“

„Jen jsem hledal Lilah.“

„Jo, ta je pryč.“

„Pryč?“ vyštěkl Max.

Suzanna vstala od klavíru. „Ano, šla ven.“

„Kdy? Kdy?“

„Před chvilkou.“ Suzanna ho pozorovala, když přecházela pokoj.

„Myslím, že šla na rande.“

„Na-na rande?“ Stál jako opařený.

„Promiň, Maxi.“ Soucitně mu položila ruku na rameno. Snad nikdy neviděla muže, který by byl zoufaleji zamilovaný. „To jsem netušila. Třeba šla jenom někam s přáteli, nebo jen tak sama.“

Ne. Zavrtěl hlavou. To by bylo ještě horší. Caufield je někde blízko…

Setřásl paniku. Ten chlap nejde po Lilah, ale po smaragdech.

„To je v pořádku. Jen jsem s ní chtěl o něčem mluvit.“

„Ví, co cítíš?“

„Ne, jo, vlastně já nevím,“ řekl nepřesvědčivě. Všechny sny o měsíci a pláži se mu rozplývaly před očima. „To nevadí.“

„Jí by to vadilo. Lilah nebere ničí city na lehkou váhu.“

Žádné závazky, žádné pastičky. Už do jedné spadl a jeho city se mu svíraly jako smyčka okolo krku. „Mě jen zajímá, že je venku sama. Policie ještě Hawkinse ani Caufielda nechytila.“

„Sla na večeři. A představa, že se někdo najednou vynoří v restauraci a chce smaragdy, se mi zdá dost absurdní.“ Suzanna mu přátelsky stiskla rameno.

„Pojď, s plným žaludkem se všechno daleko lépe snáší. Tetino kuře s citrónovým přelivem už bude hotové.“

Během večeře dělal, že mu prázdné místo u stolu nevadí. S Amandou probral seznam pamětníků, vyhnul se nabídce, kterou mu učinila Coco, že mu přečte budoucnost z karet, a cítil se bídně. U levé nohy mu seděl Fred, který tyl z jeho špatné nálady a polykal sousta kuřete.

Uvažoval, že pojede do města, bude se jen tak rozhlížet, možná zajde do několika klubů nebo restaurací. Ale uvědomil si, že by vypadal jako idiot.

Nakonec odešel do svého pokoje a nechal se unést psaním.

Nešlo mu to tak lehce jako včera. Dnes večer to byly samé zmuchlané papíry. Přesto se do práce zabral tak, že když pohlédl na hodiny, bylo už značně po půlnoci. Lilah však přicházet neslyšel, přestože kvůli tomu nechal dveře na chodbu dokořán.

Možná byl zabrán tak, že přeslechl, když vchází do pokoje. Jestli šla na večeři, tak už je určitě doma. Nikdo přece nejí pět hodin. Ale on to musí zjistit.

Sel potichu. V Suzannině pokoji se svítilo, ostatní okna byla tmavá. U

Liliných dveří zaváhal a jemně zaklepal. S divným pocitem vzal za kliku.

Strávil jsem s ní noc, připomínal si. Jistě mu nebude mít za zlé, když k ní nahlédne a přesvědčí se, zda spí.

Nespala. Ani tam nebyla. Postel byla ustlaná, na bílo natřený železný nábytek asi kdysi náležel nějaké služce. Zbytek byl barevný, tolik dokázal v šeru rozeznat.

Přehoz přes postel byl sešitý z různých pestrobarevných zbytků látek.

Puntíkovaných, kostkovaných, proužkovaných, červených, modrých. Na něm ležela spousta polštářů různých tvarů. Byla to postel, uvažoval Max, do které člověk padne a usne. To jí vyhovovalo.

Místnost, jako ostatně většina pokojů v Hrádku, byla veliká, ale Lilah ji příjemně zaplnila. Na stěny rozvěsila malované kachny a květiny. Hrdý podpis v každém rohu prozrazoval, že je to její práce. Ani nevěděl, že Lilah umí malovat. Vůbec o ženě, kterou miloval, moc nevěděl.

Zavřel za sebou dveře a procházel se po místnosti.

Regál v rohu byl plný knih. Keats a Byron byli na stejné polici s krváky a románky z červené knihovny. U jednoho okna stála malá sedací souprava.

Přes opěradlo židle ve stylu královny Anny nedbale visela blůza. Náramky a náušnice se povalovaly téměř všude. Vedle porcelánového tučňáka stála miska

s

polodrahokamy.

Když

tučňáka

zvedl,

zahrál

melodii

„Entertainment“.

Všude byly svíčky. Fotky rodiny by ani nespočítal. Zvedl jeden zarámovaný snímek. Smál se na něm pár, muž a žena še drželi okolo pasu.

Její rodiče, pomyslel si. Lilah se podobala tomu muži a Suzanna zase té ženě.

Z hodin na stěně vyskočila kukačka. Lekl se. Odkukala půl jedné. Kde, ksakru, je?

Přecházel od závěsné vitráže na okně k měděné váze se sušenými květinami, od knihovny k sekretáři. Nervy měl napjaté. Bezděky uchopil flakón z tmavě modrého skla a přivoněl si. Ucítil ji. Rychle ho odložil, když se otevřely dveře.

„Vida,“ řekla. „Jako doma.“

„Kde jsi, ksakru?“ vyhrkl se známkou obav.

„Přišla jsem pozdě, tati?“ Hodila kabelku na sekretář a začala si sundávat náušnice. Vtom ji k sobě prudce otočil.

„Nebuď na mě sprostá. Strachy jsem se málem zbláznil. Jsi hodiny pryč a nikdo neví kde.“ Nebo s kým, pomyslel si, ale tuhle poznámku si odpustil.

Vytrhla mu ruku. V očích se jí zablesklo, ale promluvila klidným, chladným hlasem. „Možná tě to překvapí, profesore, ale už dlouho si můžu dělat, co chci.“

„Jenže teď je to jiné.“

„Jo?“ Pomalu se otočila k sekretáři a sundávala si druhou náušnici. „A proč?“

„Protože…“ Protože spolu chodíme. „Protože nevíme, kde je Caufield,“

řekl obezřetně. „Nebo jak může být nebezpečný.“

„Už delší dobu se o sebe dokážu postarat.“ V zrcadle na něj vrhla znuděný pohled. „Kázání skončilo?“

„To není žádné kázání, Lilah. Bál jsem se. Mám právo znát tvé plány.“

Stále ho pozorovala a odkládala náramky. „Jo? A jak jsi k tomu názoru dospěl?“

„Jsme, přátelé.“

„Opravdu?“ řekla s ledovým úsměvem.

Vrazil ruce do kapes. „Záleží mi na tobě, Lilah. A po tom, co se stalo včera v noci, jsem myslel, že pro sebe něco znamenáme. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a ty jdeš na rande s někým cizím.“

Zula si boty. „Včera jsme spolu spali a oběma sě nám to líbilo.“ Dusila se hořkostí. „A jak si vzpomínám, dohodli jsme se, že si nebudeme dělat žádné problémy.“ Naklonila hlavu, ruce za zády sevřela v pěst. „A protože jsi tu, asi si dáme repete,“ říkala drsným, tichým hlasem a prstem mu přejížděla po zapínání košile. „To ode mě chceš, že jo, Maxi?“

Odstrčil jí ruku. „Nechci být dneska druhý v pořadí.“

Zbledla jak stěna. „Bravo,“ zašeptala. „Dostal jsi mě.“

„A co myslíš, že ti řeknu? Že si můžeš přicházet a odcházet, s kým se ti zlíbí, a já budu sedět s rukama v klíně a čekat, co na mě zbude?“

„Nechci, abys něco říkal. Chci jen, abys mě nechal na pokoji.“

„Nepůjdu nikam, dokud si tohle nevyjasníme.“

„Fajn.“ Rozepnula si šaty. „Zůstaň tu, jak chceš dlouho. Já jdu spát.“

Šaty odhodila stranou a šla k toaletce jen v krajkovém prádle. Dala se do kartáčování vlasů.

„Proč jsi tak naštvaná?“

„Naštvaná.“ Zaťala zuby a horečně se česala. „Proč myslíš, že jsem naštvaná? Jenom proto, že na mě čekáš v mém pokoji celý popuzený, že jsem se zařídila po svém, když ti bylo zatěžko věnovat mi třeba jen hodinu svého času?“

„O čem to mluvíš?“ Popadl ji za paži a vzápětí vykřikl, protože ho praštila trny kartáče přes klouby.

„Já si řeknu, až budu chtít, aby ses mě dotkl.“

Zaklel, chytil kartáč a mrštil jím přes pokoj do kouta. Byl tak bez sebe zlostí, že si nevšiml jejího překvapení. Postavil ji na nohy. „Na něco jsem se tě ptal.“

Vysunula bradu. „Jestli už ses vyzuřil, tak –“

„Nech toho,“ procedil skrz zuby.

„To bolí,“ vyhrkla. „Včera v noci, dokonce i dneska ráno jsem stála aspoň za to, abys mi věnoval trochu pozornosti. Dokud šlo jen o sex. A odpoledne už ses na mě ani nepodíval. Nemohl ses dočkat, až mě tu vyložíš a zbavíš se mě.“

„To je hloupost.“

„To je to, co se stalo. Trochu ses vymlouval a poklepával mě po hlavičce.

Večer to na tebe přišlo a můžeš se zbláznit, že jsem tu nebyla.“

Teď zbledl zase on.

„Tak tohle si o mně myslíš?“

Povzdechla si a vztek se jí z hlasu vytratil. „A tamto si myslíš ty o mně. A teď mě nech.“

Uvolnil stisk a Lilah mu vyklouzla. „O něčem jsem dnes odpoledne přemýšlel. Nemělo to znamenat, že s tebou nechci být.“

„Mě výmluvy nezajímají.“ Přešla ke dveřím na terasu a rozevřela je. Snad jí vítr osuší slzy. „Dal jsi mi jasně najevo, co cítíš.“

„Jak je vidět, tak nedal. Zranit tě bylo to poslední, co jsem chtěl.“ Ale lhal jsem jí, připomněl si. To byla ta původní chyba. „Když jsem tě jel vyzvednout, zahlédl jsem Caufielda.“

Hbitě se otočila. „Co? Tys ho viděl? Kde?“

„Čekal jsem na červenou a viděl jsem ho na chodníku. Obarvil si vlasy a nechal si narůst vous. Než mi to došlo, byl pryč.“

„Proč jsi mi neřekl, že jsi ho viděl?“

„Nechtěl jsem tě děsit a nechtěl jsem, abys ho začala honit na vlastní pěst.

Tvým zvykem je jednat impulzivně a já –“

„Hlupáku.“ Do tváří se jí vrátila barva. Strčila do něj rukou. „Ten chlap se rozhodl, že oloupí moji rodinu, a ty nemáš dost rozumu, abys mi řekl, že jsi ho viděl kousek odtud! Kdybych to věděla, byla bych ho mohla najít.“

„A to je to. Já nechci, aby ses do toho pletla víc, než je nutné. Proto jsem se chtěl vrátit do New Yorku. Vědí, že tu jsem, a já nedopustím, aby se ti kvůli mně něco stalo.“

„Nedopustíš?“ Strčila by do něj znovu, ale chytil ji ruce.

„Přesně tak. Nebudeš se do toho plést.“

„Nechtěj po mně, abych –“

„Jenže já to chci!“ přerušil ji a docela ho potěšilo, že na něj zírá s otevřenou pusou. „A taky se nebudeš potloukat sama po nocích, dokud nebude za mřížemi. Mimoto jsem došel k závěru, že nejlepší bude, když tě budu hlídat. Postarám se o tebe, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Vůbec se mi to nelíbí a postarám se o sebe sama.“

„Je mi líto.“ A považoval hádku za skončenou.

Lilah začala koktat. „Ty jeden arogantní, soběstředný –“

„To by stačilo,“ řekl svým cvičeným profesorským hlasem. „Není třeba se přít, když už jsme dospěli k zásadnímu řešení. Nejlepší bude, když tě každý den budu vozit do práce. Když budeš mít jiné plány, dáš mi vědět.“

Už nebyla rozzuřená, ale šokovaná.

„To teda ne.“

„Ale ano,“ řekl mile. Ruce jí zkřížil za zády a přitáhl si ji blíž. „A co se dneška týká,“ spustil, když se jejich těla dotkla. „O mých důvodech a citech sis zcela zjevně vytvořila mylnou představu.“

Zaklonila se a spíš ji překvapilo než popudilo, že ji nepustil.

„Nechci o tom mluvit.“

„Samozřejmě, že ne. Ty o tom raději ječíš, ale to není konstruktivní, což není můj styl.“ Jak hlas, tak jeho sevření byly velmi pevné. „Abychom si to vyjasnili, nepřišel jsem sem kvůli tomu, že by ‚to‘ na mě přišlo, i když nepopírám, že se s tebou hodlám milovat.“

Zmateně na něj zírala. „Co to do tebe vjelo?“

„Zjistil jsem, že s tebou musím jednat jako se svými problematickými studenty. Vyžaduje to víc než trpělivost, a sice pevnou ruku a jasné záměry a cíle.“

„Problematický –“ zhluboka se nadechla, aby se dokázala ovládnout.

„Maxi, asi by sis měl vzít něco na uklidnění a jít si lehnout.“

„Jak jsem říkal.“ Políbil ji na tvář. „Není to jen otázka sexu, i když by to naprosto postačovalo. Ty jsi mě prostě uhranula.“

„Nedělej to,“ slabě zaprotestovala, když ji jemně kousl do ucha.

„Asi jsem udělal chybu, když jsem naznačil, že už jen tvá tvář, to, jak prožívám každý dotek, jak chutnáš, mě velmi přitahuje.“ Sál jí spodní ret.

„Ale je v tom víc. Jen nevím, jak ti to říct.“ Pod jeho rukama se jí zrychlil puls. Max s ní couval k posteli. „V životě jsem nikdy nepotkal nikoho, jako jsi ty. A nechci, abys mi ze života zmizela.“

„Co to děláš?“

„Nesu tě do postele.“

Snažila se ho setřást. „Ne, to ne.“ Něčím ji rozzlobil, ale když ji sváděl svými ústy, nedokázala už si vzpomenout, co to mohlo být.

„Musím ti ukázat, co k tobě cítím.“ Hrál si s jejími rty a zároveň ji uložil na postel.

Již volné ruce mu zasunula pod košili a hladila ho po rozpálené kůži.

Nechtěla přemýšlet. Musela vstřebat tolik citu! Náruživě se k němu přitiskla.

„Žárlil jsem,“ zamumlal. Ústy jí stáhl jedno ramínko. „Nepřeju si, aby se tě dotýkal jakýkoliv jiný muž.“

„Ne.“ Dotýkal se jí Max, hladil ji dlouhými pohyby po rozechvělém těle.

„Jen ty.“

Ponořil se do polibku a nepřestal, dokud se jím neopil. Pak se sklonil pro další.

Útěcha a něha a romantika, pomyslela si nepřítomně. Vznášíme se spolu ve vánku, který chladí naše rozpálená těla. Touha tak krásně vyvážená s přitažlivostí. V tu chvíli nebylo nic důležitějšího, nic než doufat v lásku.

Zvedla mu košili nad hlavu a nechala své ruce, aby ho zkoumaly. Byl silný. Ne kvůli svalům na zádech a na ramenou. Vzrušovala ji jeho vnitřní síla. Ta poctivost a obětavost. Určitě bude upřímný a něžný k těm, které miluje.

Zvedl ji tak, že ležela uprostřed polštářů. Pak rozvazoval jednu hedvábnou krajku po druhé. Spojení trpělivosti jeho prstů a hladu v jeho očích jí bralo dech. Prádlo odložil a odhalené tělo zaplavil polibky.

Udivovalo ho, že její pleť je stejně hebká jako to hedvábí.

Svlékla ho se stejnou trpělivostí. Vášeň je poháněla vpřed, ale oba ji dokázali ovládnout.

Vstala a objala ho okolo krku, až byli pevně spojeni. Jejich zvídavé rty objevovaly nová a nová tajemství. Žádostivé ruce objevovaly nové slasti.

Pak do ní vstoupil. Oslavoval ten pocit, prohnula se v zádech, ocitl se hlouběji, v prvních vlnách vášně šeptala jeho jméno. Nespustil oči z jejího ztepilého těla, zářivé pleti, z vlasů, které jí stékaly po zádech. Zachvěla se a na obličeji se jí objevil výraz ohromující rozkoše.

Pak se mu zatmělo před očima. I on se chvěl. Rukama sklouzl k jejím bokům. Byla k němu těsně přimknutá, když se oba ocitli na vrcholu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Max si zaléval kávu a přitom si hvízdal veselou melodii. Měl plány, velké plány. Projížďka po pobřeží, večeře v nějaké odlehlé restauraci a pak pěkná procházka po pláži.

Usrkl, mlasknul jazykem a zašklebil se.

Prožíval milostný románek.

„Člověka potěší, když tak brzo po ránu vidí někoho s dobrou náladou.“

Coco vplula do kuchyně. Včera večer si obarvila vlasy na havraní čerň.

Výsledek ji velmi potěšil. „Co takhle vdolečky s borůvkami?“

„Vypadáte skvěle.“

Zazářila jak sluníčko a sáhla po nabírané zástěře. „To nemuselo být, drahoušku. Já vždycky říkám, že žena potřebuje tu a tam změnu. Muže to drží ve střehu.“ Z kredence vylovila velkou mísu a pohlédla na Maxe.

„Musím teda říct, že ty dneska ráno vypadáš taky docela dobře. Ten mořský vzduch, či co, ti musí velice prospívat.“

„Je to tu báječné. Nikdy nebudu moct dostatečně poděkovat za to, že jste mě tu nechali.“

„Nesmysl.“ Do mísy od oka přidávala suroviny. Max nedokázal pochopit, jak je možné, aby jídla tak nedbale vařená chutnala tak výtečně. „Mělo se to stát. Bylo mi to jasné už v okamžiku, kdy tě sem Lilah přivezla. Vždycky něco tahala domů. Poraněné ptáčky, králíčky. Jednou dokonce i hada.“ Při té vzpomínce si položila ruku na hruď. „Tohle bylo poprvé, co domů přivezla muže v bezvědomí. Ale to je prostě Lilah,“ pokračovala. Zatímco povídala, neustále míchala těsto v míse. „Je nepředvídatelná. A docela chytrá. Zná všechny latinské názvy rostlin a zvyky různých zvířat a tak. A když má náladu, tak krásně maluje.“

„Já vím. Viděl jsem ty obrázky u ní v pokoji.“

Mrkla na něj. „Opravdu?“

„Já…“ Rychle se napil. „Chceš taky kávu?“

„Ne. Dám si, až dodělám tohle.“ No ne, pomyslela si. Věci se daly do pohybu tím správným směrem. Karty nelhaly. „Jo, Lilah je docela zajímavá dívka. Svéhlavá jako její sestry. Ale takovým nenuceným, skoro přívětivým způsobem. Vždycky jsem říkala, že správný muž pozná, jaký je to poklad.“

Prala a sušila borůvky a přitom pozorovala Maxe. „Bude muset být trpělivý, ale ne měkkota. Bude muset být dost silný, aby se mu moc nevymkla, ale zároveň natolik chytrý, aby se ji nesnažil převychovat.“ Rozmačkala borůvky a usmála se. „Ale když někoho miluješ, proč bys ho chtěl měnit?“

„Teti, už zase hustíš do Maxe moudrosti?“ Vešla Lilah a zívla si.

„Nebuď hubatá.“ Coco rozpálila ploténku. „Příjemně jsme si s Maxem povídali. Nebo ne, Maxi?“

„Určitě to bylo hodně zajímavé.“

„Fakt?“ Lilah mu sebrala hrnek a políbila ho. Coco si při tom pohledu zamnula rukama. „Budu to brát jako kompliment, a jelikož se mi zdá, že se tu někde dělají vdolečky s borůvkami, nebudu si ani stěžovat,“ řekla Lilah nakonec.

Coco ten polibek potěšil a spokojeně si pro sebe zamručela. „Dneska jsi vzhůru nějak brzo.“

„Začínám si zvykat.“ Upíjela Maxovu kávu. „Ale budu s tím muset brzy přestat.“

„Zbytek hejna se dolů snese každou minutu.“ A Coco nic netěšilo víc, než když okolo sebe měla všechna svá kuřata. „Lilah, prostřela bys, prosím tě?“

„Fakt s tím vstáváním budu muset přestat.“ Lilah s povzdechem odevzdala Maxovi kávu a políbila tetu na tvář. „Máš hezké vlasy. Je to takové francouzské.“

Coco se zahihňala. „Vezmi ten slavnostní servis. Myslím, že bychom měli oslavovat.“

Caufield zavěsil a zachvátila ho zuřivost. Bouchnul pěstmi do stolu, roztrhal dvoje noviny a mrštil skleněnou bachratou vázou o stěnu. Hawkins už to znal, a tak počkal, až to Caufielda přejde.

Caufield se třikrát zhluboka nadechl a posadil se. Z očí mu zmizel prázdný zuřivý pohled. „Hawkinsi, zdá se, že jsme oběti osudu. Auto, ve kterém seděl náš milý profesor, je zaregistrováno na Catherine Calhounovou St. Jamesovou.“

Hawkins se se zaklením odlepil od zdi. „Já jsem ti říkal, že tahle věc smrdí. Podle všeho měl bejt mrtvej. Místo toho se zabydlí přímo u nich. Už jim určitě všechno vyklopil.“

Caufield sepnul ruce. „To nepochybně.“

„A jestli tě poznal –“

„Nepoznal.“ Caufield se snažil ovládat, položil ruce na stůl. „Nikdy by na mě nezamával.“

Cítil, že se zatíná prsty do desky stolu, a povolil stisk. „Ten člověk je blb.

Já jsem se na ulici naučil za rok víc než on za celou dobu, kterou strávil po školách. Jsme tady a ne na lodi. To je hlavní.“

„Ale on ví,“ trval na svém Hawkins a lupal klouby. „Všichni vědí. A zařídí se podle toho.“

„To hru jedině zpestří. Je načase, abychom udělali další tah. Asi se podívám na nějakou Calhounovou, když tam teď máme i Quartermaina.“

„Ty ses zbláznil.“

„Dej si pohov, kamaráde,“ řekl Caufield jemně. „Jestli se ti moje pravidla nelíbí, tak můžeš jít.“

„Hele, tu loď jsem platil já.“ Hawkins si pročísl rukou vlasy. „Už s tebou makám měsíc a stálo mě to nějaký prachy.“

„Tak nech na mně, aby se ti vrátily.“ Caufield se zamyšleně zvedl a přešel k oknu. Hleděl na upravené záhony letních květin a uvědomil si, že z chudého činžáku v Chicagu se díky svým schopnostem dostal až sem. A se smaragdy se dostane ještě dál.

Možná si koupí nějakou vilu v Tichomoří, bude tam odpočívat a užívat si, zatímco se Interpol bude marně snažit dostat se mu na stopu. Už měl v zásobě nový pas na nové jméno, a peníze na výhodný úrok v diskrétní švýcarské bance.

Smaragdy nepotřeboval kvůli jejich hodnotě. Prostě je chtěl. A dostane je.

Hawkins přecházel a luskal prsty, Caufield stále hleděl z okna.

„Teď si vzpomínám, že během našeho krátkého vztahu se miláček Amanda zmiňovala o své mladší sestře Lilah, která prý o Biance ví nejvíc. A asi ví nejvíc i o smaragdech.“

Alespoň tohle dávalo Hawkinsovi smysl. „Půjdeš po ní?“

Caufield zavrtěl hlavou. „Hawkinsi, to jsi celý ty. Přemýšlej trochu. Zajdu na výlet do toho národního parku. Jejich prohlídky jsou prý velmi zajímavé.“

Lilah měla vždycky ráda dlouhé letní dny. Ačkoliv musela připustit, že i dlouhé bouřlivé zimní večery mají něco do sebe. Ale vlastně nejraději měla čas. Nenosila hodinky, protože si myslela, že čas je něco, čeho si má člověk vážit. Čas se podle jejího názoru neměl sledovat. Jenže poprvé v životě si přála, aby jí čas utíkal.

Stýskalo se jí po něm.

Bylo jí jedno, že si připadá hloupě. Láskou se jí točila hlava. Litovala každé hodiny, kdy nebyli spolu.

Zamilovala se do jeho ohleduplnosti, do jeho přirozené dobroty. Všimla si jeho nejistoty a chtěla ji vyléčit, tak jako to dělala s polámanými ptačími křidélky.

Teď ale spatřila i jinou jeho stránku. Byl pánovitý. Jindy by to považovala za urážku, ale ne u Maxe. Mnoho to vysvětlovalo.

Podmanil si mě, uvědomila si s návalem vzrušení. Vadilo jí, že ji srovnává s problematickým studentstvem, ale obdivovala jeho postup.

Jednoduše si stanovil záměr a podle toho se zařídil.

Věděla, že sama je mistr, když jde o dobře mířená slova na účet jakéhokoliv muže. Jenže Max nebyl jakýkoliv muž.

Přála si, aby to už konečně pochopil.

Zatímco se oddávala těmto myšlenkám, vedla svou velkou skupinu k Jordánskému rybníčku.

„Prosím, netrhejte květiny. Vím, že jsou krásné, ale přichází sem mnoho návštěvníků, kteří by je rádi poznali v jejich přirozeném prostředí. Květina s lahvovitým květem je stulík a ty listy, které plavou na hladině, patří bublinatce, která je běžná ve všech jezerech v parku. A právě tyto bublinky nebo měchýřky ji udržují na hladině a také slouží k lapání drobného hmyzu.“

Caufield jí naslouchal v roztrhaných džínech s otrhaným batůžkem na zádech. Sluneční brýle skrývaly pozorný pohled, ač ho přednáška o bažinách a jezírkách zajímala pramálo. Pohrdavě si odfrknul, když dav zašuměl kvůli volavce, ale tvářil se fascinovaně a zvedal fotografický aparát, aby si opeřence vyfotil nebo aby pořídil snímek ropuchy, která se slunila na plovoucím listu.

Hlavně však čekal na svou příležitost.

Cestou kolem dalšího jezírka dál přednášela a odpovídala na bezpočet dotazů. Ulevila jedné unavené matce, když od ní vzala děcko a ukázala mu hejno čínských kachniček.

Po výkladu nechala na výběru návštěvníků, zda se ještě projdou nebo zda se odeberou ke svým autům.

„Slečno Calhounová?“

Lilah se otočila. Toho turisty s černým vousem si všimla, ačkoliv nepoložil žádnou otázku. Teď slyšela, že má trochu jižanský přízvuk.

„Přejete si?“

„Chtěl jsem vám jenom říct, že váš výklad byl úžasný. Učím zeměpis na střední škole a každé léto si dopřeju výlet do některého přírodního parku.

Byla jste opravdu nejlepší z toho, co jsem zažil.“

„Díky.“ Usmála se, jako by to pro ni bylo přirozené, ale podat mu ruku se jí nějak příčilo. Něco ji na něm zneklidňovalo. „Když jste tady, měl byste navštívit taky Centrum přírody. Přeji vám příjemný pobyt.“

Položil ji ruku na paži. Byl to docela obyčejný, nenucený pohyb, ale Lilah se nanejvýš protivil.

„Chtěl bych vás poprosit o takový malý rozhovor, pokud máte chvilku.

Rád bych dětem na začátku roku udělal přednášku. Některé z nich nikdy neuvidí přírodní park zevnitř.“

Snažila se setřást nepříjemný pocit. Byla to její práce a měla by si vážit rozhovoru s někým, koho její výklad opravdu zajímá. „Ráda vám zodpovím jakoukoliv otázku.“

„To je skvělé.“

Vytáhl poznámkový blok a tužku. Trochu se uvolnila a podala mu podrobnější výklad.

„Mockrát vám děkuju. Mohl bych vás pozvat třeba na kávu?“

„Ne, děkuju, to není nutné.“

„Udělala byste mi ale velikou radost.“

„Bohužel, už něco mám.“

Nepřestal se usmívat. „No, zdržím se tu několik týdnů. Tak třeba někdy jindy. Vím, že vám to asi bude připadat divné, ale neviděli jsme se už někdy?

Byla jste někdy v Raleigh?“

Její podvědomí jí říkalo, ať od něj uteče co nejdál. „Nebyla.“

„Zpropadená náhoda.“ Jako by nevěřícně zavrtěl hlavou. „Připadáte mi tak známá. Ještě jednou díky. Už bych měl vyrazit do kempu.“

Otočil se a pak se zastavil. „Už vím! V novinách jsem viděl vaši fotografii. Vy jste ta žena s těmi smaragdy.“

„To se mýlíte, já jsem žena bez smaragdů.“

„Neuvěřitelný příběh. Četl jsem o tom v Raleigh asi před měsícem nebo dvěma a… musím se přiznat, že si rád přečtu bulvární noviny. Asi je to výsledek osamělého života a čtení mnoha esejů.“ Obdařil ji omluvným pohledem á la psí oči, který by zabral, kdyby se zrovna nezaobírala jiným mužem.

„Koukám, že Calhounovi jsou jako vábnička.“

Zhoupnul se na podpatcích a zasmál se. „Máte smysl pro humor. Musí to být pro vás nepříjemné, ale lidem jako já to zprostředkuje jakési vzrušení.

Ztracené smaragdy, lupiči…“

„Mapky pokladů.“

„Ona existuje dokonce nějaká mapa?“ Zostřil tón hlasu a dalo mu práci, aby ho zase zklidnil. „To jsem ještě neslyšel.“

„Můžete si je klidně koupit v městečku.“ Z kapsy vytáhla jedno z posledních vydání. „Sbírám je. Hodně lidí vyhazuje těžce vydělané peníze, aby zjistili, že křížek je falešný.“

„No jo,“ málem zaskřípěl zuby. „Kapitalismus.“

„Přesně. Nechte si to jako suvenýr.“ Mapu mu podala. Ani nevěděla proč, ale snažila se ho nedotknout. „Můžete s tím zabavit své studenty.“

„To asi ano.“ Dal si načas a pomalu mapku složil a zasunul do kapsy. „Ta celá věc mě opravdu fascinuje. Mohli bychom si někam vyrazit a vy byste mi mohla povyprávět o tom, jaké to je, hledat ztracený poklad.“

„Je to hlavně únavné. Ať se vám v parku líbí.“

Už neměl, čím by ji nenásilně zdržel, a tak za ní jen hleděl. Všiml si, že má dlouhé, ladné tělo. Doufal, že ho nebude muset poničit.

„Jdeš pozdě.“ Max se k ní přidal před parkovištěm.

„Dneska mám štěstí na učitele.“ Vyžádala si polibek, který ji potěšil, protože byl velmi vřelý a pevný. „Zdržel mě jeden jižan, který se dožadoval podrobnějších informací pro své hodiny zeměpisu.“

„Doufám, že byl tlustý a plešatý.“

Přestalo jí být do smíchu a naskočila jí husí kůže. „Ne, byl docela štíhlý a měl bohatou kštici. Ale odmítla jsem nabídku, abych se stala matkou jeho dětí.“

„Dělal ti návrhy?“

„Ne.“ Zvedla ruku, aby zabrzdila jeho námitky. „Maxi, já jen tak plácám, a i kdyby, dokážu si s nimi poradit.“

Už si nepřipadal tak hloupě jako před dvěma dny. „Moje návrhy jsi nezamítla.“

„Tebe bych dokázala zarazit taky. Hele, co to máš za zády?“

„Ruce.“

Zasmála se a pěkně ho políbila. „A co dál?“

Podal jí svazek sedmikrásek.

„Nenatrhal jsem je,“ pospíšil si, protože znal její názory. „Koupil jsem je u Suzanny. Říkala, že pro ně máš slabost.“

„Jsou tak veselé,“ zamumlala s pohnutím. Zabořila do nich nos a pak se podívala na Maxe. „Díky.“

Objal ji okolo ramen a vykročili k autu. „Dneska odpoledne jsem to auto od Catherine koupil.“

„Profesore, já jsem z tebe u vytržení.“

„A taky by tě možná zajímalo, jak s Amandou pokračujeme na těch seznamech. Mohli bychom se projet po pobřeží, dát si někde večeři. Být jen spolu.“

„To zní skvěle, ale ty kytičky zvadnou.“ Zakřenil se na ni. „Koupil jsem vázičku. Je v autě.“

Při západu slunce se již procházeli po oblázkové pláži, která tvořila přirozenou hradbu na jižním konci ostrova. Voda byla klidná, ani na kamíncích nezašuměla. V soumraku se vytrácela hranice mezi mořem a nebem, až se z nich stala nepřetržitá hluboká modř. Nad hlavami jim přeletěl osamělý racek, který svůj opožděný návrat doprovázel smutným křikem.

„Tohle je zvláštní místo,“ řekla mu Lilah. Ruku v ruce sestoupili k vodě.

„Takové magické. I vzduch je tu jiný.“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Je plný energie.“

„Je tu nádherně.“ Zvedl oblázek jen pro ten pocit, držet ho v dlani. V

dálce se v soumraku na ostrově rozsvěcela světla.

„Jezdím sem často. Jen tak tu stojím. Asi jsem tu už někdy byla.“

„Právě jsi řekla, že už jsi tu byla.“

Zasněně se usmála. „Mám na mysli před sto lety nebo před pěti sty lety.

Ty nevěříš na převtělování, profesore?“

„Vlastně jo. Psal jsem o tom na škole práci a dospěl jsem k názoru, že je to velmi životaschopná teorie. Když ji napasuješ na historii –“

„Maxi.“ Vzala jeho tvář do dlaní. „Já jsem do tebe blázen.“ S úsměvem ho políbila.

„Za co si to zasloužím?“

„Protože si tě dokážu představit, jak sedíš po pás v knihách.a haldě poznámek, vlasy ti padají do očí a mračíš se jako vždycky, když se soustředíš na pravdu.“

Přehodil si oblázek z ruky do ruky. „To je pěkně nudný obrázek.“

„Není.“ Naklonila hlavu a prohlížela si ho. „Je to pravdivý, obdivuhodný a dokonce odvážný obrázek.“

Uchechtl se.

„Nacpat se do knihovny není žádná odvaha. Když jsem byl dítě, tak to byla docela příjemná schovávačka. Při čtení mi astma nikdy nevadilo.“

Vzpomínal. „Byla docela zábava představovat si, jak se plavím s Magalháesem a obeplouvám svět, nebo jsem na výpravě s Lewisem a Clarkem, umírám u Alama. Jenže můj táta by mě radši…“

„Co?“

Ta vzpomínka byla nepříjemná. „Toužil po něčem jiném. Na střední škole byl fotbalovou hvězdou. Svého času hrál za poloprofesionály. Byl typ člověka, který za celý svůj život neonemocní. V sobotu večer zašel na pár pivek a v sezóně jezdil na lov. Já jsem začal sípět sotva mi dal do ruky pušku.

Chtěl ze mě mít chlapa, ale nikdy mu to nevyšlo.“

„Vypracoval ses sám.“ Zavrtěla hlavou a vzedmul se v ní vztek na muže, který nepochopil, jaký má Max talent. „Jestli na tebe není hrdý, chyba je v něm, ne v tobě.“

„To je dobrá myšlenka.“ Styděl se, že vytáhl staré, ošuntělé vzpomínky.

„Tak jako tak jsem se dal svou cestou. Bylo mi lépe ve třídě než na fotbalovém hřišti. A kdybych se tehdy neschovával v knihovně, nestál bych tu teď s tebou.“

„Tohle je lepší.“

„Praštíš mě, když ti řeknu, že jsi krásná?“

„Dneska ne.“

Přitiskl ji k sobě.

„Musím na pár dní do Bangoru.“

„Proč?“

„Našel jsem paní, která ve Hrádku pracovala jako služka ten rok, kdy Bianca zemřela. Žije v domově důchodců v Bangoru a už jsem si s ní dohodl rozhovor. Pojeď se mnou.“

„Dej mi trochu času, abych si přehodila prohlídky.“

Když děti usnuly, řekla jsem chůvě o svých plánech. Vím, že jsem ji šokovala. Chtěla mě utěšit. Jak jsem jí měla vysvětlit, že tak jsem se nerozhodla jen kvůli chudáčkovi Fredovi? Díky té události jsem si uvědomila, jak marné je žít v nešťastném svazku. Přesvědčila jsem se snad, že to dělám kvůli dětem? Jejich otec v nich nespatřoval děti, které potřebují lásku, mazlení. Měl je jen za figurky. Ethana a Seana si bude chtít upravit k obrazu svému a vymýtit z nich jakékoliv jejich slabosti. Colleen, mou sladkou holčičku, bude ignorovat tak dlouho, než ji bude moci provdat za bohatého nebo vysoce postaveného člověka.

Tohle nestrpím. Fergus mě brzy zbaví jakéhokoliv vlivu na děti. Pýcha mu tak nakazuje. Vybere si guvernantku, která se bude řídit jeho rozkazy a pomíjet mé. Děti kvůli mně budou trpět.

Co se mě týče, nebudu nic než jen ozdoba jeho stolu. Za každou vzpouru bych tvrdě platila, a navíc před očima svých dětí. Nevím, zda chystá pomstu fyzickou nebo psychickou, ale následky by byly příšerné. Nespokojenost bych před dětmi ukryla snadno, nikdy však nenávist.

Vezmu je a někam spolu zmizíme. Prvně jsem ale došla za Christianem.

Byla jasná a chladivá noc. Měla jsem na sobě kabát a čepec. Na prsou jsem tiskla štěně. Kočár mě dovezl až do vsi, dál jsem pokračovala tichými ulicemi sama až k jeho domku. Když jsem klepala, v uších mi tepal puls.

Učinila jsem první krok, který již nešlo zvrátit.

Ale nebyl to pocit strachu, který se mě zmocnil, když otevřel dveře. Byla to úleva. Jakmile jsem ho spatřila, věděla jsem, že mé rozhodnutí je nezvratné.

„Bianco,“ pravil. „Co tě sem přivedlo?“

„Musím s tebou mluvit.“ Už mě vtahoval dovnitř. Četl si při petrolejové lampě. Měkké světlo a vůně barev mne uklidňovala více než jeho slova.

Postavila jsem štěně na zem a to okamžitě začalo očichávat všechny rohy.

Christian mě usadil a tušíc mé pocity donesl mi sklenku brandy.

Usrkávala jsem a vyprávěla mu o scéně s Fergusem. Chtěla jsem zůstat klidná, ale před očima jsem měla jeho rozzuřenou tvář, znovu jsem na svém hrdle cítila jeho ruce.

„Panebože!“ To už se Christian nakláněl nad mé křeslo a prsty zkoumal můj krk.

Oči mu potemněly vzteky. Rukama se chytil opěradel křesla a v tu ránu byl na nohou. „Za to ho zabiju.“

Vyskočila jsem, abych ho zastavila, než vyběhne ven. Byla jsem nesmírně vystrašená a už se ani nepamatuji, co jsem mu vlastně řekla, snad jen to, že Fergus odjel do Bostonu a že další násilí již nesnesu. Nakonec ho zastavily mé slzy. Držel mne jako dítě, houpal mne a utěšoval. Snad jsem se měla hanbit, že jej prosím, aby vzal mě i s dětmi pryč, že na něj uvaluji tíhu svého břemene. Kdyby odmítl, vím, že bych šla sama. Našla bych si nějakou klidnou vesnici v Anglii či Irsku. Christian mi ale otřel slzy.

„Samozřejmě. Půjdeme. Nestrpím, abyste ty či tvoje děti strávili byť jednu noc s ním pod jednou střechou. Nikdy už na žádného z vás nevztáhne ruku.

Bude to obtížné, Bianco. Už nikdy nebudete mít takové pohodlí jako dosud a ten skandál…“

„Skandál mě nezajímá. Děti potřebují lásku a bezpečí.“ Vstala jsem a začala přecházet po místnosti. „Nevím, co je správné. Noc co noc se ptám, zda mám právo tě milovat, chtít tě. Přísahala jsem, slibovala a mám tři děti.“

Zakryla jsem si tvář dlaněmi. „ Vždy budu cítit vinu, že jsem ty sliby porušila.

Ale musím něco udělat. Jinak se zblázním. Bůh mi nikdy neodpustí, ale nemohu být do konce života tak nešťastná.“

Sňal mi ruce z tváře. „Bylo nám souzeno být spolu. Věděli jsme to od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali. Těch pár hodin mi stačilo, když jsem si byl jist, že jsi v bezpečí. Ale nebudu nečinně přihlížet tomu, jak tě zneužívá. Od dnešního večera budeš navždy má. Nic a nikdo to nezmění.“

Věřila jsem mu. Jeho tvář byla velmi blízko, jeho šedé oči byly naprosto jasné a pevné, věřila jsem mu. Potřebovala jsem ho.

„Tak mě dnes učiň svou.“

Připadala jsem si jako nevěsta. Jakmile se mne dotkl, připadalo mi, jako by se mne předtím nikdo jiný nedotýkal. Když mi vyndával spony z vlasů, nespouštěl ze mne oči. Prsty se mu chvěly. Nic mne dosud nedojalo víc, než že je se mnou nesmělý. Líbal mne přejemně, i když jsem cítila záchvěvy vášně po celém jeho těle. Ve světle lampy rozepnul mé šaty a já jeho košili. U domu zazpíval ptáček.

Blaženě na mne hleděl. Pomalu, téměř mučivě rozvazoval spodničky a korzet. Pak mne pohladil po vlasech.

„Jednou tě takhle namaluju,“ zašeptal. „Jen pro sebe.“

Zvedl mne do náručí a odnesl mne na lože.

Světlo bylo stříbrné, vzduch sladký. Nikam jsme nespěchali, byl to tanec, valčík. Zdá se to neuvěřitelné, ale bylo to, jako bychom se před tím milovali bezpočtukrát, jako bychom se k sobě tiskli noc co noc.

Nabídl mi svět, jaký jsem v životě nepoznala, přesto mi byl bolestně, nádherně povědomý. Každý pohyb, vzdech, každá touha byla přirozená jako dýchání. Když si mě vzal, věděla jsem, že jsem našla něco, po čem touží každé srdce. Lásku.

Opustit jej pro mne bylo nejtěžším skutkem. I když jsme se přesvědčovali, že je to naposled, kdy se loučíme, otáleli jsme a zase jsme se milovali. Do Hrádku jsem se vrátila téměř za úsvitu. Když jsem na dům pohlédla, procházela jsem jím, věděla jsem, že se mi po něm bude nesmírně stýskat. Byl mi domovem víc než jiná místa. S Christianem a dětmi si vybudujeme nový domov, ale Hrádek zůstane uzamčen v mém srdci navždy.

V tichu před svítáním jsem si sbalila jen jeden malý kufřík. Chůva mi chtěla pomoci s věcmi pro děti. Ale sbalila jsem jim sama, snad na důkaz své nezávislosti. A snad proto jsem si vzpomněla na smaragdy. Byly jediným, co mi Fergus dal a co jsem považovala za své. Byly doby, kdy jsem je nenáviděla, protože byly odměnou za řádného dědice.

Avšak byly moje tak jako děti.

Nepřemýšlela jsem o jejich finanční hodnotě. Držela jsem je v rukou a pozorovala jejich záři ve světle lampy. Budou dědictvím mých dětí a jejich dětí, budou symbolem svobody a naděje. A s Christianem i symbolem lásky.

Rozhodla jsem se, že je i s tímto deníkem uložím na bezpečné místo, dokud se znovu nesetkám s Christianem.

DESÁTÁ KAPITOLA

Ta žena vypadala jako z dávných věků, slaboučká a křehká. V maceškách na nedalekém prosluněném záhonku bzučely včely. Obyvatelé Domu Madison se procházeli po jeho točitých kamenitých cestičkách. Některé postrkovala v křesle jejich rodina, jiní kráčeli sami s váhavostí danou vysokým věkem.

Žena pokyvovala hlavou a háčkem proplétala přízi, která se nechtěla poddat jejím prstům zmoženým artritidou. Měla na sobě volné růžové kalhoty a bílou blůzu, kterou jí darovalo jedno z pravnoučat. Vždy měla ráda živé barvy. Některé věci se zkrátka nezmění ani s věkem.

Ještě před dvěma lety žila ve svém domku, starala se o zahrádku, vařila si.

Ale jeden bolestivý pád, po kterém zůstala ležet dvanáct hodin v kuchyni na zemi, ji přesvědčil, že je čas na změnu.

Tvrdohlavě, jak byla zvyklá, odmítla nabídku několika členů rodiny, aby bydlela s nimi. Byla by jim jen břemenem. Byla na tom dobře, takže si mohla dovolit dobrou péči. V Domě Madison měla svůj vlastní pokoj. Sice minuly dny, kdy kutila na své zahrádce, ale tady se květinami mohla těšit taky.

Když chtěla, měla společnost. Millie Tobiasová se rozhodla, že v devadesáti osmi letech si už může dělat, co chce.

Návštěva ji potěšila. Opravdu. Vlastně celý den začal hezky, Ráno se vzbudila jen se svými obvyklými bolestmi. V boku ji trochu píchalo, což znamenalo, že bude pršet. Nevadí, květinám to prospěje.

Ruce jí kmitaly, aniž by na ně pohlédla. Věděly, co mají s háčkem a přízí dělat. Tlustými skly brýlí sledovala cestičku. Spatřila mladý pár, štíhlého mladého muže se střapatými černými vlasy a dívku jako proutek v lehkých letních šatech, jejíž vlasy se honosily barvou podzimního listí. Sli ruku v ruce. Millie měla pro mladé milence slabost. Vypadají jako obrázek, říkala si.

Nepřestala háčkovat, ani když k ní přišli.

„Nejste paní Tobiášova?“

Prohlédla si Maxe a spatřila upřímné modré oči a nesmělý úsměv.

„Jsem,“ řekla. „A vy asi budete doktor Quartermain.“ Hlas se jí stářím třásl.

„Dneska jsou ti doktoři nějací mladí.“

,eAno, madam. Tohle je Lilah Calhounová.“

Žádná puťka, pomyslela si Millie a vůbec neprotestovala, když si jí Lilah sedla k nohám a obdivovala její háčkování.

„To je nádhera.“ Lilah se dotkla modré pavučinky. „Co to bude?“

„To se uvidí. Vy jste z ostrova, že?“

„Ano, narodila jsem se tam.“

Millie si povzdechla. „Už třicet let jsem tam nebyla. Co mě opustil můj milý Tom, už bych tam nevydržela. Ale pořád se mi stýská po šumění moře.“

„Byla jste vdaná dlouho?“

„Padesát let. A měli jsme dobrý život. Měli jsme osm dětí, všechny vyrostly. Teď mám dvacet tři vnoučat a sedm pravnoučat.“ Pousmála se.

„Někdy mi přijde, že jsem celý svět povila sama. Vyndej ty ruce z kapes, chlapče,“ řekla Maxovi. „A sedni si taky, ať nemusím namáhat krk.“ Počkala, dokud se neusadil. „Tohle je tvoje láska?“ zeptala se ho. „No… tedy…“

„No tak je nebo není?“ dožadovala se Millie a usmála se falešnými zuby.

„Jo, Maxi.“ Lilah ho obdařila pobaveným a líným úsměvem. „Je nebo není?“

Zahnaly ho do kouta. Max si odfrkl. „Myslím, že by se to tak dalo říct.“

„Pomalu se rozhoduje, že?“ řekla Lilah a mrkla na ni.

„Na tom není nic špatného. Vypadáš jako ona,“ řekla Millie najednou.

„Jako kdo?“

„Bianca Calhounová. Kvůli tomu jste přece přišli, ne?“

Lilah položila ruku na Milliino předloktí. Kůži měla jako pergamen. „Vy si na ni pamatujete.“

„Jo, jo. Byla to velká dáma. Krásná, s dobrým srdcem. Milovala své děti.

Většina paniček, které jezdily na léto na ostrov, byla ráda, že se dětí na chvíli zbaví, ale paní Calhounová se o ně vždycky starala sama. Brala je na procházky nebo si s nimi hrála v jejich pokoji. Každou noc je sama ukládala ke spánku, když její manžel zrovna nenaplánoval nějakou zábavu. Byla to dobrá matka. A o ženě se nedá říct nic lepšího.“

Rozhodně pokývala, pak se podívala na Maxe a celá ožila, když zjistila, že si dělá poznámky. „Pracovala jsem tam tři léta, 1912,1913 a 1914.“

A podivnou vůlí stáří se na ně pamatovala velmi jasně.

„Nebude vám to vadit?“ Max vytáhl diktafon. „To nám pomůže zachytit všechno, co nám řeknete.“

„Vůbec mi to nevadí.“ Naopak ji to neobyčejně těšilo. Připadala si jako při nějaké show v televizi. Usadila se v křesle pohodlněji, zatímco její prsty nepřestávaly pracovat. „Pořád bydlíte ve Hrádku?“ zeptala se Lilah.

„Ano, celá naše rodina.“

„Co jsem se po těch schodech naběhala. Pán domu nám zakazoval používat hlavní schodiště, ale když nebyl doma, chodila jsem tam a představovala jsem si, že jsem dáma. Natřásala jsem si sukně a nos držela vzhůru. Byla jsem tehdy k světu a flirtovala jsem tam s jedním zahradníkem.

Jmenoval se Joseph. Ale to jsem jen chtěla, aby Tom žárlil.“

S povzdechem vzpomínala dál. „Nikdy jsem už podobný dům neviděla.

Ten nábytek, ty obrazy, ten křišťál. Jednou týdně jsme okna myli octem, takže se blýskaly jako diamanty. A paní měla všude ráda čerstvé květiny.

Trhala na zahradě růže a pivoňky. Anebo vstavač a pantoflíčky.“

„Co byste nám řekla o létě, kdy zemřela?“ pobízel ji Max.

„Tehdy hodně času trávila ve svém pokoji ve věži, dívala se z okna anebo si zapisovala do knihy.“

„Do knihy?“ přerušila ji Lilah. „Máte na mysli nějaký deník?“

„Asi ano. Občas jsem ji viděla psát, když jsem jí přinesla čaj. Vždycky mi poděkovala a řekla mi jménem. Děkuju, Millie, říkávala, dnes je hezky.

Nebo, Nemusela ses obtěžovat, Millie. Jak se má tvůj milý? Byla opravdu velmi laskavá.“ Millie sevřela rty. „Zato pán s námi neprohodil ani slovo. Přehlížel nás jako krajinu.“

„Neměla jste ho ráda,“ vložil se do hovoru Max.

„Mít nebo nemít ráda nebyla moje starost, ale v životě jsem neviděla studenější psí čumák. Občas jsme o tom s jednou další dívkou hovořily. Proč si taková milá a hezká žena vzala takového chlapa? Kvůli penězům, říkávala jsem. Ona tvrdívala, že kvůli šatům, zábavě a šperkům. Ale šťastná nebyla.

Měla smutné oči. S pánem chodili večer pryč nebo sami pořádali nějaký večírek. Zbytek času trávil po svém, obchodem, politikou a podobně, své ženy si sotva všiml, svých dětí téměř vůbec. I když trochu výlučně se choval ke svému nejstaršímu chlapci.“

„K Ethanoví,“ dodala Lilah. „K mému dědečkovi.“

„To byl milý klučina, a šikovný. Rád se vozil po zábradlí a hrál si v blátě, ale ona se vždycky postarala, aby byl jako ze škatulky, když se vrátil pán.

Držel je všechny zkrátka, ten Fergus Calhoun. Nebylo divu, že se za láskou ohlížela jinde.“

Lilah sevřela Maxovi ruku. „Vy jste věděla, že se s někým stýká?“

„Měla jsem na starosti pořádek ve věžním pokoji. Nejednou jsem z okna viděla, jak běží na útesy. Scházela se tam s nějakým mužem. Vím, že byla vdaná, ale mně do toho nic nebylo. Kdykoliv se vrátila ze své vycházky, celá zářila. Alespoň chvilku.“

„Víte, kdo to byl?“ otázal se Max.

„Ne. Snad nějaký malíř, protože tam občas stával u stojanu. Ale nikdy jsem se nikoho neptala ani jsem se nesvěřovala s tím, co jsem viděla. Bylo to tajemství naší paní. Měla na něj právo.“

Ruce už ji trochu bolely, tak je složila do klína. „Den předtím, než zemřela, domů dětem přinesla malé štěně. Sirotka, kterého, jak říkala, našla na útesech. Páni, to byl poprask. Děti se do toho štěněte úplně zbláznily.

Zahradník napustil na nádvoří škopek a všichni to štěně koupali. To bylo smíchu a vytí. Madam si zničila jedny krásné šaty. Pak jsem chůvě pomáhala děti umýt. To bylo naposledy, co jsem je viděla šťastné.“

Odmlčela se, aby si srovnala myšlenky. Nad maceškami se honili dva motýli. „Když se pán vrátil, došlo k příšerné hádce. Nikdy předtím jsem neslyšela, že by madam zvýšila hlas. Byli v salónu a já jsem byla v hale.

Slyšela jsem je jasně. Pán si toho psa doma nepřál. Pročež děti samozřejmě plakaly, on ale chladně přikázal madam, aby nechala některého sloužícího štěně zabít.“

Lilah se zamžily oči. „Ale proč?“

„Ten malý podvraťáček mu nebyl dost dobrý, víš? Dcerka stála vedle něj, hotový drobeček, já jsem myslela, že ji udeří, tak zle se na ni koukal. Ale madam řekla dětem, aby šly i se štěnětem nahoru k chůvě. Pak to bylo ještě horší. Madam se nechala unést. Pán jí říkal příšerné věci, zlé. Řekl jí, že na pár dní odjede do Bostonu a že se mezitím musí štěněte zbavit. A ať si uvědomí, kde je její místo. Nikdy nezapomenu jeho tvář poté, co vyšel ze salónu. Byl celý rozlícený, nakoukla jsem dovnitř a spatřila madam bílou jako stěnu, jen seděla v křesle s rukou přitisknutou k hrdlu. Příští noc zemřela.“

Max chvíli nic neříkal. Lilah se dívala jinam, oči plné slz.

„Paní Tobiášova, neslyšela jste náhodou, že se Bianca chystá svého manžela opustit?“

„Pak ano. Pán propustil chůvu, i když děti byly šílené smutkem. Mary Bealsová se jmenovala, milovala děti i madam jako své vlastní. Viděla jsem ji v městečku, když madam vypravovali na poslední cestu do New Yorku.

Řekla mi, že madam by se sama nikdy nezabila, že to by dětem nikdy neudělala. Trvala na tom, že to byla nehoda. Pak mi řekla, že madam se rozhodla odejít. Prý s pánem už nemohla žít. A že s sebou chtěla vzít i děti.

Mary mi taky řekla, že jede do New Yorku a bude s dětmi, ať si to pan Calhoun přeje nebo ne. Pak jsem se doslechla, že se zase stala chůvou.“

„Paní Tobiášova, a viděla jste někdy Clahounovy smaragdy?“ zeptal se Max.

„O ano, jednou jsem je viděla. Na ty se nedá zapomenout. Nosila je jako královna. Zmizely tu noc, kdy zemřela.“ Na tváři se jí objevil lehký úsměv.

„Znám tu pověst, chlapče. Dalo by se říct, že jsem ji prožila.“

Lilah už zase byla v pořádku. „Nevíte, co se s nimi mohlo stát?“

„Vím, že Fergus Calhoun je do moře nikdy nehodil. Nechal by si pro cent koleno vrtat. Jestli ho chtěla opustit, tak si je chtěla vzít s sebou. Ale on se vrátil předčasně, víte?“

Max pozvedl obočí.

„Předčasně?“

„Pán se vrátil to odpoledne, co pak zemřela.

Proto je schovala. Ale už s nimi ani se svými dětmi nestačila odjet.“

„Kam?“ mumlala si Lilah. „Kam je mohla schovat?“

„Někde v domě, co já vím.“ Millie se zase dala do háčkování. „Pomáhala jsem balit její věci. To bylo smutné. Nebylo oko suché. Všechny její krásné šaty jsme zabalily do hedvábného papíru a uložily do kufru. Přikázal nám, abychom docela vyklidili její pokoj. Dokonce i kartáče na vlasy a parfémy.

Nechtěl, aby tam po ní cokoliv zbylo. Už nikdy jsem ty smaragdy neviděla.“

„Ani deník?“ Max posečkal, Millie špulila rty.

„Ne.“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Ani deník.“

„A co nějaké psací potřeby, pohlednice, dopisy?“

„Ve stole byl dopisní papír a kalendář, kam si zapisovala své schůzky, ale žádný deník. Nezbyla tam ani sponka do vlasů. Příští léto se pán vrátil.

Místnost byla neustále zamčená a v domě po madam nebylo ani památky.

Zmizely i fotografie a její obraz. Děti se nesmály. Jednou jsem narazila na chlapce, jak němě zírá na zavřené dveře matčina pokoje. Dala jsem výpověď uprostřed sezóny. Nemohla jsem pro toho chlapa pracovat. Stal se ještě chladnějším, tvrdším. Navykl si chodit do věže a hodiny tam vysedával. To léto jsem se provdala za Torna a do Hrádku už jsem se nikdy nevrátila.“

Lilah stála na balkóně hotelového pokoje. Nepřítomně pozorovala hosty u bazénu.

V duchu se vrátila do doby před osmdesáti lety, kdy ženy nosily dlouhé sukně a vedly si deníky.

Max k ní potichu zezadu přistoupil a objal ji. Pohodlně se o něj opřela.

„Vždycky jsem věděla, že byla nešťastná,“ řekla Lilah. „Cítila jsem to. A taky že byla beznadějně zamilovaná. Ale nikdy jsem si nemyslela, že by se bála. To mě nikdy nenapadlo.“

„Už je to strašně dávno, Lilah.“ Max ji políbil do vlasů. „Paní Tobiášova mohla klidně přehánět. Vzpomeň si, že byla mladá a citlivá, když se to všechno událo.“

Lilah se otočila a pohlédla mu klidně do očí. „Jenže ani ty tomu nevěříš.“

„Ne.“ Pohladil ji po tváři. „Ale už nezměníme, co se stalo. Už jí nemůžeme pomoct.“

„Ale můžeme. Copak to nechápeš? Tím, že najdeme ten náhrdelník a deník. Zapisovala si do něj všechno, co cítila. Všechno, co si přála a čeho se bála. Neschovala by ho tak, aby ho našel Fergus.“

„Tak je najdeme. Pokud budeme věřit paní Tobiášové, Fergus se vrátil dřív, než Bianca čekala. Neměla čas ty smaragdy dostat pryč. Jsou tedy pořád v domě, a tudíž je jen otázkou času, kdy je najdeme.“

„Ale –“

Vzal její tvář do dlaní. „Neříkáš náhodou sama, že se má člověk řídit svými instinkty? Přemýšlej o tom. Trent se k tomu nachomýtne a zamiluje se do Catherine. Protože se rozhodne zrenovovat kus Hrádku, vyplave na povrch celá legenda. Jakmile se to dostane na veřejnost, Livingston nebo Caufield nebo kdo, si vypěstuje na smaragdech závislost. Uchází se o Amandu, ale ta se již zamilovala do Sloana, který je na scéně laky kvůli domu. Caufield je netrpělivý a tak ukradne část dokumentů. To uvede na scénu i mě. Vylovíš mě z vody a vezmeš domů. Od té doby skládáme dohromady střípky. Našli jsme fotografii smaragdů, našli jsme ženu, která Biancu osobně znala a která potvrdila fakt, že Bianca schovala smaragdy někde v domě. Všechno je propojené, každý krok. Myslíš, že bychom se dostali takhle daleko, kdybychom je neměli najít?“

Dojal ji. Chytila ho za zápěstí. „Jsi na mě hodný, profesore. Optimistická logika mi teď, pravda, trochu schází.“

„Tak ti jí poskytnu ještě trochu. Měli bychom najít toho malíře.“

„Christiana? Ale jak?“

„To nech na mně.“

„Tak jo.“ Položila mu hlavu na rameno. „Je tu ještě jedna věc. Může se ti zdát trochu podivná, ale nemůžu se toho dojmu zbavit.“

„Povídej.“

„Před několika měsíci Trent při procházce po útesech našel Freda. Nebylo nám jasné, co tam to štěně mohlo samo dělat. Připomnělo mi to Biancu, když si domů přinesla toho pejska, o kterého se s Fergusem tak hořce pohádali.

Zajímalo by mě, co se s tím psem stalo.“ Povzdechla si. „A pak taky přemýšlím o těch dětech. Není snadné představit si svého dědečka jako malého kluka. Ani jsem ho neznala, zemřel, než jsem se narodila. Ale mám před očima, jak brečí u dveří matčina pokoje. Láme mi to srdce.“

„No tak.“ Zesílil objetí. „Radši mysli na to, že Bianca byla se svým malířem šťastná. Dokážeš si představit, jak k němu běží po útesech a šťastně prožívá každou hodinu, kterou si spolu vyšetří?“

„Ano.“ Přitiskla rty na Maxovo hrdlo. „Dokážu. Asi proto tak ráda vysedávám ve věži. Nebyla tam pořád nešťastná, zvlášť když na něj myslela.“

„A jestli existuje nějaká spravedlnost, jsou teď spolu.“

Lilah zaklonila hlavu a pohlédla na Maxe. „Jsi na mě opravdu strašně hodný. Hele, proč se ještě nekoupeme dole? Ráda bych si s tebou zaplavala, když nikomu nejde o život.“

Políbil ji na čelo. „Máš to mít.“

Spíš se na vodě vznášela, než by plavala. Max ještě nepotkal nikoho, kdo dokázal na vodě spát. Lilah ano, za slunečními brýlemi měla oči zavřené a byla naprosto uvolněná. Měla bikiny s leopardím potiskem, které Maxe pěkně vzrušovaly, stejně jako každého chlapa v okruhu sta metrů. Zvolna pohybovala ve vodě rukama, občas kopla nohou kvůli směru. Tu a tam se k němu přiblížila, objala ho a nechala se jím nosit na vodě.

„Docela bych si schrupla,“ řekla a šla se natáhnout na lehátko pod slunečník.

Probudila se, až když se stíny natahovaly a ve vodě vydrželo jen několik vytrvalců. Ohlédla se po Maxovi a zklamaně zjistila, že ji nechal samotnou.

Zabalila se do osušky a šla ho hledat.

Pokoj byl prázdný, jen na posteli ležel vzkaz.

Musím něco zařídit, hned se vrátím.

Naladila v rádiu klasiku a šla si dát dlouhou horkou sprchu.

Mohli by si najít nějakou malou, útulnou restauraci. S tmavými kouty a tichou muzikou. Mohli by povečeřet při svíčkách a popíjet chladivé perlivé víno.

Pak se vrátí, zatáhnou záclony a zamknou se. Políbí ji tím svým nakažlivým způsobem, nespustí ze sebe ruce. Navoněla se svým oblíbeným parfémem. Budou se milovat pomalu nebo rychle, jemně nebo toužebně, dokud neusnou.

Nebudou myslet na Biancu nebo neštěstí, ani na smaragdy nebo zloděje.

Dnes večer budou myslet jen na sebe.

Vyšla z koupelny.

Čekal na ni. Zastavila se a zamrkala ve světle svíček, mokré vlasy jí zářily. Její vůně se svůdně smísila s vůní frézií, které jí koupil.

Stejně jako ona snil o nádherné noci a chtěl ji přinést Lilah k nohám.

Rádio stále hrálo tiché romantické tóny. Na stole u otevřených balkónových dveří stály dvě štíhlé sklenice, v nichž šumělo čerstvě nalité šampaňské. Na obzoru se sklánělo rudé slunce a krvácelo do tmavé modři.

„Myslel jsem, že bychom se mohli najíst tady,“ řekl a podal jí ruku.

„Maxi.“ Láska jí sevřela hrdlo. „Snila jsem o něčem takovém. Ty jsi hotový básník.“

„Chci s tebou být sám.“ Vzal jeden křehký květ a vetkal jí ho do vlasů.

„Doufal jsem, že ti to nebude vadit.“

„Ne,“ odpověděla roztřeseným hlasem. Políbil ji do dlaně. „Vůbec mi to nevadí.“

Podal jí jednu sklenici. „Restaurace jsou přecpané.“

„A hlučné,“ dodala. Připili si.

„A někdo by si mohl stěžovat, že si pochutnávám na tobě místo na předkrmu.“

Upila. „Já si stěžovat nebudu.“

Polaskal ji po krku a políbil ji. „Možná bychom měli počkat na tu večeři,“

řekl po chvíli.

Seděli bok po boku, pozorovali západ slunce a navzájem si nabízeli kousky humra máčeného v čerstvém másle. Nechala si šampaňské perlit na jazyku.

Z rádia se linul Chopin. Max ji políbil na rameno a pomalu putoval rty vzhůru po krku.

„Když jsem tě poprvé viděl,“ vsunul jí do úst kousek humra, „myslel jsem, že jsi mořská panna. A první noc se mi o tobě zdálo.“ Jemně se rty dotýkal jejích úst. „A od té doby jsem o tobě snil každou noc.“

„Když sedím ve věži, myslím na tebe, představuju si, že Bianca kdysi takhle snívala o Christianovi. Myslíš, že se někdy milovali?“

„Nemohl jí odolat.“

Rozechvěle vydechla. „Sama by si to asi ani nepřála.“ Upírala na Maxe oči a rozepínala mu košili. „Musela se trápit pro každý jeho dotek.“ Hladila ho rukama po hrudi. „Ale když spolu byli sami, nemohlo je nic zdržet.“

„Byl do ní blázen.“ Vzal ji za ruce a postavil ji. „Myšlenky na Biancu ho pronásledovaly dnem i nocí. Její tvář…“ hladil Lilah prsty po tváři.

„Pokaždé, když zavřel oči, ji viděl. Pamatoval si její chuť…“ Přitiskl své rty na Liliny.

„A ona lehávala na svém lůžku a noc co noc toužila po jeho hlazení.“

Nedočkavě stáhla Maxovi košili z ramen. Zachvěla se, když uvolnil pásek na jejím županu. „Promítala si, jak vypadal, když ji svlékal.“

„Nemohl ji chtít víc, než já chci tebe.“ Župan se svezl na zem. Přitáhl si ji blíž. „Chci ti to dokázat.“

Svíčky dohořívaly, závěsy pronikaly paprsky měsíčního světla. Hudba byla plná vášně, vzduch voněl fréziemi.

Sliby. Odpovědi. Tlumený smích, vzlyk. Od trpělivosti k naléhání, od něhy k šílenství. V tmavé, nekonečné noci byli oba neúnavní a hladoví.

Jediný dotek mohl způsobit požár. Spojovali se v jemném porozumění, pak spolu zase zápasili jako válečníci.

Pokaždé, když už si mysleli, že dosáhli naprostého uspokojení, se k sobě opět otočili, aby jeden druhého vzrušili nebo chlácholili, aby se k sobě přitiskli nebo aby se laskali, dokud zvenčí nepronikly první slabé paprsky úsvitu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Hawkinsovi se z toho dělalo nanic a už se mu nechtělo čekat. Každý den na ostrově považoval za ztrátu. Asi nejvíc mu vadilo, že se v New Yorku vzdal malé čisté prácičky, která mu hezky sypala. Místo toho vyhazoval peníze kvůli nějaké Caufieldově chiméře.

Věděl, že Caufield je šikovný. Nebylo moc takových, kteří by vyhazovali kasy do povětří a přitom tančili kolem policie čardáš. Za deset let jejich spolupráce se jim povedly některé velmi delikátní obchody. A proto se mu to teď nelíbilo.

Na téhle práci nešlo nic hladce. Ten univerzitní šašek pěkně zamíchal karty. Hawkins vyčítal Caufieldovi, že ho nenechal, aby se profesůrka zbavil.

Mohl zařídit tichou, nenápadnou nehodu.

Jediným problémem byla Caufieldova posedlost smaragdy. Pořád o nich mluvil, jako by to byly živoucí bytosti. Ony jim přece mají jenom vynést cinkavé penízky.

Hawkins pomalu začínal věřit, že Caufield ty kameny snad ani nechce ukrást. Tušil nějaký podraz a sledoval ho jako ostříž. Pokaždé, když se Caufield někam vypařil, procházel dům a snažil se najít nějakou známku jeho pravých záměrů.

A taky ta Caufieldova zuřivost. Bylo o něm známo, že je náladový, ale záchvatům propadal čím dál tím častěji. Včera se vrátil doběla rozpálený, protože jedna ze slečinek Calhounových nebyla v rezervaci, jak měla. Popadl nůž a do všeho bodal, dokud se zase neuklidnil.

Hawkins se ho bál. I když byl silný a měl pohotové pěsti, s Caufieldem by se rvát nechtěl. Obzvlášť ve chvílích, kdy se mu zlostí blýskalo v očích.

Zbývala mu jediná naděje. Jestli chce získat svůj právoplatný podíl, musí společníka obelstít.

Caufield byl zase pryč. Hawkins se tedy pustil do pomalého, metodického prohledávání. Byl to hromotluk a většinou ho nepovažovali za příliš chytrého. Dokázal ale zpřeházet celou místnost, aniž by zvířil zrnko prachu.

Prolistoval ukradené papíry, ale pak se od nich znechuceně odvrátil. I kdyby Caufield našel cokoliv, určitě by to nenechal jen tak někde povalovat.

Hawkins se rozhodl, že začne v jeho ložnici.

Nejprve vyklepal knihy. O Caufieldovi věděl, že se rád tváří vzdělaně, dokonce erudované, ačkoliv neměl víc tříd než Hawkins sám. V knihách Shakespeara ani Steinbecka nebylo víc než slova. Podíval se pod matrace a do šuplíků. Nikde nenašel pistoli, takže si ji Caufield asi strčil do batůžku, když se vydal hledat Lilah. Nic nebylo ani za zrcadlem ani pod rohožkou. Už si myslel, že se v Caufieldovi zmýlil, až se dal do šatníku.

V kapse džin našel mapku.

Byl to hrubý nákres na zažloutlém papíře.

Hawkins se nemohl mýlit. Jednoznačně poznal Hrádek, včetně směrovek, vzdálenosti a několika přibližných záchytných bodů.

Mapa ke smaragdům. Zmocnil se ho vztek. Caufield to určitě našel mezi ukradenými dokumenty a schoval si to pro sebe. Tuhle hru mohou hrát i dva hráči, pomyslel si. Nacpal si mapku do kapsy a vyklouzl z pokoje. Caufielda hezky naštve, až zjistí, že mu smaragdy vyfoukl pod nosem. Hawkinse skoro mrzelo, že už to neuvidí.

Max našel Christiana. Ani ve snu ho nenapadlo, že by to mohlo být tak snadné. Ani ne po půl dni v knihovně na jeho jméno narazil v zaprášeném svazku nazvaném Umělci a jejich dílo: 1900-1950. Trpělivě procházel hesla od A a právě byl u B, když četl: Christian Bradford, 1884-1976. I pak si Max myslel, že to bude obtížná práce. Ale všechno do sebe zapadalo.

/ když se Bradford za svého života nedočkal uznání, po smrti jsou ceněna především jeho raná díla.

Max přelétl očima pojednání o Christianově malířském stylu.

Svého času byl považován za cikána, neboť se často přesouval z jednoho místa na jiné. Bradford často prodával svá díla za byt a stravu. Jako velmi plodný malíř své obrazy dokončoval během několika dní. Říkalo se, že pracoval i dvacet hodin, když byl tématem zaujat. Zůstává záhadou, proč se mezi roky 1914 a 1916 zcela odmlčel.

Páni, pomyslel si Max a otřel si zpocené ruce o kalhoty.

Roku 1925 se Bradford oženil s Margaretou Dooganovou, se kterou měli jediného syna. O jeho soukromém životě je známo jen málo. Až do své smrti byl velkým samotářem. Koncem šedesátých let ho postihla těžká srdeční příhoda, ale nepřestával tvořit. Zemřel v Bar Harboru, v Maine, kde vlastnil dům přes půl století. Syn a vnuk jsou stále naživu.

„Tak jsem tě přece našel,“ zamumlal si Max. Na následující straně si prohlédl reprodukci jednoho z jeho děl. Bylo na ní moře v bouři. Malba byla vášnivá, zuřivá, horečnatá. Ten pohled Max znal, bylo to moře z útesů pod Hrádkem.

Za hodinu přijel domů s kupou knih pod ramenem. Ještě mu zbývá hodina, než vyzvedne Lilah z rezervace a sdělí jí, že překonali další překážku. Rozverně se přivítal s Fredem, takže ten pobíhal jako pomatený a neustále si šlapal na ocásek.

„To je mi ale pozdvižení!“ Coco právě scházela ze schodů. „Omlouvám se.“

„To nemusíš. Byla by tu hrozná nuda, kdyby se občas něco nedělo.

Vypadáš spokojeně, Maxi.“

„No, i to se občas stane.“

Přerušili ho Alex s Jenny, kteří letěli ze schodů a stříleli po sobě neviditelnými laserovými pistolemi. „Jsi mrtvá!“ ječel Alex na Jenny.

„Mrtvá!“

„Jestli musíte pořád něco zabíjet, tak to dělejte venku. A vemte s sebou Freda. Potřebuje vyvenčit.“

„Smrt nepříteli,“ zahalasil Alex. „Usmažte ho!“

Děti bez váhání namířily své laserové pistole na Freda a vyběhly ven.

Dveře práskly, až se dům otřásl.

„Já nevím, kde se to v těch dětech bere,“ povzdechla si Coco. „Suzanna je taková jemná, i když jejich otec…“ Zarazila se. „To je jiná věc. Tak pověz, proč jsi tak veselý?“

„Byl jsem v knihovně a –“

Tentokrát ho přerušil telefon. Coco si sundala náušnici a zvedla sluchátko. „Haló? Ano. Ano, právě je tady.“ Zakryla rukou mluvítko. „To je tvůj děkan. Chtěl by s tebou mluvit.“

Max si odložil knihy na stolek a Coco začala v diskrétní vzdálenosti rovnat na stěně obrázky. „Děkane Hodginsi? Ano, mám, děkuju. Je to tu krásné. Po pravdě řečeno, ještě jsem se nerozhodl, kdy se vrátím… Profesor Blake?“ zeptal se Max naléhavě.

Coco se na Maxe podívala.

„Kdy? Je to vážné? To je smutné. Doufám, že… Promiňte?“ Nevěřícně vydechl a opřel se o zábradlí. „Jsem velmi potěšen, ale –“ Opět ztichl a pročísl si volnou rukou vlasy. „Děkuju. Ano, chápu. Chtěl bych vás poprosit o den dva na rozmyšlenou. Velmi si toho cením. Ano, pane. Na shledanou.“

Stál a zíral před sebe. Coco si odkašlala. „Doufám, že to nabyla žádná špatná zpráva.“

„Co?“ Zaostřil na ni a pak zavrtěl hlavou. „Ne, tedy, ano. Totiž vedoucí katedry dějin měl minulý týden infarkt.“

„Ó ne,“ pravila soucitně Coco. „To je hrozné.“

„Byl lehký, jestli se vůbec o infarktu dá něco takového říct. Ale doktoři říkají, že je to varování. Doporučili mu, aby polevil v práci, a on to vzal vážně. Rozhodl se, že půjde do penze.“ Zmateně se na Coco podíval. „A zdá se, že místo sebe doporučil mě.“

„Tak vidíš.“ Usmála se a pohladila ho po tváři, ale pozorně si ho prohlížela. „To je docela pocta, ne?“

„Příští týden bych měl odjet,“ řekl si pro sebe. „Měl bych se ujmout vedení, dokud nepadne konečné rozhodnutí.“

„Někdy se člověk rozhoduje těžko. Co takhle hrnek dobrého čaje?“

navrhla. „Pak ti přečtu osud z čajových lístků a uvidíme.“

„Já tedy nevím…“ Ozvalo se bušení na dveře. Coco mlaskla a Maxovi se ulevilo.

„No ne!“ bylo všechno, co řekla. Položila si ruku na prsa a zopakovala to: „No ne!“

„Nestůj tady s otevřenou pusou, Cordelie,“ dožadoval se břitký, autoritativní hlas. „Pošli někoho, ať mi pomůže s kufry.“

„Teto Colleen!“ rozpřáhla ruce Coco. „To je ale… milé překvapení.“

„Vypadáš, jako by tu místo mě stál samotný ďábel.“ Colleen klepla hůlkou se zlatou rukojetí a vykročila přes práh.

Max spatřil vysokou, hubenou dámu s hřívou stříbrných vlasů. Měla na sobě elegantní bílý kostým, okolo krku šňůru perel. Pleť měla bílou jako sníh. Nebýt těch hlubokých modrých očí, věřil by, že vidí ducha.

„A kdo je k čertu tohle?“

„É… é…“

„Mluv, děvče. Nekoktej.“ Colleen zaklepala netrpělivě hůlkou. „Nikdy jsi nepoužívala tu špetku rozumu, co ti Bůh nadělil?“

Coco si nervózně mnula ruce. „Tetičko Colleen, tohle je doktor Quartermain. Maxi, to je Colleen Calhounová.“

„Doktor?“ vyštěkla Colleen. „Kdo je nemocný? Ksakru, snad jsem nepřijela do zamořeného domu?“

„Já jsem doktor filosofie, slečno Calhounová.“ Max se na ni úslužně usmál. „Rád vás poznávám.“

„Aha.“ Odfrkla si a rozhlédla se po hale. „Pořád chcete, aby vám to tu spadlo na hlavu? Kdyby do toho blesk praštil a spálil to na popel! Postarej se o ty kufry, Cordelie, a ať mi někdo přinese čaj. Mám za sebou dlouhou cestu.“ Colleen odkráčela do salónu.

„Ano, prosím.“ Coco věnovala Maxovi pohled plný beznaděje. „Nerada tě obtěžuju, ale…“

„Neboj se. Kam jí mám ty kufry odnést?“

„Propána,“ Coco se chytla za hlavu. „Do druhého patra a první pokoj napravo. Musíme ji zdržet, abych ho stihla připravit. Bože, ona určitě nezaplatila taxikáři. Ta zatracená stará… Zavolám Amandě, aby varovala ostatní. Maxi,“ popadla ho za ruce, „jestli věříš v Boha, tak se hodně modli, aby tu nevydržela moc dlouho.“

„Tak dočkám se toho čaje?“ dožadovala se Colleen, přičemž kolem sebe bušila hůlkou.

„Už běžím.“ Coco se obrátila na podpatku a rozběhla se do kuchyně.

Coco jí donesla čaj a někde vykouzlila několik druhů sušenek, odvolala Trenta a Sloana z práce a Maxe na kolenou prosila, aby jí pomohl. Zařídila, že Amanda vyzvedne Lilah z práce a Suzanna zase zavře dřív a rychle přijede tetičce připravit pokoj.

Jsou to přípravy jako na obléhání, pomyslel se Max, když se v salónu připojil k ostatním. Colleen seděla vzpřímeně jako generál a všechny si měřila chladným pohledem.

„Takže, vy jste ten, který si vzal Catherine. Hotely, že?“

„Ano, madam,“ odpověděl Trent. Coco nepřestávala pobíhat po místnosti.

„V těch já nikdy nebydlím,“ pravila Colleen pohrdavě. „Vzali jste se nějak rychle, nepřijde vám?“

„Nechtěl jsem jí dát příležitost, aby změnila názor.“

Málem se usmála, ale odfrkla si a zaměřila se na Sloana. „A vy se ucházíte o Amandu.“

„Správně.“

„Co to máte za přízvuk?“ zaostřila na něj pohled. „Odkud jste?“

„Z Oklahomy.“

,,0’Riley,“ rozpomněla se. „Ropa.“

„Správně.“

„Hm.“ Upila čaje. „A vy se pošetile domníváte, že ze západního křídla uděláte hotel. Měli byste to raději spálit a žádat pojišťovnu o náhradu.“

„Tetičko Colleen,“ vytřeštila na ni Coco oči. „To nemyslíte vážně.“

„Říkám, co si myslím. Celý život jsem to tu nenáviděla. Upřela pohled na portrét svého otce. „Urazilo by ho, kdyby tu přebývali platící hosté.“

„Je mi líto, tetičko Colleen,“ spustila Coco. „Ale děláme to nejlepší, co můžeme.“

„Žádala jsem snad nějakou omluvu?“ štěkla Colleen. „A kde, k čertu, jsou mé praneteře? To nemají dost slušnosti, aby mě přišly přivítat?“

„Budou tu brzo.“ Coco jí zoufale dolila čaj. „Přijela jsi tak neočekávaně, a my –“

„Dům má být na hosty vždy připraven,“ zarazila ji Colleen. Pak se zamračila, když ve dveřích spatřila Suzannu. „Která je tahle?“

„Já jsem Suzanna.“ Poslušně přišla až k tetičce a políbila ji na tvář.

„Jsi po své matce,“ pokývala Colleen rozhodně hlavou. „Měla jsem Delii ráda.“ Blýskla očima po Maxovi. „Ty chceš tuhle?“

Max nevěřícně zamrkal. Sloan se zatím snažil zakrýt smích kašlem. „Ne, ne, madam.“

„A proč ne? Máš něco s očima?“

„Ne.“ Max vstal ze židle. Suzanna se usmála a sedla si na podnožník.

„Max je tady jen pár týdnů,“ přišla mu na pomoc Coco. „Pomáhá nám s takovým malým –historickým pátráním.“

„Smaragdy.“ V Colleeniných očích se zablesklo. „Nedělej ze mě pitomce, Cordelie. Noviny jsou k dostání i na lodi. Na jachtě,“ obrátila se na Trenta.

„Je to tam daleko civilizovanější než v hotelu. Tak řekne mi někdo, co se to tu vlastně děje?“

„Nic zvláštního.“ Coco si zase odkašlala. „Vždyť víš, jak noviny všechno přehánějí.“

„Byl v tomhle domě zloděj a střílel z pistole?“

„To ano. Bylo to nepříjemné, ale –“

„Vy,“ vyštěkla a namířila svou hůl na Maxe. „Vy s tím doktorátem, doufám, že dokážete jasně formulovat myšlenky. Vysvětlete mi situaci, stručně.“

Coco se na něj prosebně pohlédla, odložil tedy nechtěný čaj. „Rodina se po několika událostech rozhodla, že prověří hodnověrnost legendy o Calhounových smaragdech. Naneštěstí o tom pronikly na veřejnost zprávy, které přitáhly pozornost a spekulace různých lidí, mimo jiné 1 zlých. V prvním kroku jsme zkatalogizovali staré rodinné dokumenty, abychom ověřili existenci smaragdů.“

„Samozřejmě, že existovaly,“ pravila Colleen netrpělivě. „Vždyť jsem je viděla na vlastní oči.“

„Nebyla jsi k zastižení,“ zapojila se Coco, ale Colleen ji zpražila pohledem.

„V každém případě,“ pokračoval Max. „Někdo se vloupal do domu a část dokumentů odcizil.“

„Hmm.“ Zamračila se na něj. „A co děláte vy, píšete?“

Max překvapeně pozvedl obočí. „Já učím. Dějiny. Na Cornellské univerzitě.“

Colleen si opět odfrkla. „Pěkně jste se vyznamenali. Všichni. Nalákáte zloděje do domu, rozmažete naše jméno v novinách, málem se necháte postřílet. Co já vím, tak starý pán ty smaragdy prodal.“

„To by si určitě poznamenal,“ vložil se do toho Max, čímž na sebe opět upoutal její pozornost.

„To máte pravdu, pane doktore. Zapisoval si každý drobák, který utratil.“

Na chviličku zavřela oči. „Chůva nám vždycky říkala, že je matka někam schovala. Pro nás.“ Oči otevřela a zostra se po všech rozhlédla. „Pohádky.“

„Já mám ráda pohádky,“ ozvala se ode dveří Lilah. Vedle ní stály Catherine s Amandou.

„Pojďte blíž, ať si vás můžu prohlédnout.“

„Jdi první,“ zašeptala Lilah Catherine.

„Proč já?“

„Jsi nejmladší.“ Jemně sestru šťouchla.

„Předhazuješ těhotné ženy vlkům,“ procedila mezi zuby Amanda. „Ty půjdeš hned po ní.“

„Co to máš na tváři?“ chtěla Colleen vědět od Catherine.

Catherine si šmouhu otřela hřbetem ruky. „Motorový olej, asi.“

„Kam se to ten svět řítí. Jsi dobře stavěná,“ poznamenala Colleen. „Už jsi těhotná?“

Catherine strčila ruce do kapes a usmála se. „Když o tom mluvíš, tak jsem. Čekáme to s Trentem v únoru.“

„Dobrá.“

Colleen ji poslala mávnutím ruky pryč. Amanda se přikradla blíž.

„Ahoj, tetičko Colleen. Jsem ráda, že jsi přijela na svatbu.“

„To se ještě neví.“ Sešpulila pusu a Amandu si důkladně prohlížela.

„Aspoň umíš napsat správně dopis. Přišel minulý týden, i s pozvánkou.“ Je roztomilá, pomyslela si Colleen, jako její sestry. Byla na ně pyšná, ale raději by si nechala vyříznout jazyk, než aby to připustila. „Máš nějaký důvod, proč by sis nemohla vzít muže z dobré východní rodiny?“

„Ano, nikdo se mě nenaotravoval víc než Sloan.“

S podivným smíchem ji Colleen odehnala.

Když spatřila Lilah, začaly ji pálit oči a musela pořádně stisknout rty, aby se jí nezačaly chvět. Po těch letech utrpení to bylo, jako by se zase dívala na vlastní matku.

„Takže ty jsi Lilah,“ zaskřehotala a Coco se zase roztřásla.

„Ano.“ Lilah ji políbila na obě tváře. „Naposledy jsi mě viděla, když mi bylo osm. A myslím, žes mi tehdy vynadala za to, že chodím bosa.“

„A co děláš?“

„Ale, jak jen můžu, tak nic,“ řekla Lilah rozmarně. „A ty?“

Colleeniny rty sebou škubly, ale otočila se na Coco. „To jsi je nenaučila slušnému chování?“

„Ona za nic nemůže.“ Lilah si sedla na podlahu k Maxovi. „Jsme nenapravitelné.“ Přes rameno se usmála na Maxe a položila mu ruku na koleno.

Colleen nic neušlo. „Takže ty pokukuješ po tomhle?“

Lilah pohodila hlavou a usmála se. „Určitě. Je milý, že?“

„Lilah,“ zamumlal Max. „Nech mě vydechnout.“

„Nedal jsi mi pusu na přivítanou,“ řekla docela zřetelně, „Nech toho chlapce na pokoji.“ Colleen se bavila víc, než byla ochotná připustit. „Alespoň je slušný.“ Mávla rukou nad čajovou soupravou.

„Cordelie, odnes to už a přines mi brandy.“

„Já to donesu.“ Lilah se narovnala a šla k baru. Mrkla na Suzannu, když kolem ní tlačila stoleček na kolečkách. „Jak dlouho myslíš, že nám bude ze života dělat peklo?“

„Já to slyšela.“

Lilah se neohroženě otočila s karafou brandy v ruce. „Já vím, tetinko.

Tatínek nám vždycky říkal, že máš uši jako netopýr.“

„Neříkej mi tetinko.“ Colleen popadla brandy. Byla vždy zvyklá na poddajnost vůči své osobě, její peníze a osobnost to vyžadovaly. Taky byla zvyklá na strach, právě takový, jaký právě vyvolala v Coco. Ale neuctivost ji vždy báječně bavila. „Měl vám víc dávat na zadek. To je váš problém.“

„Nedával,“ zamumlala Lilah, „protože nemusel.“

„Nikdo ho neměl radši než já,“ řekla rychle Colleen. „Teď ale musíme vyřešit ty nesnáze, do kterých jste se dostali. Čím dřív se všechno vyjasní, tím dřív se budu moct vrátit na svou loď.“

„Ty chceš říct, že –“ Coco se včas zarazila a pokračovala úplně jinak.

„Plánuješ tu zůstat, dokud se nenajdou ty smaragdy?“

„Chci tu zůstat, dokud nebudu připravená odjet.“

„To je milé,“ řekla Coco rozechvělými rty. „Raději půjdu připravit večeři.“

„Večeřím přesně v půl osmé.“

„Samozřejmě.“ V momentě, kdy Coco vstala, se v hale ozval povědomý rachot. „Propána.“

Suzanna vyskočila. „Já jim urazím hlavu.“ Děti byly rychlejší a vtrhly do místnosti jako velká voda.

„Mami, mami, on podvádí,“ s brekem žalovala Jenny.

„Bulík, bulík.“ Ale i Alex měl na krajíčku a strčil do sestry.

„Kdo jsou ti chuligáni?“ zeptala se Colleen se zájmem.

„Ti chuligáni jsou moje děti.“

Suzanna při pohledu na ně zjistila, že ačkoliv je před slabými dvaceti minutami upravila, stihli se vyválet v blátě. Ten nápad se stolní hrou zkrátka nevyšel.

Colleen zakroužila svou brandy ve sklenici. „Pošli je sem. Já se na ně podívám.“

„Alexi, Jenny.“ Varovný tón matčina hlasu zapůsobil. „Pojďte pozdravit tetu Colleen.“

„Ona nás bude líbat?“ zašklebil se Alex, když se šoural přes pokoj.

„To teda ne. Já nelíbám umouněné malé chlapečky.“ Colleen polkla.

Vypadal přesně jako její mladší bratr Sean. Oficiálně podala Alexovi ruku.

„Jak se máš?“

„Dobře.“ Trochu se začervenal, když uchopil tetinu tenkou ruku.

„Ty jsi strašně stará,“ prohlásila Jenny.

„To máš pravdu,“ souhlasila Colleen, než stačila Suzanna otevřít ústa.

„Když budeš mít štěstí, taky tak jednou dopadneš.“ Byla by ráda pohladila dívčiny zlaté vlásky, ale to by zcela zničilo její image. „Doufám, že zatímco tu budu bydlet, přestanete ječet a dělat randál. Dál…“ zarazila se, protože se jí něco otřelo o nohu. Shlédla dolů a našla Freda, který se sháněl po drobcích.

„Co je zase tohle?“

„To je náš pes.“ Alex se sehnul a zvedl tlusté štěně do náručí. „Jestli na nás budeš zlá, tak tě kousne.“

„On nic takového nedělá.“ Suzanna položila ruku Alexovi na rameno.

„Ale mohl by.“ Alex našpulil rty. „On nemá rád zlé lidi, že ne, Frede?“

Colleenina pleť zbělela ještě víc. „Jakže se jmenuje?“

„Fred,“ řekla vesele Jenny. „Trent ho našel na útesech a přinesl nám ho domů.“ Vybojovala si od bratra štěně, vzala ho do náručí a ukázala ho Colleen. „A nekouše. On je hodný.“

„Jenny, postav ho na zem, než –“

„Ne, ukaž mi ho.“ Fred se Colleen zavrtěl v klíně, čímž jí rozmazal špínu po zářivě bílé sukni. „Jednou jsem taky měla psa, který se jmenoval Fred,“

ozvala se Colleen. Po tváři se jí svezla osamělá slza. „Měla jsem ho jen chvilku, ale měla jsem ho moc a moc ráda.“

Lilah bez hlesu chytila Maxe pevně za ruku.

„Můžeš si s ním hrát, jestli chceš,“ řekl jí Alex, celý zaražený nad tím, že někdo tak starý může plakat. „On fakt nekouše.“

„Samozřejmě, že nekouše.“ Colleen se vzpamatovala. Postavila psa na zem a s bolestí v zádech se narovnala. „On ví, že bych mu to oplatila. Uvede mě někdo do pokoje, nebo tady budu sedět celý den i noc?“

„My tě tam zavedeme.“

Lilah zatahala Maxe za rukáv, aby jí pomohl na nohy.

„A přineste mi brandy,“ řekla Colleen pánovitě a klapala holí, zatímco kráčela pryč.

„Máš výborné příbuzné, Calhounko,“ zamumlal Sloan.

„Teď už z toho nevycouváš, O’Riley.“ Amanda si oddechla. „Pojď, teto Coco, pomůžu ti v kuchyni.“

„Do jakého pokoje jste mě to upíchli?“ Colleen nebyla na odpočívadle v druhém patře téměř vůbec zadýchaná.

„Hned do tohoto prvního.“ Max otevřel dveře a ustoupil.

Otevřenými dveřmi dovnitř pronikal čerstvý vánek. Nábytek byl narychlo vyčištěný, dokonce se tu objevilo ještě pár kusů ze skladiště. Na sekretáři z růžového dřeva stála váza s čerstvými květinami. Tapety se sice odlupovaly, ale obrazy snesené z jiných místností zakrývaly to nejhorší.

Peřiny na sloupkové posteli zakrýval krásný krajkový přehoz.

„Ujde to,“ zabručela Colleen, aby potlačila nostalgii. „Děvče, dohlédni, ať tu jsou čisté ručníky. A vy, Quartermaine, je to tak, že? Vy mi nalejte ještě jednu brandy a netvařte se jako skrblík.“

Lilah nakoukla do koupelny, kde bylo všechno připraveno tak, jak mělo.

„Ještě něco, tetinko?“

„Nebuď hubatá a neříkej mi tetinko. Až bude čas na večeři, můžeš pro mě poslat služebnou.“

Lilah se šťouchla jazykem do tváře.

„Obávám se, že tenhle rok jsme dali služebnictvu volno.“

„To je skandál.“ Colleen se opřela o hůlku. „Chceš mi říct, že nemáte ani denní výpomoc?“

„Víš sama dobře, že jsme už nějakou dobu ve finančních potížích.“

„A ode mě nedostanete na opravu téhle prokleté barabizny ani čtvrťák.“

Upjatě přešla ke dveřím na terasu a vyhlédla ven. Páni, to je pohled! Nikdy se nezměnil. Kolikrát si na něj za ty roky vzpomněla? „Kdo bydlí v matčině pokoji?“

„Já,“ řekla Lilah a vystrčila bradu.

Colleen se velmi pomalu otočila. „To jsem si mohla myslet.“ Teď už mluvila mírnějším hlasem. „Víš ty vůbec, jak se jí podobáš?“

„Ano. Max našel její obrázek v jedné knížce.“

„Obrázek v knížce,“ promluvila hořce. „To je všechno, co po ní zbylo.“

„Ne, zbylo daleko víc. Část jí tu všude je, a vždycky bude.“

„Neplácej nesmysly. Duchové a čáry, to je Cordeliin vliv a jsou to pěkné žvásty. Co je mrtvé, je mrtvé, dítě. Až budeš smrti tak blízko jako já, poznáš to sama.“

„Kdybys ji cítila tak jako já, mluvila bys úplně jinak.“

Colleen se stáhla. „Zavřete za sebou dveře. Mám ráda soukromí.“

Lilah s nadávkami počkala až do haly. „Krutá stará rašple.“ Pak se pomalu přivinula k Maxovi. „Pojď na vzduch. Když si pomyslím, že mi jí bylo tady dole líto, když držela Freda!“

„Ona není tak zlá, Lilah.“ Prošli Maxovým pokojem na terasu. „Až ti bude přes osmdesát, budeš stejně nevrlá.“

„Já nikdy nebudu nevrlá.“ Zavřela oči a pohodila hlavou. „Budu mít krásné houpací křeslo na sluníčku a celé stáří prospím.“ Pohladila ho po ruce.

„Tak dáš mi už konečně tu pusu na přivítanou?“

„Jo.“ Vzal její tvář do dlaní a pustil se do líbání s důkladností sobě vlastní. „Tak jak ses dnes měla?“

„Bylo horko a moc práce.“ Ale teď se cítila příjemně a uvolněně. „Ten učitel, jak jsem ti o něm vyprávěla, tam byl dneska zas. Asi to se mnou myslí vážně. Docela mě děsí.“

Max se přestal smát. „Měla bys ho nahlásit někomu z ostrahy.“

„Kvůli čemu? Že mi z něj běhá mráz po zádech?“ Zasmála se a šťouchla do něj. „Něco mi na něm nesedí. Vždycky má sluneční brýle. Asi se bojí, že kdyby je sundal, viděla bych něco, co by si nepřál.“

„Nějak se…“ Zpevnil svůj stisk. „Jak vypadá?“

„Nijak zvláštně. Já si asi ještě před večeří zdřímnu. Teta Colleen mě dost vyčerpala.“

„Jak vypadá?“ opakoval zřetelně Max. „Je vysoký přibližně jako ty, štíhlý. Kolem třiceti, řekla bych. Nosí džíny a tričko jako každý turista. Není opálený,“ zamračila se najednou. „A to je divné, když říkal, že tu už několik týdnů bydlí v kempu. Vlasy má obyčejně hnědé, po ramena. A pečlivě zastřiženou bradku a knír.“

„To by mohl být on.“ Zaťal jí prsty do ruky. „Proboha, ty jsi s ním mluvila.“

„Ty myslíš, ty myslíš, že je to Caufield.“ Otřáslo to s ní tak, že se musela opřít o zeď. „Já jsem ale idiot. A přitom jsem měla úplně stejně podivný pocit, jako když si tehdy pro Amandu přijel Livingston.“ Oběma rukama si projela vlasy. „Já snad ztrácím cit.“

Max zachmuřeně hleděl na útesy. „Jestli se vrátí, tak na něj budu připravený.“

„Nehraj si, prosím tě, na hrdinu.“ Vystrašeně ho popadla za zápěstí. „Je hrozně nebezpečný.“

„Už se k tobě ani nepřiblíží.“ Vrátil se mu výraz naprostého a soustředěného zájmu. „Zítra s tebou půjdu na prohlídky.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Ani na okamžik ji nespustil z očí.

Max nechtěl riskovat, i když Caufieldův popis předali policii. Na konci dne věděl o přílivové zóně víc, než by si kdo přál. Rozeznal irský mech od lišejníku, ale stejně se pokaždé ušklíbl, když Lilah vyprávěla o báječné zmrzlině z mořských řas.

Jenže po Caufieldovi ani stopy.

Policie nenápadně prohledala celý kemp, kdyby nepravděpodobnou náhodou mluvil pravdu, ale nenašli ho.

Nikdo si nevšiml vousatého muže, který neplodné hledání sledoval dalekohledem. Nikdo neviděl, jak se vzteká, když zjistil, že je jeho přestrojení prozrazené.

Na cestě domů si Lilah rozpustila cop. „Už je ti lépe?“ zeptala se Maxe.

„Ne.“

„Mělo by být.“ Nechávala vítr, aby si hrál s jejími vlasy. „Ale stejně to od tebe bylo ohleduplné, že ses o mě bál.“

„To nemá s ohleduplností co dělat.“

„Já myslím, že jsi naštvaný, že ses nemohl poprat.“

„Možná.“

„Fajn.“ Nahnula se k němu a dala mu pusu za ucho. „Nechceš se projet?“

„Podívej, to není legrace. Nebudu klidný, dokud bude běhat na svobodě.“

Opřela se zpátky do sedačky. „Kdyby měl špetku rozumu, tak už to dávno vzdal a odjel. My v tom domě bydlíme a skoro jsme se s hledáním nehnuli z místa.“

„To není pravda, potvrdili jsme existenci smaragdů. Našli jsme jejich fotografii. Našli jsme paní Tobiášovou, která nám podala očité svědectví toho, co se stalo den před tím, než Bianca zemřela. A identifikovali jsme Christiana.“

„Cože jsme?“ narovnala se. „Kdy jsme identifikovali Christiana?“

Max se zašklebil. „Zapomněl jsem ti to říct, a nedívej se takhle na mě.

Nejdřív tvoje pratetička obrátila dům vzhůru nohama, a pak jsi mi řekla o Caufieldovi v parku. Myslel jsem, že jsem ti to řekl.“

Zhluboka se nadechla a vydechla, aby zůstala klidná. „Tak mi to řekni aspoň teď.“

„Včera v knihovně,“ začal a vyprávěl jí všechno, co věděl.

„Christian Bradford,“ řekla Lilah, aby vyzkoušela, jak to jméno zní. „Je mi to nějaké povědomé. Možná jsem viděla nějaké jeho malby. Nebylo by divu, kdyby nějaké byly přímo tady, když tu tak dlouho žil a zemřel.“

„Ty jsi na univerzitě studovala i výtvarné umění?“

„Nestudovala jsem, dokud jsem nemusela. Víceméně jsem tak proplouvala. Umění pro mě bylo vždycky spíš koníčkem. A navíc jsem vždycky chtěla být přírodovědkyní.“

„Nejsi nějak moc ambiciózní?“ ušklíbl se. „Dej si pozor, aby sis nezničila image.“

„To byla jediná moje ambice. Bradford, Bradford,“ převalovala to jméno v ústech. „Co mi to, ksakru…“ Zavřela oči a otevřela je až při stoupání k Hrádku. „Mám to. Znali jsme jednoho Bradforda. Vyrostl tady na ostrově.

Holt, Holt Bradford. Takový tmavý, zádumčivý, nevlídný kluk. Byl o něco starší, teď by mu mohlo být tak třicet. Odjel asi před dvanácti lety, ale někdo říkal, že prý je zase zpátky. Má tu v městečku domek. Proboha, jestli je to Christianův vnuk, tak to bude ten samý domek.“

„Nepředbíhej. Všechno má svůj čas.“

„Když už v tom chceš mít pořádek, tak si promluvím se Suzannou. Ta ho poznala o něco lépe. Vzpomínám si, že ho hned ten první týden, co dostala řidičák, srazila z motorky.“

„Já jsem ho z motorky nesrazila,“ durdila se Suzanna a ponořila se do horké lázně plné bublinek. „Spadl z motorky, protože mi nedal přednost.“

„To je jedno.“ Lilah seděla na kraji vany. „Co o něm víme?“

„Má pěkně protivnou náturu. Myslela jsem tehdy, že mě tam na místě uškrtí. Nesedřel by se tak, kdyby měl helmu.“

„Měla jsem na mysli jeho rodinu, ne jeho charakter.“

Suzanna unaveně otevřela oči. Obvykle byla koupelna jediným místem, kde našla opravdový klid a soukromí. A teď jí bylo odepřeno i to. „Proč?“

„To ti povím potom. Dělej, Suzi.“

„Dobře. Počkej, já si vzpomenu. Ve škole byl asi o čtyři ročníky výš.

Většina holek do něj byla poblázněná, protože vypadal nebezpečně. Měl strašně hodnou mámu.“

„Jo, to si pamatuju,“ zamumlala Lilah. „Přišla k nám domů, když…“

„Když zemřeli máma s tátou. Zabývala se ručními pracemi, i mámě něco dala. Ještě to tu někde bude. A její manžel lovil krevety, ale ztratil se na moři, když jsme byly malé. Víc už si opravdu nepamatuju.“

„Mluvila jsi s ním někdy?“

„S kým, s Holtem? Ne. On se dost naparoval. Když jsme měli tu nehodu, tak mi málem začal dost hrubě nadávat. Pak někam odjel, do Portlandu. Jo a vzpomínám si, že o něm mluvila paní Marsleyová, když si u mě kupovala pnoucí růže. Chvíli byl policajtem, ale prý měl nějaké potíže, tak to vzdal.“

„Jaké potíže?“

„Já nevím. Kdykoliv ta ženská začne, pouštím to jedním uchem tam a druhým ven. Opravuje lodě či co.“

„Vy jste spolu nikdy nemluvili o jeho rodině?“

„To jsou nápady! Co tě to zajímá?“

„Protože Christianovo příjmení bylo Bradford a měl tady na ostrově domek.“

„Aha.“ Suzanna dlouze vydechla. „To máme kliku, co?“

Lilah nechala sestru, ať se máčí, a vyrazila hledat Maxe. Než stačila vstoupit do jeho pokoje, zkřížila jí cestu Coco.

„Tady tě mám.“

„Vypadáš vyčerpaně, teti.“ Lilah ji políbila na tvář.

„A kdo by nevypadal. Ta ženská…“ Coco si odfrkla. „Každý den cvičím dvacet minut jógu, abych to vydržela. Prosím tě, vezmi jí to nahoru.“

„Co to je?“

„Dnešní jídelníček.“ Coco zaťala zuby. „Chová se, jako by byla na jedné z těch svých cest okolo světa.“

„Ještě že nechce, abychom jí pořádali společenské večery.“

„Díky, drahoušku. Řekl ti Max tu novinu?“

„Co? Jo, poněkud se zpožděním.“

„Rozhodl se už? Vím, že je to báječná příležitost, ale škoda, že by musel odjet tak rychle.“

„Odjet?“

„Jestli to místo vezme, bude se muset na Cornell vrátit už příští týden.

Včera večer jsem si chtěla přečíst karty, ale s Colleen v patách se nelze soustředit.“

„Jaké místo, teto?“

„Vedoucí katedry dějin.“ Překvapeně se podívala na Lilah. „Myslela jsem, že ti to řekl.“

„Ne, to bylo něco jiného.“ Snažila se mluvit vyrovnaně. „On bude za pár dní odjíždět?“

„Musí se rozhodnout.“ Coco vzala Lilinu bradu do dlaní. „Budete se muset rozhodnout oba.“

„On si dokonce ani nevybral možnost, aby mi to sdělil.“ Civěla na jídelníček, až se jí rozmazala slova. „Myslím, že o takovéhle příležitosti snil.“

„V životě má člověk mnoho příležitostí, Lilah.“ Jen zavrtěla hlavou.

„Nechci dělat nic, čím bych ho odváděla od věcí, po kterých touží. Ne, když ho mám ráda. Musí se rozhodnout sám.“

„Kdo to tam venku brebentí?“ Colleen tloukla hůlkou do podlahy.

„Nejradši bych jí tu hůlku…“

„Víc jógy,“ navrhla Lilah a přiměla se k úsměvu. „Já ji zvládnu.“

„Hodně štěstí.“

„Volala jsi, tetinko?“ zeptala se Lilah, když svižně vstoupila. „Neklepala jsi.“

„Ne, neklepala. Dnešní jídelníček, slečno Calhounová. Doufáme, že vám bude vyhovovat.“

„Cár papíru.“ Colleen papír zahodila a pak se zamračila na svou praneteř.

„Co je s tebou, děvče? Jsi bílá jako stěna.“

„Bledá pleť se v naší rodině dědí. Jsme Irové.“

„V rodině se dědí temperament.“ Už jsem někdy viděla oči, které se takhle dívají, pomyslela si Colleen. Raněné, zmatené. Jenže tehdy byla jen dítě a nemohla tomu rozumět. „Potíže s mládencem.“

„Jak jsi na to přišla?“

„To, že jsem se nikdy nenechala žádným chlapem svázat, neznamená, že je neznám. Svého času jsem hodně koketovala.“

„Koketovala?“ Tentokrát se Lilah usmála přirozeně. „To je hezké slovo.

Některé z nás jsou asi předurčeny, aby koketovaly celý svůj život.“ Přejela prstem po pelesti. „Stejně jako existují ženy, které muži sice milují, ale nikdy se do nich nezamilují.“

„Co to meleš?“

„Jen se snažím být realista. To obvykle nebývám.“

„Realismus je nepohodlné pohodlí.“

Lilah pozvedla obočí. „Proboha, já jsem po tobě snad víc, než jsem si připouštěla. Děsné pomyšlení.“

Colleen se neudržela a zasmála se nahlas. „Odejdi odsud. Bolí mě z tebe hlava. Děvče,“ Lilah se na to oslovení zastavila ve dveřích, „každý chlap, kvůli kterému se takhle tváříš, stojí buď za všechno, anebo zhola za nic.“

Lilah se krátce usmála. „Jo, tetinko, to máš pravdu.“

Šla za ním do pokoje, ale nebyl tam. Stále se ještě rozhodovala, jestli se má Maxe přímo zeptat, nebo jestli má počkat, až jí to řekne sám. Rozhodla se následovat své instinkty. Z podlahy u postele zvedla tričko s přihlouplým obrázkem, pro které ho přemluvila při jejich prvním nakupování. Odložila ho a přešla k Maxovu pracovnímu stolu.

Byly na něm komíny knih, tlusté svazky o První světové válce, o historii Maine, pojednání o průmyslové revoluci. Udivila ji kniha o módě po roce 1900. Taky tam našla jeden leták z rezervace, na kterém byla detailní mapa ostrova.

V další hromádce byly knihy o umění. Lilah zvedla první a otevřela ji na založené stránce. Pocítila vzrušení z objevu, když si přečetla jméno Christiana Bradforda. Posadila se do křesla u psacího stroje a Christianův životopis si přečetla dvakrát.

S velkým zaujetím už už sahala po další knize, když jí oko padlo na vzorně srovnané popsané listy. Další zprávy, pomyslela si s lehkým úsměvem. Vzpomněla si, jak na stroji úhledně sepsal jejich rozhovor s paní Tobiášovou.

Z vysokého pilíře skal hleděla na moře.

Ne, to nebyla zpráva. Lilah se usadila trochu pohodlněji a pustila se do čtení. Max ji vytrhl zprostředka druhé kapitoly. Lilah byla tak dojatá, že jí chvíli trvalo, než promluvila.

„Ty jsi začal tu knihu.“

„Jo.“ Zastrčil ruce do kapes. „Hledal jsem tě.“

„To je o Biance, že jo?“ Lilah položila rozečtenou stránku. „Laura, to je Bianca.“

„Částečně.“ Zmocnil se ho nepopsatelný pocit, že Lilah četla slova, která napsal více z lásky než z rozumu.

„Odehrává se to tady na ostrově.“

,jPřišlo mi to dobré.“

Ani se k ní nepřiblížil, ani se neusmál, jen tam stál a bylo mu nepříjemně.

„Promiň,“ zazněla strnulá a přeslušná omluva. „Měla jsem se tě zeptat, jestli si to smím přečíst, ale zaujalo mě to.“

„To je v pořádku.“ Ruce v kapsách se mu stočily v pěst. Stejně se jí to nelíbí, otřásl se. „To nevadí.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Nebylo co vykládat. Mám asi padesát stran a je to neopracované. Myslel jsem, že –“

„Je to krásné.“

Potlačila v sobě smutek a vstala.

„Co?“

„Je to krásné,“ zopakovala, přičemž smutek přerostl v hněv. „A ty jsi dost chytrý, abys to poznal sám. Za život jsi přečetl tisíce knih, takže poznáš dobrou práci od špatné. A jestli jsi nechtěl, abych to četla, tak máš smůlu.“

Zaraženě zavrtěl hlavou.

„Já jsem nemyslel, že –“

„A cos tedy myslel? Jsem dost důležitá, abych se s tebou dělila o postel, ale ne zase tolik, abych stála při rozhodování o důležitých věcech.“

„Jsi směšná.“

„Fajn.“ Vztek v ní narůstal. „Tak já jsem směšná. Asi už se nějakou dobu opravdu směšně chovám.“

Její slzy ho naprosto vyvedly z míry. „Pojď si sednout. Probereme to.“

Instinkty jí poradily, aby k němu vztekle kopla jeho židli. „Prosím, jen si sedni, ale už nemáme o čem mluvit. Začal jsi se svou knihou, ale ani ses neobtěžoval něco mi říct. Nabídli ti postup, ale nestálo ti to ani za zmínku.

Ne přede mnou. Máš svůj život, profesore, a já mám zase svůj. To jsme si řekli už na začátku. Jenže já měla tu smůlu, že jsem se do tebe zamilovala.“

„Byla bys…“ Vtom mu došla její poslední slova. Překvapila ho, zamotala mu hlavu, potěšila ho. „Proboha, Lilah.“ Vrhl se k ní. Lilah ale vymrštila ruce vzhůru.

„Nesahej na mě,“ řekla tak zprudka, až se Max zarazil.

„Co ode mě chceš?“

„Nic. A kdybych nic nechtěla od začátku, nemohl bys mě takhle zranit.

Ale to už je můj problém. Teď mě, prosím, omluv.“ Popadl ji za paži, ještě než došla ke dveřím. „Nemůžeš říkat takové věci. Říkat, že mě miluješ, a pak jednoduše odejít.“

„Dělám si, co chci.“ Vytrhla mu ruku. „Nemám co dodat a ty nemůžeš říct nic, co bych teď chtěla slyšet.“

Šla rovnou do svého pokoje a zamkla za sebou.

Po několika hodinách si začala nadávat, že tak ztratila tvář a že se přestala ovládat. Jenom přivedla sebe i Maxe do rozpaků a ke všemu ji začala strašně bolet hlava.

Vyjela na něj, a to neměla dělat. Chtěla ho jemně přimět k lásce, jenže to pokazila, protože vyžadovala věci, které jí nechtěl dát. Zkrátka se jí podařilo zničit vztah, který pro ni byl životně důležitý.

Nemohla se omlouvat. Nemohla se omlouvat za pravdu. A nikdy nemohla litovat, že se zamilovala.

Vyšla na terasu. Přes měsíc se honily mraky. Bylo dusno. Světlušky na trávníku svítily jako uhlíky vyhasínajícího ohně.

V dálce se ozval hrom, ale voda ve vzduchu cítit nebyla. Bouřka byla nad mořem. A i kdyby ji vítr hnal na ostrov, bude trvat ještě několik hodin, než udeří a uleví od toho horka. Cítila květiny a pohlédla na zahradu. Myšlenky se jí honily hlavou a tak chvíli trvalo, než si všimla, že na zahradě blýská světlo baterky.

To snad ne, pomyslela si. Už se jí nechtělo prohánět hledače pokladů. Ale bylo jí líto Suzanniných trvalek, které zničí nějaký idiot s mapou. Tak alespoň narušitele vyruší.

Potichu po schodech seběhla do stínu zahrady. Jednoduše sledovala paprsek světla. Blížila se k němu a přemýšlela, kterou fintu použít, zda „Calhounovo prokletí“ nebo „Policie je už na cestě“. Obojí bylo docela spolehlivé.

Světlo zablikalo. Zastavila se a s údivem zjistila, že slyší pouze svůj dech.

Nepohnul se ani lísteček, ptáček netíknul. Otřásla se a vykročila dál. Možná ji zaslechli a utekli, ale chtěla se přesvědčit.

Ve tmě se málem přerazila o hromadu hlíny. Všechen smích ji přešel, když se rozkoukala a zjistila, že někdo úplně rozkopal záhon Suzanniných jiřin.

„Kreténi,“ zamumlala a sandálem kopla do hlíny. „Co je to všechny popadlo?“

Nešťastně ze země zvedla jednu umořenou květinku. Když se narovnala, přitiskl jí zezadu někdo ruku na ústa.

„Ani necekneš,“ zasyčel jí kdosi do ucha. Okamžitě začala bojovat, ale rychle přestala, když na svém krku ucítila ostří nože. „Udělej přesně, co ti řeknu, a nic se ti nestane. Zakřičíš a podříznu ti krk, jasný?“

Zakývala a zhluboka se nadechla, když jí ústa uvolnil. Nemělo smysl ptát se, co chce. Odpověď znala předem. Jenže tenhle nešel za dobrodružstvím.

„Plýtváte časem. Ty smaragdy tady nejsou.“

„Nehraj si se mnou. Mám mapu.“ Lilah zavřela oči a spolkla hysterický a nebezpečný úsměšek.

Max přecházel po pokoji a přál si, aby měl po ruce něco, co by mohl rozbít. Všechno pěkně zpackal. Netušil, jak se mu to podařilo, ale Lilah najednou zranil, rozčílil a popudil proti sobě. Ještě nikdy neviděl, aby žena prošla tolika emocemi za tak krátkou chvíli.

Mohl se bránit, kdyby jednoznačně věděl, čím ji urazil. Ale jak mohl vědět, že ji urazí, když jí neřekne o své knize? Nechtěl ji s tím otravovat.

Hloupost, přiznal si. Nechtěl jí nic říct, protože se bál. Jednoduše a prostě.

O tom povýšení jí chtěl říct, ale úplně na to zapomněl. Jak ji mohlo napadnout, že to přijme a beze slova odjede?

„A cos myslel, že ji napadne, ty hlupáku?“ zamumlal si pro sebe a žuchnul do křesla.

Tak to by byly ty promyšlené plány, dvoření krok za krokem. Jeho malý plán, aby se do něj zamilovala, mu vybouchl. Ona ho celou dobu milovala.

Ona ho milovala. Podrbal se ve vlasech. Lilah Calhounová ho milovala, aniž by musel mávat kouzelným proutkem nebo vymýšlet složité léčky.

Stačilo mu jen být sám sebou.

Celou dobu ho milovala a on se snažil tomu urputně nevěřit, i když se mu to snažila říct. Teď se zamkla u sebe v pokoji a nebude ho poslouchat.

Měl dvě možnosti. Buď mohl čekat, až se uklidní, a pak začít s odprošováním. Nebo se mohl hned zvednout, jít jí bušit na dveře a domáhat se jejího sluchu.

Ten druhý nápad se mu líbil.

Už dál neotálel a vyšel na terasu. Byly dvě hodiny ráno, takže mu připadalo rozumnější klepat na okno než bušit na dveře a vzbudit tak celý dům. A bylo to romantičtější. Otevře francouzské okno, přejde místnost, popadne ji do náručí a dokud nebude…

V tu chvíli ji zahlédl, jak mizí v zahradě.

Ještě lépe. Zahrada uprostřed noci. Voňavý vzduch a vášeň. Tam určitě rychle zapomene, co se stalo.

„Ty víš, kde jsou.“ Hawkins jí škubl hlavou dozadu tak, že málem vykřikla.

„Kdybych věděla, kde jsou, už bych je měla.“

„To je jen pohádka pro veřejnost.“ Zacloumal s ní a přitiskl jí ostří nože na tvář. „Já jsem na to přišel. Jen se tak předvádíte, aby se o vás psalo v novinách. Investoval jsem do tohohle podniku svůj čas a peníze, a to se mi dnes večer vrátí.“

Ani se nepohnula, jak se bála. Nůž by ji mohl zranit, kdyby se třeba jen zachvěla. Poznala zuřivost toho člověka i jeho samého. Byl to chlap, kterému Max říkal Hawkins. „Ta mapa,“ zasyčel. Vzápětí slyšela Maxe, jak volá její jméno. Než se mohla nadechnout, měla zase nůž na krku.

„Cekni a zabiju tě, a pak jeho.“

Stejně nás oba zabije, horečně si pomyslela. „Ta mapa je podvod,“

zašeptala a zalapala po dechu, když se jí čepel přitiskla na hrdlo ještě víc.

„Můžu vám říct, kde jsou.“

Musela ho dostat pryč, pryč od Maxe. Zase ji volal. Strach v jeho hlase jí vehnal slzy do očí.

„Tudy.“ Mávla rukou a Hawkins ji táhl ze stráně, dokud Maxův hlas neutichl. Zahrada se tu svažovala ke skalám. „Támhle.“ Klopýtala za ním po kamenech. Krok stranou a roztříštili by se o skály.

Zablýsklo se. S beznadějí se ohlédla přes rameno. Ani si nevšimla, že se zvedl vítr. Mraky se stahovaly přes měsíc.

Byla už dost daleko? Hledá ji Max ještě? Nebo je už v bezpečí?

„Jestli na mě něco šiješ –“

„Ne. Tady jsou.“ Sklonila se nad hromadou kamenů a začala je odhazovat. „Tady. Ve skříňce pod těmi kameny.“

Až se Hawkins bude hrabat v kamenech, bude pomalu couvat a uteče.

V tu chvíli ji popadl za okraj sukně a roztrhl ji. „Jeden špatný pohyb a jsi mrtvá,“ dýchl jí do tváře. Spatřila lesk jeho očí. „Jestli tu nejsou, jsi mrtvá.“

Pak zvedl hlavu, jako když vlk cítí kořist. Ze tmy na něj s výkřikem skočil Max.

Zaječela, zableskl se nůž. Spadli na zem těsně vedle ní a kutáleli se ve špíně mezi kameny. Pořád ječela, skočila Hawkinsovi na záda a snažila se ho chytit za ruku s nožem. Čepel se zarazila centimetr od Maxovy hlavy. Pak ji Hawkins setřásl.

„Vykašli se na to. Utíkej!“ řval na ni Max. Oběma rukama chytil Hawkinse za zápěstí. Zachroptěl, když dostal ránu do spánku.

Zase se kutáleli, a přímo k okraji skály. Utíkala, ale k nim. Uklouzla a seslala na ně spršku kamínků. Zalapala po dechu a popadla kámen. Zaječela, když se Maxova noha posunula přes okraj útesu.

Nad sebou viděl jen zkřivenou Hawkinsovu tvář. Slyšel, jak Lilah volá jeho jméno. Před očima se mu zatmělo, když Hawkins udeřil jeho hlavou o kámen. Zlomek sekundy Max vrávoral na hranici mezi nebem a mořem.

Ruka se mu svezla po Hawkinsově zpocené paži. Nůž se mu zabodl do těla a Max ucítil bolest a pach krve. Hawkins vítězoslavně zařval.

Ve vzduchu cítil ještě něco jiného, něco náruživého a naléhavého, nepostižitelného jako závan větru, ale tvrdého jako žula. Udeřilo ho to jako pěst. Nebojuje jen za svůj život, bojuje i za Lilin život, za jejich společný život.

A nepřijde o něj. Vší silou udeřil pěstí do ohyzdné tváře nad sebou.

Hawkinsovi se z nosu spustila krev. Zase se zmítali v divokém boji a nůž byl kdesi mezi nimi.

Lilah oběma rukama zvedla kámen, ale muži u jejích nohou si vyměnili pozice. Ustoupila, vzlykala. Za zády se jí ozýval křik a štěkot. Držela jedinou zbraň, kterou měla, a modlila se, aby ji mohla použít.

Najednou se rvačka uklidnila a oba muži znehybněli. Max zachroptěl a odvalil Hawkinse stranou. Zvedl se do kleku. Tvář i šaty mu pokrývala směs špíny a krve. Slabě zavrtěl hlavou a pohlédl na Lilah. Stála tam jako bohyně pomsty, vlasy jí vlály a kámen třímala v rukou.

„Nabodl se na nůž,“ řekl Max nepřítomně. „Asi je mrtvý.“ Zíral na svou ruku potřísněnou krví mrtvého muže. Pak zase vzhlédl. „Jsi v pořádku?“

„Maxi, proboha.“ Kámen jí vypadl z ruky. Padla na kolena vedle něj.

„Už je to v pořádku.“ Hladil ji po ramenech a po vlasech. „Už je to dobré,“ opakoval, i když se obával, že asi brzo omdlí.

Pes tam byl první, za ním se řítili ostatní v županech, pyžamech nebo v narychlo natažených džínech.

„Lilah.“ Amanda zoufale prohlížela sestru, zda nemá nějaká zranění. „Jsi v pořádku? Stalo se ti něco?“

„Ne.“ Ale začaly jí cvakat zuby. „On, Max přiběhl –“ Ohlédla se a spatřila, jak Trent prohlíží dlouhou ránu na Maxově rameni. „Ty krvácíš.“

„Ne moc.“

„Je to mělké,“ procedil Trent mezi zuby. „Ale musí to bolet jako ďas.“

„Ještě ne,“ zamumlal Max.

Trent se otočil na Sloana, který se vracel od nehybného těla. Sloan zavrtěl hlavou. „Je po něm,“ sdělil jednoduše.

„To byl Hawkins.“ Max se vrávoravě postavil na nohy. „Málem dostal Lilah.“

„To probereme později,“ poznamenala Coco neobvykle ostrým hlasem a popadla Maxe za zdravou ruku. „Oba jsou v šoku. Odveďte je dovnitř.“

„Tak pojď, holka.“ Sloan zvedl Lilah do náručí. „Svezu tě domů.“

„Nic mi není.“ Hlavu otáčela po Maxovi. „On krvácí. On potřebuje pomoc.“

„My ho spravíme,“ slíbil jí Sloan a zamířil s ní k domu. „Jen se neboj, ten učitelskej má tužší kořínek, než si myslíš.“

V celém Hrádku se svítilo. Oblohu rozčísl další blesk. Na terase v druhém patře se objevila vysoká, hubená postava s hůlkou v jedné ruce a s pochromovaným revolverem v druhé.

„Co se to tu, k čertu, děje?“ křičela Colleen. „Jak si může člověk odpočinout při všem tom pozdvižení?“

Coco unaveně zvedla hlavu. „Hele, buď zticha a jdi si lehnout.“

Bůhví proč si Lilah opřela hlavu o Sloanovo rameno a začala se smát.

Všechno se zklidnilo až s rozbřeskem. Policie přijela a odjela a vzala s sebou i strašlivý balík. Znovu dokola padaly otázky i odpovědi. Lilah dostala sklenici brandy a byla vykázána do vany s horkou vodou.

Nenechali ji, aby ošetřila Maxovy rány. Souhlasila, že to bylo jedině dobře, protože ještě teď se jí třásly ruce.

Z celé té události vyšel neobvykle dobře, přemítala v pololeže na okně ve věži. Zatímco ona ze sebe nedostala slůvka, zafačovaný Max stál uprostřed salónu a podával policii jasný a výstižný popis všeho, co se seběhlo.

Stejně tak mohl přednášet v některé své třídě o vlivu německého hospodářství na průběh První světové války, pomyslela si s lehkým úsměvem na rtech. Poručík Koogar tu stručnost jistě ocenil.

Lilah byla ráda, že i ona vypovídala stručně a jasně, ale nedokázala ovládat svůj třas, i když ji podporovaly sestry.

Suzanna nakonec řekla, že všeho moc škodí, a odvedla Lilah nahoru.

Ale ani přes brandy a koupel nebyla schopná usnout.

Bála se, že když zavře oči, všechno se jí vrátí a zase uvidí Maxe vrávorat nad propastí. Od těch strašných chvil spolu stěží promluvili. Jenže budeme muset, uvědomila si. Chtěla si přebrat myšlenky a zvolit správná slova.

Pak vstoupil, zatímco obloha za jejími zády zlátla prvními paprsky vycházejícího slunce.

Stál nepřirozeně shrbený, jak ulevoval své raněné ruce, a v obličeji měl unavený výraz. „Nemohl jsem spát,“ spustil. „Myslel jsem, že bys tu mohla být.“

„Potřebovala jsem přemýšlet. Tady je to pro mě nejsnazší.“ Cítila se stejně divně jako on. Uhladila si vlasy. „Nesedneš si?“

„Jo.“ Přešel k ní a usadil své bolavé tělo. Ticho trvalo minutu, pak dvě.

„To byla noc, co?“ pronesl.

„No.“

„Nech toho,“ zašeptal, když se jí oči zalily slzami.

„Hm.“ Polkla slzy a pohlédla do východu slunce. „Myslela jsem, že tě zabije. Bylo to jak zlý sen, ta tma, horko, krev.“

„Už je po všem.“ Vzal ji pevně za ruku. „Vyvedla jsi ho ze zahrady.

Chtěla jsi mě chránit, Lilah. Nemůžu ti za to dost poděkovat.“

Nebyla na to připravena. „A co jsem měla dělat? Měla jsem ho nechat, aby tě ubodal k smrti v petúniích?“

„Měla jsi mě nechat, abych se o tebe postaral.“

Chtěla se mu vytrhnout, ale on ji nepustil. „A postaral ses, ať jsem chtěla nebo ne. Přiřítil ses tam, neozbrojený ses vrhnul na chlapa s nožem a málem –“ Rozplakala se, zatímco Max ji sledoval svýma trpělivýma očima.

„Zachránil jsi mi život,“ řekla už trochu klidněji.

„Takže dluhy jsou splaceny,“ usmál se. Otřásla se a zase sledovala mraky.

„Nejdivnější věc se stala během posledních několika vteřin té rvačky,“

pokračoval. „Věděl jsem, že kloužu, že ztrácím půdu pod nohama. Pak jsem ucítil něco jiného, neuvěřitelně silného. Mohl to být klidně adrenalin, ale nevycházelo to ze mě. Bylo to něco, jiného,“ opakoval a prohlížel si její profil. „Mohla bys tomu třeba říkat síla. Věděl jsem, že mi nebylo souzeno, abych prohrál, že existují důvody, kvůli kterým nemůžu prohrát. A do smrti si nebudu jistý, jestli ta síla přišla od tebe nebo od Biancy.“

Ušklíbla se. „To trochu postrádá logiku, profesore, ne?“

Neusmál se. „Šel jsem za tebou do pokoje, abys mě vyslechla. Jenže jsem tě viděl vcházet do zahrady. Jindy bych tě asi nechal, aby sis v klidu přebrala tu naši hádku. Ale něco se změnilo a ty mě teď budeš poslouchat.“

Opřela si čelo o chladné sklo a pokývala hlavou. „Máš na to plné právo.

Jenom bych chtěla říct, že to, jak jsem byla kvůli té knize naštvaná, bylo hloupé a –“

„Ne, nebylo. Ty mi naprosto důvěřuješ, zatímco já jsem nedůvěřoval tobě. Bál jsem se, že budeš shovívavá.“

„Tomu nerozumím.“

„Psát knihu, to je něco, co jsem celý život chtěl, ale… zkrátka nerad riskuju.“

Rozesmála se a políbila ho na obvaz. „Maxi, jak můžeš po tom všem něco takového říct?“

„Nebýval jsem zvyklý riskovat,“ opravil se. „Myslel jsem, že kdybych ti ukázal pár stránek té knížky, byla bys milá a shovívavá, protože je to můj sen, a neměla bys to srdce mi říct, že moje psaní je ve skutečnosti jenom –“

„Nesmyslně se bojíš něčeho, pro co máš talent!“ přerušila ho. Pak si povzdychla. „Ajá jsem byla hloupá, že jsem si to brala tak osobně. Já nebývám nijak zvlášť milá. Ale bude to skvělá knížka, Maxi.“

Položil jí ruku na rameno. „Uvidíme, co budeš říkat, až napíšu dalších pár stovek stran.“ Naklonil se k ní a něžně ji políbil. Když ale polibek prohloubil, vyskočila.

„Zkritizuju tě, až ta kniha vyjde.“ Nervózně přecházela po pokoji.

„Co se děje, Lilah?“

„Nic.“ Zhluboka se nadechla a nasadila úsměv. „Ten postup. Byla jsem natolik zaujatá sama sebou, že jsem ti zapomněla pogratulovat.“

„Nezatloukal jsem to před tebou.“

„Maxi, nezačínejme s tím zase. Důležité je, že se ti dostalo takové pocty.

Měli bychom uspořádat nějakou oslavu, než odjedeš.“

Na tváři se mu objevil lehký úsměv. „Myslíš?“

„Jasně. Každý den se vedoucím katedry nestaneš. Pak už se můžeš stát jedině děkanem. Je to jen otázka času. A pak –“

„Lilah, prosím tě, sedni si.“

„Tak jo.“ Držela se svého hraného veselí. „Teta Coco upeče dort a…“

„Takže ty máš z té nabídky radost?“ přerušil ji.

„Jsem na tebe velice hrdá,“ řekla a odhrnula mu pramen vlasů z čela.

„Jsem ráda, že si cení tvých schopností.“

„Ty chceš, abych to vzal?“

Svraštila obočí. „Samozřejmě. Jak bys mohl odmítnout? Vždyť sis to zasloužil.“

„To je škoda.“ Zavrtěl hlavou a opřel se. „Už jsem odmítl.“

„Co že jsi?“

„Se vší úctou jsem odmítl. To je jeden z důvodů, proč jsem ti to neřekl.

Nepovažoval jsem to za důležité.“

„Tomu nerozumím. Takováhle příležitost se většinou nezahazuje.“

„Přijde na to. Taky jsem podal výpověď.“

„Ty, ty jsi tam skončil? Copak jsi blázen?“

„Asi ano.“ Byla to pravda. „Ale kdybych se vrátil na Cornell, ta knížka by skončila někde v šuplíku a jen by se na ni prášilo.“ Ukázal jí dlaň. „Jednou jsi mi četla z ruky a řekla jsi mi, že budu muset učinit volbu. Učinil jsem ji.“

„Jo tak,“ řekla pomalu.

„Ty jsi její součástí.“ Rozhlédl se po okolí. Perletové světlo přecházelo do zlatavá. Byla to ta pravá doba a to pravé místo. Vzal obě její ruce.

„Miloval jsem tě od okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřil. Nevěřil jsem, že bys ke mně mohla někdy cítit to samé, jakkoliv bych si to býval přál. A právě proto, že jsem tomu nevěřil, zkomplikoval jsem věci víc, než bylo nutné. Ne, nic neříkej, ještě ne. Jen poslouchej.“ Přitiskl si její ruce k ústům.

„Změnila jsi mě. Otevřela jsi mě. Byla jsi mi souzena, a ať ty smaragdy najdeme nebo ne, přivedly mě k tobě. Ty jsi jediný poklad, který kdy budu potřebovat.“

Ve světle úsvitu ji políbil. Ustoupily i poslední stíny.

„Ze to není sen, že ne?“ zašeptala. „Sedávala jsem tu a přesně tohle jsem si přála.“

„Tohle je skutečnost.“

Na důkaz ji znovu políbil.

„Jsi všechno, co chci, Maxi. Tak dlouho jsem tě hledala.“ Pohladila ho po vlasech. „Tolik jsem se bála, že mě nemiluješ, že mi odjedeš! Že tě budu muset nechat jít.“

„Stalo se mi to tu domovem od první noci. Neumím to vysvětlit.“

„Nemusíš.“

„Tobě nemusím.“ Políbil jí dlaň. „Ještě jedna věc.“ Odmlčel se. „Lilah, miluju tě, a proto se tě musím zeptat, jestli bys byla ochotná riskovat a provdat se za nezaměstnaného bývalého učitele, který si myslí, že dokáže napsat knihu.“

„Ne.“ Objala ho okolo krku. „Ale vezmu si velmi nadaného a chytrého muže, který píše krásnou knihu.“

Opřeli se čely o sebe.

„Tvoje verze se mi líbí víc.“

„Maxi.“ Lilah se k němu přitulila. „Musíme to jít říct tetě Coco. Určitě nám k snídani udělá zásnubní vdolečky s borůvkami.“

Položil ji na polštáře.

„Co takhle pozdní snídaně?“

Zasmála se a nechala se unést polibkem. „Teď je lepší tvoje verze.“

SUZANNA SE VZDÁVÁ

PROLOG

Bar Harbor, 1965

Můj život se změnil ve chvíli, kdy jsem ji potkal. Přešlo už padesát let. Stal se ze mě stařec, vlasy mi zbělely, tělo zkřehlo. Přesto jsou mé vzpomínky čisté a jasné.

Od infarktu musím denně odpočívat. Tudíž jsem se vrátil na ostrov, na její ostrov, kde to pro mě všechno začalo. I já jsem se změnil. V

sedmačtyřicátém to tu všechno shořelo, přišli noví lidé, vyrostly nové domy.

Hrkot kočárů vystřídal hluk automobilů. Měl jsem štěstí, že jsem mohl zažít to i ono.

Můj syn vyrostl v dobrého muže, který se rozhodl, že si bude obživu hledat na moři. Nikdy jsme si nerozuměli, ale vždy jsme se k sobě chovali hezky. Má tichou, milou ženu a vlastního syna. Malý Holt mi přináší zvláštní útěchu.

Možná proto, že se v něm celý jasně vidím. Má v sobě stejnou nedočkavost, oheň, vášeň, které mi bývaly vlastní. Možná také bude cítit intenzivněji a bude chtít příliš mnoho. Avšak nemohu toho litovat. Kdybych mu mohl radit, řekl bych mu, aby život popadl za pačesy a žil naplno.

Já jsem naplno žil. A děkuji za roky, které jsem strávil s Margaret. Když jsem si ji bral, nebyl jsem už žádný mladík. Naše láska neplála vášní, byla však spokojená a vřelá. Přinášela mi útěchu a já jí, alespoň doufám, štěstí. Odešla už před deseti lety a chovám na ni hezké vzpomínky.

Pronásledují mne však myšlenky na jinou ženu. Jsou tak bolestně jasné a živé! Žádný čas je nezkalil. A nezkalil ani mou zoufalou lásku. Vždy ji budu milovat, i když jsem ji navždy a dávno ztratil.

Snad nyní, když jsem tak blízko smrti, se jim mohu opět oddat a nechat se unášet tím, co jsem nikdy nedokázal zapomenout. Snažil jsem se svou bolest utopit v alkoholu, když jsem ji tam nenašel, a potom jsem se plně ponořil do práce. Cestoval jsem, ale znovu a znovu mě to táhlo zpět sem, kde jsem jednou začal žít, a kde, jak vím, jednou zemru.

Muž tak miluje jen jednou v životě, když má štěstí. Pro mne tou láskou byla Bianca.

Byl červen léta 1912, než První světová válka rozpoltila svět. To léto bylo klidné a krásné, Bar Harbor otevřel své brány bohatým a umělcům.

Přišla na útesy, kde jsem pracoval. V náručí nesla děcko. Otočil jsem se a tam stála, štíhlá a krásná, vlasy se jí jako západ slunce snášely na ramena.

Nad námi se tyčil Hrádek, luxusní letní sídlo, které nechal postavit její manžel, Fergus Calhoun. Ačkoliv jsem byl na ostrově Mount Desert teprve krátce, o Calhounovi jsem mnoho slyšel. Obdivoval jsem tu pitoreskní stavbu se všemi jejími věžičkami, balustrádami a terasami.

Bianca byla obdařena krásou, jež nepodléhá času, klidem a grácií, jíž se nelze naučit. V zelených očích se jí zračila skrývaná vášeň. Už tehdy jsem se zamiloval do té krásy. A jako malíř jsem ji chtěl zvěčnit. Asi jsem ji vyděsil, když jsem se na ni tak upřeně díval. Ale děcko, chlapeček jménem Ethan, se chovalo nebojácně a přátelsky. Přitom ona vypadala tak mladě, nedotčeně, těžko bylo uvěřit, že dítě je její stejně jako další dvě, které jí stály po boku.

Tenkrát se nezdržela dlouho, vzala synka a vrátila se ke svému muži. Hleděl jsem za ní, kterak kráčí divokými růžemi.

Na malbu moře jsem se ten den již nemohl soustředit. Začala mě pronásledovat její podoba.

PRVNÍ KAPITOLA

Vůbec se na to netěšila. Zkrátka to musela udělat. Suzanna naložila na svůj pick-up padesátikilový pytel kompostu, což nebyl takový problém jako návštěva, kterou měla vykonat. Vůbec se jí do ní nechtělo, ale Suzanna Calhounová-Dumontová povinnosti nikdy nezanedbávala.

Slíbila rodině, že si promluví s Holtem Bradfordem. Sliby vždycky dodržovala, alespoň se o to snažila.

Byla hodně unavená. Celý den strávila v jihovýchodním Harboru, kde zakládala zahradu. A zítra ji také čekal nabitý den. A to do toho ani nepočítala, že se jí za týden vdává sestra Amanda, že Hrádek je kvůli přípravám vzhůru nohama a ani nemluvě o tom, že se tam přestavuje západní křídlo. K tomu na ni ještě čekaly dvě neposedné děti, které vyžadovaly její plnou pozornost. Na stole se jí hromadily stohy papírů a dnes ráno navíc dal výpověď jeden pomocník.

Sama jsem chtěla začít podnikat, připomněla si. Pohlédla zpět na svůj obchod s čerstvými květinami ve výloze i na skleník. To všechno patří jí, a bance.

Dokázala, že není budižkničemu, jak vždycky tvrdíval její bývalý manžel.

Měla dvě krásné děti, rodinu, která ji milovala, a prosperující zahradnictví.

To naprosto odporovalo Baxovu přesvědčení. Mimoto ještě řešila záležitost osmdesát let starou.

Hledali poklad, prababiččin náhrdelník, což ovšem přilákalo zloděje, kteří se nezastavili před ničím, aby se k náhrdelníku dostali.

Sama jsem se do toho zatím moc nezapojila, uvažovala Suzanna a nastoupila do auta. Všechno začalo, když se Catherine zamilovala do Trenta St. Jamese III., syna majitele sítě hotelů St. James. Ten dostal nápad, že západní křídlo Hrádku přestaví na luxusní hotel. Během toho prosákla do tisku legenda o smaragdech a odstartovala řetězovou reakci. Z něčeho, co zpočátku vypadalo jako legrace, se stala nebezpečná záležitost.

Amandu málem zastřelil muž, který si říkal Livingston. Ukradl papíry, o kterých si asi myslel, že ho k náhrdelníku zavedou. Nedávno málem přišla o život i Lilah.

Od té doby sice už uplynul týden, ale policie po Livingstonovi, nebo Caufieldovi, jak si také říkal, nenašla ani stopu.

Zabočila na hlavní silnici. Bylo zvláštní, jak ty smaragdy ovlivnily celou rodinu. Svedly dohromady Catherine a Trenta. Pak přijel Sloan O’Riley, který měl udělat na hotel projekt, a zamiloval se do Amandy. Ostýchavý profesor Max Quartermain se zbláznil do Lilah a oba při tom málem přišli o život. Zase kvůli smaragdům.

Čas od času si Suzanna přála, aby se na smaragdy zapomnělo. Ale stejně jako ostatní věděla, že budou muset být nalezeny. Byly k tomu předurčeny.

Takže pokračovali, sledovali každou nitku, prozkoumali každou možnost. Teď to bylo na ní. Max totiž odhalil jméno Biančina milence.

Onen příběh Suzanně připadal velmi melancholický. Při své smůle ale musela právě ona navštívit umělcova vnuka. Holta Bradforda. Povzdechla si.

Kličkovala zacpanými ulicemi. Nemohla říct, že ho zná. To nemohl říct nikdo. Pamatovala si ho jako nevrlého a odměřeného tmavovlasého mladíka s šedýma očima. Jeho rebelský postoj dívky samozřejmě přitahoval.

Nebylo divu, že si pamatovala barvu jeho očí. Vždyť jednou, když je viděla zblízka, ji pohledem málem zabil.

Určitě už na tu hádku zapomněl, říkala si. Už je to přes deset let, co ho srazila z motorky. Při pomyšlení na hádky se vždycky roztřásla. Ve svém manželství jich zažila dost na to, aby jí to stačilo na celý život. Stejně se mu tehdy moc nestalo. A byla to jeho chyba. Ona měla přednost.

Lilah slíbila, že s ním promluví. Museli prověřit každou stopu, která mohla vést k Biančiným smaragdům. A Holt, jako Christianův vnuk, mohl od dědečka slyšet nějaké příběhy.

Před několika měsíci se vrátil na ostrov a usídlil se v tom samém domě, ve kterém jeho dědeček prožíval lásku k Biance. Suzanně v žilách kolovalo dost irské krve na to, aby věřila v osud. V domku stále bydlel Bradford a v Hrádku Calhounovi. Společně určitě najdou odpověď na všechny záhadné otázky, které obě rodiny pronásledovaly po generace.

Domek stál u vody, stíněn dvěma starými vrbami. Vypadal jako domeček pro panenky. Suzanně bylo líto, že se tam nikdo nestaral o květiny. Trávník sice někdo nedávno sekal, ale její profesionální oko ihned odhalilo zažloutlá místa. Potřeboval by pohnojit.

Vyrazila ke dveřím, ale zastavil ji psí štěkot a mužské mručení.

Nad vodu vedlo vratké molo. U něho byl přivázán malý, krytý člun. Holt seděl na zádi a trpělivě čistil chromování. Očividně nepovažoval za nutné, aby si na sebe vzal víc než otrhané kraťasy. Tmavé kudrnaté vlasy se mu lepily na zpocená záda. Všimla si jeho dlouhých štíhlých prstů a říkala si, zda je podědil po svém uměleckém dědečkovi.

Vlnky pleskaly o loď. Nad ní se na obloze vznášel orlovec. Právě ulovil rybu.

Muž na lodi si ho ale vůbec nevšímal.

Suzanna nasadila zdvořilý úsměv a vyrazila k molu. „Promiňte.“

Když zvedl hlavu a podíval se na ni, úplně zkoprněla. Měla dojem, že kdyby měl zbraň, byla by už mrtvá.

Změnil se. Z mrzoutského kluka vyrostl nebezpečný muž. Vhodnější popis ji nenapadl. Neoholená, ostře řezaná tvář tomu dojmu ještě napomáhala.

Zarazily ji ale jeho oči. Muž s takovýma očima nepotřebuje žádnou zbraň.

Podíval se na ni, aniž by se zvedl nebo promluvil. Snažil se uklidnit. Kdyby měl u sebe zbraň, už by ji měl v ruce. Právě proto se stal zase civilistou.

Mohl si dát pohov, ale pamatoval si tu tvář. Na takovou se nezapomíná. V

jednom svém dětském snu si ji představoval jako princeznu v nádherných šatech a sebe jako prince, který ji zachrání před drakem.

Zamračil se.

Vůbec se nezměnila. Měla světlou irskou pleť a oválnou tvář. Rty zůstaly plné a romanticky měkké, oči hluboce modré, řasy neskutečně dlouhé. Dívala se na něj trochu vyděšeně.

Vlasy si svázala do ohonu. Pamatoval si, že když si je rozpustila, padaly jí bohatě na ramena.

Byla vysoká, jako všechny Calhounovy, ale nějaká pohublá. Zamračil se proto ještě víc. Slyšel, že se vdala a zase rozvedla, a že to pro ni bylo pěkně těžké. Ani se mu nechtělo věřit, že tahle štíhlá žena v otrhaných džínech a propoceném triku má dvě děti, holčičku a kluka.

Stála deset metrů daleko a on měl nervy napnuté jako struny.

Vrátil se ke svému leštění. „Chcete něco?“

Konečně vydechla. Ani nevěděla, že zatajila dech. „Omlouvám se, že jsem sem tak vpadla. Jsem Suzanna Dumontová. Suzanna Calhounová.“

„Vím, kdo jste.“

„Aha…“ Polkla. „Vidím, že máte práci, ale potřebovala bych si s vámi promluvit. Ale jestli vám to nevyhovuje –“

„O čem?“

Ten je vážně milý, pomyslela si popuzeně. Půjdu rovnou k věci. „O vašem dědečkovi. Jmenoval se Christian Bradford a byl malíř, že?“

„To je pravda. A co?“

„Je to trochu dlouhý příběh. Můžu si sednout?“

Pokrčil rameny, tak vyrazila k molu. Skřípělo jí pod nohama. Opatrně si sedla.

„Začalo to v roce 1912 nebo 1913, kdy se seznámil s mojí prababičkou Biancou.“

„Tu pohádku jsem slyšel.“ Žaludek se mu nervozitou úplně zkroutil, když ucítil její vůni, směs potu a květin. „Byla to nešťastná žena, provdaná za bohatého a nekomplikovaného muže. Tak si našla milence. No a pak někde schovala smaragdový náhrdelník, aby měla prachy na útěk. Jenže místo toho vyskočila z okna a smaragdy se nikdy nenašly.“

„Tak to přesně ne –“

„A teď se vaše rodina pustila do hledání,“ pokračoval, jako by ani nehlesla.

„Domákly se toho noviny, čímž vám způsobily spoustu nepříjemností. Slyšel jsem, že jste na Hrádku měli před pár týdny nějaké vzrůšo.“

„Jestli je pro vás nůž na krku vzrůšo.“ V očích se jí zablýsklo. Nikdy se neuměla moc bránit, ale jakmile šlo o její rodinu, stal se z ní hotový rváč.

„Ten chlap, který pracoval s Livingstonem, nebo jak se ten mizera jmenuje, mi málem zabil sestru a jejího snoubence.“

„Když vám patří náhrdelník opředený legendou, nemůžete se divit.“ Holt deset let dělal policistu a o nebezpečném zloději šperků, Livingstonovi, slyšel hodně.

„Ta legenda i smaragdy jsou věcí naší rodiny.“

„Tak proč chodíte za mnou? Já jsem složil zbraně. Už u policie nejsem.“

„Nepřišla jsem pro profesionální pomoc. Je to osobní.“ Zhluboka se nadechla. „Lilin snoubenec býval profesorem historie na Cornellu. Před měsícem si ho najal Ellis Caufield, aby mu zpracoval nějaké rodinné dokumenty, které ale ukradl nám.“

„To si Lilah hezky vybrala.“

„Max nevěděl, že jsou ty papíry kradené,“ procedila Suzanna skrz zuby.

„Když na to přišel, Caufield ho málem zabil. Max pak pokračoval s pátráním u nás. Dokázali jsme existenci náhrdelníku a dokonce mluvili se služebnou, která na Hrádku pracovala to léto, kdy Bianca zemřela.“

Holt pokračoval v práci. „To jste zjistili spoustu věcí.“

„Ano. Stará paní potvrdila, že Bianca náhrdelník ukryla a že byla zamilovaná a chtěla opustit svého manžela. Její milenec byl umělec.“ Odmlčela se.

„Jmenoval se Christian Bradford.“

Na zlomek vteřiny se mu v očích něco objevilo. Pomalu odložil hadr. Vytáhl cigaretu, zapálil ji a velmi zvolna vyfoukl kouř.

„Vy opravdu chcete, abych té báchorce věřil?“

Čekala, že ho překvapí, udiví. Místo toho se setkala s chladnou lhostejností.

„Je to pravda. Chodívali na útesy pod Hrádkem.“

Ušklíbl se. „A duchy jste náhodou neviděla?“ Zase potáhl z cigarety.

„Smutný duch Biancy Calhounové bloudí chodbami Hrádku. Okolo vás se to historkami jen hemží.“

Oči jí ztvrdly, ale hlas se jí ani nezachvěl.

„Bianca Calhounová a Christian Bradford se milovali a často se scházeli na útesech pod Hrádkem.“

Dotklo se ho to, ale jen pokrčil rameny. „A co má bejt?“

„Takže je to stopa a my si nemůžeme dovolit jakoukoliv stopu pominout, zvláště takhle nadějnou. Je dost možné, že mu řekla, kam ty smaragdy ukryla.“

„Ale já pořád nechápu, co má koketování dvou lidí před osmdesáti lety společného se smaragdy.“

Kdybyste se zbavil předsudků, které očividně vůči mé rodině chováte, mohli bychom na to přijít.“

„Ani jedno z toho mě nezajímá.“ Otevřel malou přenosnou chladničku.

„Chcete pivo?“

„Ne.“

„Šampaňské právě došlo.“ Pohlédl na ni, otevřel láhev, zátku odhodil směrem k velkému plastikovému pytli a zhluboka se napil. „Víte, když se nad tím zamyslíte, tak se tomu těžko věří. Vznešená, elegantní a bohatá žena a chudý malíř. To nějak nejde dohromady. Měla byste se na to vykašlat a sázet kytky. To je teď vaše práce, ne?“

Mohl ji naštvat, ale neodradí ji. „Mé sestry byly v ohrožení života, náš dům byl vykraden. Po zahradě se nám potloukají hledači pokladů, kopou tam a ničí mi růže.“ Zase si stoupla, byla celá rozčílená. „A vykašlat se na to rozhodně nehodlám.“

„To je vaše věc.“ Odhodil špačka a bez obtíží skočil na molo. Zahoupalo se.

Byl vyšší, než si pamatovala. Musela trochu zaklonit hlavu. „Nečekejte, že mě do toho vtáhnete.“

„Fajn. Jen tu mrhám časem.“

Počkal, až sestoupí z mola. „Suzanno.“ Jemná, ženská a staromódní. „Už jste se naučila řídit?“

Vykročila zpátky. „Tak o tohle jde?“ rozčílila se. „Vy jste pořád ještě naštvaný, protože jste spadl z motorky a odřel jste si ego?“

„Nebyla to jediná věc, kterou jsem si odřel.“ Vzpomněl si, jak vypadala. Bylo jí tehdy asi šestnáct. Vyběhla z auta, vlasy za ní vlály, oči měla plné zájmu a strachu.

Ležel jak široký tak dlouhý, rozplácnutý na asfaltu i se svou mužskou pýchou.

„Já tomu nevěřím,“ řekla. „Pořád vás žere něco, co se stalo, kdy? Před dvanácti lety? A byla to zcela jasně vaše vina.“

„Moje vina?“ Namířil na ni hrdlem lahve. „Vy jste do mě najela.“

„Nikdy jsem nenarazila ani do vás, ani do nikoho jiného. Prostě jste z té motorky spadl.“

„Kdybych nestrhl řízení, najela byste do mě. Vůbec jste nekoukala, kam jedete.“

„Měla jsem přednost. A vy jste jel příliš rychle.“

„Blbost.“ Začínal se bavit. „Dívala jste se na sebe do zpětného zrcátka.“

„To teda ne. Nespustila jsem oči z vozovky.“

„Jo, kdyby to byla pravda, nenabourala byste do mě.“

„Já jsem ne –“ Přestala a potichu zaklela. „Nejsem tu kvůli tomu, abych se s vámi hádala o něčem, co se stalo před dvanácti lety.“

„Ne, vy jste přijela kvůli něčemu, co se stalo před osmdesáti lety.“

„A to byla očividně chyba.“ Asi by u toho zůstalo, kdyby k nim přes trávník nepřiběhl mokrý pes. Dvakrát šťastně zaštěkal a skočil na Suzannu.

Zaklopýtala vzad.

„Sadie, dolů!“ zakřičel Holt a Suzannu zachytil těsně před tím, než upadla.

„Ty hlupačko.“

„Promiňte?“

„Ne vy, ten pes.“ Sadie už seděla a vrtěla ocasem. „Jste v pořádku?“ Stále ji držel v náručí, opírala se mu o hrudník.

„Jo, v pořádku.“ Měl svaly tvrdé jako skála. Stejně jako nešlo pominout jeho dech, který cítila na krku, nebo jeho mužnou vůni. Už dlouho ji žádný muž takhle nedržel.

Opatrně se otočila. Na chvíli, na příliš dlouhou chvíli, mu hleděla do očí. Pak je sklopil a hleděl jí na rty. Nad hlavami jim zakřičel racek. Cítil, jak jí buší srdce.

„Promiňte,“ omluvil se a pustil ji. „Sadie se stále ještě považuje za roztomilé štěňátko. Ušpinila vám triko.“

„Se špínou pracuju denně.“ Vzpamatovala se a podrbala psa na hlavě. „Ahoj, Sadie.“

Holt strčil ruce do kapes. Láhev ležela na zemi, kam ji upustil, a její obsah zavlažoval trávník. Přál si, aby Suzanna nebyla tak krásná, přál si, aby její smích, když hladila psa, nedráždil jeho nervy.

Když ji držel v náručí, bylo to přesně takové, jak si vždy představoval. Zaťal v kapsách ruce v pěst. Moc se jí chtěl dotknout. Chtěl ji odnést do domu a dělat s ní neuvěřitelné věci.

„Muž, který má tak báječného psa, nemůže být tak špatný.“ Otočila hlavu a úsměv jí zmizel ze rtů. Způsob, jakým se na ni díval, jí vyrazil dech. Vypadal tak výhružně. Zažila už jednoho zlého muže, a ta vzpomínka ji úplně ochromila.

Pomalu se uvolnil v ramenou, povolil svaly na v pažích. „Možná, že není špatný,“ řekl lehkým tónem. „Teď ale spíš vlastní Sadie mě.“

Pro Suzannu bylo jednodušší dívat se na psa než na jeho pána. „Taky máme štěně. Roste jako z vody, takže bude za chvíli velký jako Sadie. Vlastně se jí docela podobá. Neměla náhodou před pár měsíci mladé?“

„Ne.“

„Hmm. Je stejně zbarvený a má stejný tvar hlavy. Můj švagr ho našel polomrtvého hlady. Asi se ho někdo zbavil a on se dostal až na útesy.“

„My taky mívali doma nalezené psy.“

„Já jsem nemyslela –“ Zmlkla, protože dostala nápad. Nebyl o nic bláznivější než hledat ztracené smaragdy. „Měl váš dědeček psa?“

„Vždycky měl psa. Brával ho všude. Sadie je jeho potomek.“

Opatrně vstala.

„Nejmenoval se náhodou Fred?“ Holt svraštil čelo. „Proč?“

„Tak ano nebo ne?“

Holtovi se směr jejich rozhovoru vůbec nelíbil. „První pes, kterého měl, se Fred jmenoval. Bylo to ještě před první světovou válkou. Namaloval ho.

Každé nové štěně bylo vždy Fredův potomek.“

Suzanna si otřela zpocené ruce o kalhoty. Stálo ji velké úsilí, aby nezvýšila hlas. „Den před svou smrtí přinesla Bianca dětem domů štěně. Říkali mu Fred.“ Viděla, že dává pozor, že ho to zajímá. „Našla ho na útesech, na útesech, kde se setkávala s Christianem.“ Navlhčila si rty. Holt na ni jen zíral a nic neříkal. „Můj pradědeček toho psa doma nestrpěl. Hrozně se o to pohádali. Našli jsme služku, která tam tehdy pracovala a která celou tu hádku slyšela. Nikdo ale nevěděl, co se s tím psem stalo. Až dosud.“

„I kdyby to byla pravda,“ řekl pomalu Holt, „s podstatou věci to nemá nic společného. Nemůžu pro vás nic udělat.“

„Ale můžete o tom přemýšlet, ne? Třeba si vzpomenete, že vám něco řekl nebo že po sobě zanechal něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Na přemýšlení toho mám dost i tak.“ Poodstoupil. Nechtěl se zamíchat do ničeho, při čem by se s ní musel znovu a znovu stýkat.

Suzanna se s ním nehádala. Němě zírala na rozšklebenou jizvu, která se mu táhla od ramene téměř až k pasu. Otočil se a všiml si jejího vylekaného údivu.

„Promiňte, kdybych věděl, že mě navštívíte, oblékl bych se.“

Suzanna polkla dojetí. „Co se vám stalo?“

„Jednou v noci jsem to schytal.“ Sledoval ji pevným pohledem. „Nemůžu vám pomoct, Suzanno.“

Odpustila si lítost, která by ho jistě urazila. „Tak ne.“

„Kdybych se chtěl plést do cizích problémů, byl bych ještě ve službě.“

„Já vás žádám jenom o drobnost, abyste nám dal vědět, kdybyste si na něco vzpomněl.“

Docházela mu trpělivost. Holt se rozhodl, že už si za dnešek svůj čas vybrala.

„Když zemřel, byl jsem ještě dítě. Myslíte si, že by mi vykládal, že měl poměr s nějakou vdanou ženou?“

„Od vás to zní tak nechutně.“

„Někteří lidé nepovažují cizoložství za romantické.“

Uhnula pohledem a uzavřela v sobě svou soukromou bolest. „Nezajímají mě vaše morální soudy. Jenom vaše vzpomínky.“

Nechápal, proč se jí v očích najednou objevil takový smutek. Nestrpí, aby od něj takhle odešla. „Hele, tady jste na špatné adrese, ale kdyby mě něco napadlo, ozvu se. Kvůli Sadiinu potomkovi.“

„Děkuju.“

„Ale nedělejte si žádné naděje.“ Usmála se a vyrazila k autu. „To mi věřte, že nebudu.“ Překvapilo ji, že ji následoval.

„Slyšel jsem, že jste začala podnikat.“

„To je pravda.“ Rozhlédla se po zahradě. „Možná byste mohl využít mých služeb.“

Jeho jízlivost se vrátila. „Růžové keře mi nic neříkají.“

„Ale domku by slušely.“ Vylovila z kapsy klíče od auta. „A nedalo by to moc práce.“

„Zahradničení není moje hobby, zlato. To nechám vám.“

Bolelo ji celé tělo, jako každý den. Nasoukala se do auta a práskla dveřmi.

„Ano, zahradničení jde nám ženám výborně. Mimochodem, ta tráva potřebuje pohnojit.“

Nastartovala, zařadila zpátečku a vycouvala.

DRUHÁ KAPITOLA

Z domu se vyřítily děti s černým hafanem v patách. Chlapec s dívenkou seběhli z prošlapaných schodů s lehkostí mládí. Pes si přišlápl ocas a skutálel se dolů. Chudák Fred, pomyslela si Suzanna, když vylézala z auta. Nezdálo se, že někdy vyroste ze štěněcí nemotornosti.

„Mami!“ Každé dítě se chytlo jedné její nohy. Alexovi bylo šest let a byl dohněda opálený. Kolena měl samý strup a lokty odřené. Ne kvůli nešikovnosti, ale kvůli bravurním kouskům, samozřejmě. Jenny byla o rok mladší blonďatá princeznička a chlubila se stejnými známkami odvahy. Ve chvíli, kdy se k nim sehnula, Suzanna zapomněla na podráždění a únavu.

„Tak co jste tu vy dva vyváděli?“

„Stavíme bunkr,“ řekl jí Alex. „Bude nedopitný.“

„Nedobytný,“ opravila ho Suzanna.

„Jo, a Sloan říkal, že nám s ním v sobotu bude pomáhat.“

„Ty taky?“ zeptala se Jenny.

„Po práci.“ Sehnula se a podrbala Freda, který se prodral mezi děti pro svůj díl pozornosti. „Nazdar, kluku. Asi jsem dneska potkala jednu tvoji příbuznou.“

„Fred má nějaké příbuzné?“ chtěla vědět Jenny.

„Rozhodně to tak vypadalo.“ Sedla si s dětmi na schody. Byl to nádherný pocit, když mohla sedět, cítit vůni květin a pod každým ramenem mít jedno dítě. „Myslím, že jsem potkala jeho sestřenici Sadie.“

„Kde? Je hezká? Může k nám přijít na návštěvu?“

„V městečku,“ odpovídala Suzanna popořádku na smršť Alexových otázek.

„Nevím a ano, je moc hezká. Je velká, jako bude Fred, až vyroste. A co jste dneska ještě dělali?“

„Přijeli Loren a Lisa,“ řekla jí Jenny. „Zabili jsme spolu spoustu lupičů.“

„Tak to dneska budeme moct klidně spát.“

„A Max nám dneska vyprávěl pohádku o nájezdu na pláž v Normálu.“

Suzanna se musela smát. Dala Jenny pusu na vlásky. „Nebylo to spíš v Normandii?“

„Lisa a Jenny si taky hrály s panenkami.“ Alex se na Jenny pohrdavě podíval, jako každý bratr na svou mladší sestru.

„Chtěla to. Dostala k narozeninám úplně novou Barbie s autem.“

„Je to Ferrari,“ řekl Alex důležitě, ale už by nepřiznal, že si s ním s Lorenem hráli, když je holky neviděly. Nejradši si ale stejně hrál s maminčiným culíkem. „Loren a Lisa jedou příští týden do Disneylandu.“

Suzanna věděla, že její děti touží po výletu do onoho pohádkového království na Floridě. „Jednou tam taky pojedeme.“

„A brzo?“ zeptal se hned Alex.

Chtěla mu to slíbit, ale nemohla. „Jednou,“ zopakovala. Únava se vrátila, sotva vstala a chytila každé dítě za ruku. „Běžte a řekněte tetě Coco, že jsem doma. Musím se vysprchovat a převléknout, jo?“

„Můžeme jet s tebou zítra do práce?“

Stiskla letmo Jenninu ruku. „Zítra je v obchodě Caroline. Já jedu na zahradu.“ Dětské zklamání nešlo přehlédnout. „Příští týden. Tak už běžte.“

Otevřela masivní vstupní dveře. „A po večeři se podívám na ten váš bunkr.“

Spokojeně vyrazili do kuchyně se psem v patách.

Nechtěli mnoho, říkala si Suzanna, když stoupala po točitých schodech. A přece jim chtěla dát tolik. Věděla, že jsou šťastné a v bezpečí rodiny, která je miluje. Jedna její sestra už je vdaná a dvě další jsou zasnoubené, takže děti okolo sebe přece jen mají nějaké muže. Strýčkové sice nenahradí tátu, ale bylo to to nejlepší, co jim mohla poskytnout.

O Baxterovi Dumontovi neslyšely už měsíce. Alex od něj dokonce nedostal ani přání k narozeninám. Peníze na děti zase přišly pozdě, jako každý měsíc.

Bax byl příliš dobrý právník na to, aby peníze neposílal vůbec, ale učinil všechno, aby je dostala s několikatýdenním zpožděním. Jí naschvál. Aby ji viděl prosit. Zaplať pánbůh, že se k tomu ještě nemusela snížit.

Měla už přes půl druhého roku po rozvodu, ale on si stále vyléval své city na dětech, na tom jediném rozumném, co spolu kdy vytvořili.

Možná i proto se stále ještě nedokázala zbavit pocitu méněcennosti, zrady a ztráty, nezpůsobilosti. Už ho dávno nemilovala. Jejich láska skončila, ještě než se stačila narodit Jenny. Ale ta bolest! Suzanna zavrtěla hlavou. No, pracovala na tom.

Vstoupila do svého pokoje. Byl veliký jako všechny místnosti v Hrádku.

Dům postavil její pradědeček na začátku tohoto století. Byl ukázkou jeho rozmařilosti, záliby v luxusu a postavení. Pět pater hladké žuly s titěrnými věžičkami a římsami, dvěma věžemi a terasami. Vysoké stropy doplňovaly fantastické dřevěné obklady. Napůl hrad, napůl zámeček. Nejdřív sloužil za letní sídlo, později jako trvalé bydliště.

Po letech a finančních ztrátách přišly na dům zlé časy. Omítka v Suzannině pokoji, stejně jako všude, byla popraskaná. Podlahy byly poškrábané, střechou teklo a vodovodní rozvody fungovaly na heslo.

Došla si do šatny pro šaty a říkala si, že přece jen je jedna z těch šťastnějších. Odvedla své děti do skutečného domova, když se jí ten vlastní rozpadl. Nemusela si najímat cizí lidi, kteří by se jí o ně starali, zatímco by vydělávala na živobytí. Otcova sestra, která vychovala Suzannu a její sestry, se teď starala o Suzanniny děti. I když věděla, že Alex a Jenny jsou pěkná kvítka, nebylo pod sluncem lepšího člověka, který by je mohl vychovávat, než teta Coco.

Brzo najdou Biančiny smaragdy a celá domácnost Calhounových se zase vrátí k normálnímu životu.

„Susi.“ Lilah krátce zaklepala a strčila hlavu do pokoje. „Navštívila jsi ho?“

„Ano, navštívila.“

„Skvělé.“ Lilah vplula dovnitř v oblaku svých rudých vlasů, které jí spadaly až po pás. Natáhla se napříč na postel a hlavu si podložila polštářem. „Tak vyprávěj.“

„Moc se nezměnil.“

„Aha.“

„Byl strohý a hrubý.“ Suzanna si přetáhla triko přes hlavu. „Myslím, že přemýšlel o tom, jestli mě nemá zastřelit za vniknutí na soukromý pozemek.

Když jsem se mu pokoušela vysvětlit, o co jde, jen se mi vysmál.“

Vzpomněla si na jeho pohled. „Byl protivný, arogantní a urážel mě.“

„Hmm. Vypadá, že je nafoukaný.“

„Myslí si, že jsme si celou věc vymysleli, abychom Hrádku udělali reklamu, než je příští rok otevřeme.“

„Chudák.“ To Lilah vzrušilo natolik, že se posadila. „Vždyť Maxe málem zabili. To si myslí, že jsme se zbláznili?“

„Přesně,“ přitakala Suzanna. „Netuším proč, ale zdá se, že chová zášť vůči Calhounovým obecně.“

Lilah se líně usmála. „Pořád ho žere, že jsi ho srazila z motorky.“

„Já jsem ho ne –“ Suzanna to vzdala. „To je jedno, fakt je, že od něj žádnou pomoc nemůžeme čekat.“ Rozpustila si vlasy a pročísla je rukou. „I když po tom, co jsme mluvili o tom psu, mi slíbil, že si zkusí vzpomenout.“

„Jakém psu?“

„O Fredově sestřenici,“ řekla Suzanna přes rameno cestou do koupelny.

Lilah ji následovala. „Fred má sestřenici?“

Za stálého bubnování sprchy si Lilah vyslechla celý příběh o Sadie a jejích předcích.

„Ale to je báječné. Je to další dílek mozaiky. Musím to říct Maxovi.“

Suzanna zavřela oči a strčila obličej pod proud vody. „A rozhodně mu řekni, že to Holta nezajímá.“

Nechtěl, aby ho to zajímalo. Holt se psem u nohou odpočíval na zadní verandě a pozoroval, jak barva moře tmavne. Z trávy se linula symfonie cvrčků, ševelil vítr, voda šplouchala. Za zálivem se Bar Island halil do šera.

Nedaleko se z něčího rádia linulo saxofonové sólo, které přesně ladilo s Holtovou náladou.

Přesně toto potřeboval. Klid, samotu, žádnou zodpovědnost. A zasloužil jsem si to, říkal si a napil se piva. Deset let svého života věnoval problémům ostatních lidí, jejich tragédiím.

Byl vyhořelý, vyschlý a unavený jako ďas.

Ani nevěděl, jestli byl dobrý polda. Sice dostal nějaké metály a pochvaly, ale také měl dvaceticentimetrovou jizvu na zádech, která mu připomínala, že klidně mohl být mrtvý.

Chtěl si užívat svého důchodu, opravovat motory, čistit lodě, trochu rybařit.

Měl šikovné ruce a opravou lodí si může něco vydělat. Bude pracovat doma, svým vlastním tempem. Nebude muset psát žádné zprávy, sledovat žádné stopy, procházet tmavými uličkami.

Nebudou se na něj zpoza rohu vrhat feťáci s nožem, kteří člověka rozpárají a nechají vykrvácet na chodníku.

Holt zavřel oči a znovu se zhluboka napil. Během dlouhého pobytu v nemocnici hodně přemýšlel a rozhodl se, že už nechce mít žádné povinnosti a nebude se pokoušet sám spasit celý svět.

Vzal peníze, které zdědil, a vrátil se domů, odhodlaný po zbytek života co nejméně pracovat.

Slunce a moře v létě, skučení větru a praskání ohně v zimě. Nechtěl mnoho.

Pomalu se usazoval a bylo mu dobře. A pak se u něj objevila ona.

Nestačilo snad, že se na ni podíval a cítil se –panebože!, jako by mu bylo zase dvacet? Stále jí byl posedlý.

Krásná a nedosažitelná Suzanna Calhounová. Princezna z Hrádku. Žila v zámku na útesech, zatímco on byl z malého domku v podhradí. Jeho táta lovil humry a Holt je často doručoval k zadním dveřím Hrádku, nikdy se nedostal dál než do kuchyně. Ale někdy slýchal hlasy nebo smích nebo hudbu. A toužil a snil.

Teď přišla ona k němu. Ale už nebyl zamilovaný mladík, ale dospělý realista. Suzanna nebyla jeho třída, jako vždycky. I kdyby to bylo jinak, nezajímal ho ničí domácí krb.

Co se týkalo smaragdů, nemohl jí pomoct. Nebylo to nic, co by chtěl podniknout.

Samozřejmě, že o té legendě o smaragdech věděl. Ale představa, že jeho dědeček miloval a byl milován nějakou Calhounovou, byla neuvěřitelná.

Ani ta shoda psích rodokmenů ho moc nepřesvědčila. Holt neznal svou babičku, ale děda byl hrdinou jeho dětství. Jezdil do cizích zemí a vracel se s pohádkovými příběhy. Byl to muž, který kouzlil s barvami a štětcem.

Pamatoval si, jak stoupával do ateliéru a pozoroval vysokého, bělovlasého muže při práci. Ale byl to spíš boj. Elegantní a vášnivý souboj jeho děda s plátnem.

Chodívali na dlouhé procházky, stařec a chlapec, po pobřeží, přes skály, na útesy. Holt se s povzdechem opřel. Pod Hrádek chodili nejčastěji. Dokonce i jako dítě cítil, že sotva se děda zadívá na moře, ocitá se někde jinde.

Pamatoval si, že si jednou sedli na kameny a děda mu vyprávěl pohádku o hradě na útesech, kde kdysi žila princezna.

Mluvil snad o Hrádku a Biance?

Holt se zvedl a vešel dovnitř. Sadie jen zvedla hlavu a zase si ji položila na tlapky.

Domek mu vyhovoval víc než jeho vlastní rodný dům, který prodal před třemi lety po smrti své matky. Nedávno peníze z prodeje použil na rekonstrukci tohoto domku, ale snažil se zachovat jeho ráz, jaký měl v časech jeho dědečka.

Byl to obyčejný dům s omítnutými zdmi a dřevěnými podlahami. Holt opravil starý krb a těšil se na první sychravý den, kdy ho bude moct vyzkoušet.

Ložnice byla malinká, jako by se na ni původně zapomnělo. Rád v noci poslouchal déšť dopadající na plechovou střechu. Vyspravil schody do ateliéru i zábradlí, které lemovalo předsunutý balkón. Vystoupal do vzdušné, zšeřelé místnosti.

Občas přemýšlel o tom, že do stropu nechá zabudovat osvětlení, ale nikdy nechtěl nic udělat s podlahou. Byla postříkaná barvou. Karmínovou a tyrkysovou, smaragdově zelenou a kanárkově žlutou. Jeho dědeček měl ve své tvorbě rád život a vášeň.

O jednu zeď se opíraly jeho malby, Holtovo dědictví po muži, který docházel uznání až v posledních letech svého života. Věděl, že by za ně získal pěknou sumu. Ale stejně jako nechtěl vyčistit podlahu, nechtěl se ani zbavit oněch obrazů.

Začal se malbami probírat. Znal je všechny, studoval je nesčetněkrát, a pokaždé se divil, jak může být potomkem muže s takovou fantazií a talentem.

Holt obrátil portrét, kvůli kterému sem přišel.

Ta žena byla krásná jako sen. Oválná tvář jemných rysů, alabastrová pleť.

Bohaté rudé vlasy splývaly okolo její ladné šíje. Plné, měkké rty se velmi jemně usmívaly. Holta ale přitahovaly ty oči, zelené jako moře v oparu. Ale barvou to nebylo. Poutal ho jejich výraz, pohled, cit, zachycený uměním štětce jeho dědečka.

Takový tichý smutek. Skryté trápení. Dlouhý pohled do těch očí vyvolával v člověku ten samý pocit. Ten výraz dnes spatřil, v Suzanniných očích.

Je tohle snad Bianca? ptal se sám sebe. Existovala jistá podobnost v oválné tváři, v lince rtů. Barvy nebyly tak věrné, aby se na ně mohl spolehnout. Až na ty oči. Pohlédl do nich a napadala ho jedině Suzanna.

Myslím na ni příliš, říkal si. Vstal, ale portrét zpátky ke stěně neobrátil. Pak před ním stál dlouho do noci a přemýšlel, jestli je to žena, kterou dědeček miloval.

Dneska zase bude horko, pomyslela si Suzanna. Bylo teprve sedm, a přesto bylo dusno. Déšť byl na spadnutí, ale ne a ne se spustit.

V obchodě zkontrolovala chlazené květiny a nechala Caroline vzkaz, aby vystavila karafiáty za poloviční cenu. Zalila pelargonie a gloxínie v závěsných květináčích.

Letničky i trvalky si spokojeně rostly. Růžovým keřům ani pivoňkám nic nescházelo. Tisy a jalovce se jen zelenaly.

V půl osmé procházela skleníkem, kde květiny úspěšně ubývaly. Co neprodá, to zazimuje anebo nařízkuje. Ale klidná zimní práce byla ještě měsíce vzdálená.

V osm už byla s naloženým pick-upem na cestě do Seal Harboru. Čekala ji tam práce na zcela nové zahradě. Dům zakoupili manželé z Bostonu a přáli si, aby už měli založenou i zahradu.

Bude to pěkně upocená práce, říkala si Suzanna, ale také bude klidná. Tento týden jsou Andersonovi v Bostonu, tak ji nikdo nebude rušit. Nejraději pracovala se zemí a rostlinami, starala se o něco, co zasadila, a pozorovala, jak to roste.

Jako její děti. Pokaždé, když je ukládala k spánku nebo je viděla běžet ve slunci, věděla, že nic, co se jí stalo či stane, nezkalí tu radost, že zůstaly její.

Nevydařené manželství jí otřáslo a znovu a znovu pochybovala o sobě jako o ženě. Nikdy o sobě ale nepochybovala jako o matce. Svým dětem dávala to nejlepší, což ji posilovalo.

Za poslední roky si ověřila, že dokáže úspěšně vést svůj vlastní obchod.

Pěstování květin ji drželo nad vodou i během posledních měsíců jejího rozpadajícího se manželství. Prodala své šperky, vzala si půjčku a všechnu energii napřela do svých Ostrovních zahrad.

Vzala si zpět své dívčí jméno, a podobně ani pro svůj obchod nepotřebovala žádný zbytečně okázalý název, nýbrž něco přímočarého. První rok byl velmi těžký, zvlášť když každý vydělaný cent investovala do poplatků právníkům, kteří za ni vedli spor o to, komu budou děti svěřeny do péče.

Při každé takové vzpomínce jí tuhla krev v žilách. Nemohla je ztratit.

Bax ty děti nechtěl, ale snažil se jí znepříjemnit život. Nakonec jí scházelo nespočet hodin spánku, patnáct kilo váhy a byla až po uši v dluzích. Ale bitvu o své děti vyhrála. Cena, kterou zaplatila, ji nezajímala.

Pomalu se vypracovávala. Trochu přibrala, trochu se vyspala a dluhy se také, pomalu, ale jistě, zmenšovaly. Už si vybudovala pověst spolehlivé, rozumné a nápadité zahradnice. Měla své stálé zákazníky a vypadalo to, že i další s ní uzavřou dlouhodobou smlouvu.

Pak bude muset koupit další auto a najmout další sílu na plný úvazek. A možná, jenom možná, konečně vezme děti na výlet do Disneylandu.

Zastavila na příjezdové cestě domu v Cape Codu. No, takže do práce.

Pozemek měřil asi půl akru a lehce se svažoval. Třikrát si důkladně popovídala s majiteli o jejich představách. Paní Andersonová si přála keře a stromy, které kvetou hojně na jaře, a bezpracné trvalky kvetoucí v létě. Pan Anderson se rozhodl, že léto nebude trávit péčí o zahradu, zvlášť o její strmou postranní část. Tam Suzanna zkrátka zasadí popínavky. Zabrání tím i erozi.

Ještě před polednem se jí podařilo všechno vyměřit a vykolíkovat. Zasadila azalky a dlážděnou cestičku olemovala růžovými keři, které už svou vůní osvěžovaly vzduch. Paní Andersonová má ráda šeřík, umístila tedy tři keře pod pracovnu, aby se jejich vůně linula na jaře do domu.

Zahrada ožívala. Suzanna si ani neuvědomovala bolest v pažích, když sazenice zalévala. Ptáci zpívali a z dálky se ozývalo vrčení sekačky.

Jednou pojede okolo a uvidí růžové keře, které bohatým květem pokrývají pergoly. Na jaře tu pokvetou azalky a na podzim se začervenají listy javorů.

Je důležité, důležitější, než by před kýmkoliv připustila, že tu po sobě něco zanechá. Dokáže, že není slabá, zbytečná žena, kterou kdosi kdysi odvrhl.

Právě před domem kopala jámu, aby zasadila druhou ze tří mandloní, když na cestě zastavilo nějaké auto. Opřela se o lopatu a pozorovala, jak Holt vystupuje z auta. Odfrkla si, protože narušil její klid, a vrátila se ke kopání.

„Na vyjížďce?“ zeptala se, když k ní došel.

„Ne, prodavačka ve vašem obchodě mi řekla, kde vás najdu. Co to, k čertu, děláte?“

„Hraju kanastu.“ Odhodila lopatu hlíny. „Co byste rád?“

„Pusťte tu lopatu, než si ublížíte.“

„Kopání je moje práce, víceméně. Tak, co byste rád?“

Ještě dalších pár minut ji nechal kopat, a pak jí lopatu chytil. „Dejte mi tu zatracenou věc a sedněte si.“

V podstatě byla trpělivá, teď jí to ale dělalo problémy. Upravila si kšilt čepice. „Mám zakázku a musím zasadit ještě šest stromů, dva růžové keře a obdělat dvacet metrů čtverečních. Jestli mi chcete něco říct, fajn. Povídejte a já při tom budu pracovat.“

Vytrhl jí lopatu z rukou. „Jak to chcete hluboko?“ Nevěřícně zvedla obočí.

„Jak hlubokou chcete tu díru?“

Pohlédla dolů a zase zpátky na něj. „Do díry dlouhé dva metry bych vás už mohla pohřbít.“

Zazubil se, čímž ji překvapil. „A bývala jste tak příjemná.“ Zarazil lopatu a začal vyhazovat hlínu. „Jen mi řekněte, kdy mám přestat.“

Jindy oplácela laskavost laskavostí. Dneska ale udělá výjimku. „Můžete přestat hned teď, nepotřebuju pomoct. A nepotřebuju společnost.“

„Nevěděl jsem, že jste tak tvrdohlavá.“ Koukl na ni, když odhazoval lopatu hlíny. „Asi mě zmátla ta hezká tvář.“ Všiml si, že ta hezká tvář je zpocená, rudá a s kruhy únavy pod očima. To ho zaskočilo. „Myslel jsem, že prodáváte květiny.“

„To prodávám, ale taky je sázím.“

„Hele, i já poznám, že tohle je strom a ne kytka.“

„Jo, stromy sázím taky.“ Vzdala se, vytáhla kapesník a osušila si krk. „Tu díru už spíš rozšiřte.“

Asi na ni bude muset změnit názor. „Jakto, že nemáte nikoho na tuhle těžkou práci?“

„Protože ji zvládnu sama.“

Mluvila tvrdohlavě a trochu nevlídně. Líbila se mu čím dál víc. „Tohle je ale spíš práce pro dva chlapy.“

„Jo, jenže ten druhý šel včera dělat rockovou hvězdu.“

„Tak to se má.“

„To už stačí,“ okomentovala jeho práci, otočila se a přinesla sazenici stromu v balu. Holt se zamračil. Suzanna ji zvedla a opatrně uložila do jámy.

„Teď to mám asi zasypat, nebo ne?“

„S lopatou pracujete vy,“ připomněla mu. Zatímco pracoval, přitáhla pytel rašeliny a mísila ji se zeminou.

Má krátké ulámané nehty, všiml si, když se rukama hrabala v zemi. Na prstě nemá snubní prstýnek. Ona vlastně nemá žádné šperky, i když je pro ně přímo stvořená.

Pracovala trpělivě, s hlavou skloněnou, a čepice jí stínila oči. Pozoroval křivku její šíje a říkal si, jaké by to asi bylo, kdyby ji na ni políbil. Je celá rozpálená a zpocená. Vstala a hadicí zalévala sazenici.

„Tohle děláte každý den?“

„Vždycky se snažím být alespoň dva dny v obchodě. Můžu si tam s sebou brát děti.“ Z nohy oklepala bláto a když strom pevně stál, zkušenými pohyby k němu nasypala poslední, tlustou vrstvu. „Příští jaro krásně pokvete.“

Hřbetem ruky si otřela čelo. Na čepici se rýsoval zpocený pruh, což jen podtrhlo její křehkost. „Já mám fakt práci, Holte. Musím zasadit ještě nějaké osiky a borovice, takže jestli se mnou chcete mluvit, tak se mnou budete muset jít i dozadu.“

Rozhlédl se po zahradě. „To jste všechno dneska sama udělala?“

„Co myslíte?“

„Myslím, že si koledujete o úpal.“

Nějaká pochvala by mu asi na jazyk nikdy nepřišla, pomyslela si. „Cením si vašich lékařských rad.“ Chňapla po lopatě, ale Holt ucukl. „Budu to potřebovat,“ ohradila se.

„Já vám to ponesu.“

„Fajn.“ Naložila pytle kompostu a rašeliny na kolečko. Vyhnal ji od něj, hodil lopatu navrch a odstrčil ji, aby mu nepřekážela.

„Kam dozadu?“

„Ke sloupkům u zadního plotu.“

Zašklebila se za ním a pak také vykročila. Pustil se do kopání, aniž by se s ní na něčem domluvil. Vyložila tedy kolečko a šla zpět ke svému autu. Když vzhlédl, už se blížila s dalšími dvěma stromy. První zasadili mlčky společně.

Netušil, jak uklidňující a vděčná práce je sázení stromů. Cítil se příjemně, když před ním ve slunci stál rovný mladý strom.

„Přemýšlel jsem o tom, co jste včera říkala,“ začal, když do země usadili i druhý strom.

„A k čemu jste dospěl?“

Byl by nejraději zaklel. V těch několika slovech byla obsažena snad všechna trpělivost světa. „Že vám sice nemůžu pomoct, ale že asi máte pravdu s tím vztahem.“

„To vím, že mám pravdu.“ Otřela si ruce do džin. „Jestli jste mi sem přijel říct jen tohle, tak jste si mohl ušetřit cestu.“

Odjela s prázdným kolečkem zpět k autu. Přiskočil k ní v momentě, kdy se chystala přeložit na kolečko další dva baly.

„Sakra, nechte mi to.“ Něco si mumlal, naložil kolečko a odvezl ho zase k plotu. „Nikdy mi o ní nevyprávěl. Možná se znali, a možná spolu i něco měli, ale nechápu, jak vám tohle může pomoct.“

„Miloval ji,“ pronesla Suzanna tiše a zvedla lopatu. „To znamená, že věděl, jak se cítí, co si myslí. Mohl také vědět, kam schovala ty smaragdy.“

„Je mrtvý.“

„Já vím.“ Chvíli pracovali potichu. „Bianca si psala deník, alespoň jsme si tím skoro jisti. Schovala ho společně s těmi smaragdy. Christian si možná také nějaký vedl.“

Naštvaně jí zase lopatu odebral. „Nikdy jsem žádný neviděl.“

Udržela se a nevybuchla. „Předpokládám, že lidi deník většinou někde ukrývají. Anebo od ní třeba dostal nějaké dopisy. Našli jsme jeden, který mu Bianca napsala, ale nikdy neodeslala.“

„Bojujete s větrnými mlýny, Suzanno.“

„Ale pro moji rodinu je to důležité.“ Pozorně usadila borovici do země.

„Nejde nám o peněžní hodnotu toho náhrdelníku. Jde o to, co pro ni znamenaly.“

Pozoroval práci jejích jemných, šikovných rukou a překvapivě silných ramen. Jemnou linku krku. „Jak můžete vědět, co pro ni znamenaly?“

Oči nezvedla. „To vám nedokážu vysvětlit tak, abyste to pochopil nebo abyste na to přistoupil.“

„Vždyť jste to nezkusila.“

„Všechny jsme s ní nějak svázány, zvlášť Lilah.“ Ani se neohlédla, když začal kopat další jámu. „Nikdy jsme ty smaragdy neviděly, dokonce ani jejich fotografii. Fergus, tedy můj pradědeček, po Biančině smrti zničil všechny její podobizny. Ale Lilah… Lilah je jednou večer nakreslila. Po seanci.“

Vzhlédla a střetla se s jeho pobaveným a nevěřícným pohledem. „Vím, jak to zní,“ řekla pevně. „Ale moje teta na tyhle věci věří. A po té noci na to má právo. Moje nejmladší sestra, Catherine, měla při té seanci zvláštní zážitek.

Ona ty smaragdy viděla. Po několika týdnech Lilin snoubenec našel jejich obrázek v nějaké knize v knihovně. A vypadaly přesně tak, jak je nakreslila Lilah.“

Usazoval třetí strom a chvíli nic neříkal. „Já mysticismu moc nefandím.

Možná, že vaše sestra ten obrázek předtím někde zahlédla a zapomněla na to.“

„Kdyby kterákoliv z nás ten obrázek někdy viděla, nikdy by na něj nezapomněla. Všechny cítíme, že je důležité, aby se ty smaragdy našly.“

„Vždyť už je mohl prodat před osmdesáti lety.“

„Ne, nikde nebyl žádný záznam. Fergus byl jako posedlý, když šlo o peníze.“ Bezděky se prohnula v zádech a zakroužila rameny, aby ulevila bolesti. „Věřte mi, že jsme prošli každý papír, každý dokument, který se nám dostal do rukou.“

Už to dál nerozváděl. Přemýšlel o tom, zatímco sázeli poslední strom.

„Znáte to o té jehle v kupce sena?“ zeptal se jí, když spolu rozhazovali kompost. „Už se nepodaří ho najít.“

„Podaří, když se bude hledat.“ Jak tak seděla na bobku, zvědavě se zhoupla na paty. „Vy nevěříte v naději?“

Byl tak blízko, že by jí mohl setřít špínu s tváře nebo ji pohladit po vlasech svázaných do ohonu. Neudělal ani jedno z toho. „Ne. Jenom v to, co je.“

„To je mi vás docela líto.“ Společně vstali, téměř se dotkli. Něco pocítila, něco jí přeběhlo po kůži, rozplynulo se v krvi. Bezděky o krok ustoupila.

„Kdybyste nevěřil v to, co by mohlo být, tak by nemělo smysl sázet stromy nebo mít děti ani se dívat na západ slunce.“

Také to ucítil. A vzpíral se tomu a bál se toho stejně jako ona. „Jestli nebudete sledovat, co se kolem vás děje, tak svůj život jen promrháte marným sněním. Nevěřím na ten náhrdelník ani na duchy ani na věčnou lásku. Ale pokud si někdy budu jistý, že Christian měl s Biancou Calhounovou poměr, budu vám pomáhat, jak budu moct.“

Napůl se usmála. „Očividně nevěříte ani v naději ani v lásku ani v nic jiného. Tak proč nám chcete pomáhat?“

„Protože jestli ji miloval, tak by si to přál.“ Sehnul se, sebral lopatu a podal ji Suzanně. „Mám něco na práci.“

TŘETÍ KAPITOLA

Suzanna před obchodem s nevalným nadšením zaparkovala mezi dodávku a pick-up. Mezi sazenicemi procházelo několik lidí. Mladý pár dumal nad popínavou růží. Okolo prošla žena v devátém měsíci těhotenství s košíkem plným různých květin. Vedle ní klopýtal klouček, který nesl jednu pelargonii jako vlajkonoš.

Uvnitř Caroline flirtovala s mužem, který třímal keramický květináč s růžovou begonií. „Vaší matce se bude určitě moc líbit,“ řekla a mrkla dlouhými řasami přes laní oči. „Květinám k narozeninám se nic nevyrovná.

Nikdy. Máme zvláštní nabídku karafiátů.“ Usmála se a pohodila svou hnědou hřívou. „Třeba pro vaši dívku.“

„No, vlastně žádnou nemám…“ Odkašlal si. „Ještě ne.“

„Aha.“ Celá se rozzářila. „To je ale velká škoda.“ Vrátila mu drobné a věnovala mu dlouhý pohled. „Bývám tu dost často. Tak se když tak stavte.“

„Jasně. Díky.“ Při odchodu se po ní ohlédl a div nevrazil do Suzanny.

„To nic, hlavně když se budou vaší matce líbit ty květiny.“ Se smíchem se otočila k brunetce za pultem. „Ty jsi úžasná.“

„No nebyl roztomilý? Mám ráda, když se červenají,“ usmála se Caroline.

„Vrátila ses brzo.“

„Netrvalo to tak dlouho, jak jsem myslela.“ Raději se nezmiňovala o neočekávané a nechtěné pomoci. Caroline byla šikovná prodavačka a nezdolná klepna. „Jak to tu jde?“

„Dobře. Slunce asi svádí lidi, aby se hrabali na zahradě. Jo, stavila se tu paní Russová. Hrozně se jí líbily ty petrklíče, takže přinutila svého manžela, aby jí udělal další truhlík na okno. Byla v dobré náladě, tak jsem jí prodala ještě dva ibišky, a dva terakotové květináče.“

„Já tě miluju. Paní Russová tě taky miluje, ale její manžel tě brzo bude nenávidět.“ Caroline se zasmála. Suzanna vyhlédla výkladem ven. „Půjdu se podívat, jestli bych jim nemohla pomoct s těmi růžemi.“

„Novomanželé Halleyovi. Oba dělají u Kapitána Jacka a právě si koupili domek. On studuje na inženýra a ona začne v září učit na základní škole.“

Suzanna zavrtěla nevěřícně hlavou. „Jak jsem řekla, jsi úžasná.“

„Ne, jsem jen vlezlá,“ ušklíbla se Caroline. „Lidi víc nakupují, když s nimi člověk mluví. Což mě baví.“

„V opačném případě bych musela zavřít krám.“

„Ty? Jenom bys začala pracovat dvakrát tolik. Mimochodem, hledala jsem někoho na tu brigádu. Ale marně.“

Nemá smysl nadávat, pomyslela si Suzanna. „Sezóna je v plném proudu a všichni už práci mají.“

„Kdyby krysa Tom neutekl z lodi…“

„Zlato, měl šanci prorazit a dělat něco, co ho baví. Nemůžeš mu to mít za zlé.“

„To ne,“ zamumlala Caroline. „Ale nemůžeš dělat na zahradách sama. Je toho na tebe moc.“

„Půjde to,“ řekla Suzanna nepřítomně. Myslela na pomoc, které se jí ten den dostalo. „Caroline, až obsloužíme zákazníky, mám ještě jednu zásilku.

Zvládneš to sama?“

„Jasně,“ vzdychla Caroline.

O hodinu později Suzanna zaparkovala u Holtova domku. Nejednám impulzivně, přesvědčovala se. Ani na něj nechci nijak tlačit. Vylezla z auta.

A už vůbec netoužím po jeho společnosti! Byla Calhounová a Calhounovy ženy vždy dluhy platily.

Vystoupila po schodech na verandu. Bylo to krásné místo. Jenom pár květin, svlačec pnoucí se po sloupcích, záhonek orlíčku a stračky, hledíky a levandule.

Denivku na svah, říkala si, když klepala. Nějaké letničky. Trpasličí růže pod okno. A na tu kamenitou nerovnost by se hodily bylinky a vedle tulipány.

Mohlo by to být jako z pohádky, ale majitel na pohádky nevěřil.

Zaklepala ještě jednou. Auto tu měl. Jako minule obešla dům, ale v lodi taky nebyl. Pokrčila rameny a řekla si, že nejlepší bude, když udělá to, kvůli čemu sem přijela.

Už si vybrala místo mezi vodou a domem, kde bude na keř krásně vidět z okna. Nebylo to moc, ale prázdnému dvorku to dodá trochu barvy. Dala se do kopání.

V dílně se Holt trápil nad porouchaným lodním motorem. Oprava bude vyžadovat hodně trpělivosti a času. To bylo přesně to, co potřeboval. Nechtěl myslet na Calhounovy. Dokonce nevzhlédl, když se Sadie zvedla a vytápala ven.

Pracoval dál, i když zaštěkala. Avšak zarazil se, když slyšel ženský smích.

Se sevřeným žaludkem vstal od práce.

Proč ho nenechá na pokoji? Vrazil ruce do kapes. Řekl jí, že o tom popřemýšlí. Neměla tu co dělat. Svraštil čelo a vystoupil ze stínu. „Co to, k čertu, děláte?“

Prudce zvedla hlavu. Hleděly na něj její velké, modré a vystrašené oči.

Zbledla. Znal takový pohled, výraz oběti zahnané do kouta. Ale okamžitě zmizel. Usmála se.

„Nevěděla jsem, že jste tady.“

Nepřestal se mračit. „Tak jste se rozhodla vykopat mi na dvorku jámu?“

„No, vypadá to tak.“ Už se uklidnila a byla na sebe trochu naštvaná za tu instinktivní reakci. Zarazila rýč do země a jámu rozšířila. „Přivezla jsem vám keř.“

Tentokrát jí pomáhat nebude. Přešel k ní. „Proč?“

„Jako poděkování za pomoc. Ušetřil jste mi hodinu práce.“

„Takže ji využíváte k tomu, abyste kopala díry jinde.“ Zamračil se na keř obalený žlutými květy. „Já se neumím o kytky starat. Odsoudíte ho k smrti.“

Se smíchem vyhodila poslední lopatu země. „Tenhle moc práce nedá. I když bude sucho, bude vám kvést až do podzimu. Můžu si půjčit hadici?“

„Co?“

„Hadici.“

„Jo.“ Prohrábl si rukou vlasy. Nevěděl, jak se má chovat. Je to bezpochyby poprvé, kdy mu někdo dal květinu. Samozřejmě pokud nepočítá ty, které mu nosili kluci z oddělení do nemocnice. „Jasně.“

Lehce pokračovala v konverzaci, zatímco přešla k venkovnímu vodnímu kohoutku. „Bude hezký. Je to slušný keř, který nevyroste víc než jeden a půl metru. Jmenuje se hypericum kalmianum.“

Zkroutil rty do čehosi, co mohlo vzdáleně připomenout úsměv.

„To mi říká fakt hodně.“

Se smíchem keř usadila do jámy. Kdyby Holta neznala, řekla by, že byl na rozpacích. Což byla hloupost. „Myslela jsem si, že by se vám sem hodilo trochu sluníčka. Nepomůžete mi s ním? Pak pro vás bude mít větší cenu.“

Už jednou řekl, že se do toho nenechá zatáhnout, a myslel to vážně. „Hele, a nemá tohle být úplatek, abych vám pomohl s pátráním?“

Povzdechla si a sedla si na paty.

„Zajímalo by mě, jak někdo může být tak cynický a nepřátelský. Asi máte nějaké své důvody, ale mě nezajímají. Dneska jste mi pomohl a já vám to oplácím. Nic složitého. A jestli ten keř nechcete, tak mi to řekněte rovnou. Já ho dám někomu jinému.“

Zvedl obočí, její tón ho překvapil. „Takhle okřikujete své děti?“

„Když je potřeba. Tak co?“

Asi na ni byl příliš tvrdý. Udělala gesto a on jí to takhle vracel. Když může být přátelská ona, může takový být i on. „Když už jste to vykopala, tak budiž.“

Tímhle asi chce říct něco jako Děkuju.

„Dobře.“

„Jak jsou vaše děti staré?“ Sice ho to nezajímalo, ale chtěl nějak udržet konverzaci.

„Pět a šest. Alex je starší než Jenny.“ Pohled jí zjihl, ostatně jako vždy, když na ně pomyslela.

„Proč jste se po rozvodu vrátila zase zpátky sem?“

Ruce se jí zastavily, pak se zase dala do práce. Bylo to jen drobné, dobře skrývané gesto, ale Holt měl postřeh. „Protože tu jsem doma.“

Citlivé téma, řekl si a nechal to být. „Slyšel jsem, že chcete Hrádek přestavět na hotel.“

„Jenom západní křídlo. To je věc Catherinina manžela.“

„Neumím si představit, že je Catherine vdaná. Když jsem ji posledně viděl, bylo jí asi dvanáct.“

„Vyrostla, je krásná.“

„Zdá se, že to máte v rodině.“

Překvapeně se na něj podívala. „Řekl jste něco docela hezkého.“

„Jen jsem konstatoval fakta. Za sestrami Calhounovými se kluci vždycky otáčeli.“ Bezděčně se dotkl jejího ohonu. „Kdykoliv se kluci sešli, vždycky se bavili o vás.“

Zasmála se. „Asi by nás to tehdy potěšilo.“

„I já po vás pokukoval,“ řekl Holt pomalu. „Hodně.“

Ostražitě zvedla hlavu. „Opravdu? Nikdy jsem si toho nevšimla.“

„To byste ani nemohla. Princezny si poddaných nevšímají.“

Zamračila se, nejen kvůli těm slovům, ale i kvůli jeho úsečnému hlasu.

„To se dozvídám zvláštní věci.“

„Tehdy jste nám připadala jako princezna ze zámku.“

„Ze zámku, který nám už tehdy padal na hlavu,“ odsekla suše. „A jestli si dobře vzpomínám, pro samé naparování jste si mě ani všimnout nemohl.“

Ušklíbl se. „I při tom naparování jsem si vás všímal.“

„Už je to dlouho. Oba jsme se od té doby hodně změnili.“

„To máte pravdu.“

„Ne, nehrabte tu zem, stlačujte ji, pevně, ale jemně.“ Položila mu dlaně na ruce. „Naučíte se to, jen to chce dobrý začátek a pak –“

Zarazila se, když ruce obrátil a chytil ji.

Byli blízko sebe, koleny se téměř dotýkali. Ruce měla tvrdé, mozolnaté, což byl neuvěřitelný kontrast k jejím měkkým očím a růžové pleti. Překvapila by ho asi síla, kterou měla v prstech, kdyby nevěděl, jak tvrdě pracuje. Netušil proč, ale připadalo mu to velmi svůdné.

„Máte silné ruce, Suzanno.“

„Jsou to ruce zahradnice,“ řekla rádoby lehkým hlasem. „A potřebuju je, abych mohla zasadit tenhle keř.“

Jen sevření zesílil, když se snažila vymanit. „K tomu se ještě dostaneme.

Víte, už patnáct let s ním o tom, že vás políbím.“ Sledoval, jak se jí úsměv vytrácí z tváře a do očí se vkrádá strach. Nevadilo mu to. Pro oba bylo lepší, když se ho bude bát. „A to je dlouhá doba na přemýšlení.“

Pustil jednu její ruku, ale než si mohla oddechnout, pevně a rozhodně ji uchopil za krkem. „Jen se toho pocitu chci zbavit.“

Byl rychlý Než se zmohla na odpor, ucítila jeho rty na svých. Nebylo na něm nic jemného. Jeho ústa, ruce, tělo, když si ji k sobě přitáhl, byly tvrdé a bojovné. Uhodila ho do ramene a snažila se ho odstrčit. Stejně tak se mohla snažit odvalit balvan.

Napjala se jako struna. Cítil to, když si ji k sobě přitiskl ještě víc. Věděl, že to bylo odporné, nefér, dokonce podlé, ale k čertu s tím. Potřeboval se vyléčit z horečky, která ho stravovala. Potřeboval se přesvědčit, že je to žena jako každá jiná, že jeho představy byly jen zbytky chlapeckých snů.

Pak se zachvěla. Vzlykla a vzdala se. Rozevřela mu své rty, vyzvala ho. Za vlasy jí zaklonil hlavu, aby si mohl vzít víc toho, co tak bezmyšlenkovitě nabídla.

Nabídla hostinu hladovému. Cítil vůni jejích vlasů. Její zpocenou pleť. Vůni čerstvé země. To všechno se mu rozlévalo po těle a rozdmýchávalo oheň, který chtěl uhasit.

Nedokázala dýchat, nedokázala myslet. Starosti a strach, který v sobě nosila, zmizely. Na jejich místo se dostavilo vzrušení. Pod prsty cítila jeho napjaté svaly. Cítila jeho horké a zoufalé rty. Srdce jí bušilo nepoznanou rychlostí. Objala ho, zatínala prsty, napjala tělo, líbala ho stejně nedočkavě jako on ji.

Tak dlouho ji nikdo neobjímal. Tak dlouho nezažila mužskou vášeň. Tak dlouho už netoužila po muži. Teď chtěla, aby sc jí dotýkal svýma hrubýma rukama, aby ji zakryl svým tělem na prosluněném trávníku.

Svíral její košili a málem ji z ní strhl. Zaklel a pustil ji. Její mělký, přerývaný dech ho zatracoval a sváděl. Hleděly na něj její šokované modré oči.

Vzápětí je sklopila.

„Doufám, že už je vám lépe.“

„Ne.“ Ruce se mu třásly. Zaťal je v pěst. „Není.“

Nemohla se na něj podívat. Stejně jako nemohla myslet na to, co právě učinila. Snažila se uklidnit tím, že kolem nově zasazeného keře rozhazovala hnojivo.

„Jestli teď bude dál sucho, budete ho muset zalévat, než se ujme.“

Znovu ji chytil za ruce. Tentokrát sebou trhla. „To mi ani nedáte facku?“

Dokonale se ovládla, uvolnila se a pohlédla na něj. V očích jí probleskovala vášeň, ale mluvila naprosto klidným hlasem. „To by nebylo k ničemu. Určitě si myslíte, že žena jako já je… to potřebuje.“

„O vašich potřebách jsem vůbec nepřemýšlel, když jsem vás líbal. Bylo to čistě sobecké, Suzanno. Sobectví je moje druhá přirozenost.“

Nedržel ji pevně, a tak mu vyklouzla. „Tím jsem si jistá.“ Než vstala, otřela si ruce o stehna. Myslela teď jen na to, jak odtud zmizet. Vtom ji popadl za ruku a otočil ji k sobě.

„Co to má sakra znamenat?“ vyjel na ni. Chtěl, aby se na něj rozzlobila, potřeboval uklidnit své svědomí. „Já jsem vás srazil na zem, aniž bych se vás ptal, jestli se vám to líbí nebo ne, a vy teď klidně sbalíte nářadí a odejdete?“

Bála se, že by jí takové jednání vyhovovalo. Proto zůstala klidná. „Jestli se, Holte, chcete prát nebo si jednorázově užít, jste na špatné adrese. Doma na mě čekají děti a unavuje mě, když se mám s někým hádat.“

Ano, mluvila klidně, dokonce pevně, ale ruka se jí v jeho sevření lehce třásla. Uvědomil si, že za těma smutnýma, krásnýma očima se skrývá velké tajemství.

„Nehodlám vás jen tak pustit, dokud to neskončí.“

„Asi jsem se nevyjádřila dost jasně. Už to všechno skončilo.“ Vytrhla se mu a popadla rukojeti kolečka.

Jednoduše se o kolečko opřel vší vahou a zastavil ji. Nevěděl, zda si uvědomila, že mu hodila rukavici. Pomalu se usmál. „Teď jsem vás asi naštval.“

„Ano. Cítíte se teď lépe?“

„Trošku. Ale ještě lepší by bylo, kdybyste se rozzuřila, než abyste se plížila pryč jako raněné ptáče.“

„Já se nikam neplížím,“ procedila skrz zuby. „Jedu domů.“

„Zapomněla jste si tu rýč,“ poznamenal s úsměvem.

Popadla rýč a hodila ho do kolečka. „Dík.“

„Není zač.“

Počkal, až ujde tak deset kroků. „Suzanno.“

Zpomalila, ale nezastavila.

„Co?“

„Mrzí mě to.“

Trochu si oddechla. Pokrčila rameny. „Zapomeňte na to.“

„Ne.“ Zabořil ruce do kapes a zhoupnul se v podpatcích. „Mrzí mě, že jsem vás nepolíbil už před patnácti lety.“

Zaklela a zrychlila. Když byla z dohledu, otočil se ke keři. Ano, pomyslel si, strašně mě to mrzí. Ale vynahradím si to.

Potřebovala trochu klidu, což ve Hrádku přeplněném lidmi nebylo jednoduché. Konečně děti usnuly.

Byla jasná noc, denní vedro vystřídal lehký vánek, provoněný mořem a růžemi, ale klid jí nepřinesl. Kdyby ji Holt aspoň tak nerozzlobil! Nadávala si, že se nechala tím polibkem unést. Byla to jenom její vlastní chyba.

Jak mu mohla tak podlehnout? Jen se před Holtem ponížila. Snažila se na to dívat z té lepší stránky. Ta chvíle byla nepříjemná, ale taky dokázala, že ještě neumřela. Nebyla frigidní žena, jak ji přesvědčoval Bax, když se s ní rozváděl. Uměla cítit a toužit.

Jenže co si počne, když se s ním bude muset znovu setkat? Hrdost by jí nedovolila, aby se mu začala vyhýbat. A hrdost ji ochrání před dalším ponižováním.

Jsem Calhounová, připomněla si. A Calhounovy se nevzdávají. Nikdy se už žádným mužem ničit nenechá.

„Suzanno, tady jsi.“

Obrátila se a spatřila tetu Coco, která právě vcházela dveřmi na terasu.

„Teto.“

„Promiň, drahá, ale klepala jsem. Svítila jsi, tak jsem nakoukla dovnitř.“

„To je v pořádku.“ Suzanna jednou rukou objala tetu kolem pasu. Tuhle ženu milovala většinu svého života. Byla jí matkou i otcem víc než patnáct let. „Asi jsem se zamyslela. Je tak krásná noc.“

Coco mlčky kývla. O Suzannu se bála ze všech svých holčiček nejvíc.

Vyprovázela ji z domu, mladou, rozzářenou, plnou nadějí. Vítala ji, když se vrátila ani ne po čtyřech letech jako bledá, zničená žena se dvěma dětmi. V

následujících letech pyšně pozorovala, jak se Suzanna zase staví na nohy, vychovává děti a buduje svůj vlastní obchod.

„Nemůžeš spát?“ zeptala se jí Suzanna.

„Na spánek jsem ještě ani nepomyslila.“ Coco si odfrkla. „Já se kvůli té ženské jednou zblázním.“

Suzanna se přemohla, aby se nezačala smát. Věděla, že ta ženská je nejstarší z Biančiných dětí a je sestrou tetina otce. Ona drzá, náročná a věčně rozmrzelá žena se u nich usadila už před týdnem. Coco byla přesvědčená o tom, že přijela s úmyslem zničit jí život.

„Slyšela jsi ji při večeři?“ Majestátní Coco začala přecházet po terase, až za ní vlála košile. Rozčilovala se šeptem, protože Colleen, i když jí bylo značně přes osmdesát a ložnici měla bůhví jak daleko, slyšela snad lépe než netopýr.

„Omáčka byla příliš hustá, chřest příliš měkký. Ona mi bude říkat, jak mám vařit. Měla jsem chuť vzít tu její hůlku a vzít ji s ní po hlavě.“

„Večeře byla skvělá, jako vždycky,“ konejšila ji Suzanna. „Ona si musí pořád na něco stěžovat, jinak by nebyla ve své kůži. Vidělas, přitom nenechala ani sousto.“

„Pravda.“ Coco se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala. „Vím, že jsem se tou ženskou neměla nechat vyvést z míry. Jenže mě vždycky vyděsí skoro k smrti. A ona to ví. Kdybych necvičila jógu a nemeditovala, určitě už bych byla v blázinci. Dokud se plavila na těch svých jachtách, poslala jsem jí jednou začas dopis ze slušnosti. Ale bydlet s ní pod jednou střechou?“ Coco se otřásla.

„Brzy ji to tu přestane bavit a vydá se zase na nějakou plavbu po Amazonce nebo po Nilu nebo po čem.“

„Pro mě to nikdy nebude dost brzy. Obávám se, že tu chce zůstat, dokud nenajdeme ty smaragdy. O nic jiného tu nejde.“ Coco se uklidnila natolik, že se opřela o zeď. „Meditovala jsem. A úplně mě zaplavily myšlenky na Biancu.“

„Není divu,“ ozvala se Suzanna. „Všichni o ní přemýšlíme.“

„Ale tentokrát to bylo hodně silné, drahá, a jasné. Bylo to tak melancholické, že mi úplně vyhrkly slzy.“ Coco vytáhla kapesník. „A pak jsem najednou viděla tebe, a taky to bylo velmi silné a jasné. Spojení mezi tebou a Biancou bylo nepochybné. Uvědomila jsem si, že to musí mít nějaký důvod, a pak jsem přišla na to, že to může být jedině Holt Bradford.“ Coco zářila nadšením. „Víš, mluvila jsi s ním, překlenula jsi propast mezi Christianem a Biancou.“

„Myslím, že moje rozhovory s Holtem se nikam neklenou.“

„Ne, Suzanno, on je ten klíč. Nepředpokládám, že ví, jak moc nám může pomoct, ale bez něj se dál nedostaneme. Tím jsem si jistá.“

Suzanna se opřela o zeď.

„Jenže on nemá zájem.“

„Tak ho musíš přesvědčit jinak.“ Stiskla Suzanně ruku. „Potřebujeme ho.

Nikdo si nemůže připadat bezpečně, dokud se smaragdy nenajdou. Policajti nejsou schopni toho zloděje dopadnout a my nevíme, jak to zkusí příště. Holt je naším jediným spojením s mužem, kterého Bianca milovala.“

„Já vím.“

„Tak ho znovu navštívíš a promluvíš s ním.“ Suzanna pohlédla do stínu nad útesy. „Jo, zajedu za ním znovu.“

Věděl jsem, že přijde. Možná to bylo nerozumné a špatné, ale čekal jsem na ni každé odpoledne. V dny, kdy na útesy nepřišla, hledíval jsem na Hrádek a trápil se. V dny, kdy ke mně přicházela s vlasy jako plameny a lehkým úsměvem na rtech, zažíval jsem neskutečné štěstí.

Na začátku byla naše konverzace slušná a odtažitá. Počasí, nepodstatné vesnické klepy, umění a literatura. Cas plynul a ona se chovala čím dál uvolněněji. Z jejích slov jsem poznával její děti. Malou Colleen, která se ráda strojila a toužila po poníkovi. Ethana, který toužil po dobrodružství. Malého Seana, který se právě učil chodit.

Děti byly její život. Zřídka hovořila o večírcích, hostinách, společenských sešlostech, kterých se téměř denně účastnila. A vůbec nehovořila o svém muži.

Připouštím, že mě docela zajímal. Bylo samozřejmě všeobecně známo, že Fergus Calhoun je ambiciózní a bohatý muž. Patřil mezi ty, kteří začínali s hrstkou dolarů a vybudovali finanční impérium. V obchodních kruzích vyvolával respekt a strach. Jenže to mě nezajímalo.

Byl jsem posedlý soukromým životem muže, který ji směl zvát svou ženou.

Který vedle ní lehával, který se jí dotýkal. Miloval jsem ji možná už od chvíle, kdy jsem ji poprvé viděl kráčet divokými růžemi.

Měl jsem si pro malování vybrat jiné místo, ale nemohl jsem. Vracel jsem se znovu a znovu kvůli její společnosti, kvůli několika minutám rozhovoru.

Souhlasila s tím, že ji namaluji. Začal jsem ji vidět, jak umělec má, tedy její nitro. Za její krásou, za její vyrovnaností a vychováním se skrývala zoufale nešťastná žena. Chtěl jsem ji obejmout a požádat, aby mi řekla, proč má tak smutné oči. Ale jenom jsem ji namaloval. Na víc jsem neměl právo.

Nikdy jsem nebyl trpělivý nebo vznešený. V její společnosti jsem ale dokázal být obojím. Ani se mě nedotkla, a přece mě změnila. Po tom létě se všechno změnípo krátkém létě, kdy sedávala na skalách a hledívala na moře.

I teď, po mnoha letech, si ji tam dokážu představit. Cítím moře a její parfém. Stačí utrhnout květ plané růže, abych si připomněl barvu jejich vlasů.

Zavřu-li oči, slyším zvuk moře a vrací se mi její hlas, jasný a sladký, jako by to bylo včera.

Vzpomínám na poslední odpoledne toho léta, kdy vedle mne stála tak blízko, že jsme se téměř dotýkali, a přesto vzdálená jako měsíc.

„Odjíždíme ráno,“ řekla, ale nepohlédla na mě. „ Dětem se vůbec nechce.“

„A vám?“

Na rtech se jí objevil slabý úsměv, ne však v očích. „Někdy se ptám, zda jsem tu již někdy nežila. Zda jsem nežila na místě podobném tomuto. Když jsem sem přijela poprvé, měla jsem dojem, že se sem pouze vracím. Bude mi scházet to moře.“

Možná to byla jen má touha, ale z jejího pohledu jsem měl dojem, že jí budu scházet též, „New York je tak jiný, tak hlučný a uspěchaný. Těžko se mi věří, že existuje místo jako toto. Zůstanete tu přes zimu?“

Pomyslel jsem na bezútěšné a studené měsíce, které na mě čekají, a proklel jsem svůj osud za to, že mě tak trápí. „Méplány se mění s mou náladou. „

Řekl jsem to zlehka, abych ukryl všechnu hořkost.

„Závidím vám vaši svobodu.“ Otočila se a zamířila ke stojanu, kde stál její nedokončený portrét. „A váš talent. Udělal jste ze mě víc, než jsem.“

„Méně.“ Zapletl jsem do sebe ruce, abych se jí nedotkl. „ Některé věci na plátno zachytit nelze.“

„Jak jej nazvete?“

„Bianca. Vaše jméno stačí.“

Musela znát mé city, ač jsem se je snažil skrýt. V očích se jí cosi odrazilo, pohled trval déle, než měl. Pak opatrně ustoupila, jako žena, která se příliš přiblížila k hraně útesů.

„Jednoho dne budete slavný a lidé se budou o vaše dílo prát.“

Nemohl jsem z ní spustit oči, protože jsem věděl, že už ji možná více neuvidím. „Nemaluji pro slávu.“

„Ne, a proto se jí dočkáte. A tehdy budu vzpomínat na toto léto. Sbohem, Christiane.“

Odcházela, a měl jsem za to, že naposledy, pryč po skalách, trávou a planými květinami.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Coco Calhounová nenechávala věci náhodě, zvlášť když jí horoskop na tento den radil, aby podnikla ráznější kroky v rodinných záležitostech a navštívila starého známého. Zabije dvě mouchy jednou ranou. Navštíví Holta Bradforda.

Pamatovala si ho jako tmavého chlapce s černýma očima, který do Hrádku dodával humry a potloukal se po vesnici. Taky si pamatovala, že zastavil, aby jí pomohl vyměnit pneumatiku. Stála tehdy u krajnice a dumala, jakým koncem se správně nasazuje hever. Odmítl, odměřeně, jak si vzpomínala, její peníze, skočil na svou motorku a odjel, než mu stačila pořádně poděkovat.

Bylo to hrdé a vzpurné, přemýšlela, když vjížděla k jeho domu. A přece svým způsobem rytířské. Kdyby byla chytrá, a Čoco nepochybovala, že je, mohla by to všechno obrátit ve svůj prospěch.

Tak tohle je domek Christiana Bradforda. Už jej samozřejmě viděla několikrát, ale ne od té doby, co věděla o propojeních mezi jejich rodinami.

Na chvíli se zastavila, zavřela oči a pokusila se něco cítit. Určitě tu byl zbytek energie, kterou ani čas ani vítr neodvály.

Coco věřila, že má mystické nadání. Jestli to byla správná domněnka nebo jen výsledek její příliš bujné fantazie, zůstávalo otázkou. Opravdu ale ve vzduchu cítila stopy vášně. Potěšené se vydala k domu.

Oblékla se velmi důmyslně. Chtěla samozřejmě vypadat atraktivně.

Marnivost by jí ani jinak nedovolila. Ale chtěla také působit elegantně a trochu mateřsky. Starý bleděmodrý kostým od Chanela byl ten pravý.

Zaklepala a nasadila, jak věřila, chytrý a konejšivý úsměv. Zaskočil ji divoký štěkot a vodopád nadávek, které se začaly zevnitř ozývat.

Nebyl ani pět minut ze sprchy, z vlasů mu kapalo a jeho nálada byla na bodu mrazu. Otevřel dveře, Sadie vyletěla ven, Coco zaječela. Díky dobrým reflexům se Holtovi podařilo psa chytit za obojek dřív, než Coco přepadla přes zábradlí verandy.

„Propána.“ Coco pohlédla ze psa na jeho pána. Balancovala s podnosem plným čerstvých koláčků. „To je ale velký pes. Vypadá hodně jako náš Fred a já doufala, že už víc neporoste. Klidně byste na ní mohl jezdit, že?“ Usmála se na Holta. „Velmi se omlouvám. Asi jsem vás vyrušila.“

Nepřestával bojovat se Sadie, která ucítila koláčky a toužila je ochutnat.

„Promiňte?“

„Vyrušila jsem vás,“ zopakovala Coco. „Vím, že je brzy, ale nemohla jsem vydržet v posteli, když je dneska tak krásně. Ptáčci a pily na Hrádku zpívají.

Myslíte, že by ten koláček chtěla?“ Nečekala na odpověď a vzala jeden koláček z tácu. „Hezky si sedni a nezlob.“

Sadie přestala dovádět, sedla si a obdivné hleděla na Coco.

„Hodný pejsek.“ Sadie poslušně dobrotu schlamstla a odšourala se zpátky do domu. „Už je to dobré.“ Coco se usmála na Holta. „Asi si mě už nepamatujete. Propánakrále, vždyť už je to taky let.“

„Paní MacPikeová.“ Pamatoval si ji velmi dobře, ačkoliv tehdy měla kouřově hnědé vlasy. Deset let to je, pomyslel si, ale teď vypadá mladší. Buď navštívila prvotřídního plastického chirurga, nebo našla pramen mládí.

„Ó, to mě velmi těší, že si mě pamatuje takový hezký muž. Naposledy, když jsem vás viděla, jste byl skoro ještě kluk. Vítejte doma.“ Podala mu koláčky.

Tím mu nedala jinou šanci, než aby je přijal a pozval ji dál.

„Díky.“ Zkoumal tác, zatímco Coco vplula dovnitř. U Calhounových je asi zvykem nosit dárky. Zrak mu padl na nový keř. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Abych řekla pravdu, strašně jsem se sem chtěla podívat. Když pomyslím, že tady žil a pracoval Christian Bradford.“ Povzdechla si. „A snil o Biance.“

„No, žil tady.“

„Suzanna mi říkala, že moc nevěříte, že se milovali. Cením si vašeho odstupu, ale, víte, je to kus naší rodinné historie. A vaší taky. Páni, to je krásný obraz!“

Přešla k malbě moře, která visela nad krbem. Bylo na ní moře v mlze, přesto byly barvy syté. Jako by se skrz sedavou clonu snažil prodrat život a vášeň. Víry vody a zubaté skály, sešeřelé stíny ostrova se hnědaly v mrazivém, temném moři.

„Má to v sobě sílu,“ zamumlala. „A je to tak osamělé. To maloval on, že?“

„Ano.“

Roztřeseně vydechla. „Takový pohled je z útesů pod Hrádkem. Suzanna tam chodí, někdy s dětmi, někdy sama. Možná až příliš často sama.“ Coco setřásla dojetí a otočila se. „Neteř si myslí, že vás vztah Biancy a Christiana nijak zvlášť nezajímá. Stejně jako smaragdy. Těžko se mi tomu věří.“

Holt odložil podnos.

„Je to trochu jinak, paní MacPikeová. Pokud se přesvědčím, že můj dědeček skutečně měl k Biance nějaký vztah, udělám, co budu moct, abych vám pomohl.“

„Byl jste policista, že?“

Holt zaklesl palce do kapes. Tahle změna tématu se mu nelíbila. „Jo.“

„Potřebovali bychom někoho s vašimi zkušenostmi.“ Už se neusmívala. „Po pravdě řečeno, kdybych věděla, do jakých nepříjemností se moje rodina dostane, vzala bych si tu legendu o smaragdech s sebou do hrobu. Když zabili mého bratra s jeho ženou a já se musela starat o jejich dcery, přešla na mě i zodpovědnost předat dál tu legendu. Plnila jsem povinnost a dostala jsem tak rodinu do nesnází. Dokud se ten náhrdelník nenajde, nebudu si jistá, že se mé rodině nic nestane.“

„Musíte se obrátit na policii.“

„Ta dělá, co umí. Jenže to nestačí.“ Položila mu dlaň na ruku. „Lidé od policie na tom nemají osobní zájem, a tudíž to nemohou pochopit. Vy můžete.“

Zrozpačitěl. „Vy mě přeceňujete.“

„To si nemyslím.“ Coco mu stiskla paži. „Ale samozřejmě vás nechci nutit.

Jen jsem přišla, abych se přimluvila za Suzannu. Zažila si hodně, než začala dělat, co chtěla.“

„Docela jí to jde.“

„To ráda slyším. Ale kvůli své práci a Amandině svatbě neměla moc času s vámi mluvit. U nás je všechno vzhůru nohama. Nejdřív se vdávala Catherine, teď Amanda se Sloanem, a Lilah už určila datum svatby s Maxem.“ Snažila se tvářit melancholicky. „Kdyby se mi tak podařilo najít nějakého dobrého muže pro Suzannu, usadily by se mi všechny moje holčičky.“

Holtovi neunikl její pátravý pohled. „Určitě to zvládne sama, až na to bude připravená.“

„Vůbec nemá čas sama na sebe. A po tom, co jí provedl ten mizera –“

Odmlčela se. Kdyby se rozpovídala o Baxteru Dumontovi, asi by se už nezastavila. A asi by to ani nebyl rozhovor. „Zkrátka se moc věnuje svému obchodu a dětem, takže se místo ní starám sama. Vy nejste ženatý, že?“

O téhle dámě se rozhodně nedá říct, že by nebyla lstivá, pomyslel si Holt pobaveně. „Jsem. Mám ženu a šest dětí v Portlandu.“

Coco zamrkala a pak se zasmála. „To nebyla příjemná otázka, přiznávám,“

řekla. „A než se budu ptát dál, nechám vás chvíli na pokoji.“ Vyrazila ke dveřím, potěšilo ji, že ji Holt sledoval a slušně jí je otevřel. „Mimochodem, Amandina svatba je v sobotu v šest. V tanečním sále v Hrádku bude recepce.

Byla bych ráda, kdybyste přišel.“

Neočekávaný směr rozhovoru Holta poněkud překvapil. „Nemyslím, že by to bylo vhodné.“

„Je to více než vhodné,“ opravila ho. „Naše rodiny se znají už velmi dlouho, Holte. Opravdu bychom vás tam velmi rádi uvítali.“ Došla k autu a s úsměvem se otočila. „A Suzanna nemá doprovod. Což je docela škoda.“

Onen zloděj si nechal říkat různě. Když do Bar Harboru přijel smaragdy hledat poprvé, jmenoval se Livingston a vystupoval jako úspěšný britský obchodník. Úspěšný byl však jen částečně, a tak se vrátil jako výstřední boháč Ellis Caufield. Jenže měl smůlu a přišel o společníka, takže se musel vzdát i tohoto přestrojení.

Parťák zemřel, což vlastně byla jen drobnost. Onen zloděj si teď říkal Robert Marshall a docela se mu to přestrojení líbilo.

Marshall byl štíhlý a opálený a mluvil s lehkým bostonským přízvukem.

Měl vlasy téměř až po ramena a nechal si narůst knír. Kontaktní čočky mu obarvily oči nahnědo. Zuby vyčnívaly do lehkého předkusu. Zubní úprava ho přišla na docela dost peněz, taky totiž trochu změnila tvar jeho čelisti.

Toto přestrojení mu velice vyhovovalo. Nechal se na Hrádek najmout jako dělník. Pořídil si falešné osobní dokumenty, včetně různých pracovních posudků, za což musel samozřejmě platit, ale smaragdy za to stály. Chtěl je dostat za jakoukoliv cenu.

Začal jimi být úplně posedlý. Nechtěl je, on je potřeboval. To, že pracoval v blízkosti Calhounových, celé akci dodávalo pikantní příchuť. Jednou kolem něj prošla Amanda, když šla za Sloanem. Ti, kdo ho znávali jako Livingstona, se na něj ani nepodívali.

Pilně pracoval, nosil nářadí, vyklízel suť. Nikdy si nestěžoval. Přátelil se se svými spolupracovníky, dokonce s nimi občas po práci zašel i na pivo.

Pak se vždycky vracel do svého pronajatého domu na druhé straně zálivu a dělal si plány.

Nehrozilo mu žádné nebezpečí. Tím, že pracoval přímo pro Calhounovy, se ocitl rovnou u zdroje, kde mohl sledovat poslední výsledky pátrání. A s obezřetností a šikovností sobě vlastní mohl hledat i na vlastní pěst.

Ukradené papíry mu zatím žádný klíč neposkytly. Pokud ovšem není v dopise, který Biance poslal nějaký Christian. Byl to milostný dopis. Budu ho muset důkladně prozkoumat, přemítal, když skládal trámy.

„Hej, Bobe. Máš chvilku?“

Marshall zvedl hlavu a přátelsky se usmál na svého mistra. „Jo, ale fakt jen chvilku.“

„Hele, chtějí přestěhovat nějaké stoly do tanečního sálu kvůli té zítřejší svatbě. Vezmi Ricka a jděte jim pomoct.“

„Jo, jasně.“

Marshall šel a potlačoval chvějivé vzrušení z toho, že se bude moct nerušeně pohybovat po domě. Vyslechl si povely od zmatené Coco a s Rickem zvedl těžký stůl.

„Myslíš, že přijde?“ ptala se Catherine Suzanny, když skončili s leštěním nástěnných zrcadel.

„Pochybuju.“

Catherine o krok ustoupila, odfoukla si vlasy z čela a úporně pozorovala sklo, jestli náhodou nepřehlédly nějakou skvrnu. „Proč by nechodil? A možná, že kdybychom se proti němu všichni spikli, třeba by se k nám přidal.“

„Neřekla bych, že má rád týmovou práci.“ Suzanna se rozhlédla a spatřila dva muže, kteří bojovali s obrovským stolem. „Aha. Tenhle přijde ke stěně.

Díky.“

„To není problém,“ zafuněl Rick se zaťatými zuby. Marshall se jen usmál a nic neřekl.

„Možná, že až spatří Biančin portrét a uslyší ten rozhovor, co pořídili Lilah s Maxem u té bývalé služebné, přesvědčíme ho. Je to Christianův jediný potomek.“

„Bacha!“ vyštěkl tlumeně Rick, protože Marshall stůl málem upustil.

„On asi na rodinné sešlosti moc není,“ nechala se slyšet Suzanna. „V

jednom se Holt vůbec nezměnil. Je to pořád samotář.“

Holt Bradford. Marshall si to jméno hned pořádně zapsal do paměti a hlasitě se zeptal: „Je tu ještě něco potřeba, dámy?“

Suzanna se otočila s nepřítomným úsměvem. „Ne, teď už ne. Díky.“

Marshall se zazubil. „To nestojí za řeč.“

„Kočky, co?“ zamumlal Rick, když vyšli ven.

„To teda jo.“ Marshall právě přemýšlel o smaragdech.

„Já ti teda povím, kámo, to –“ Rick zmlkl, když nad schody spatřil dvě další ženy a malého chlapce. Na obě se zářivě zazubil. Lilah mu oplatila unylým úsměvem, ani se nezastavila.

„Jó, kočky,“ položil si Rick ruku na srdce. „Tenhle barák je plný kočiček.“

„Omluvte je,“ řekla Lilah mile druhé ženě. „Většina z nich nekouše.“

Štíhlá žena s červeným přelivem se chabě usmála. Dva okounějící dělníci ji teď trápili ze všeho nejméně.

„Já opravdu nechci obtěžovat,“ začala s lehkým jihozápadním přízvukem.

„Sloan mi to nabízel, ale opravdu si myslím, že by bylo lepší, abychom s Kevinem přespali v hotelu.“

„Teď je vrchol sezóny a neubytovali byste se ani v kempu. A my vás tu chceme. Všichni. Sloanova rodina je teď i naše rodina.“ Lilah se usmála na tmavovlasého chlapce, který si zvědavě prohlížel všechno, co bylo v dohledu.

„Je to tu záhadné, že jo? Tvůj strejda se stará, aby nám to tu nespadlo na hlavu.“ Vešla do tanečního sálu.

Suzanna stála na žebříku a čistila sklo. Catherine seděla na podlaze a starala se o dolní část. Lilah se sklonila k chlapci. „Tohle jsem měla dělat já,“

pošeptala mu. „Ale ulila jsem se.“

Rozesmálo ho to a smích, který se tolik podobal Alexovu, přiměl Suzannu, aby se ohlédla.

Čekala je. Jejich příjezd se plánoval už týdny. Ale když je tam uviděla, když věděla, o koho se jedná…

Ta žena nebyla jen Sloanova sestra a ten chlapec nebyl pouze jeho synovec.

Suzanna se totiž před nedávnem dozvěděla, že Megan 0’Rileyová byla milenkou jejího bývalého manžela Baxe a že ten chlapec je jeho syn. Ženě, která tu nyní stála a za ruku držela svého chlapečka, bylo teprve sedmnáct, když ji Baxter dostal do postele pod sliby lásky a manželství. A celou tu dobu se chystal na svatbu se Suzannou.

Která z nás, ptala se Suzanna, byla ta druhá?

To teď ale není důležité, usoudila a slezla ze žebříku. Vždyť Megan 0’Rileyová byla také nervózní, viděla jí to na očích. Stála strnule s vysunutou bradou.

Lilah je představila tak lehce, že nezasvěcený by si mohl myslet, jak je v sále veselo. Suzanna Megan nabídla ruku.

Megan v tu chvíli dokázala myslet jen na to, že se nevhodně oblékla. Měla na sobě přesně střižený okrový kostým a připadala si upjatě a hloupě, zatímco Suzanna ve vybledlých džínách vypadala tak uvolněně a krásně. Tak to je žena, kterou léta nenáviděla, protože jí ukradla milovaného muže a otce jejího syna! I když jí Sloan vysvětlil, že plýtvala svou nenávistí na nevinnou osobu, nedokázala povolit.

„Jsem tak ráda, že se konečně poznáváme.“ Suzanna stiskla v obou dlaních ztuhlou Meganinu ruku.

„Díky.“ Megan s podivným pocitem stáhla ruku. „Těšíme se na svatbu.“

„To všichni.“ Suzanna se konečně odvážila pohlédnout na Kevina, nevlastního bratra jejích dětí. Srdce jí zjihlo. Byl vyšší a taky o rok starší než její syn. Ale oba po otci podědili hezké, tmavé vzezření. Suzanna bezmyšlenkovitě odhrnula Alexovu téměř dvojčeti vlasy z čela.

Megan Kevina instinktivně objala, jako by ho chtěla chránit. Suzanna nechala ruku klesnout.

„Ahoj, Kevine. Alex a Jenny se tě včera nemohli dočkat.“

Kevin se na ni opatrně usmál a vzhlédl ke své matce. Řekla mu, že pozná své nevlastní sourozence, ale nebyl si jist, zda se z toho má radovat. Jeho matka na tom byla stejně.

„Pojďme dolů, najdeme je.“ Catherine položila ruku na Suzannino rameno.

Megan si všimla, že po druhém boku už Suzanně stojí Lilah. Nedivila se, že se tak semkly proti cizince. „Asi by bylo lepší, kdybychom –“

Větu nestačila dokončit. Do sálu se s dupotem vřítili Alex s Jenny. „Už je tu?“ domáhal se Alex.

„Teta Coco nám řekla, že jo, a my ho chceme –“ Zarazil se.

Oba chlapci se ostražitě pozorovali. Alex si nebyl jistý, jestli se mu má líbit, že jeho nový bratr je vyšší než on sám, ale rozhodl se, že je to pořád lepší než jen sestra.

„Já jsem Alex a tohle je Jenny,“ převzal Alex povinnosti představování. „Je jí jen pět.“

„Pět a půl,“ nenechala se odstrčit Jenny a mašírovala přímo ke Kevinovi.

„A klidně tě přeperu, když se mi bude chtít.“

„To asi nebude nutné, Jenny, viď?“ ozvala se klidně Suzanna s výmluvně nadzdviženým obočím.

„Jo jo, přeprala,“ zamumlala Jenny a měřila si Kevina pohledem. „Ale máma říká, že na sebe máme být hodní, protože jsme jedna rodina.“

„Znáš nějaké indiány?“ chtěl vědět Alex.

„Jo.“ Kevin se prosebně podíval na matku. „Můžu?“

„No, já –“

„My je s Lilah vezmeme ven.“ Catherine Suzanně naposledy stiskla rameno.

„Bude jim spolu fajn,“ ujistila Suzanna Megan. „Ten bunkr dělal Sloan, takže je určitě bezpečný.“ Hmátla po hadru, aby něčím zaměstnala ruce.

„Řekla jste to Kevinovi?“

„Ano.“ Megan v ruce obracela kabelku. „Nechtěla jsem, aby se děti setkaly a nic nevěděly.“ Nadechla se a chystala se spustit řeč, kterou si připravila.

„Paní Dumontová –“

„Stačí Suzanna. Pro nás obě je to nepohodlné.“

„Vím, že to není lehké ani pro jednu z nás. Vůbec bych nejezdila, kdyby to pro Sloana nebylo tak důležité. Mám svého bratra moc ráda a nechtěla bych mu svatbu nijak zkazit. Ale určitě víte, že tohle je důležitá věc.“

„Vím, že je to pro vás náročné. Promiňte.“ Zvedla ruce, ale pak je zase spustila. „Škoda, že jsem o vás a o Kevinovi nevěděla dřív. Pokud jde 0 Baxe, asi by to nic nezměnilo, ale stejně je to škoda.“ Podívala se na hadr, který křečovitě svírala, a odložila ho stranou. „Megan, já vím, že zatímco jste rodila, já jsem si v Evropě užívala líbánky s Kevinovým otcem. Máte právo mě za to nenávidět.“

Megan jen stála a vrtěla hlavou. „Vy vůbec nejste taková, jakou jsem čekala. Měla jste být chladná, odtažitá a opovržlivá.“

„Kdo by mohl opovrhovat sedmnáctiletou dívkou, kterou chlap podvedl a nechal ji samotnou vychovávat dítě? Když jsem si brala Baxe, nebyla jsem o moc starší. Vím, jak okouzlující dokázal být, a jak přesvědčivý. A krutý.“

„Myslela jsem si, že spolu budeme až do smrti šťastní,“ řekla Megan s povzdechem. „No, rychle jsem z toho vyrostla a hodně jsem se naučila.“

Hluboce se nadechla a pozorovala Suzannu. „Nenáviděla jsem vás, protože jsem si myslela, že jste dostala všechno, po čem jsem já toužila.

1 když jsem ho pak už nemilovala, pomáhalo mi, že jsem vás nenáviděla. A strašně jsem se s vámi bála seznámit.“

„To je další věc, kterou máme společnou.“

„Nechce se mi věřit tomu, že si tu s vámi takhle povídám.“ Začala přecházet sem tam. „Tolikrát jsem si to za ty roky představovala. Že se s vámi setkám a budu se dožadovat svých práv.“ Krátce se zasmála. „I dneska. Měla jsem připravený celý projev. Měl být velmi promyšlený a přirozený, a trochu zlomyslný. Nechtěla jsem uvěřit, že o Kevinovi nevíte, že jste jen další obětí.

Bylo to pro mě tak jednoduché, když jsem o sobě uvažovala jako o jediné, kterou někdo podvedl. A pak se tu objevily vaše děti, Suzanno.“ Zavřela oči.

„Jak jste se s tím vyrovnala vy?“

„Povím vám to, až to budu sama vědět.“

Megan se s nepatrným úsměvem podívala z okna. „Jich se to vůbec nedotklo. Vidíte?“

Suzanna přistoupila blíž. Na dvoře děti společně šplhaly do pevnosti na stromě.

Holt o tom hodně přemýšlel, a dokud nevytáhl oblek ze skříně, byl dokonce přesvědčen, že určitě nepůjde. Co, k čertu, bude dělat na cizí svatbě? Neměl rád ani společnost, ani žvanění, ani jednohubky. Stejně nikdy nevěděl, co na tom párátku visí.

Nerad se škrtil v kravatě a žehlení košil ho otravovalo.

Tak proč to dělá?

Uvolnil uzel kravaty a zamračil se na sebe do zaprášeného zrcadla. Protože byl hlupák a nedokázal odmítnout pozvání do zámku na útesech. A protože byl dvojnásobný hlupák, že chtěl znovu vidět Suzannu.

Už to bylo více než týden, co spolu zasadili žlutý keř. Týden, co ji políbil.

A týden, co si uvědomil, že ať byl ten polibek jakkoliv bouřlivý, nebyl poslední.

Chtěl se jí dostat na kobylku. Čili nejlepší cesta k tomu vedla tak, že bude pozorovat, jak se chová v rodině, kterou, jak se zdá, nesmírně miluje. Nebyl si jist, zda je to nedosažitelná princezna, jak mu připadala v mládí, nebo vášnivá žena, kterou držel v náručí, nebo jestli je zranitelná, jak mu prozradily její smutné oči.

Holt měl rád ve věcech jasno, ať už šlo o podezřelého, vrtošivý motor nebo o ženu. Jakmile Suzannu jednou nachytal, bude pokračovat svým vlastním tempem.

Nikdy by nepřipustil, že ho zaujala svou nezlomnou vírou ve spojení mezi jeho dědečkem a svou prababičkou. A už vůbec by nepřiznal, že se kvůli Coco cítil provinile.

Svatba se měla konat na terase. Hrádek byl plný hostů a Holt se ukryl kdesi v zadní řadě. Když začaly hrát varhany, musel se přemáhat, aby si neuvolnil kravatu a nezapálil cigaretu. Ozvalo se několik tichých vzlyků. Na začátku dlouhého bílého běhounu se objevily družičky.

Catherine byla v růžovém a vypadala jako bohyně. Málem ji ani nepoznal.

No jo, Calhounovy holky byly vždycky kočky, pomyslel si a pohlédl na ženu, která kráčela za ní. Pominul šaty v barvě mořské pěny. Zaujala ho ta tvář, stejná jako na portrétu, který namaloval jeho dědeček. Holt vyděšeně vydechl. Lilah Calhounová byla své prababičce neuvěřitelně podobná. A Holt se už dál neodvažoval popírat to, co bylo zjevné.

Vrazil ruce do kapes a přál si, aby sem nechodil.

Pak spatřil Suzannu.

To byla princezna z jeho chlapeckých snů. Zlatavé vlasy jí spadaly na šaty barvy moře v ranním oparu. Nesla květiny a jiné měla vetkané do vlasů.

Když procházela kolem, spatřil její zjihlé zasněné oči a pocítil tak prudkou touhu, že málem vyslovil její jméno. Z celého obřadu si nepamatoval nic než její tvář, když po ní stekla první slza.

Po mnoha letech se taneční sál opět naplnil světlem, hudbou a květinami.

Co se jídla týkalo, Coco se překonala. Hosté byli poctěni humrovými kroketami,

pečeným

hovězím,

lososovou

pěnou

a

francouzským

šampaňským. Všude stála spousta židlí a dveře na terasu byly dokořán, aby hosté mohli volně proudit ven a zase dovnitř.

Holt se držel v pozadí, upíjel víno a pozoroval lidi. Stálo to za to. Zrcadla odrážela ženy v nádherných šatech, vzduch se plnil hudbou a vůní gardénií.

Nevěsta byla úchvatná. V bílých krajkách vypadala jako královna a jen zářila, když tančila se svým vysokým opáleným manželem. Sluší jim to, pomyslel si Holt. Zamilovaní tak asi mají vypadat. Pak zahlédl Coco. Tančila s mužem, který se ve smokingu snad narodil.

Pak se ohlédl, jako už několikrát, co dělá Suzanna. Nakláněla se k malému tmavovlasému chlapci a něco mu říkala. Byl to její syn? Vypadalo to, že kluk se něčemu vzpírá. Šoupal nohama a popotahoval se za kravatku. Holt s ním docela soucítil. Pro kluka asi neexistuje nic horšího, než že ho v létě večer navlečou do smokingu a nutí ho, aby se slušně bavil s dospělými. Suzanna mu něco pošeptala do ucha, zatahala ho za něj, a chlapcova vzpoura se změnila ve veselý škleb.

„Schováváte se v koutku?“ ozvalo se za ním. Holt se otočil a znovu ho zasáhla neuvěřitelná podoba Lilah Calhounové a tváře na dědečkově obraze.

„Jen sleduju dění.“

„Skoro bychom měli vybírat vstupné. Maxi.“

Lilah se zavěsila do vysokého, štíhlého muže po svém boku. „Tohle je Holt Bradford, do kterého jsem byla před patnácti lety asi na čtyřiadvacet hodin bláznivě zamilovaná.“

Holt svraštil obočí. „Nikdy jste mi to neřekla.“

„Samozřejmě, že ne. Večer jsem se rozhodla, že do tak nafoukaného a nebezpečného kluka se zamilovat nesmím. A tohle je Max Quartermain, muž, kterého hodlám milovat po zbytek života.“

„Blahopřeju.“ Holt přijal Maxovu ruku. Pevný stisk, přímý pohled a trochu nesmělý úsměv, všiml si Holt. „Vy jste učitel, že?“

„Byl jsem. A vy jste vnuk Christiana Bradforda,že?“

„Ano,“ souhlasil Holt chladně.

„Nebojte se, dokud jste tu hostem, nebudeme vás s tím obtěžovat.“ Lilah ho pozorovala a při tom přejížděla bříškem prstu po okraji sklenice. „Na to bude čas později. Maxi, ukaž mu svou jizvu, kterou jsi vydělal na celé té publicitě v novinách.“

„Lilah.“ Ačkoliv byl Maxův hlas milý, okřikl ji.

Lilah jen pokrčila rameny a usrkla šampaňského. „Určitě si pamatujete Catherine,“ představila svou další sestru.

„Pamatuju si vytáhlou holku se šmouhou od oleje na tváři.“ Uvolněně se zasmál. „Vypadáte velice dobře.“

„Díky. To je můj muž, Trent. Holt Bradford.“

Tak tohle byl ten tanečník tety Coco, uvědomil si Holt, když si podávali ruce.

„A nevěsta a ženich,“ oznámila Lilah a připila na zdraví novomanželů.

„Zdravím vás, Holte.“ Amanda zářila, ale v očích měla obezřetný výraz.

„Jsem ráda, že jste přišel.“ Když mu představila Sloana, Holt zjistil, že ho obstoupili kolem dokola. Vytvořili pevnou obrannou hráz, kterou musel obdivovat, i když se mu moc nelíbila.

„Co se děje? Nějaká rodinná porada?“ přispěchala ihned Suzanna. „Měli jste se rozptýlit a bavit hosty, ne se schovat v jednom rohu. Och, Holte.“ Její úsměv trochu zakolísal. „Nevěděla jsem, že jste přišel.“

„Pozvala mě vaše teta.“

„Ano, to vím, ale –“ Zarazila se a rychle nasadila úsměv dokonalé hostitelky. „Jsem ráda, že jste se sem dostal.“

To vidím, pomyslel si a pozvedl sklenici. „Je to tu… zajímavé.“

Na nějaké tiché znamení se celá rodina rozešla a nechala je samotné v rohu ve společnosti vázy s gardéniemi.

„Doufám, že vás tu nevyslýchali.“

„Já to nějak přežiju.“

„To je sice hezké, ale nechci, aby vás někdo otravoval zrovna na svatbě mé sestry.“

„Ale nevadilo by vám to někde jinde, že?“

Než mohla cokoliv namítnout, zatahaly ji za sukni nedočkavé ručky.

„Mami, a kdy už dostaneme ten dort?“

„Až ho Amanda se Sloanem rozkrojí.“ Cvrnkla do Alexova nosu.

„Ale my máme hlad.“

„Tak si nacpi pusu u bufetu.“

Zahihňal se, ale nepřestal. „Ale ten dort –“

„Až potom. Alexi, tohle je pan Bradford.“

Alex nebyl nadšený vyhlídkou, že ho zase další dospělý rozcuchá a řekne, jaký je už velký chlapec. Ušklíbl se. Když se mu ale dostalo velmi mužného potřesení rukou, trochu zpozorněl. „Vy jste ten policajt?“

„Býval jsem.“

„Střelili vás někdy do hlavy?“

Holt potlačil smích. „Ne, bohužel.“ Měl pocit, že by se za to měl omluvit.

„Ale jednou jsem to schytal do nohy.“

„Jo?“ rozzářil se Alex. „A krvácelo to pořádně?“

„Tekly potoky krve.“ Holt se musel usmát. „No teda! A zastřelil jste hodně padouchů?“

„Davy.“

„Týjo! Počkejte chvilku.“ A odběhl.

„Omlouvám se,“ spustila Suzanna. „Teď právě prochází zabijáckým obdobím.“

„Fakt je mi líto, že mě nikdy nestřelili do hlavy.“

Zasmála se. „To je jedno. Myslím, že jste to napravil tím, že jste postřílel davy padouchů.“ Zajímalo ji to, ale nakonec se nezeptala, jestli je to pravda.

„Suzanno, byla –“

„Hele.“ Alex se přiřítil se dvěma dalšími dětmi. „Řekl jsem jim, že vás postřelili do nohy.“

„Bolelo to?“ chtěla vědět Jenny. „Trochu.“

„A krvácelo to,“ radoval se Alex. „Tohle je Jenny, moje sestra. A tohle je můj brácha, Ke vin.“

Suzanna by nejraději popadla Alexe do náručí a zulíbala ho láskou za to, že tak lehce přijal to, co dospělým připadalo tak komplikované. Místo toho ho jen pohladila.

Všechny tři děti bombardovaly Holta otázkami, dokud je Suzanna nezastavila. „Tak, to už by pro dnešek stačilo.“

„Ale mami –“

„Ale Alexi,“ opičila se po něm. „Dojděte si pro trochu punče.“

Asi se jim ten nápad líbil, a tak se rozběhly pryč.

„Ty dají zabrat,“ zamumlal si pro sebe Holt. „Myslel jsem, že máte jen dvě děti.“

„Mám.“

„Ale já jsem viděl tři.“

„Kevin je syn mého bývalého manžela,“ řekla odměřeně. „Mohl byste mě na chvilku omluvit?“

Chytil ji za paži. Další tajemství, kterému se dostane na kloub. Ale ne teď.

Požádá ji o něco, po čem touží už od chvíle, kdy ji viděl, jak kráčí uličkou v saténové róbě. „Nezatančila byste si?“

PÁTÁ KAPITOLA

Nedokázala se v jeho náručí uvolnit. Přesvědčovala se, že je to hloupé, že to je jen společenské gesto. Ale jeho tělo bylo tak blízko a jeho ruka ji držela tak pevně! Připomnělo jí to jejich úchvatný polibek.

Cítil tlukot jejího srdce. Ze zvědavosti ji pohladil po zádech. Zpanikařila, ale ovládla se. „Co to děláte? Tady na to není vhodné místo.“

„Místo si vybírám já.“ Jeho rty se vznášely centimetry od jejích. Sledoval, jak jí oči potemněly touhou. „Chci vás, Suzanno.“

Srdce jí bušilo až v krku. „Nechte toho. Na svatbě své sestry si nepřeju žádné scény.“

„Fajn, tak se zítra ráno stavte u mě.“

„Ne.“

„Tak dobře.“ Sklonil hlavu. Uhnula, takže se jeho rty dotkly jejího spánku.

„Zítra ráno, Suzanno. Musím vám něco ukázat.“

Vzhlédla k němu. Stěží se ovládala. „Jestli to má být nějaká hra, tak se mnou nepočítejte.“

„Žádná hra. Mám něco po dědečkovi, co máte právo vidět. Pokud se samozřejmě nebojíte být se mnou o samotě.“

Ztuhla. „Přijedu.“

Následující ráno stály Suzanna s Megan na terase a pozorovaly děti s Fredem. „Skoda, že tu nezůstanete déle.“

Megan s úsměvem zavrtěla hlavou. „Překvapuje mě, že bych si to přála taky. Ale musím být zítra v práci.“

„Budete tu s Kevinem vždycky vítáni.“

Megan zvedla svůj pohled k Suzanně. V jejích očích byl smutek, kterému rozuměla. „Jestli někdy pojedete do Oklahomy, zastavte se. Nechci s vámi ztratit kontakt. Kevin musí tuhle část své rodiny dobře poznat.“

„Tak jo.“ Suzanna sebrala okvětní lístek, který se snesl z jedné kytice na zem. „Byla to nádherná svatba. Sloan a Amanda budou šťastní, a budeme mít společné neteře a synovce.“

„Bože, svět je ale divné místo.“ Megan vzala Suzannu za ruku. „Přála bych si, abychom byly přítelkyně, a ne jenom kvůli dětem nebo kvůli Sloanovi a Amandě.“

Suzanna se usmála.

„Myslím, že to už jsme.“

„Suzanno! Máš tu telefon,“ mávala na ni Coco z kuchyňského okna.

Kousala se do rtu. „Je to Baxter.“

„Panebože.“ Všechna pohoda dnešního rána se rozplynula. „Vezmu si to vedle v pokoji.“

Už se jí nikdy nedotkne. Fyzicky ani psychicky. Vklouzla do knihovny, napočítala do deseti a zvedla sluchátko. „Ano.“

„Asi si připadáš vychytrale, že jsi mě nechala tak dlouho čekat u telefonu.“

Byl tu zas, ten ostrý, kritický tón, který jí kdysi otřásal do morku kostí.

„Promiň. Byla jsem venku.“

„Hrabala ses v zahradě, co? Pořád ještě předstíráš, že se dá vydělat na růžích?“

„Určitě nevoláš, aby ses ptal, jak mi jdou obchody.“

„Tvoje obchody, nebo jak tomu říkáš, mě trochu uráží. Když si představím svou bývalou ženu, jak prodává kytky někde na rohu –“

„Kazí ti to pověst, já vím.“ Pročísla si rukou vlasy. „Chceš se v tom zase vyžívat?“

„Koukám, stala se z tebe pěkná mrška.“ Slyšela, jak někomu něco říká a směje se. „Ne, máš pravdu, nevolám, abys ze sebe zase mohla dělat šaška.

Chci děti.“

Krev jí zmrzla v žilách. „Cože?“

Suzannin rozechvělý šepot ho neobyčejně potěšil. „V dohodě se přece jasně píše, že v létě mám právo na dva týdny. Vyzvednu si je v pátek.“

„Ty… ty ale nemůžeš –“

„Nekoktej, Suzanno. To je jeden z tvých nejhorších zlozvyků. Jestli jsi tomu nerozuměla, tak ti to zopakuji. Vykonávám svá rodičovská práva.

Vyzvednu si děti v pátek v poledne.“

„Skoro rok jsi je neviděl. Nemůžeš jen tak přijet a vzít –“

„Nejspíš můžu. Jestli nedostojíš té dohodě, tak tě jednoduše zase poženu před soud. Nebylo by moudré mi děti odpírat.“

„Nikdy jsem ti je neodpírala. To ty ses nikdy neobtěžoval.“

„Nemám v úmyslu si podle tebe předělávat svůj program. S Yvettou se chystáme na dva týdny na Martha’s Vineyard a řekli jsme si, že s sebou vezmeme i děti. Je načase, aby taky viděly něco jiného než ten brloh, ve kterém se schováváš.“

Ruce se jí třásly. Stiskla sluchátko. „Ani jsi Alexovi neposlal přání k narozeninám.“

„Nedomnívám se, že by se dohoda někde zmiňovala o přáních k narozeninám,“ odsekl. „Ale velmi přesně stanoví návštěvní práva. Klidně /konzultuj svého právníka, Suzanno.“

„A když nebudou chtít jet?“

„Rozhodování není na nich, ani na tobě. Nedovolím, abys je proti mně popouzela. Dohlédni, ať jsou sbalené a připravené. A, Suzanno, hodně se o vaší rodině píše v novinách. Není ti divné, že o tom náhrdelníku není ve smlouvě o vypořádání ani zmínka?“

„Nevěděla jsem, že existuje.“

„Zajímalo by mě, zda by tomu věřil i soud.“

Cítila, jak jí po tváři tečou slzy bezmocného vzteku. „Proboha, to ještě nemáš dost?“

„Nikdy nebudu mít dost, Suzanno, když si uvědomíš, j ak moc jsi mě zklamala. V pátek,“ řekl. „V poledne.“ A zavěsil.

Třásla se. I když si opatrně sedla do křesla, nepřestala se třást. Jako by se vrátila o pět let zpátky do vší té beznaděje. Nemohla ho nijak zastavit.

Pročítala tu smlouvu slovo za slovem, než ji podepsala. A přece měl pravdu.

Mohla žádat více času, ale jenom by tím odkládala nevyhnutelné. Když si Bax vzal něco do hlavy, neustoupil. Čím více by bojovala, čím více by se přela, tím víc by jí obracel nůž v ráně.

A tím víc by to ztížil dětem.

Její děťátka. Zakryla si dlaněmi tvář. Bude to jen na chvilku, přežije to.

Ale jak bude jim, když je jen tak odešle pryč a ani jim nedá na výběr?

Musí je přesvědčit, že to bude velký zážitek. Tím správným tónem, těmi správnými slovy je

přesvědčí, že si to vlastně přejí. Stiskla rty a vstala. Ne teď. Teď by je leda tak zmátla.

„Je to tu jak na hlavním nádraží.“ Známé klapání hůlky Suzannu usadilo zpět do křesla. „Lidi chodí sem a tam. Telefony se můžou uzvonit. Jeden by si myslel, že tu vlastně ani žádná svatba nebyla.“ Suzannina prateta Colleen měla bělostné vlasy sčesané dozadu a brilianty v uších. „Chci ti sdělit, že ty tvoje zrůdičky našlapaly bláto na schodech.“

„Omlouvám se.“

Colleen si jen odfrkla. Ráda si na ty děti stěžovala, protože si je tolik oblíbila. „Chuligáni. Jeden den tu konečně nekvílejí pily a nebuší kladiva, a místo toho tu všude ječí děcka. Proč, k čertu, nejsou ve škole?“

„Protože je červenec, teto Colleen.“

„To není žádný rozdíl.“ Když uviděla Suzannu, zamračila se ještě víc.

„Copak se s tebou děje, děvče?“

„Nic. Jen jsem trochu unavená.“

„Já taky.“ Poznala ten pohled unaveného zoufalství. Vídala ho tehdy v očích své matky. „Kdo to volal?“

Suzanna zvedla bradu. „Do toho ti, teto, vůbec nic není.“

„No, jak chceš.“ Potěšilo ji to. Měla raději, když se její neteře dokázaly pěkně ohnat, než aby nastavovaly druhou tvář. Na to tady má Coco, kterou bude pošťuchovat tak dlouho, než to taky konečně pochopí.

„Mám něco domluveného,“ řekla Suzanna tak klidně, jak jen v tu chvíli dokázala. „Nevadilo by ti, kdybys tetě Coco řekla, že jsem jela pryč?“

„Tak se ze mě stal poslíček. No já jí to řeknu,“ mrmlala Colleen. „Stejně je nejvyšší čas, aby mi udělala čaj.“

„Díky. Hned se zase vrátím.“

„Jdi a trochu si pročisti hlavu,“ dodala Colleen. „Není nic, co by Calhounová nezvládla.“

Suzanna vzdychla. „Snad máš pravdu.“

Nastoupila do svého pick-upu a přesvědčovala se, že zvládne, co bude třeba, ale nejdřív se uklidní.

Naučila se, jak ovládat své emoce. Žena, která vysedávala v soudní síni a pozorovala jazýčky na vahách budoucnosti svých dětí, se to naučit musela.

Bylo možné ovládnout paniku, vztek nebo zoufalství, a chovat se normálně.

Až si bude sama sebou jistá, promluví s dětmi.

Musela dostát jednomu slibu. Ať už jí chtěl Holt ukázat cokoliv, pomůže jí to, aby se odreagovala.

„Tak jste to zvládla,“ řekl Holt, když otevřel. „Už jsem si myslel, že si pro vás budu muset dojít.“

„Řekla jsem, že přijedu.“ Vstoupila dovnitř. „Tak co to je?“ Nepřítomně poplácala psa a strčila ruce do kapes. „Máte to tu tu hezké.“ Rozhlédla se, ale domek skoro nevnímala.

„Ujde to,“ řekl pomalu s očima upřenýma na její obličej. Tváře měla bledé a oči potemnělé. To se tolik bála jejich setkání? „Udělejte si klidně pohodlí, Suzanno,“ prohlásil s pohrdáním. „Neskočím po vás.“

S námahou se ovládala. „Tak kvůli čemu jste mě sem pozval?“

„Jo, řeknu vám to, ale až se na mě přestanete takhle dívat. Třesou se vám ruce.“ Rozzuřeně je chytil. „Nechte toho,“ žádal. „Nic vám neudělám.“

„To s vámi nemá co dělat.“ Vytrhla mu ruce. Zlobilo ji, že ten třas nedokáže ovládnout. „Proč si pořád myslíte, že to, jak se dívám nebo cítím, je kvůli vám? Mám svůj život a své emoce. Fakt si myslíte, že se vás bojím?

Fakt si myslíte, že se mě můžete nějak dotknout potom, co –“

Překvapeně se zarazila, když si uvědomila, že křičí. V očích ji pálily slzy.

Žaludek se jí svíral. Sadie se třásla v koutku a Holt stál na metr od ní s očima plnýma zájmu.

„Musím jít,“ vysoukala ze sebe a vyrazila ke dveřím. Na dřevo narazila jeho ruka a dveře přibouchla. „Nechte mě jít.“ Když se jí hlas zlomil, kousla se do rtu. Chvíli se pokoušela dveře otevřít. Otočila se k němu. „Řekla jsem, nechte mě jít.“

„No tak,“ řekl s podivuhodným klidem. „Vražte mi jednu. Ale nepůjdete nikam, dokud takhle běsníte.“

„To, že běsním, je moje věc. Už jsem řekla, že tohle s vámi nemá co dělat.“

„Fajn, jestli mě nechcete praštit, tak to zkusíme jinak.“ Pevně ji uchopil za tvář a přitiskl svá ústa na její.

Ten polibek ji vůbec neměl utěšit. Naprosto odpovídal jejím rozjitřeným citům.

Zapřela se o něj rukama zaťatýma v pěst. Celá se třásla. Její zadržované emoce byly horší, než kdyby ho skutečně uhodila. Když ji pustil, se zavřenýma očima se opřela o dveře a lapala po dechu. Sledoval ji a uvědomil si, že ještě nikdy neviděl nikoho, kdo se snaží tak urputně ovládat.

„Sedni si.“ Zavrtěla hlavou. „Fajn. Tak zůstaň stát.“ Lhostejným pohybem si zapálil cigaretu. „Tak jako tak mi teď řekneš, co tě tak dostalo.“

„Nechci s vámi mluvit.“

Sedl si na opěradlo křesla a vyfoukl oblak dýmu. „Nechtělo se mnou mluvit už hodně lidí. Ale stejně jsem se vždycky dověděl, co jsem chtěl.“

Otevřela oči. Už byly suché, což ho docela uklidnilo. „Tohle má být výslech?“

Pokrčil rameny. Nějaké chlácholení by jí teď v žádném případě nepomohlo.

Asi by to ani neuměl. „Možná.“

Chtěla otevřít dveře a utéct. Jenže on by ji stejně zastavil. Už poznala, že některé souboje žena vyhrát nemůže.

„Nestojí to za to,“ řekla unaveně. „Neměla jsem sem chodit, když jsem byla tak naštvaná, ale myslela jsem, že už to mám pod palcem.“

„Naštvaná kvůli čemu?“

„To není důležité.“

„Tak by neměl být problém mi to říct.“

„Volal Bax. Můj bývalý manžel.“ Pro uklidnění začala přecházet po pokoji.

Holt zkoumal rozžhavený konec cigarety a přesvědčoval se, že žárlivost není na místě. „To tě pořád dokáže tak rozzuřit?“

„Jeden telefonát. Jeden, a má mě zase omotanou okolo prstu.“ V hlase se jí ozvala taková hořkost, jakou by od ní nikdy nečekal. Mlčel. „A já nemůžu nic dělat. Nic. Chce si vzít na dva týdny děti. A já mu v tom nemůžu zabránit.“

Holt nervózně vydechl. „A proto ta celá hysterie? Tak děti pojedou na čtrnáct dní s tátou na výlet, no.“ Znechuceně uhasil cigaretu. Když si pomyslí, že se o ni bál. „Ušetři si tu poraženeckou náladu, holka. Má na to právo.“

„Jo, jasně, má právo.“ Vytryskl z ní takový proud emocí, že Holt zase zvedl hlavu. „Protože je to napsané na kusu papíru. A taky byl u toho, když byly počaty, to z něj taky činí jejich otce. To samozřejmě ale neznamená, že by je měl mít rád, nebo že by se o ně musel bát, nebo že by je snad měl vychovávat. Taky to neznamená, že by si na ně měl vzpomenout třeba o Vánocích, nebo když mají narozeniny. Je to, jak mi to řekl po telefonu. V

dohodě není o nějakých přáních k narozeninám nic. Ale zavazuje mě, abych mu děti svěřila, kdykoliv se mu zamane.“

Měla zase slzy na krajíčku, ale polkla je. Slzy před jakýmkoliv mužem znamenaly jen potupu. „Myslíte, že se mě dotýká? On už mi nemůže ublížit.

Ale moje děti si nezaslouží, aby je takhle zneužíval. Aby mi dokázal, že nejsem tak dobrá, jak si přál.“

Holtovi se po těle rozléval horký a nebezpečný pocit. „Ten si tě pěkně vychutnal, co?“

„O to teď nejde. Jde o Alexe a Jenny. Já je teď musím přesvědčit, že jejich otec, který si na ně několik měsíců ani nevzpomněl, který je stěží dokázal vystát, když s ním žily pod jednou střechou, je vezme na báječný čtrnáctidenní výlet.“ Najednou ji přemohla únava. „Ale kvůli tomuhle jsem sem nepřijela.“

„Ale jo.“ Holt si zapálil další cigaretu. Kdyby něco nedržel v rukou, musel by se jí dotknout, a nebyl si jist, že by to oba zvládli. „Já nejsem z rodiny, takže ti ode mě nehrozí nebezpečí. Můžeš mi to vyklopit a já kvůli tomu nepřijdu o klid.“

Trochu se usmála.

„Asi máte pravdu. Promiňte.“

„Nechtěl jsem po tobě omluvu. Jak ho snáší děti?“

„Je to pro ně cizí člověk.“

„Tak asi nevědí, co mají čekat. Takže můžou mít dojem, že to bude velké dobrodružství a že si užijou víc zábavy než s tebou. Jestli je využívá proti tobě, docela se mu to daří.“

„Došla jsem ke stejnému názoru. Potřebovala jsem se odreagovat.“ Zase se pokusila o úsměv. „Obvykle vypleju nějaké záhony.“

„Líbání zabralo víc.“

„Bylo to něco jiného.“

Odklepl si a vstal. K čertu s tím, jestli něco zvládnou nebo ne. „Takhle ti to tedy připadalo?“

„Mám toho až nad hlavu, Holte,“ začala, ale objal ji. „Nechci, abys mě držel.“ Jenže chtěla a moc.

„To je teda škoda.“ Přitiskl ji k sobě víc.

„Chtěl jsi, abych sem přijela, protože…“ Zatajila dech, když ji kousl do ušního lalůčku. „Mohl bys mi ukázat to něco od tvého dědečka?“

„Můžu.“ Její pleť voněla jako čerstvý vzduch na útesech, moře a plané květiny a horké léto. „Taky jsem chtěl, abys přijela, abych tě mohl zase obtěžovat. Jedno po druhém.“

„Já se nechci zaplést.“ Ale už jak to říkala, nastavovala mu ústa k dalšímu polibku. „Nikam to nevede.“ Její prsty se mu zapletly do vlasů.

„S tím naprosto souhlasím.“ Svými hrubými dlaněmi zkoumal, co má pod blůzou. „Protože to tam už je.“

Měl pravdu. Nechala se vtáhnout do vroucího polibku. Potřebovala něco, někoho. Když se nemohla dočkat útěchy nebo soucitu, je tu alespoň touha.

Jenže čím víc si brala, tím víc její tělo volalo po něčem, na co nedosáhla.

„Tohle je na mě moc rychlé,“ řekla bez dechu a vysmekla se mu. „Promiň, ale asi se chovám divně.“

Pozoroval její oči, nic než její oči. Tělo mu pulzovalo. „Myslím, že si to dokážu přebrat.“

„Nechci začít něco, co nebudu schopná dotáhnout do konce.“ Olízla si rozpálené rty. „A mám příliš mnoho zodpovědnosti a starostí, než abych přemýšlela o nějakém…“

„Poměru?“ dopověděl za ni. „Jenže přemýšlet budeš muset.“ Nespustil z ní oči. „Máš na to pár dní. Můžu být dlouho trpělivý, ale nakonec dostanu, co chci. A já chci tebe.“

Po zádech jí přeběhl mráz. „To, že se mi líbíš, ještě neznamená, že s tebou skočím do postele.“

„Je mi jedno, jestli tam skočíš nebo se tam doplazíš nebo jestli tě tam budu muset odtáhnout. Na způsobu se můžeme dohodnout později.“ Než se vzmohla na nějakou nadávku, ušklíbl se, políbil ji a ustoupil. „Tak, a když jsme se tak hezky dohodli, vezmu tě nahoru a ukážu ti ten portrét.“

„Jestli si myslíš, že jsme se dohodli, jaký portrét?“

„Uvidíš.“ V Suzanně se svářela zlost a zvědavost, ale nechala se odvést do podkroví. „Tady dědeček pracoval.“

Upoutalo to její zájem. „Znal jsi ho dobře?“

„Dobře ho neznal asi nikdo.“ Holt otevřel malé okénko. „Přicházel a odcházel, jak se mu zlíbilo. Vracel se na několik dnů nebo na několik měsíců.

Občas jsem tu sedával a pozoroval ho při práci. Když mě měl plné zuby, poslal mě vyvenčit psa anebo do vsi na zmrzlinu.“

„Na podlaze je pořád barva.“ Neodolala, sehnula se a dotkla se cákanců.

Zvedla k Holtovi oči a pochopila.

Svého dědečka miloval. Tyhle skvrny pro něj měly větší cenu než celý domek. Podala mu ruku, ale než se ho stačila dotknout, spatřila ten portrét.

Stál opřený o stěnu a byl zasazený ve starém a zdobném rámu. Hleděla na ni žena s očima plnýma tajemství, smutku a lásky.

„Bianca,“ vyhrkla Suzanna a vyhrkly jí slzy. „Věděla jsem, že ji musel namalovat. Musel.“

„Nebyl jsem si jistý, dokud jsem včera neviděl Lilah.“

„Nikdy ho neprodal,“ zašeptala Suzanna. „Nechal si ho, protože to bylo to jediné, co mu po ní zbylo.“

USnad.“ Holtovi to nebylo moc příjemné. „Musím přiznat, že mezi nimi asi něco bylo. Ale stejně nevím, jak vám to pomůže najít ty smaragdy.“

„Ale ty nám pomůžeš.“

„To jsem taky slíbil.“

„Díky.“ Obrátila se k němu. Ano, pomůže, pomyslela si. Dodrží svoje slovo, ať ho to bude otravovat sebevíc.

„Chtěla bych tě požádat, jestli bys ten portrét nevzal do Hrádku, aby se na něj mohla podívat celá rodina. Hodně to pro nás znamená.“

Na Suzannino naléhání s sebou vzali i Sadie. Jela vzadu na korbě. Když přijeli na Hrádek, Max s Lilah seděli venku na trávníku. Fred, jakmile zbystřil auto, vystřelil, ale okamžitě se zarazil, když uviděl Sadie.

Roztřeseně se k ní přiblížil. Psi se pořádně očichali, načež Sadie zavrtěla ocasem a odstartovala tak veselou honičku.

„To vypadá na lásku na první pohled,“ poznamenala Lilah, když s Maxem došli k autu. „Říkali jsme si, kam ses poděla.“ Pohladila Suzannu po ruce a tak jí dala beze slov najevo, že věděla o telefonátu s Baxem.

„Jsou tu někde děti?“

„Ne, odjeli s Megan a jejími rodiči do městečka, aby nakoupili nějaké suvenýry.“

Suzanna kývla a vzala sestru za ruku. „Máme tu něco, co musíte všichni vidět.“ Ustoupila a Lilah oknem spatřila portrét. Stiskla sestře ruku.

„Ne, Suzanno.“

„Já vím.“

„Maxi, vidíš to?“

„Jo.“ Jemně políbil Lilah na temeno a hleděl na portrét její dvojnice. „Byla nádherná. To maloval Bradford.“ Podíval se na Holta. „Několik týdnů se už zabývám dílem vašeho dědečka.“

„A vy jste to celou dobu věděl,“ obvinila Holta Lilah.

„Poznal jsem, že je to Bianca, až když jsem vás včera spatřil.“

Lilah ustoupila. „Vy nejste tak hrubý, jak si o vás lidi myslí. Vaše aura je na to moc čistá.“

„Lilah, nech Holtpvu auru na pokoji,“ řekla se smíchem Suzanna. „Ať se na to taky koukne teta Coco. Škoda, že už Sloan s Amandou odjeli.“

Coco se rozplakala, sotva obraz spatřila. To se ale dalo čekat. Holt postavil obraz na křeslo v salónu, naproti si sedla Coco a odhazovala jeden promáčený kapesník za druhým. „Po takové době ji mít zase alespoň trochu doma!“

Lilah pohladila tetu po rameni. „Trochu tu byla vždycky.“

„Já vím, ale mít ji před očima!“ Popotáhla.

„Musel ji tolik milovat.“ Catherine se dojatě opřela o Trentovo rameno.

„Vypadá přesně tak, jak jsem tehdy při seanci cítila.“

Holt nevyndal ruce z kapes. „Hele, sentiment a seance stranou, potřebujete ty smaragdy. Jestli chcete, abych vám pomohl, potřebuju všechno vědět.“

„Seance.“ Coco si otřela oči. „Měli bychom uspořádat další. Obraz pověsíme v jídelně. Musím si ověřit astrologickou mapu.“ Vstala a odběhla z místnosti.

„A je v tahu,“ zamumlala Suzanna.

Trent přikývl. „Nic proti Coco, ale Holt by se to měl dozvědět nějakou normální cestou.“

„Udělám kafe.“ Suzanna se ještě jednou podívala na obraz a odešla do kuchyně.

Možná, že z toho jako bývalý policajt vydedukuje víc než necvičení laici, přemítala, když mlela kávová zrnka. Ale bude skutečně ochoten věnovat tomu svůj čas?

V tu chvíli vešel do kuchyně. „Suzanno, jedu s Maxem a Trentem do města promluvit si se seržantem Koogarem. Kafe si dám později.“

„Dík. Nikdy ti nezapomenu, co pro nás děláš.“

„Tak to teda hezky zapomeň.“ Zvedl ji k sobě a políbil ji, až se jí podlomila kolena. „Radši si pamatuj tohle.“

Vyšel ven a Suzanna klesla do židle. Nezbude jí nic jiného, než si to opravdu zapamatovat.

ŠESTÁ KAPITOLA

Role anděla strážného mu nikdy nešla. Ale poté, co si udělal lepší představu o situaci, si řekl, že ji bude hlídat. Nejlépe udělá, když se jí bude držet nablízku.

Auto vjelo na štěrkové parkoviště a zaparkovalo hned vedle Suzannina pick-upu. Byla s nějakými zákazníky před obchodem, tak se zatím zabavil okukováním květin.

Kolem Ostrovních zahrad jezdil poměrně často, ale nikdy se tam nezastavil.

Neměl důvod. Na dřevěných stolech nebo v ozdobných květináčích se tísnily květy, které nedokázal pojmenovat. Musel však přiznat, že jsou krásné. Nebo se mu tam líbilo proto, že vzduch voněl jako Suzanna?

Právě si prohlížel hledíky, když za sebou zaslechl šelest listů. Automaticky zbystřil a ruka mu vystřelila tam, kde kdysi visívala zbraň. Zaklel a vydechl.

Měl by se téhle reakce zbavit. Poldou už nebyl, takže mu asi nikdo nebude chtít do zad vrazit loveckou kudlu.

Pootočil se a v pivoňkách uviděl střapatou hlavu. Alex se zašklebil a vyskočil ven. „Mám tě!“ Rozjařeně poskakoval. „Byl jsem pygmej a zastřelil jsem tě svým jedovatým šípem.“

„To mám tedy kliku, protože jsem proti pygmejskému jedu imunní. Kdyby to byl jed Ubangi, už bych byl mrtvý. Kde máš sestru?“

„Ve skleníku. Máma nám dala semínka a tak, ale mě už to nebaví. Můžu tu být,“ řekl rychle, protože už věděl, jak rychle dokážou dospělí všechno pokazit. „Když nebudu běhat k silnici nebo něco nepřevrhnu.“

Nechtěl tomu dítěti nic nakazovat. „Zabil jsi dneska hodně zákazníků?“

„Dneska to moc nejde. Protože je pondělí, říká máma. Ale chodíme sem s ní a Caroline si múze vzít volno.“

„Chodíte sem rádi?“ Holt si nevšiml, kdy k tomu došlo, ale najednou se procházel mezi květinami s klukem ruku v ruce.

„Jasně. Pomáháme sázet kytky. Vidíš tyhle?“ Ukázal na záhonek pestrobarevných kvítků u cestičky. „To jsou cínie a já jsem je sám sázel, lak je taky musím zalívat a tak. Někdy pomáháme lidem s věcmi do auta a dávají nám drobné.“

„To si asi dost vyděláš, že jo?“

„A máma přes poledne zavře a jdeme dolů na pizzu a hrajeme tam videohry. Chodíme sem skoro každé pondělí. Až na –“ Zmlknul a naštvaně kopl do kamínků.

„Až na co?“

„Příští týden musíme jet na výlet, ale máma nepojede.“

Holt pozoroval chlapcovu skloněnou hlavu. Co k čertu teď? „Asi má dost práce, ne?“

„Mohla by to za ni vzít Caroline a mohla by jet s námi. Ale nepojede.“

„A nenapadlo tě, že by s vámi jela, kdyby mohla?“

„Asi jo.“ Alex znovu kopl do kamínků, a když ho Holt nenapomenul, kopl do nich potřetí. „Máme jet k nějaké Martě nebo co, s tátou a jeho novou ženou. Máma říká, že to bude legrace, že pojedeme na pláž a budeme jíst zmrzlinu.“

„A ty se netěšíš?“

„Já tam nechci. Nevím, proč tam musím. Já chci jet s mámou do Disneylandu.“ Chlapec se málem rozbrečel.

Holt se k němu sklonil. „Dělat věci, do kterých se ti nechce, je pěkně těžké, viď? Asi se budeš muset postarat o Jenny, až budete pryč.“

Alex popotáhl. „Hm. Ona se bojí. Je jí jen pět.“

„Ale s tebou se nebude muset bát. Víš co, já se zase postarám o vaši mámu, až budete pryč, jo?“

„Tak jo.“ Alex si otřel nos hřbetem ruky. „Ukážeš mi, kam tě střelili do nohy?“

„Jasně.“ Holt ukázal na jizvu asi patnáct centimetrů nad kolenem.

„Týjo!“ Holt Alexe nechal, aby se jizvy dotkl. „Když jsi polda, tak se o mámu dobře postaráš, že jo?“

„Jasně.“

Suzanna se smíšenými pocity pozorovala Holta a svého synka. Zahřálo ji u srdce, že Holt pohladil Alexe po vlasech.

„Copak se tu děje?“

Oba se ohlédli. Pak si vyměnili významný pohled a Holt vstal. „To je mezi námi chlapy,“ řekl a stiskl Alexovu ruku.

„Aha. No, nerada vyrušuju, ale jestli chceš jít na pizzu, měl by sis jít umýt ruce.“

„Může jít taky?“ zeptal se Alex.

„Jmenuje se pan Bradford,“ opravila ho Suzanna.

„Jmenuje se Holt.“ Holt mrkl na Alexe, který mu oplatil úsměvem. „Tak může?“

„To se uvidí.“

„To říká často,“ svěřil se Alex Holtovi a odběhl za sestrou.

„Asi má pravdu.“ Suzanna si povzdechla. „Co pro tebe můžu udělat?“ Měla rozpuštěné vlasy a modrou čepici, takže vypadala na šestnáct. I lolt si najednou připadal stejně přihlouple, jako když zval dívku na své první rande.

„Pořád ještě hledáš někoho na brigádu?“

„Ano, ale marně.“ Zaštipovala begonie. „Všechny děti ze školy i z gymnázia si už něco sehnaly.“

„Já ti můžu věnovat tak čtyři hodiny denně.“

„Cože?“

„Možná i pět,“ pokračoval. Jen na něj zírala. „Mám udělat nějaké opravy, ale pracovní dobu si určuju sám.“

„Ty pro mě chceš pracovat?“

„Jenom když budu cokoliv nosit a sázet. Ale nechtěj, abych prodával kytky.“

„To nemyslíš vážně.“

„Myslím. Prodávat nebudu.“

„Ne, to, že pro mě budeš pracovat. Máš svou vlastní firmu a já ti nemůžu zaplatit víc než minimální mzdu.“

Jeho oči ztmavly.

„Nedělám to kvůli penězům.“

Suzanna si odfoukla vlasy z očí. „Nechápu –“

„Hele, vymyslel jsem to. Budu pro tebe dělat těžkou práci a ty se mi podíváš na zahradu.“

Pomalu se začala usmívat. „Ty chceš, abych ti dala do pořádku zahradu?“

Ženské vždycky všechno jen komplikovaly. Vrazil ruce do kapes. „Nechci nějaké zázraky. Možná ještě nějaké keře. Tak souhlasíš s tím, nebo ne?“

Teď už se smála nahlas. „Jeden Andersonovic soused obdivoval naši týmovou práci. Objednal si mě na zítra.“ Podala mu ruku. „Buď tam v šest.“

Vytřeštil oči. „Ráno?“

„Přesně. Půjdeš s námi na oběd?“

Ruku přijal. „Fajn. Zveš mě.“

Bože, ta ženská dřela jako kůň. Jako dva koně, říkal si Holt, když znovu zvedal krumpáč nad hlavu. Po zádech mu stékal pot. Takhle nějak to vypadá na galejích. Ten trávník, to nebyl trávník, to byla chlupatá skála.

Po třech dnech ho už přešlo, aby jí bránil v tahání pytlů nebo jiné těžké práci. Stejně si ho nevšímala a dělala si všechno po svém. Když se v časném odpoledni vracel domů, ptával se sám sebe, jak to Suzanna může vydržet.

Nemohl jí věnovat víc než čtyři nebo pět hodin. Jinak by stála jeho vlastní práce. Bylo jasné, že dře proto, aby zahnala myšlenky na zítřek, kdy odjedou její děti.

Zase kopl krumpáčem a zase do skály. Otřásl se. Suzanna zvedla hlavu.

„Oddechni si, já to dodělám.“

„Nemáš s sebou náhodou dynamit?“

Na chviličku se usmála. „Promiň, ale nemám. Dojdi si pro něco k pití do lednice. Už brzo začneme sázet.“

„Fajn.“ Štvalo ho, že ho celá práce tak vysiluje. Na puchýřích se mu dělaly nové puchýře

.1 svaly ho bolely, jako by si dal závod s mistrem světa, a samozřejmě prohrál. Otřel si ručníkem obličej a krk a šel k lednici, kterou nechali ve stínu břízy. Vytáhl láhev zázvorové limonády. Slyšel, jak krumpáč naráží na kamenité podloží. N emělo smysl ji přesvědčovat o tom, že je to holé bláznovství.

„Suzanno, ty jsi šílenec. Tuhle práci dělají trestanci. Co myslíš, že tu poroste?“

„To by ses divil.“ Narovnala se a otřela si pot, který jí stékal do očí. „Vidíš támhle ty lilie?“ hekla, když narazila na další kámen. „Zasadila |sem je předloni v září.“

Se zamručením pochválil husté květy. Připus-lil, že zahrádku hodně pozvedly, ale stálo to za tu dřinu?

„Snyderovi mi dali první skutečnou práci.“ Zvedla kámen a hodila ho do kolečka. Narovnala se, protáhla se a zaposlouchala se do bzukotu včel. „Dali mi ji ze soucitu, protože jsou rodinnými přáteli a ubohá Suzannka potřebovala pomoct.“ Odfoukla si a znovu zarazila krumpáč do země.

Zamrkala, protože se jí dělaly mžitky před očima. „Překvapilo je, že vím, co dělám, a od té doby se jim starám o zahradu.“

„To je skvělé. Nechceš si na chvilku odpočinout?“

„Už budu skoro hotová.“

„Nebudeš nikdy hotová, dokud to s tebou nepraští. Koho tady na tom vršku dojme trs kytiček?“

„Budou se na ně koukat Snyderovi a jejich hosti.“ Zavrtěla hlavou, aby setřásla únavu. „A uvidí je fotograf z časopisu Zahrady Nové Anglie.“ Páni, ty včely dneska ale bzučí, pomyslela si a bzukot jí vyplnil celou hlavu. „A nic nezvadne. Dám sem hvozdíky, krásnoočka, levanduli pro vůni a monardy pro kolibříky.“ Položila si ruku na čelo a promnula si oči. „V září zasázíme pár cibulek tulipánů. Trpasličí kosatce a sasanky a pár…“ Zakoktala se vlnou nevolnosti. Holt vyrazil ze stínu, když viděl, jak jí krumpáč vypadl z rukou.

Suzanna mu bezvládně padla do náručí.

Nadáváním ze sebe dostával strach. Odnesl ji do stínu pod strom. „Tak, a je to.“ Ponořil ruku do lednice a rozetřel jí po tváři ledovou vodu. „Skončila jsi, rozumíš?“

„Nic mi není.“ Mluvila slabě, ale naštvaně. „Jen trochu moc sluníčka.“

Ledová voda jí dělala dobře, i když měl poněkud hrubší ruce. Vzala si od něj limonádu a pořádně se napila.

„Hodně slunce,“ vypočítával, „hodně práce. A málo jídla a spánku.

Vypadáš příšerně, Suzanno, a mě to nebaví.“

„Díky za pochvalu.“ Odstrčila jeho ruce a opřela se o strom. „Jestli je to všechno, dala bych si oběd.“ Věděla, že musí jíst. Byla hloupá, protože vynechala snídani. Vytáhla z lednice sendvič.

Uvažoval, že by ji odvlekl do auta. Ten nápad se mu líbil, ale neměl by dlouhodobější účinky. I kdyby ji připoutal na lůžko, stejně by se upracovala k smrti, jen o něco později.

Alespoň že jedla. Do tváří se jí zase pomalu vracela barva. Taky si vytáhl sendvič.

„Přemýšlel jsem o těch smaragdech.“

Zrněna tématu i tón ji překvapily. „Ale?“

„Četl jsem přepis rozhovoru s paní Tobiášovou, tou služebnou. A poslechl jsem si i nahrávku. Podle ní byla Bianca nešťastně vdaná, oddaná svým dětem a zamilovaná do mého dědečka. S Fergusem už chodili nějakou dobu po tenkém ledě, ten pes byl jen poslední kapka. Rozhodla se, že ho opustí, ale proč neodešla tu noc? Proč?“

„I když se už rozhodla,“ pravila pomalu Suzanna, „musela ještě zařídit pár věcí. Musela brát ohledy na děti.“ Sama to chápala až příliš dobře. „Kam s nimi pojede, jak je zabezpečí. I když opouštěla katastrofální manželství, musela si promyslet, jak dětem řekne, že jedou pryč bez tatínka.“

„Takže když po hádce Fergus odjel do Bostonu, začala podnikat určité kroky. Nejdřív asi šla za mým dědečkem, protože u něj skončil ten pes.“

„Milovala ho,“ zamumlala Suzanna. „Určitě šla hned k němu. A on miloval ji, tudíž s ní i s dětmi odjet chtěl.“

„Když se toho budeme držet, přivede nás to k jejímu dalšímu kroku. Vrátila se do Hrádku, aby si sbalila. Ale místo aby s mým dědečkem odjela, vyskočila z okna. Proč?“

„Byla hrozně zmatená.“ Suzanna se přivřenýma očima zahleděla do slunečního světla. „Rozhodla se ukončit své manželství a odloučit děti do otce. Porušit sliby. Je to strašně těžké a děsivé. Jako smrt. A ke všemu se vrátil její muž a ona se mu musela podívat do očí.“

Holt ji pohladil po vlasech. „Pořád mi není jasná spojitost mezi její smrtí a smaragdy. Nejdřív musíme přijít na to, proč je schovala. Až pak se můžeme pustit do hledání.“

„Fergus jí je dal, když se jim narodil nejstarší syn. Prvním dítětem byla dívka, ale ta se nepočítá.“ S dalším lokem zázvorového piva Suzanna spolkla i kapku vlastní hořkosti. „To se jí asi nelíbilo. Odměnil ji za potomka jako chovnou kobylu. Ale byly její, protože i to dítě bylo její.“

Oči jí ztěžkly, tak je zavřela. „Když se narodil Alex, Bax mi dal diamanty.

Vůbec jsem si nevyčítala, že jsem je prodala, abych mohla rozjet svoji firmu.

Byly moje. Mohla to chápat úplně stejně. Ty smaragdy mohly jí i dětem přinést nový život.“

„Proč je schovávala?“

„Aby si byla jistá, že je Fergus nenajde, kdyby jí zabránil v odchodu. Aby věděla, že má něco, co jí patří.“

„Ty jsi své diamanty taky schovala?“

„Dala jsem je do Jenniných plenek. Tam by je Baxter stěží hledal.“ Se smíchem utrhla pár stébel trávy. „Vypadá to tak dramaticky.“

Všimla si ale, že se Holt nesměje ani nepošklebuje. „To mi připadá zatraceně chytré. Hodně času strávila ve věži, že?“

„Všude jsme to tam prohlédly.“

„Podíváme se tam znovu, a pak ještě do její ložnice.“

„To se bude Lilah líbit.“ Suzanna zase zavřela oči. Jídlo a stín ji příjemně unavily. „Je to teď totiž její pokoj. A tam už jsme to taky prohledávaly.“

„Ale já ne.“

„To ne.“ Snad nebude vadit, že se trochu natáhne, než to celé proberou.

Tráva byla krásně měkká a chladila. „Kdybychom našli její deník, moc by nám pomohl. Amanda prohlédla všechny knihy v knihovně, kdyby se tam náhodou připletl jako ten zcizený dopis.“

Zase ji začal hladit po vlasech. „Podíváme se tam znovu.“

„Amandě by nic neušlo. Je hodně pečlivá.“

„Radši bych to prohlédl, než abych spoléhal |cn na seance.“

Vydala zvuk, který se napůl podobal smíchu a napůl vzdechu. „Teta Coco tě určitě přesvědčí.“ I mluvení ji unavovalo. „Musíme nejdřív zasadit ty hvozdíky.“

„Dobře.“ Položil jí ruce na ramena a jemně je masíroval.

„Budou růst na skále. Hodně vydrží.“ A usnula. „Ty tu velíš.“ Nechal ji ve stínu a vykročil do slunce.

Probudilo ji šimrání trávy na tváři. Překulila se na břicho a spala jako špalek. Ospale otevřela oči. Holt seděl se zkříženýma nohama pod břízou.

Kouřil a díval se na ni.

„Musela jsem usnout.“

„Spala jsi, jako když tě do vody hodí.“

Opřela se o lokty. „Mluvili jsme o těch smaragdech.“

Odhodil cigaretu. „Už jsme toho napovídali dost.“ Jedním rychlým pohybem jí zaklínil ruce pod pažemi a přitáhl si ji k sobě. Než se stačila docela probudit, seděla mu na klíně a líbali se.

Sledoval ji, když spala. Touha dotknout se jí ho celého rozpálila. Vypadala dokonale, jako Šípková Růženka. Dlaní si podpírala tvář, druhá její ruka spočívala na trávě. Chtěl ochutnat ty měkké, vřelé rty, přivinout k sobě její křehké, dlouhé tělo, poslouchat její lehký dech. A tak si je vzal.

Krev se jí rozpálila z bodu mrazu do varu.

Spánkem odpočaté tělo se teď napínalo jako luk. Nadechla se. Viděla jen jeho tvář, nebezpečné a temné oči, tvrdá a hladová ústa. Pak se jí oči rozostřily.

Nechala ho, ať si bere, co tak moc potřebuje. Tiskla se k němu ve stínu břízy. Když se jí začala zase točit hlava, nechala ji, ať se točí. To nebyla slabost, se kterou bylo třeba bojovat. Po téhle toužila, co její paměť sahala.

Zabořil tvář do ohybu jejího krku, na pulzující tepnu. S nikým se ještě takto necítil. Horečnatě a roztřeseně. Pokaždé, když se k jejím ústům vrátil, byly ještě náruživější než předtím. Toužil utéct, než jim podlehne. A toužil ležet s ní na chladivém a měkkém trávníku a vybít všechna svá trápení a tužby.

Objímala ho a celá se chvěla. Tváří se mu třela o tvář tak sladce, jak to nikdy nepoznal. „Co si s tím počneme?“ zašeptala. Přitiskla mu rty na tvář a vzdychla.

„Myslím, že odpověď oba známe.“

Suzanna zavřela oči. Všechno mu připadalo tak jednoduché. Ještě chvíli se k němu tulila a poslouchala bzukot včel. „Dej mi trochu času.“

Rukama ji uchopil za ramena a odtáhl ji tak, aby si viděli do tváře. „Možná ti ho nebudu schopen dát, už nejsme děti. A už mě nebaví snít o tom, jaké by to bylo.“

Roztřeseně vydechla. Zmatená nebyla jen ona sama. Úplně to z něj vyzařovalo. „Pokud budeš chtít víc toho, co bych ti mohla dát, budeme oba zklamaní. A já tě chci.“ Málem sykla bolestí, když sevřel stisk. „Ale nemůžu si dovolit další chyby.“

Jeho oči potemněly a zúžily se. „Chceš nějaké sliby?“

„Ne,“ řekla rychle. „Ne, nechci. Ale musím dodržovat ty, které jsem dala sama sobě. Když k tobě jednou přijdu, musím si být jistá, že to není jen něco, co chci, ale že je to něco, s čím budu schopná žít.“ Pohladila ho po tváři.

„Jedno ti ale můžu slíbit. Nikdy nebudu litovat, jestli budeme milenci.“

Nemohl se s ní přít. Ne, když se na něj tak dívala. „Ne jestli, ale až,“ opravil ji.

„Až,“ přikývla a vstala. Ani se jí tak netřásly nohy. Cítila se silnější. Až, zopakovala si. Ano, už přistoupila na myšlenku, že je to jen otázka času.

„Teď musíme ale brát věci, jak stojí a běží. Musíme dodělat práci.“

„Už je to hotovo.“

Právě vstával, když se otočila.

Květiny byly zasázené, zem uhrabaná a posypaná rašelinou. Tam, kde předtím byla jen skalnatá, žíznivá půda, zářily mladé zelené lístečky.

„Cože?“ vydechla.

„Spala jsi tři hodiny.“

„Tři –“ Zděšeně na něj pohlédla. „Měl jsi mě vzbudit.“

„Ale nevzbudil,“ řekl prostě. „Teď se ale musím vrátit, mám zpoždění.“

„Ale tys –“

„Je to hotové.“ Do hlasu se mu vkradla netrpělivost. „Chceš ty zatracený kytky vytrhat a zasázet je sama?“

„Ne.“ Jak si ho tak prohlížela, zjistila, že ve skutečnosti není naštvaný, ale v rozpacích. Jednak proto, že udělal záslužnou a roztomilou věc, a taky proto, že tři hodiny sázel to, čemu stále říkal kytky.

Stojí tady v pražícím slunci, pohupuje se ze špiček na paty, silné ruce má vražené do kapes. Jako by chtěl říct: opovaž se mi poděkovat, začnu vrčet!

Tak jí to připadalo.

A najednou si na té skále uvědomila, co si to vlastně v jeho náručí odmítala připustit. Myslela si, že je to jen vášeň a touha. Ale ona ho miluje. Ne kvůli vášnivým polibkům nebo chtivým rukám. Miluje muže, který se ukrývá pod tou drsnou slupkou. Muže, který bezděky pohladí jejího synka po vlasech nebo odpovídá na dcerčiny dotěrné otázky. Muže, který na památku svého dědečka ponechal barvami pocákanou podlahu.

Toho, který místo ní nasázel skalničky, zatímco ona spala.

Zírala na něj, až se Holt začal ošívat. „Vypadáš, jako bys měla zase omdlít, jenže já tě teď nechám tam, kam upadneš. Nemůžu si hrát na chůvu.“

Na tvář se jí pomalu vkrádal krásný úsměv. Úplně ho to zmátlo. I to na něm milovala, netrpělivost, která zakrývala slitování. Ale stejně budu potřebovat čas na rozmyšlenou, pomyslela si. Abych si zvykla. „Odvedl jsi skvělou práci.“

Mrknul na rostliny. Raději by si nechal vyříznout jazyk, než aby přiznal, že ho ta práce bavila. „Vždyť se tam jen zapíchnou a zahrnou hlínou.“ Mávnul rukou. „Dám ti náčiní na korbu. Fakt už musím jet.“

„Tu práci u Bryceových odložím na pondělí. Zítra, zítra musím být doma.“

„Fajn. Tak se měj.“

Když zmizel z dohledu, Suzanna poklekla a dotýkala se nových, křehkých rostlinek.

V domku na břehu dokončoval muž, který si říkal Marshall, svou prohlídku.

Přišel na několik různých věcí. Ten bývalý polda rád četl, ale nevařil. V

knihovně byly police plné ohmataných knih, zato v kuchyni moc zásob nenašel. Nějaké měl v krabici na dně hluboké zásuvky a v nočním stolku ležela nabitá pistole.

Když procházel psací stůl, zjistil, že Christianův vnuk již podnikl pár chytrých šetření. Pobavilo ho, že má všechno uložené hezky pohromadě. A málem ho rozesmálo, že silou policejního zvyku píše o všem, co o smaragdech zjistí, podrobné zprávy.

Ale zmocnila se ho zuřivost, když si přečetl i rozhovor s bývalou služkou, našel ji Maxwell Quartermain. Ten měl pracovat pro něj anebo měl být mrtvý.

Z Holtova domku by nejraději udělal kůlničku na dříví, ale ovládl se.

Nechtěl po sobě zanechávat stopy. Zatím. I když nenašel nic zvláštního, věděl totéž co Calhounovi.

Opatrně uložil papíry zpět na místo a zásuvky pozavíral. Na dvorku začal štěkat pes. Nenáviděl psy. Odfrkl si a podrbal se na noze, kam ho kousl ten malý Calhounovic zmetek. Za to mu zaplatí. Až dostane ty smaragdy.

Všechno opustil tak, jak to našel.

Na tu zimu nebudu raději vzpomínat. Nechci jitřit rány. Z ostrova jsem ale neodjel. Nemohl jsem. Po celé měsíce neopouštěla mou mysl. Zůstala v mých snech.

A pak zase přišlo léto.

Nedokázal bych popsat, jak mi bylo, když. se ke mně rozběhla. Uměl bych to nakreslit, ale nikdy nenajdu slova. Chodil jsem po útesech, čekal na ni, toužil.

Snadno jsem se přesvědčil, že mi stačí, když ji uvidím, když s ní promluvím. Jen ať sejde z Hrádku a posadí se vedle mne na skálu.

Najednou radostně volala mé jméno a běžela ke mně. Držel jsem ji v náručí, líbal ji. A poznal jsem, že trpěla stejně jako já. Ze miluje jako já.

Oba jsme věděli, že je to bláznovství. Asi jsem měl být silnější a přesvědčit ji, aby mě opustila. Ale něco se v ní za zimu zlomilo. Už nikdy nebude spokojená v prázdnotě, jakou se její manželství stalo. Ani děti nedokázaly vytvořit pouto mezi ní a jejím mužem, který nežádal víc než poslušnost a povinnost. Ale přesto jsem nemohl připustit, aby se mi vzdala, aby učinila krok, který by ji uvrhl do viny, ostudy a lítosti.

A tak jsme se den po dni nevinně scházeli na útesech. Hovořili jsme, smáli se a předstírali, že léto nebude mít konce. Někdy s sebou přivedla i děti. Byli jsme jako rodina. Snažili jsme se věřit, že nás nic nerozdělí.

Nikdy jsem nezažil šťastnější chvíle. Taková láska nemá ani začátku ani konce. Není ani správná ani špatná. To léto nebyla cizí manželkou, ale mou ženou.

Mám za sebou svůj život, sedí tu mé staré tělo, ale při pohledu na vodu zase jasně slyším její hlas, vidím její tvář.

Usmála se. „ Snila jsem o lásce.“

Uvolnil jsem jehlice a ruce jí zabořil do vlasů. „A teď?“

„Už nemusím snít.“ Sklonila se a políbila mě na rty. „ Už nikdy o ní nebudu muset snít.“

Políbil jsem jí ruku a společně jsme na obloze pozorovali orla. „Dnes večer pořádáme ples. Chtěla bych, abys tam byl se mnou a tančil se mnou valčík.“

Vstal jsem, přivinul jsem si ji k sobě a tančili jsme rozkvetlou loukou.

„Řekni mi co budeš mít na sobě, abych si tě mohl představit.“

Se smíchem ke mně obrátila tvář. „ Budu v bílém hedvábí s hlubokým výstřihem. V nabírané sukni se budou odrážet světla. A budu mít své smaragdy.“

„Žena by neměla o smaragdech hovořit smutně.“

„Ne.“ Zase se usmála. „Jsou velmi výjimečné. Dostala jsem je, když se narodil Ethan, a nosím je, abych si to stále připomínala.“

„Co aby sis připomínala?“

„Že ať se stane, co se stane, něco jsem tu po sobě zanechala. Mým pravým pokladem jsou mé děti.“ Slunko se ukrylo za mrakem a ona svou tvář přitiskla k mému rameni. „Obejmi mě, Christiane.“

Ani jeden z nás nepromluvil o létu, které se takovou rychlostí blížilo ke konci. Ale věděl jsem, že na to oba myslíme, při tom, jak se ke mně tiskne, jak naše srdce buší jako jedno. Znovu mnou projíždí zoufalství při pomyšlení na to, o co jsem měl tak záhy přijít.

„Dal bych ti smaragdy, diamanty, safíry.“ Přitiskl jsem své rty na její. „ To všechno a ještě víc, kdybych mohl, Bianco.“

„Ne.“ Vzala mou tvář do dlaní a já spatřil v jejích očích slzy. „Jen mě miluj,“ řekla.

Jen mě miluj.

SEDMÁ KAPITOLA

Holt doma nepobyl ani tři minuty, když si všiml, že se k němu někdo vloupal. Vlastně všechno bylo na svém místě, ale popelník byl blíž okraje stolu, křeslo stálo u krbu v trochu jiném úhlu, roh koberce byl shrnutý.

Ve střehu vešel do ložnice. Neušly mu nepatrně posunuté polštáře, jinak srovnané knihy, zbraň byla na místě. Odjistil ji a šel prohlédnout celý dům.

Po půl hodině vrátil se strnulou tváří pistoli na místo. Někdo zpřeházel i dědečkovy obrazy v ateliéru, někdo se jich dotýkal a prohlížel je. Tohle bylo znesvěcení, které nestrpí.

Byl si téměř jistý, kdo to udělal. Livingston, třebaže v přestrojení, se zřejmě potloukal dost blízko na to, aby zjistil vztah mezi Bradfordem a Calhounovými. Á smaragdy.

Klíčem byla Bianca. Usadil se na verandě, zapálil si a snažil se do ní vcítit.

Nešťastně vdaná krásná žena. Soudě podle nátury všech žen z toho rodu, které potkal, musela mít Bianca taky silnou vůli, musela být vášnivá a věrná.

A zranitelná, dodal. Odráželo se to v očích portrétu stejně silně jako v těch Suzanniných.

Taky se pohybovala v nejvyšších společenských kruzích. Mladá Irka z dobré rodiny, která se výtečně provdala.

Zase jako Suzanna.

Pohledem sklouzl ke žlutému keři. Podle výpovědi té služky měla Bianca také ráda květiny. Měla děti a podle všeho byla dobrou a svědomitou matkou, zatímco Fergus byl přísný otec bez zájmu. Pak do hry vstoupil Christian Bradford.

Pokud ho Bianca přijala za milence, nesmírně riskovala. Jako žena mocného muže byla neustále pod drobnohledem. Dokonce jen náznak poměru, zvlášť s mužem nízkého postavení, by zničil její pověst. Přesto vztah udržovala.

Přerostlo jí to snad přes hlavu? zajímalo Holta. Přemohl ji pocit viny a panika, a tak schovala smaragdy jako poslední náznak odporu, ale zoufala si při představě ponížení a skandálu. Nebyla schopná čelit životu, tak si jej vzala.

To se mu nelíbilo. Zavrtěl hlavou a vyfoukl dým. Možná ztrácel nadhled, ale nedokázal si představit Suzannu, že by se vzdala a skočila ze skály. Mezi Biancou a její pravnučkou našel neuvěřitelně mnoho podobného.

Snad by měl pochopit, jak uvažuje Suzanna. A až jí porozumí, porozumí i její osudem pronásledované prababičce. Možná, že porozumí i sám sobě a svým citům.

Holt se opřel o zábradlí. Ve tmě noci si uvědomil, že kráčí v dědečkových stopách.

Zamiloval se do jedné z Calhounových žen.

Suzanna nespala vůbec. Ležela a zkoušela zapomenout na dva malé kufříky, které večer sbalila. A když se jí to podařilo, její myšlenky se stočily na Holta, a to jí klidu nepřidalo.

Vstala za úsvitu, přerovnala v kufrech šaty, pár věcí přidala a znovu se ujistila, že dětem zabalila jejich oblíbené hračky, aby se jim tolik nestýskalo po domově.

U snídaně se chovala vesele a byla vděčná celé rodině, že ji v tom podporovala a dodávala jí odvahy. Obě děti měly na krajíčku, ale v poledne se jí už málem podařilo je rozveselit.

Okolo jedné hodiny měla nervy k prasknutí a děti už byly zase rozmrzelé.

Ve dvě se začala obávat, že Bax na to zapomněl, a zmítala se mezi návaly vzteku a nadějí.

Ve tři přijel nablýskaný černý lincoln. Po patnácti nesnesitelných minutách byly děti pryč.

Nemohla vydržet doma. Coco byla tak milá a plná pochopení, že se bála, že se obě utopí v kalužích slz. Pro dobro obou se rozjela do práce.

Musím se něčím zaměstnat, řekla si Suzanna. Tak, abych si ani nevšimla, že jsou děti pryč.

Zastavila se v obchodě, ale Caroline ji svým soucitem a zvědavostí málem zlomila.

„Promiň, jestli tě otravuju,“ omlouvala se Caroline, když jí Suzanna už poněkolikáté odsekla. „Jen se o tebe bojím. Jestli chceš, zavolej mi a uděláme si dámskou jízdu.“

„Díky, uvidíme.“

„To budou fakt hezké záhonky,“ dodala Caroline, když si všimla, co Suzanna nakládá na korbu.

„Musím splatit jeden dluh.“ Suzanna nastoupila do auta, zamávala a byla ta tam. Na cestě k Holtovi v myšlenkách rozmísťovala a přemísťovala květiny na záhonku. Vybrala pro něj už i místo. Bude pod verandou, aby Holta potěšil, kdykoliv vyjde ven. Ať se mu to líbí nebo ne.

Zabere jí to zbytek dne, a pak se půjde projít na útesy. Zítra bude celý den v obchodě a až se večer ochladí, pustí se do zahrady na Hrádku.

A dny jí tak jeden po druhém uběhnou jako voda.

Ani se neobtěžovala s klepáním, zaparkovala a rovnou začala vyměřovat.

Jenže výsledek ji nijak neuspokojil. Kopání a sázení ji netěšilo jako jindy.

Pořád se trápila obavami. Za očima jí pulzovala bolest. Nepoddala se jí a místo toho přivezla další kolečko květin. Právě uhlazovala půdu, když ze dveří vyšel Holt.

Skoro deset minut ji pozoroval z okna. Vůbec se mu nelíbila její skleslá ramena a smutné oči.

„Myslel jsem, že sis dneska vzala volno.“

„Změnila jsem názor.“ Ani se na něj nepodívala, odtlačila kolečko k autu a naložila ho dalšími sazeničkami.

„Co to má sakra všechno znamenat?“

„Splácím dluhy.“ Sázela hledíky, stračky a chryzantémy. „Tak jsme se přece dohodli.“

Zamračeně sešel několik schodů. „Řekl jsem, že sem můžeš dát ještě pár keřů.“

„Rozhodla jsem se pro květiny.“ Pěchovala hlínu. „Každý, kdo má trochu představivosti, vidí, že se sem hodí.“

Aha, tak ona se chce hádat! Zhoupl se na patách. Dobře, tak jí poslouží.

„Mohla ses zeptat, než jsi mi to tu rozkopala.“

„Proč? Jen by ses šklebil a trousil nějaké chlapské poznámky.“

Sestoupil o schod.

„Tohle je ale moje zahrada, zlato.“

„A já tu sázím kytky, zlato.“ Pohodila hlavou. Je v ráži, pomyslel si. A taky na tom je dost bídně. „Jestli je ti na obtíž je zalévat, tak se o ně klidně postarám. Proč nejdeš dovnitř a nenecháš to na mně?“

Aniž počkala na odpověď, vrátila se k práci. Holt si sedl. Sázela levanduli, Jiřinky a fialky. Líně pokuřoval a pozoroval její odhodlané a pevné ruce.

„Nezdá se, že by tě dneska sázení kytek nějak uklidňovalo.“

„Jsem klidná. Vlastně je mi docela prima.“ Zlomila frézii a zaklela. „A proč by mě to mělo uklidňovat, když jsem se dnes musela dívat, jak Jenny nastupuje do toho auta se slzičkami v očích? Protože jsem se musela smát na Alexe, kterému se třásla brada a očima mě prosil, ať ho neposílám pryč?“

Oči se jí zalily slzami. „A musela jsem poslouchat Baxe, který mi nadával, že jsem přecitlivělá a úzkostlivá matka, která z jeho dětí, z jeho dětí, vychovává ustrašené slabochy.“

Zarazila rýč do půdy. „Nejsou ani ustrašené ani slabé,“ řekla uštěpačně.

„Jsou to prostě děti. Proč by se s ním neměly bát odjet, když ho ani neznají?

A ta jeho žena tam stála v hedvábném kostýmu, v italských lodičkách, a vypadala nešťastně a bezmocně. Vůbec nemá ponětí, co dělat, až bude mít Jenny noční můru nebo až bude Alexe bolet bříško. A já jsem je s nimi nechala odjet. Stála jsem tam jako puťka a nechala je nastoupit do toho hnusného auta se dvěma úplně cizími lidmi. Takže je mi fakt fajn. Úžasně.“

Rozběhla se vztekle s kolečkem k autu, hodila ho na korbu a vrátila se s rašelinou. Holt už lam nebyl. Snažila se pracovat pečlivě a napomínala se, že alespoň tuhle práci může nějak ovlivnit.

Holt se vynořil zpoza domu, jednou rukou táhl hadici a v druhé nesl dvě piva. „Já je zaliju. Dej si pivo.“

Rukou si otřela čelo a zamračila se.

„Pivo nepiju.“

„Nic jiného tu nemám.“ Vrazil jí jedno do ruky a pustil vodu do hadice.

„Tohle už zvládnu,“ řekl suše. „Nesedneš si?“

Suzanna se posadila na schody. Měla žízeň, tak se přece napila. Rukou si podepřela bradu a pozorovala ho. Už se naučil, jak kytky neutopit ani nevyvrátit proudem z kořenů. Povzdechla si a znovu se napila.

Žádná slova soucitu, uvědomila si. Žádné poplácávání nebo „chápu tě“.

Místo toho jí poskytl přesně to, co potřebovala, tichou zeď, o kterou mohla rozbít všechno své trápení a vztek. Ví, že jí pomohl? Nebyla si jistá. Ale věděla, že sem nepřijela ani kvůli kytkám, ani aby se dostala z domu, ale proto, že ho milovala.

Jakmile se v ní ten cit jednou otevřel a rozkvetl, už o něm nepřemýšlela.

Ani se nezabývala tím, co by mohl znamenat pro ně pro oba.

Lásku odmítala. Už nikdy milovat nechtěla. Nehodlala znovu kvůli muži riskovat bolest a potupu. Ale už se stalo.

Lásku nehledala. Hledala duševní klid, bezpečí pro děti a spokojenost. A přece ji našla.

Jak by reagoval, kdyby mu to řekla? Potěšilo by ho to? Šokovalo by ho to, nebo snad urazilo nebo pobavilo? Bylo jí to jedno. Teď, a asi navždy, jí ta láska zůstane. Neočekávala, že se s ní 0 city někdy někdo bude dělit.

Holt vypnul vodu. Dřevěný domek květinami úplně ožil. Těšilo ho, že některé květiny zná

1 podle jména. Nebude se jí ptát na ty, které nezná, ale najde si je v atlase.

„Vypadá to docela dobře.“

„Jsou to hlavně trvalky,“ řekla nedbalým tónem. „Myslela jsem si, že by se ti to mohlo líbit, když je tu budeš mít rok co rok.“

Líbit se mu to bude, ale taky nikdy nezapomene, jak byla smutná a nešťastná, když je sázela. „Hezky voní.“

„To je levandule.“ Než vstala, nasála provoněný vzduch. „Uklidím hadici.“

Právě zahýbala za roh, když ji zavolal jménem.

„Suzanno. Budou v pořádku.“

Raději jen přikývla a pokračovala v chůzi. Když ji dostihl, seděla na bobku a drbala psa.

„Kdyby se na ten svah vysadily nějaké skalničky, netřesky a rozchodníky, vyřešila by se tam eroze.“

Vzal ji pod paží a zvedl.

„Je pro tebe práce jediný způsob, jak myslet na něco jiného?“

„Funguje to.“

„Mám lepší nápad.“ Srdce jí poskočilo. „Já opravdu –“

„Pojď se projet.“ Zamrkala. „Projet?“

„Na lodi. Setmí se až za několik hodin.“

„Projet se na lodi,“ řekla a nevšimla si, jak ho její úleva pobavila. „To by se mi líbilo.“

„Fajn.“ Popadl ji za ruku a odtáhl na molo.

„Odvaž ji.“ Pes naskočil za něj a Suzanně došlo, že je to navyklý postup.

Vypovídal hodně o muži, který tolik skrýval své emoce.

Nastartoval motor. Nastoupila i Suzanna a vypluli do Francouzovy zátoky.

Vítr jí vál do tváře. Se smíchem si chytila kšiltovku, aby jí neulétla. Stoupla si k Holtovi u kormidla.

„Už měsíce jsem si takhle nevyrazila,“ křičela do řevu motoru.

„Jak můžeš žít na ostrově a občas nevyplout na moře?“

„Ráda se na něj dívám.“

Pomalu proplouvali mezi ostatními loděmi, minuli hotelovou terasu, na níž hosté popíjeli koktejly ve stínu slunečníků. Dál na pravoboku se do přístavu vracela výletní loď plná mávajících turistů.

Pak se záliv otevřel volnému moři a klidnou vodu vystřídaly vlny. Na skalách se vyzývavě vypínal Hrádek. Suzanna se usmála a zastínila si rukou oči, aby na dům lépe viděla. Dívala se, dokud ho nenechali za zády.

„Pojď, chytni kormidlo,“ ozval se Holt.

Hodil jí rukavici. Viděla mu to na očích. Nezaváhala ani vteřinu a zaujala jeho místo.

Držela kormidlo pevně, stála odhodlaně. Melancholii v jejích očích vystřídala nebojácnost, která mu rozproudila krev v žilách. Už nevypadala jako princezna, ale jako královna, která si byla jistá svou silou.

Nechal ji, ať pluje, kam chce, a uzrávalo v něm rozhodnutí. Už nebude čekat ani den. Ani hodinu.

Když se po dlouhém výletu vraceli k Holtovu molu, nepromluvili ani slovo.

Suzanna vyskočila a přivázala loď. Molo se pod nimi zahoupalo, když zamířili k domku.

Před vchodem Suzanna zaváhala.

„Díky za krásnou projížďku, ale já… Je pozdě a teta Coco –“

„Ví, že jsi velká holka.“ Chytil ji za paži a zastavil ji. „Dnes tu zůstaneš, Suzanno.“

Možná, že kdyby byla chytřejší a zkušenější, dokázala by se vykroutit. Ale když spatřila v jeho očích všechny tužby a odhodlání je naplnit, nebyla si ani jistá, že chce uniknout.

„Holte, říkala jsem ti, že potřebuju čas. Nechci to brát na lehkou váhu.“

V očích se mu zablesklo. „Ani jeden z nás to nebere na lehkou váhu, Suzanno. Oba to víme.“

Ano, věděla to a děsilo ji to. „Myslím, že –“

Zaklel a strhl ji do náručí. „Moc přemýšlíš.“

Sotva se vzpamatovala z překvapení, začala se bránit. Ale to už ji nesl k zadní verandě. „Holte. Nenuť mě do ničeho.“ Bouchly za nimi dveře. Copak Holt nechápe, jaký má strach? Jak moc se bojí, že pokud k tomu dojde a on zjistí, jak je neschopná, odvrhne ji a vysměje se jí? „Nenuť mě, Holte.“

„Kdyby bylo po tvém, čekal bych dalších patnáct let.“ Rozkopl dveře do ložnice a položil ji na postel. Takhle si to neplánoval, ale prožíval takovou trýzeň a touhu, že se nemohl zdržovat něžnými slůvky.

Okamžitě vyskočila. „Jestli si myslíš, že mě sem dovlečeš a hodíš na postel –“

„Právě jsem to udělal.“ Přetáhl si triko přes hlavu. „Suzanno, už mě nebaví čekat a unavuje mě po tobě pořád jen toužit. Tohle uděláme po mém.“

Tenhle způsob důvěrně znala. Jenže tehdy to byl Bax. Přinutil ji, aby si lehla do postele, a pak se svlékl a vykonal svá manželská práva, rychle, tvrdě a bezcitně. Když bylo po všem, vysmál se jí a odvrhl ji.

„Zatím jsi mě ničím nepřekvapil,“ řekla upjatě. „Nemusím s tebou do postele, abys mě využil a pak mi řekl, že jsem tě neuspokojila. Nechci, aby mě ještě někdy někdo ponižoval.“

Chytil ji za ruce, přes její odpor si ji k sobě přitáhl a vášnivě ji políbil. Jeho síla ji omráčila.

Místo aby cítila strach, procitly v ní její vlastní tužby. Chtěla na něj křičet, ale nevěděla, co vlastně, jestli aby ji nechal na pokoji, nebo aby ji neopouštěl.

Odtáhl ji na délku paže. Dýchal rychle a mělce. Její oči měly barvu půlnoci a byly plné tajemství. Odhalí je jedno po druhém. A dnes s tím začne.

„Nehodlám tě zneužít. Jen si vezmu, co mi dovolíš.“ Pomalu ruce spustil.

„Podívej se na mě, Suzanno. Podívej se na mě a řekni mi, že mě nechceš, a já tě nechám jít.“

Rozevřela rty a roztřeseně se nadechla. Milovala ho a nebyla už dívka, která svá tajemství svěřuje vrbě. Když jí zlomí srdce, přežije to.

Neslíbila snad sobě i Holtovi, že nebude ničeho litovat?

Jemně se dotkla jeho ruky. Nečekala žádnou něžnou odezvu.

„Neříkám, že tě nechci. Nemusíme už čekat.“

OSMÁ KAPITOLA

Myslel na to patnáct let. Jako chlapec, pak jako muž, o ní snil, představoval si ji, toužil po ní. Ale skutečnost překonala všechny jeho sny. Suzanna byla jako sopka. Nejprve jen doutnala a chvěla se. Pak horoucně vybuchla. Nyní ležela pod ním a vstřebávala všechny vášně, které prožila. Vlasy jí voněly po slunci a moři. Mohl bych takhle zůstat věčně, pomyslel si, objímal bych ji, déšť by bubnoval na střechu a vítr by povlával záclonami.

Chtěl ji vidět.

Když se zvedl, vztáhla k němu ruce. Nic neřekl, jen ji políbil, dokud se zase neuvolnila. Když rozsvítil na stolku světlo, zavřela oči.

Byla nádherná. Vlasy se jí prostíraly po polštáři, pleť jí zářila, rty měla plné a měkké. Napnula se, ale nevšímal si toho a potichu si ji prohlížel.

„Jak jsem říkal,“ zašeptal, když se jeho oči setkaly s jejími. „Calhounovy jsou všechny krásné.“

Nevěděla, co se od ní čekalo, že řekne nebo udělá. Vzal ji s sebou do úplně nového světa, na neuvěřitelné místo, ale vůbec netušila, jestli prožil tu samou závrať jako ona. Pak se ale zamračil a jí se sevřel žaludek. Prstem přejížděl zarudlou skvrnu táhnoucí se od jejího hrdla k ňadrům.

„Měl jsem se oholit,“ řekl najednou. Moc ho mrzelo, že poškrábal tu krásnou pleť. „Měla jsi říct, že tě škrábu.“

„Asi jsem si toho nevšimla.“

„Promiň.“ Jemně ji políbil na krk. Pod jejím udiveným pohledem si připadal jako hlupák. Když se odkulil, sáhla nejisté po jeho ruce.

„Nezranil jsi mě,“ řekla něžně. „Bylo to nádherné.“ Prožili spolu něco úžasného. Posadila se a s údivem si všimla, v jakém je postel nepořádku. Její šaty, tedy to, co z nich zbylo, ležely na jedné hromadě s Holtovými.

Vstala, nepříjemně nahá, a natáhla na sebe jeho triko. Pak zvedla svou blůzu. Přežil jeden z pěti knoflíků, a i ten visel na vlásku. Se smíchem si ji přitiskla na prsa. Takhle ji chtěl. S povzdechem se sehnula a dala se do hledání ostatních knoflíků. Možná, že zase bude studený a odměřený a možná se v jeho životě nic nezměnilo, ale po ní někdo toužil. Nikdy na to nezapomene.

„Co to děláš?“

Vzhlédla k němu. I on vstal, ale očividně mu nevadilo, že je úplně nahý.

Vypadal nazlobeně. Proboha, co udělala špatně?

Polkla a pokusila se usmát. „Sbírám knoflíky. Nevadí ti, že jsem si půjčila tvé triko? Měla bych se asi už vrátit.“

„Ne,“ řekl. Copak ona netuší, co s ním dělá pohled na její skloněnou postavu? Vykročil k ní, aby si ji zase vzal.

Déšť ustal až k ránu a pročistil vzduch. Suzannu probudilo kapání vody z okapu. Než si uvědomila, kde je, ocitla se uprostřed vášnivého polibku. V

mžiku se její tělo ze spánku vrhlo doprostřed vášně.

Probudil se touhou po ní. A ta nepolevovala, jakkoliv si bral a jakkoliv ona dávala. Nedokázal by najít slova, kterými by vyjádřil, co pro něj znamená.

Byla vším, od chlapeckých snů až po spásu dospělého muže.

Mohl jí to dokazovat jen činy.

Vstoupil do ní. V mihotavém ranním světle pozoroval její tvář, když dosáhla vyvrcholení. Uvědomil si, že pokud s ním nezůstane, už nikdy nebude šťastný.

Ležela vedle něj s hlavou opřenou o jeho hruď. Cítila se rozbolavěle a skvěle. Usmála se a zaposlouchala se do rychlého tlukotu jeho srdce. „Je ráno,“ ozvala se. „Asi jsem usnula.“

„Jo.“ Hladil ji rukama po zádech. Líbil se mu ten pocit. „Usnula jsi dřív, než jsem tě stačil zase svést.“

Snažila se zvednout, ale přidržel ji.

„Jdeš někam?“

„Musím domů. Teta bude bez sebe strachy.“

„Ví, kde jsi.“ Bylo snazší ji udržet na místě, když ji zase obrátil pod sebe.

Líbal ji na krk. Nesmírně mu lichotilo, když na rtech ucítil, jak se jí zrychluje tep. „A je hodně pravděpodobné, že ví i to, co jsi dělala.“

Věděla, že to nepomůže, ale rukou se mu zapřela o rameno. „Já jsem jí ale nic neříkala.“

„Volal jsem jí včera večer, když jsem dovnitř pouštěl Sadii. Podrbala bys mě na zádech?“

Automaticky ho začala hladit, ačkoliv se jí myšlenky vznášely někde jinde.

„Ty, ty jsi řekl mé tetě, že jsem…“

„Řekl jsem jí, že jsi u mě. A zbytek si dá dohromady asi sama. To stačí, díky.“

Suzanna dlouze vydechla. Správně, teta Coco si dá dvě a dvě dohromady bez problémů. A nemela žádný důvod, aby se cítila nepříjemně nebo na rozpacích. Jenže cítila obojí. Nejen vůči své letě, ale vůči muži, který teď na ní ležel nahý.

V noci to bylo něco jiného, ale teď poránu…

Zvědavě na ni pohlédl. „Něco se děje?“

„Nic.“ Zvedl obočí. Suzanna se pokusila pokrčit rameny. „Nevím, co mám dělat. Tohle se mi ještě nikdy nestalo.“

Zazubil se na ni. „A jak to, že máš dvě děti?“

„Ne že bych nikdy neměla… já jsem jen nikdy neměla…“

Koutky úst se mu roztáhly ještě víc. „Tak si na lo zvykni, kotě.“ Přejel jí prstem po rtech. „Chceš, abych ti pomohl s ranní etiketou?“

„Nedívej se na mě pořád.“

„Víš, to je její součástí.“ Políbil ji. „Ode mě se očekává, že se na tebe budu pořád koukat, aby sis nezačala připadat jako čarodějnice.“.

„Ča –“ To slovo se jí zaseklo v krku. „Čarodějnice?“

„A ty bys mi měla říct, že jsem byl skvělý.“ Zvedla obočí. „Jo?“

„A můžeš přidat ještě další pochvaly. Pak –“ zase se překulili „– bys mi měla udělat snídani, abys dokázala, že jsi všestranná.“

„Nedokážu ti vylíčit svou vděčnost, že mi poskytuješ základní informace.“

„Stačí se zeptat. A až mi uděláš snídani, měla bys mě zase zatáhnout zpátky do postele.“

Zasmála se a přitulila se k němu tváří tak, že ho naprosto odzbrojila.

„Musím si to nacvičit, ale možná už zvládnu trochu míchaných vajíček.“

„Dej mi vědět, až nějaká vejce najdeš.“

„Máš tady župan?“

„Na co?“

Znovu na něj pohlédla. Nepřestal na ni zírat. „To nevadí.“ Vyklouzla, instinktivně se k němu obrátila zády a natáhla si jeho tričko. „A co budeš dělat ty, až já budu dělat snídani?“

Zachytil prsty konečky jejích vlasů a nechal je protékat mezi prsty. „Budu se koukat.“

Pozoroval ji, jak se pohybuje po jeho kuchyni, a moc se mu to líbilo. Jeho tričko jí vlálo okolo stehen, ve vzduchu voněla čerstvá káva a tu a tam se ozval její hluboký, klidný hlas, když promlouvala se psem.

Při známých domácích pracích se cítila přirozeněji. Žlutý keř, který spolu zasadili, byl prvním slunečním paprskem v mokrém ránu.

„Hele,“ řekla, když strouhala sýr do vajíček, „užil bys klidně víc než jen topinkovač, jeden hrnec a jednu pánev.“

„Proč?“ Opřel se o židli a spokojeně si potáhl z cigarety.

„Víš, někteří lidé tuto místnost používají dokonce k přípravě celého oběda.“

„Jo, to jsou ti, co ještě nepřišli na to, že ti jídlo můžou z restaurace dovézt až domů.“ Všiml si, že káva už překapala. Nalil oběma hrnek. „Co do toho chceš?“

„Nic. Piju černou. Potřebuju nějakou vzpruhu.“

„Podle mě se potřebuješ víc vyspat.“

„Za hodinu musím být v práci.“ S miskou rozkvedlaných vajec v ruce se zastavila u okna. Pohladil ji rukou po rameni.

„Nech toho.“

„Promiň.“ Obrátila se ke sporáku a vylila vejce na pánev. „Musím pořád myslet na to, co asi dělají, jestli se jim tam líbí. Nikdy předtím s ním nikde nebyly.“

„To si je nevzal ani na víkend?“

„Ne, jen na pár odpolední, která se moc nepovedla.“ Snažila se ze sebe setřást špatnou náladu. „No, už zbývá jen třináct dní.“

„Tím, že se upracuješ, nepomůžeš ani jim ani sobě.“ Štvalo ho, jak je v tomto okamžiku bezmocný.

„Budu v pořádku,“ opravila ho. „Mám toho příštích čtrnáct dní na práci víc než dost. A když jsou děti pryč, můžu se víc soustředit na hledání smaragdů.“

„To nech na mně.“

Podívala se na něj přes rameno. „Tohle je týmová práce, Holte. Vždycky byla.“

„Teď jste do toho zatáhli i mě, a já to zvládnu sám.“

Rozdělovala vajíčka na talíř tak pečlivě, jako vážila svá slova. „Díky za pomoc. Všichni ti jsou vděční. Ale z určitého důvodu se jim říká Calhounovy smaragdy. A dvě mé sestry se kvůli nim dostaly do ohrožení života.“

„To je to. Livingston je nad vaše síly, Suzanno. Je vychytralý a krutý.

Nepošle ti písemnou žádost, abys mu uhnula z cesty.“

Podala mu talíř.

„Na chytré a kruté muže jsem zvyklá. A ve strachu jsem prožila kus svého života.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, jak jsem to řekla.“ Zvedla svůj talíř a hrnek. „Nedopustím, aby mě zastrašoval nějaký zloděj nebo abych se kvůli němu bála dělat to nejlepší po svou rodinu.“

Holt ale vrtěl hlavou. Takovouhle odpověď si nepředstavoval. „Bojíš se Dumonta? Fyzicky?“

Zakolísala. „Mluvíme o smaragdech.“ Pokusila se okolo Holta projít, ale postavil se jí do cesty. Oči měl potemnělé, avšak promluvil hlasem, který byl milejší a vyrovnanější než kdy jindy. „Uhodil tě někdy?“

Zrudla, ale jen na chviličku. „Co?“

„Chci vědět, jestli tě Dumont někdy uhodil.“

Sevřelo se jí hrdlo. Mluvil sice klidně, ale v očích se mu blýskalo.

„Vystydnou mi vajíčka, Holte. Mám strašný hlad.“

Ovládl se, aby nemrštil talířem o stěnu. Sedl si a počkal, až se Suzanna usadí naproti němu. Ve slunečních paprscích vypadala křehce a vyrovnaně.

„Čekám na odpověď, Suzanno.“ Zvedl hrnek a usrkl. Vidličkou dloubala do vajíček. Uměl si počkat.

„Ne,“ řekla bezvýrazně. „Nikdy mě neuhodil.“

„Ponižoval tě?“ Mluvil ledabyle a jedl, aniž by si uvědomoval chuť.

Podívala se na něj a hned uhnula očima.

„Zastrašovat a rozložit člověka lze mnoha způsoby. Proti tomu je ponižování úplná hračka.“ Vzala si krajíček chleba a důkladně ho mazala máslem. „Už ti dochází chleba.“

„Co ti udělal?“

„Nech to být.“

Pomalu opakoval: „Co ti udělal?“

„Zkrátka se mu na mně některé věci nelíbily.“

„Jako například?“

„Že jsem politováníhodně neschopná jako manželka právníka se společenskými a politickými ambicemi.“

„Proč?“

Praštila nožem o talíř. „Tak takhle vyslýcháš podezřelé?“

Vztek, pomyslel si, tak to půjde. „Je to jen jednoduchá otázka.“

„A ty chceš jednoduchou odpověď. Dobře. Vzal si mě kvůli mému jménu.

Myslel si, že tak vyžení i peníze a společenskou prestiž. Jenže brzy zjistil, že nejsem takové terno, jak si myslel. Moje společenská konverzace byla dobrá tak pro ulici. Sice jsem se oblékala jako žena politicky činného advokáta, ale nikdy jsem tak nevypadala. Bylo pro něj, jak mi často říkal, obrovským zklamáním, že jsem nedokázala pochopit, co se ode mě očekává. Že jsem nudná v salónu, při jídle i v ložnici.“

Vyskočila a zbytek svého jídla smetla Sadů do misky. „Už jsem ti odpověděla na otázku?“

„Ne.“ Holt odsunul talíř a zapálil si cigaretu. „Rád bych věděl, jak tě přesvědčil, že jsi k ničemu.“

Zůstala k němu stát zády. „Protože jsem ho milovala. Tedy, protože jsem milovala muže, kterého, jak jsem se domnívala, jsem si i vzala. A strašně moc jsem se chtěla stát ženou, na kterou by mohl být hrdý. Ale čím víc jsem se snažila, tím míň mi to šlo. Pak se narodil Alex a zdálo se… Podařilo se mi něco neuvěřitelného. Přivedla jsem na svět dítě. Byla jsem máma a šlo mi to.

Nikdy jsem nezaváhala, nešlápla vedle. Soustředila jsem se na dítě a na rodinu, kterou jsme právě založili, a vůbec jsem si nevšimla, že si Bax hledá povyražení někde jinde. Až přišla Jenny.“

„Takže tě podváděl?“ zeptal se jemně. „Co jsi s tím udělala?“

Pustila vodu do dřezu. Neotočila se. „Nikdy nepochopíš, jaké to je, když tě někdo takhle podvádí. Opravdu se cítíš méněcenný Nosíš něčí dítě a přitom zjistíš, že už tě někdo nahradil.“

„Ne, to nepochopím. Ale asi bych se hodně dopálil.“

„Dopálil?“ Téměř se usmála. „Já jsem byla naštvaná jako nikdy. Ale taky mě to… ranilo. Nechce se mi vzpomínat, jakou mu to podvádění dělalo radost. Alexovi bylo jen několik měsíců a Jenny byla nechtěná. Já jsem byla šťastná, že jsem těhotná, a on ji nechtěl. Nic mnou neotřáslo ani mě neranilo tolik jako jeho reakce, když jsem mu řekla, že jsem zase těhotná. Nebyl ani tak naštvaný, jako spíš… podrážděný.“ Krátce se usmála a ponořila ruce do bublinkaté vody.

„Měl syna,“ pokračovala, „takže jméno Dumont mělo dědice. Nechtěl si život ničit dětmi a neměl žádný zájem chodit se mnou do společnosti, když jsem tlustá, utahaná a ošklivá. Nejpraktičtější by byl potrat. Hodně jsme se kvůli tomu hádali. Poprvé jsem se mu dokázala postavit na odpor, jenže to situaci jen ztížilo. Bax byl zvyklý dělat věci po svém. A protože mi v tom nemohl zabránit, začal mi to hezky odplácet.“

Už klidněji odložila nádobí na odkapávač a pustila se do pánve. „Na veřejnosti své aféry tajil, ale vyžíval se v tom, abych já věděla o všech ženách, se kterými spí, a srovnávala se s nimi. Zrušil mi všechna podpisová práva, takže jsem pokaždé musela žebrat o peníze. Tohle bylo jedno z těch drobnějších ponižování. Ten večer, kdy se narodila Jenny, si užíval s jinou ženou. Ujistil se, že to vím, zatímco další den v nemocnici hrál před novináři hrdého otce.“

Holt se ani nepohnul. Neodvážil se. „Proč jsi s ním dál zůstávala?“

„Nejdřív jsem si myslela, že se jednoho krásného rána probudím vedle muže, do kterého jsem se zamilovala. A pak, když mi došlo, že naše manželství je peklo, jsem měla několikaměsíční dítě a byla jsem těhotná.“

Začala utírat nádobí. „A taky jsem zůstala, protože jsem si dlouho myslela, že má pravdu. Nebyla jsem chytrá, vtipná ani pohotová. Nebyla jsem sexy ani svůdná. Tak jsem k němu mohla alespoň být loajální. A když už nešlo ani to, musela jsem myslet na děti. Nesměly trpět. Ale jednoho krásného dne mi došlo, že to nikam nevede. Ze nejenže mrhám svým životem, ale předstíráním nějaké spokojenosti Alexovi a Jenny jedině ubližuju. Bax se synovi věnoval málo a Jenny vůbec. Se svými milenkami trávil víc času než se svou rodinou.“

Povzdechla si. „Tak jsem do Jenniných plen schovala své diamanty a zažádala o rozvod.“ Když se otočila, na tváři už zase měla unavený výraz.

„Tímhle jsem už snad na tvou otázku odpověděla.“

Nespustil z ní oči. Pomalu vstal. „Napadlo tě vůbec někdy, že jestli z vás dvou byl někdo neschopný budižkničemu, byl to on? Ze on byl rozmazlený, sobecký fracek?“

Trochu se pousmála. „To druhé mě napadlo, to si piš. A taky mi přijde, že moje výpověď je jednostranná. Myslím, že Baxův názor na náš vztah by se lišil, a ne nepodstatně.“

„Pořád tě má v hrsti,“ řekl Holt již s neskrývaným vztekem. „Tak ty prý nejsi chytrá? No jistě, vychovávat dvě děti a přitom mít vlastní obchod dokáže každý druhý! A že jsi nudná?“ O krok k ní přistoupil. Rozlítilo ho ještě víc, že instinktivně uhnula. „Jo, už si nevzpomínám, kdo mě kdy tak zoufale nudil jako jedna chytrá a tvrdohlavá ženská s dobrým srdcem. Fakt mě nic jiného neuspí rychleji než ženská, která celý den dře, aby se její děti měly dobře. Pochopitelně, že vůbec nejsi přitažlivá! Včera večer jsem neměl nic jiného na práci než se kvůli tobě málem zbláznit.“

Svým mohutným tělem ji uvěznil u dřezu. Doslova se třásl zuřivostí. „Ptal ses a já jsem odpověděla. Nevím, co ještě chceš, abych ti říkala.“

„Chci, abys mi řekla, že už je ti úplně ukradený.“ Popadl ji za ramena a zblízka jí pohlédl do očí. „Jsi moje, Suzanno. Nic, co se stalo dřív, už neplatí.

Teď jsi moje, Suzanno. Chci slyšet jen tohle.“

Ruce mu klesly a chytil ji za zápěstí. Otevřela ústa, aby promluvila. Všiml si, jak sebou škubla bolestí. Pohlédl jí na ruce a proklel se za škrábance, které jí způsobil. Odskočil, jako by ho uhodila.

„Holte –“

Ustoupil ke dveřím. Proboha, poranil ji na ruce. Ve vášni, neúmyslně, ale to už nevymaže. Nebyl o nic lepší než muž, který jí zranil duši! „Nech to být,“

zamumlal. „Asi jsme sešli z cesty, Suzanno. Je to moje chyba. Vím, že musíš do práce, a já taky.“

Tak takhle tedy. Ona mu obnaží svou duši, a on spěchá do práce! „Tak jo.

Uvidíme se v pondělí,“ vypravila ze sebe.

Kývnul, ale nedokázal jen tak odejít. Opřel se o zárubeň. „Minulá noc pro mě hodně znamenala, chápeš?“

„Ne,“ vydechla.

Sevřel ruku v pěst. „Jsi pro mě důležitá, záleží mi na tobě a to, že tu jsi…

Prostě tě potřebuju. Teď už tomu rozumíš?“

Podívala se na něj, na jeho zaťatou pěst na dveřích, na nedočkavé oči. Byl to člověk zmítaný vášněmi, ale ty vášně ji neděsily. „Myslím, že rozumím.“

„Nechci, aby to takhle skončilo. A neskončí to.“

Hleděla mu do očí. „Chceš, abych se vrátila?“

„Ty zatraceně dobře víš –“ Zarazil se. „Ano, chci, aby ses vrátila. A žádám tě, aby sis rozmyslela, jestli se mnou chceš trávit i čas mimo práci a postel.

Jestli to ještě neříkám dost jasně, tak –“

„Nechceš přijít na večeři?“

Vytřeštil na ni oči. „Cože?“

„Nechceš k nám dneska přijít na večeři? Třeba bychom se potom mohli projít.“

„Jo.“ Podrbal se na hlavě. Nebyl si moc jistý, zda se mu ulevilo nebo přitížilo. „To je dobrý nápad.“

To je, pomyslela si a usmála se. „Přijeď okolo sedmé. A vezmi s sebou Sadii, jestli chceš.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Dvořil se jí bez svíček a měsíčního svitu, a přece to byla romantika. Holt Bradford byl drsný muž, ale Suzanna s ním zažívala krásné chvíle a během posledních několika dnů i nocí v něm nacházela stále více laskavosti.

Někdy se objevil v obchodě před polednem. Nezmiňoval se ani o dětech ani o její práci, jen říkal, že jede do města pro nějaké náhradní díly a jestli s ním nechce jít na oběd. Nebo jí zničehožnic začal masírovat ramena. Jednou večer ji odvedl na loď, kde na ně už čekal košík s kuřetem, a vyjeli si na moře. Byl náročný a často příliš rychlý, ale nikdy si s ním nepřipadala méněcenná. Vždy ji miloval naléhavě a divoce, tak, že nemohla pochybovat o jeho touze.

Nehledala romantiku, ale byla nesmírně ráda, že ji našla. Suzanna dojela k Hrádku a zaparkovala za Holtovým autem. Jakmile otevřela dveře, vrhla se na ni Lilah. „Můžeš, prosím tě, udělat něco s tím otrapou, se kterým jsi se spřáhla?“

„Jestli myslíš Holta, tak těžko,“ rozesmála se Suzanna. Sundala si čapku a pročísla si vlasy. „Proč?“

„Právě teď je u mě v pokoji a centimetr po centimetru ho převrací vzhůru nohama. Ani jsem se nemohla převléknout.“ Zamračila se směrem ke schodišti. „Řekla jsem mu, že už jsme lo tam všechno prohledaly a že kdybych spala v pokoji se smaragdy, určitě bych to věděla.“

„A on si tě nevšímal.“

„Nejen že si mě nevšímal, on mě vyhodil z mého vlastního pokoje. A Max taky,“ zasyčela a sedla si na schody. „Max se jen šklebil a že prý je to dobrý nápad.“

„Tak na ně uhodíme?“

Lilah se v očích objevil lišácký výraz. „Jo.“ Vstala, vzala Suzannu kolem ramen a vyrazily. „Ty to s ním myslíš fakt vážně, že jo?“

„Všechno má svůj čas.“

„Když máš někoho ráda, tak je občas lepší se do toho vrhnout po hlavě.“

Zívla a zaklela. „Přišla jsem o šlofíka. Kdybych aspoň mohla říct, že toho chlapa nesnáším, ale já nemůžu. Za tím jeho hrubým chováním se skrývá pevný charakter.“

„Ty už jsi zase špehovala jeho auru?“

Lilah se rozesmála a zastavila se. „Je to dobrý kluk, ale nejradši bych ho teď zmlátila. Jsem ráda, že jsi zase šťastná, Suzi.“

„Ale já jsem nebyla nešťastná.“

„Ne, ale šťastná jsi taky nebyla. V tom je trochu rozdíl.“

„Asi jo. A když jsme u toho štěstí, co přípravy na svatbu?“

„No, Coco je teď v kuchyni s tou ďáblicí a hádají se o pozvánky.“ Vesele pohlédla na sestru. „A obě je to moc baví. Pratetička Colleen si chce být jistá, že všechno proběhne, jak se na Calhounovy sluší, ale spíš ji těší, že může sestavovat seznam hostů a odmítat tetina menu.“

„Když ji to baví.“

„Počkej, až se dá do tebe,“ varovala ji Lilah. „Má skvělé nápady na květinovou výzdobu.“

„To jsou vyhlídky.“ Suzanna se zastavila u dveří do Liliny ložnice. Holt se nenechal ničím rušit. Lilah si nikdy nepotrpěla na pořádek, ale teď to tu vypadalo jak po býčích zápasech. Holt měl právě hlavu v krbovém komíně a Max se plazil po podlaze.

„Skvělá zábava, co, chlapci?“

Max s úsměvem zvedl hlavu. Je pěkně naštvaná, všiml si. Naučil se, jak její temperament ovládat, a dobře se tím bavil. „Našel jsem ti ten druhý pantofel, co jsi hledala. Byl v křesle pod polštářem.“

„To mě těší.“ Svraštila obočí. Mimo jiné si všimla, že se Holt usadil v krbu a dívá se na Suzannu. A Suzanna na něj. „Měl by sis na chvíli odpočinout, Maxi.“

„Ne, to je dobré.“

„Musíš si odpočinout.“ Vzala ho za ruku a tahala ho na nohy. „Za chvíli se mi tu zase budeš moct přehrabovat.“

„Říkala jsem ti, že se jí to nebude líbit,“ ozvala se Suzanna, když Lilah Maxe odtáhla ven.

„To je špatné.“

Založila si ruce v bok a prohlížela si tu spoušť. „Našli jste něco?“

„Ne, když nepočítáš dvě náušnice a krajkové cosi, co se válelo za skříní.“

Naklonil hlavu. „Ty taky nosíš krajky?“

„Ne.“ Podívala se na své propocené tričko. „Ještě před několika dny mě nenapadlo, že bych nějaké potřebovala.“

„Džíny ti sluší, zlato.“ Vstal a když nepřišla ona k němu, přiblížil se on k ní.

„A…“ Pohladil ji rukama od ramen po zádech až k bokům. „A mám velikou chuť je z tebe stáhnout.“ Políbil ji tvrdě, neodbytně a hluboce, jak se dalo čekat. Zatahal ji zuby za spodní ret a usmál se. „Ale kdykoliv si budeš chtít půjčit nějakou tu krajkovou věc od Lilah…“

Uchichtla se a z legrace do něj šťouchla. „Možná, že tě něčím překvapím.

Jak dlouho tu už jste?“

„Přijel jsem rovnou ze zahrady. Stačila jsi zasadit všechny ty, jak se jim nadává, ty…“

„Zimolez a rdesno, ano.“ A záda ji ještě nepřestala bolet. „Hodně jsi mi s tím plotem pomohl.“

„Vždyť bys to sama nikdy nepostavila.“

„Když jsem podepisovala smlouvu, měla jsem jednoho dělníka.“

Zavrtěl hlavou a dal se zase do prohledávání krbu.

„Suzanno, jsi silná, ale tahat klády, to opravdu není nic pro tebe.“

„Byla bych to udělala –“

„Jo.“ Ohlédl se. „Já vím.“ Poklepal na další cihlu.

„Měla bych tě odměnit za to, že jsi mi nenadával víc.“ Když se na ni dychtivě podíval, dodala se smíchem: „Přinesu ti pivo. To ti musí stačit, zatím.“

Těšilo ji, že s ním může takhle vtipkovat. Že se nemusí stydět ani být nervózní. Cítila se spokojeně, protože věděla, že mu na ní záleží. Až bude načase, mohou zajít dál.

Plná energie a nadějí seskočila z posledního schodu a zabočila do haly. V tu ránu se jí zmocnil zmatek. Nejdřív slyšela, jak Fred se Sadie příšerně štěkají, pak zaslechla capání dětských nožek na terase a dva uječené hlásky.

„Maminkol“ vypískli Alex a Jenny jednohlasně, když vtrhli do domu.

S úžasnou radostí je popadla do náručí a zasypala je polibky. Psi okolo ztřeštěně lítali sem a tam.

„Mně se po vás tak stýskalo!“ Ale když se děti zase narovnaly, zmizel jí úsměv ze rtů. Obě měly na krajíčku.

„Chtěli jsme domů.“ Jenny se třásl hlas. Položila mámě hlavu na rameno.

„Nenávidíme výlety.“

„No tak, ššš.“ Suzanna pohladila Jenny po vláskách.

Alex si pěstičkou utíral oči. „Byl jsem neposlušný a zlý. A je mi to jedno.“

„Takové chování se dalo čekat.“ Dovnitř vkráčel Bax. Jenny se pevně chytla matky okolo krku, ale Alex se otočil a bojovně vystrčil bradu.

„Ten pitomý večírek se nám nelíbil a tebe taky nemáme rádi.“

„Alexi,“ řekla Suzanna ostrým hlasem a položila mu ruku na rameno. „To by stačilo. Omluv se.“

Rty se mu třásly. Paličatě se podíval na Baxe. „Promiň, že tě nemáme rádi.“

„Jdi se sestrou nahoru,“ řekl Bax upjatě. „Chci si promluvit s vaší matkou.“

„Běžte s Jenny za tetou Coco do kuchyně.“ Suzanna pohladila Alexe po tváři.

Bax nohou odstrčil Freda. „A vezměte s sebou ty podvraťáky.“

„Chéri?“ ozvala se elegantní blondýna, která přešlapovala ve dveřích.

„Yvetto?“ Suzanna vstala. „Promiňte, neviděla jsem vás.“

Francouzka zašermovala rukama. „Ne, já se omlouvám. Vidím, že je tu trochu zmatek. Jen jsem chtěla, Baxi, děti tam mají tašky.“

„Ať je řidič přinese,“ odsekl. „Nevidíš, že nemám čas?“

Suzanna se soucitně podívala na vyčerpanou ženu. „Ať je nechá tady v hale.

Můžete jít zatím do salónu… Vy běžte za tetou Coco, šup,“ řekla dětem.

Utíkaly do kuchyně a za nimi poskakovali psi.

„Můžeš mi věnovat chvilku svého drahocenného času?“ Bax si ji prohlédl od hlavy k patě a ušklíbl se nad jejím pracovním oblečením.

„Pojď do salónu.“ Otočila se. Věděla, že zásadně musí zůstat klidná. Ať děti přivezl o týden dříve z jakéhokoliv důvodu, určitě to bude její vina. Tohle zvládne. Ale to, že děti byly tak nešťastné, je jiná věc.

„Yvetto –“ Suzanna ukázala na křeslo, „– můžu vám něco nabídnout?“

„Ano, děkuju. Máte brandy?“

„Samozřejmě. A tobě, Baxi?“

„Dvojitou whisky.“

Nalila jim, zatím se jí, zaplať pánbůh, netřásly ruce. Když podávala sklenici Yvettě, měla dojem, že na její tváři zahlédla omluvný a rozpačitý výraz.

„Takže, Baxi, řekneš mi, co se stalo?“

„Stalo se to, už když sis umínila, že budeš matkou!“

„Baxi,“ začala Yvetta.

Věnoval jí chladný pohled. „Jdi na terasu. Tohle bych raději řešil v soukromí.“

Vůbec se nezměnil, pomyslela si Suzanna.

„Tenhle malý experiment jí aspoň vyžene z hlavy myšlenky na děti,“ dodal Bax, když Yvetta vyšla z pokoje.

„Experiment?“ zopakovala Suzanna. „Ty sis vzal děti k sobě jako experiment?“

Usrkl whisky a podíval se na ni. Byl to stále tentýž hezký muž s okouzlující dětskou tváří a plavými vlasy. Jenže měl chladné oči, které půvab naprosto postrádaly. „Důvody, proč jsem si děti vzal, tě vůbec nemusí zajímat. Kvůli tobě postrádají jakékoliv vychování. Nemají ani nejmenší ponětí, jak se mají chovat na veřejnosti nebo v soukromí. Mají způsoby a povahu divochů.

Nedovedou se ovládat. Odvedla jsi špatnou práci, pokud jsi nechtěla vychovat dva mizerné spratky, Suzanno.“

„Takhle o nich nebudeš v mém domě mluvit.“ Pohlédla mu přímo do očí.

„A nezajímá mě, jestli vyhovují tvým představám. Chci vědět, proč jsi je přivezl v takovém stavu.“

„Tak poslouchej,“ štěkl a strčil ji do křesla. „Tvoje drahocenné dětičky nemají nejmenší ponětí, co se od Dumontů čeká. V restauracích povykovaly a byly naprosto nezvládnutelné. Po cestě pořád fňukaly a nedokázaly klidně sedět. Před mými známými se chovaly neuvěřitelně ostudně.“

Dopálil ji tak, že na strach nerněla ani pomyšlení. Zvedla se z křesla. „Jinak řečeno, jsou to děti. Je mi líto, že ti pokazily plány, Baxtere, ale těžko můžeš od pětiletého a šestiletého dítěte čekat, že se bude umět chovat ve všech společenských situacích. Zvláště když se dostaly do situací, po kterých jim vůbec nic nebylo. Neznají ani tebe.“

Zamíchal whisky ve sklenici a vypil ji. „Oni přesně vědí, že jsem jejich otec. To ty jsi udělala všechno pro to, abys je proti mně poštvala.“

„O to ses postaral sám.“

Pomalu odložil sklenici na stolek. „Myslíš, že nevím, co jsi jim všechno napovídala, ty sladká bezbranná Suzannko?“

Bezděky couvla, čímž ho jedině potěšila. „Nic jim o tobě neříkám,“ řekla.

Zlobila se na sebe, že před ním ustupuje.

„Ne? Takže jsi jim ani neřekla, že mají nevlastního bratra?“

Tak takhle to je, zjistila. „Bratr Megan 0’Rileyové si vzal mou sestru.

Nebylo možné to utajit, i kdybych chtěla.“

„A ty sis neodpustila rozmazat všude mé jméno.“ Zase do ní strčil, až se zapotácela.

„Ten chlapec je jejich nevlastní bratr. Vzali ho za svého a zatím vůbec nechápou, jakou hnusnou věc jsi provedl.“

„Do mých záležitostí ti nic není!“ Chytl ji za ramena a přimáčkl ji na zeď.

„Proti mně nebudeš pletichařit.“

„Dej ty ruce pryč.“ Vykroutila se mu, ale znovu ji sevřel.

„Varuju tě, Suzanno. Nepřej si mě, jestli budeš roznášet mé soukromé věci.

Jestli se to dostane na veřejnost, vím, jak na to, a ty víš, kdo bude platit.“

Zůstala nezlomná, s pevným pohledem. „Ty už mi neublížíš.“

„To se pleteš. Postarej se, aby si děti nechaly celou záležitost pro sebe.

Jestli se o tom ještě někde doslechnu –“ dodal a zesílil stisk, „– bude tě to mrzet.“

„Přestaň mi vyhrožovat a vypadni z mého domu.“

„Tvého?“ Chytil ji pod krkem. „Je tvůj, protože jsem o tuhle barabiznu neměl zájem. Pokus se o něco a okamžitě půjdeš před soud. A tentokrát dostanu všechno. Dětem by se na nějaké hezké internátní švýcarské škole určitě moc líbilo. A tam je taky pošlu, jestli si nebudeš dávat pozor.“

Viděl, jak Suzanna mění výraz. Jenže to nebyl strach, který čekal, ale zuřivost. Zvedla ruku, ale než stačila uhodit, byl Bax odtržen a spadl na podlahu. Spatřila Holta, jak chytil Baxe za límec a hodil ho na viktoriánský stůl. Vzápětí ho udeřil pěstí.

„Holte, prosím tě, ne –“ začala a vyrazila k nim, ale kdosi ji s nečekanou silou chytil za ruku. „Jen je necti,“ řekla Colleen. Na rtech měla ďábelský úšklebek.

Holt chtěl toho mizeru zabít a snad by to udělal, kdyby se druhý muž bránil.

Bax se ale zhroutil. Z nosu a rtu mu tekla krev. „Poslouchej mě, ty parchantě,“ zasyčel Holt. „Opovaž se na ni ještě někdy vztáhnout ty svoje pracky!“

Otřesený Bax začal hledat kapesník. „Dám vás zavřít za napadení!“ Přitiskl si kapesník k nosu, rozhlédl se a ve dveřích na terasu spatřil svou ženu.

„Mám svědka. Napadl jste mě.a ohrožoval na životě.“ Ochutnal ponížení a nelíbilo se mu to. Pohled mu zabloudil k Suzanně. „Toho budeš litovat.“

„Ne, nebude,“ vložila se do toho Colleen, dřív než Holt stačil nadělat svou pěstí v Baxově obličeji další škody. „Ale ty jo, ty zatracená bezpáteřní svině.“ Šla k němu a opírala se ztěžka o svou hůlku. „Budeš litovat, jestli ještě někdy ve svém bezcenném životě vztáhneš ruku na jediného člena mé rodiny. Jestli nám budeš chtít jakkoliv uškodit, vrátí se ti to dvakrát hůř. A jestli ti není dost jasné, s kým máš tu čest, jsem Colleeen Theresa Calhounová a můžu si s tebou dělat, co chci.“

Prohlížela si ho, toho mizeru v potrhaném obleku a s hedvábným kapesníkem u nosu. „Opravdu by mě zajímalo, co by řekl guvernér vašeho státu, který je jen tak na okraj můj kmotřenec –kdybych mu vylíčila, co se tu odehrálo.“ Spokojeně kývla, když Bax nasadil neuvěřitelně chápavý výraz.

„A teď vypadni z mého domu. Mladý muži –“ obrátila se na Holta, „– byl byste tak laskav a ukázal našim hostům dveře?“

„S radostí, madam.“ Holt vyvlekl Baxe ven. Suzanna vyběhla za nimi, ale už zahlédla jen Yvettiny gestikulující ruce.

„Kam šla?“ vyzvídal Holt, když v salónu našel pouze Colleen.

„Předpokládám, že si šla lízat rány. Nalej mi brandy. Zatraceně, na co čekáš?“ zamumlala, když viděla, jak Holt váhá. Konečně se usadila do křesla a posečkala, než se jí zklidní tep. „Věděla jsem, že to neměla jednoduché, ale netušila jsem, jaké to pro ni muselo být peklo. Nechala jsem si toho Dumonta po jejich rozvodu proklepnout.“ Zhluboka se napila brandy. „Ten chlap je ostuda. Netušila jsem, že ji týral. Toho jsem si měla všimnout, vždyť se pořád tak smutně dívala. Moje matka se dívala stejně.“ Zavřela oči a opřela si hlavu. „No, jestli nechce, aby se mu rozplynuly jeho politické ambice, nechá ji na pokoji.“ Otevřela oči a upřela na Holta svůj ocelově šedý zrak. „Uvedl jste se dobře, obdivuji muže, kteří dokážou používat své pěsti. Jen lituju, že jsem ho nepřetáhla holí.“

„Byla jste lepší. Já mu jen zlomil nos, ale vy jste ho vyděsila k smrti.“

„O tom nepochybuju.“ S úsměvem se znovu napila. „Člověk z toho má docela dobrý pocit.“ Všimla si, že se Holt upřeně dívá na dveře na terasu, ruce stále zaťaté v pěst. Suzanna mohla dopadnout hůř, pomyslela si a zakroužila whisky ve sklenici. „Moje matka chodívala na útesy. Asi tam najdeš i Suzannu. Řekni jí, že se jí děti cpou koláči a nebudou pořádně večeřet.“

Šla na útesy.

Nevěděla, proč se vždycky, když potřebuje utéct, ocitne tady. Jenom chvilku, přesvědčovala se, potřebuju jen chvilku.

Posadila se na skálu, aby se vyplakala. A právě tak ji našel, samotnou a vzlykající. Její smutek se ztrácel v hluku moře.

Nevěděl, kde začít. Stále měl přeď očima Dumonta, jak drží Suzannu pod krkem. Vypadala tak křehce a hrdinsky.

Přistoupil k ní a položil jí ruku na vlasy.

„Suzanno.“

Vystrašeně vyskočila, spolkla všechny slzy a zbytek utřela z tváří.

„Musím se vrátit, že? Děti –“

„Jsou v kuchyni a tláskají se koláči. Sedni si.“

„Ne, já –“

„Prosím.“ Sedl si a stáhl ji k sobě. „Dlouho jsem tu nebyl. Občas mě sem vodil dědeček. A sedával přesně tady a hledíval na moře. Jednou mi vyprávěl pohádku o princezně v zámku na útesu. Musel tehdy mluvit o Biance, ale když jsem si na ni vzpomněl já, myslel jsem na tebe.“

„Holte, je mi to tak líto.“

„Jestli se mi budeš omlouvat, tak mě jen naštveš.“

Spolkla slzy.

„Prostě se stydím za to, co se stalo.“

„Postavila ses surovému zbabělci.“ Obrátil k sobě její tvář. Na krku jí bledly rudé skvrny od Dumontových prstů. Musel se hodně ovládat, když to viděl. „Ten už ti nikdy neublíží.“

„Šlo o jeho pověst. Děti se před ním zmínily o Kevinovi.“ Vyprávěla mu to, jak nejjednodušeji dokázala. „Když mi to Sloan řekl,“ uzavřela, „považovala jsem za správné, aby děti pochopily, že mají bratra. Ale Baxovi nikdy nedojde, že o něm jsem se ani nezmínila. Nezajímá mě. Důležité jsou jen děti, všechny. A rodina.“

„To on nikdy nepochopí.“ Vzal její ruku a něžně ji políbil. Když viděl, jak ji to zaskočilo, zakabonil se. „Já taky nejsem nijak citlivý.“

„Ne, ty jsi báječný.“

„Kdyby sis to myslela, nedívala by ses na mě, jako bych tě praštil kamenem, když jsem ti políbil ruku.“

„Jen to nemáš ve zvyku.“

„To ne.“ Pokrčil rameny a vytáhl cigaretu. Pak si to ale rozmyslel a radši objal Suzannu kolem ramen. „Hezký výhled.“

„Nádherný. Vždycky chodím sem, na tohle místo. Někdy…“

„Pokračuj.“

„Ty se mi budeš smát. Ale někdy mám pocit, jako bych ji tu viděla. Biancu.

Cítím ji tu, vím, že tady čeká.“ Položila hlavu Holtovi na rameno a zavřela oči. „Jako právě teď. Nahoře ve věži je to takové zahořklé, roztoužené, ale tady je cítit očekávání. Naděje. Já vím, že si myslíš, že jsem se zbláznila, Holte.“ Začala se zvedat.

„Ne.“ Přitiskl ji k sobě tak, že si musela hlavu zase opřít. „Ne, nemyslím, protože to cítím taky.“

Ze západní věže je dalekohledem sledoval muž jménem Marshall. Cítil se v bezpečí. Nikdo z rodiny do západního křídla výš než do druhého patra nechodil. Práce skončila už před půl hodinou. Sloan 0’Riley odjel s manželkou na svatební cestu, a tak Marshall doufal, že se bude moci pohybovat volněji. Domácí si na dělníky uvykli a už si jich ani nevšímali.

Marshalla velmi upoutal Holt Bradford, který nedávno začal navštěvovat jednu z Calhounových. S gustem se procházel bývalému poldovi přímo pod nosem. Taková ironie osudu!

Bude sledovat, jak pokračuje pátrání. A bude na správném místě a ve správný čas, až se poklad najde. Kohokoliv, kdo se mu připlete do cesty, jednoduše odklidí.

Suzanna strávila celý večer s dětmi. Foukala jim na bolístky a snažila se z celého neštěstí udělat jen nezdařený výlet. Když je ukládala do postele, už s nimi zase čerti šili.

„Vozili nás hodiny autem.“ Alex skočil k Jenny na postel. „A v rádiu poslouchali pěkně pitomou muziku, pořád. A takhle tam zpívali.“ Alex vydal zvuk, který považoval za operní zpěv. „Nerozuměli jsme ani slovo.“

„Takhle ne, takhle.“ Jenny zaječela, že by i sklo popraskalo. „A my jsme museli být zticha a obdivovat to.“

Suzanna potlačila smích a cvrnkla Jenny do nosu.

„No tak jste obdivovali, jak to bylo hrozné.“

Jenny se zahihňala a natáhla se pro další pusu. „Yvetta si s námi chtěla zahrát slovní fotbal, ale on říkal, že ho z toho bolí hlava, a tak usnula.“

„A to vy teď taky uděláte.“

„Mně se líbil ten hotel,“ nedal se Alex zastavit. „Když se nikdo nedíval, skákali jsme po postelích.“

„Myslíš jako tady?“

Ušklíbl se. „V koupelně byla taková malá mejdlíčka. A před spaním jsme vždycky měli na polštáři bonbónky.“ Vytáhl něco z kalhot, které měl na cestu. „Tohle jsem ti přivezl.“

Suzanna vzala do ruky polámanou čokoládičku ve zlatém papíře. Byla celá roztavená, nechutná a cennější než všechny poklady světa. „No ne, Alexi.“

„Jenny ti chtěla taky jednu přivézt, ale někde ji ztratila.“

„To nevadí.“ Přivinula si ho do náručí. „Děkuju. Jsi můj zlatý kluk.“

„Ty jsi moje zlatá máma.“ Když to řekl, nepřipadalo mu to trapné jako jindy. A ani neprotestoval, že ho Suzanna před spaním pohladila po vlasech.

„Dobrou,“ řekl ospale.

„Dobrou noc.“ Zavřela za sebou dveře a do očí jí vhrkly slzy dojetí nad tím rozteklým bonbónem. U sebe v pokoji otevřela šperkovnici a vložila dárek tam, kde kdysi ležely její diamanty.

Netušil jsem, že je to náš poslední den. Hleděl bych si jí více? Objímal bych ji pevněji? Naše láska nemohla být větší, ale prožívali bychom ji silněji?

Neznám odpověď.

Na útesech jsme našli vyhladovělé štěně. Pojmenovali jsme ho Fred a oba jsme měli pocit, že je to naše společná radost. Pak ho Bianca vzala do Hrádku svým dětem a já šel domů sám.

Když se pak ten večer u mě náhle objevila, zaskočilo mě, že podstoupila takové nebezpečí. Navštívila mě jen jednou, vícekrát jsme se toho neodvážili.

Byla však uplakaná a sklíčená. Pod kabátem nesla štěně.

Roztřeseným hlasem mi vyprávěla, co se odehrálo, jak si děti psíka zamilovaly a jak ho Fergus chtěl nechat utratit. O strašlivé hádce, která následovala, mi Bianca neřekla vše, ale děs v jejích očích byl výmluvný.

Fergus jí vyhrožoval a napadl ji. Teprve tehdy jsem si na jejím krku všiml červených stop po jeho prstech.

Chtěl jsem ho zabít. Nikdy předtím ani potom jsem takový záchvat běsu nezažil. Občas si říkám, že jsem měl jít a udělat to. Možná by všechno dopadlo jinak, kdo ví?

Zůstal jsem u ní, zatímco plakala. Fergus odjel do Bostonu pro novou guvernantku podle svého gusta. Obvinil Biancu, že je špatná matka. Chtěl ji zbavit péče o děti.

Kdyby vyhrožoval, že jí vyřízne srdce, tolik by ji nevyděsil. Nesnesla pomyšlení, že její děti bude za peníze vychovávat nějaká služka, na kterou bude dohlížet bezcitný, ambiciózní otec. Nejvíce se strachovala o Colleen, kterou otec prodá do manželství, tak jako byla prodána sama.

Ten strach ji donutil k tomu, že se rozhodla Ferguse opustit.

Věděla, že ji čeká skandál a ztráta postavení. Nic ji nebylo s to odradit, pokud budou děti v bezpečí. Chtěla odejít další noci a přála si, abych šel s nimi. Ani na vteřinu jsem neváhal.

Pak mne požádala, aby se mohla stát mou.

Tak dlouho jsem po ní toužil! Přece jsem si ale slíbil, že se toho nedopustím. Tu noc jsem porušil jeden slib a ihned uzavřel další. Navždy ji budu milovat.

Nezapomenu na její rozpuštěné vlasy a hluboké oči. Než jsem se jí dotkl, věděl jsem, jak se bude cítit. Věděl jsem, jak bude vypadat na mém loži. Teď je to nejsladší vzpomínka mého života. Zvuk moře, zpěv cvrčků, vůně květin.

Dočkal jsem se všeho, co si muž může přát. Byla svůdná a nevinná, ostýchavá a plná vášně. I teď si vzpomenu na chuť jejích rtů, vůni jejího těla.

Pak odešla.

To, co jsem považoval za začátek, se stalo koncem.

Vzal jsem veškeré peníze, které jsem měl, další jsem získal prodejem obrazů a koupil čtyři lístky na večerní vlak. Nepřišla. Venku zuřila bouře a zmocnil se mě nevysvětlitelný strach. Bůh mi pomáhej, pomyslel jsem si.

Mrazilo mě a stravovala mě příšerná bolest.

Poprvé a naposledy jsem se vydal do Hrádku. Zaklepal jsem a otevřela mi naprosto hysterická Žena. Chtěl jsem ji odstrčit a rozběhnout se domem, volat Biančino jméno, dokud bych ji nenašel. Ale v tu chvíli přijela policie.

Vyskočila z věže přímo na rozeklané skály. Není mi to jasné ani teď, po tolika letech. Vzpomínám, že jsem tam běžel a do řevu větru jsem volal její jméno. Světla Hrádku se mihotala v mlze. Muži s lampami již prohledávali útesy. Stál jsem a díval se na ni. Na mou lásku. Vyrvanou mně i životu.

Nikdy jsem neuvěřil, že by to učinila z vlastní vůle. Jenže byla pryč. Odešla.

Chtěl jsem sám skočit do propasti. Ale zastavila mě. Přísahám, že to byl její hlas. Sedl jsem si tedy a nechal po sobě stékat déšť.

Nemohl jsem ji následovat, asi jsem měl žít dál, bez ní. A tak jsem i učinil.

Alespoň jedna skutečnost mě těší: můj vnuk. Jak by ho Bianca milovala!

Občas ho brávám na útesy a jsem si naprosto jistý, že tam s námi je i ona.

Ve Hrádku stále žijí Calhounovi, děti jejích dětí a ještě jejich děti. Možná se po útesech bude zase jednou procházet opuštěná žena. Pevně doufám, že její osud bude šťastnější.

Ve svém srdci cítím, že to ještě neskončilo. Ceká na mě a já ji budu milovat, jak jsem slíbil. Věčně.

DESÁTÁ KAPITOLA

Holt čekal na Trenta v altánu nad konci zahrady. Zapálil si cigaretu a prohlížel si Hrádek. Na první terasu se pnula růže a plamének, ten už také poznal. Dům se vzdáleně podobal zámku, kde ještě pořád spí Šípková Růženka.

Západní křídlo zakrývalo lešení, vzduch se chvěl ostrým zvukem cirkulárky. Do pasu svlečení muži vynášeli z nákladního auta nový materiál.

Z rádia duněl rock.

Přemýšlel o Suzanně.

O nic ho nežádala, ale přesto bez námahy v jeho duši uvolnila něco, o čem neměl ani tušení. Pocit takové zranitelnosti ho zneklidňoval. Musí přijít na správný způsob, jak jí to všechno říct.

Zasloužila by si hudbu, svíčky, květiny, poetická slova. Zkusí to, i když ze sebe udělá hlupáka.

Jenže předtím musí ještě něco zařídit. Najít jí ty zatracené smaragdy. A chytit Livingstona.

Trent vyšel z domu a Holt odhodil cigaretu. Tady v altánu snad budou mít trochu soukromí. Stavební ruch se mísil s hlukem moře. Nic co řeknou, se neponese dál než na pět metrů. Kdokoliv se podívá z okna, uvidí, jak dva muži popíjejí odpolední pivo.

Když Trent vstoupil, Holt pozvedl pivo na pozdrav. „Máš ten seznam?“

„Jo.“ Trent se usadil na kamenné zídce, aby na dům dobře viděl. „Poslední měsíc jsme nabrali jen čtyři nové dělníky.“

„Měli doklady?“

„Samozřejmě,“ řekl trochu popuzeně Trent. „Chtěli jsme si být se Sloanem jistí.“

Holt jen pokrčil rameny. „Chlap jako Livingston si je obstará bez problémů.

Musí zaplatit. Ale dostane je.“

„O tomhle víš víc než já.“ Trent přimhouřil oči a pozoroval dva chlapíky, kteří pracovali na střeše. „Ale těžko bych se smiřoval s tím, že ho máme přímo před nosem.“

„Je tady.“ Holt si zapálil další cigaretu. „Ten, kdo mi prohledal dům, o našem spojení určitě ví skoro od začátku. Ani jeden z vás to neroztrubuje po večírcích, takže to musel slyšet někde tady v domě. Nemohli jste ho najmout hned na začátku, protože měl jiné starosti. Ale během posledních pár týdnů…“ Odmlčel se. Na zahradu vběhly děti se psi a uháněly ke své pevnůstce. „Nebude čekat s rukama v klíně, až na vás někde ze zdi ty smaragdy vypadnou. A nejlíp se o všem dozví přímo na místě.“

„To sedí,“ připustil Trent. „Ale vůbec se mi nelíbí představa, že je tak blízko mé ženy i ostatních.“ Pomyslel na Catherine a nenarozené dítě. Pohled mu ztvrdl. „Jestli máš pravdu, tak bychom s tím měli pohnout.“

„Dej mi ten seznam a já ho prověřím. Pořád mám nějaké známé.“ Holt nespustil oči z dětí. „Nikomu neublíží. O to se postarám.“

Trent pokýval hlavou. Byl obchodník a nikdy se nedopustil žádného násilí, když nepočítal trochu boxu na vysoké škole. Ale udělá cokoliv, aby uchránil svou ženu i dítě. „Už jsem to řekl i Maxovi. Sloan s Amandou přerušili svatební cestu. Budou tu za pár hodin.“

To je dobré, souhlasil Holt. Všichni budou hezky pohromadě.

„Co jí Sloan řekl?“

„Ze vznikly nějaké problémy s rekonstrukcí.“ Trent se usmál. Věci se začaly dávat do pohybu. „Jestli Amanda zjistí, že ji tahal za nos, bude mít Sloan peklo na zemi.“

„Čím míň toho ženské vědí, tím lépe.“

Trent se rozesmál na celé kolo. „Kdyby tohle některá slyšela, stáhly by tě z kůže. Jsou pěkně tvrdé.“

Holt si vzpomněl na Suzannu. „To si jen myslí.“

„Ne, fakt. Chvíli mi trvalo, než jsem se s tím smířil. Každá je jako sametem potažená ocel. Navíc jsou všechny tvrdohlavé, impulzivní a drží pohromadě.

Společně…“ Trent se zase usmál. „No, radši bych se popral se zápasníkem sumo, než abych se dostal pod ruku Calhounkám.“

„Až bude po všem, můžou vyvádět, jak se jim zlíbí.“

„Jestli budou v pořádku,“ dokončil Trent a všiml si, že Holt se stále dívá na děti. „Jsou skvělé, že jo?“ poznamenal.

„Jo. Docela fajn.“

„Mají skvělou mámu,“ uvažoval Trent nahlas. „Je velká škoda, že nemají i takového tátu.“

Při pouhém pomyšlení na Baxtera Dumonta se Holtovi vařila krev v žilách.

„Co o něm víš?“

„Víc, než bych chtěl. Udělal Suzanně peklo na zemi. Neustálými soudy o opatrovnictví ji připravil o nervy.“

„Opatrovnictví?“ Holt překvapeně pohlédl na Trenta. „On chtěl děti?“

„Ne. Jenom ji chtěl deptat,“ opravil ho Trent. „A docela se mu to dařilo.

Suzanna o tom nikdy nemluví, řekla mi to Catherine. Zřejmě ho popudilo, že žádost o rozvod podala ona. Nelíbilo se mu to i proto, že si brousil zuby na křeslo v senátu. Tahal ji po soudech a snažil se dokázat, že je nevyrovnaná a neschopná se o děti starat.“

„Mizera.“ Holt v sobě dusil zlost. Odhodil cigaretu.

„Nestál o ně. Chtěl je poslat do internátní školy, nebo jí tím aspoň vyhrožoval. Ustoupil po dohodě.“

„Po jaké dohodě?“ Holt se rukama chytil kamenné zídky a zatínal do ní prsty.

„Dala mu skoro všechno. Ustoupil od případu a došlo k mimosoudnímu vyrovnání. Dostal dům a veškeré jmění včetně jejího dědictví. Mohla se proti tomu postavit, ale jak ona, tak děti už byly na dně. Nechtěla je zase vystavit nějakému nebezpečí nebo stresu.“

„Ne, to by neudělala.“ Holt se napil, aby spláchl hořkost. „Už se jich nikdy nedotkne, o to se taky postarám.“

„Myslel jsem si to.“ Trent spokojeně vstal. Vytáhl z kapsy papír a vyměnil ho za Holtovu prázdnou láhev. „Dej mi vědět, na co jsi přišel.“

„Jo.“

„Nezapomeň. Dneska je seance.“ Trent spatřil Holtův úšklebek a zasmál se.

„Budeš překvapený.“

„Jediné, co mě překvapilo, je, že mě do toho Coco zatáhla.“

„Jestli tu hodláš být, budeš si muset zvyknout, že tě navezou do spousty věcí, které by tě ani ve snu nenapadly.“

Chci tu být, uvědomil si Holt. Jen musel přijít na to, jak to sdělit Suzanně.

Mrkl na seznam a složil ho do kapsy. Zavolá několika lidem a uvidí, co se dá dělat.

Vydal se přes trávník. V tu ránu se k němu rozběhli psi. Fred skákal Sadii po čenichu, ale nevšímala si ho.

„Víš, jak se říká ženským jako ty?“ zeptal se Holt Sadie.

„Za Alamo!“ zařval Alex. Stál rozkročený na střeše pevnosti s umělohmotným mečem v ruce. Počítal, že dostane odpověď. Rozohněné se díval na Holta. „Nikdy nás nedostanete živé.“

„Jo?“ Holt neodolal a došel blíž. „A proč si myslíš, že bych tě měl zabít, opičáku?“

„Protože my jsme vlastenci a ty jsi nájezdník.“

V okénku pevnosti se vynořila Jennina hlava. Než Holt stačil uskočit, přesně doprostřed hrudi ho zasáhla sprška z vodní pistole. Alex vítězně zahulákal, když si Holt zachmuřeně prohlížel své zmáčené triko.

„Předpokládám, že víš, že tohle znamená válku?“ řekl Holt pomalu.

Jenny vypískla. Holt ji popadl a vytáhl okénkem ven. K jejímu potěšení ji držel hlavou dolů, až se jí oba culíky smýkaly po trávě.

„Má rukojmí!“ vykřikl Alex. „Bijte se do posledního muže.“ Vyřítil se z pevnůstky a šermoval mečem. Holt sotva postavil Jenny a už se do něj mečík zabodával. „Usekněte mu hlavu,“ skandoval Alex za mohutné podpory své sestry. Holt je popadl a s oběma se svalil na zem.

Za výskotu a hihňání se s nimi koulel sem a tam. Nebylo to tak jednoduché, jak si myslel. Byli hbití a mrštní, snadno se vysmekli z jeho sevření a hned na něj zase útočili. Dostal se do nevýhody, protože Alex mu seděl na hrudníku a Jenny ho lechtala na žebrech.

„Asi budu muset trošku přitvrdit,“ varoval je. Schytal spršku vody přímo do obličeje, až zaklel, což je oba rozesmálo. Jeden pohyb a pistole byla jeho.

Stříkal na ně, ale oba se na něj znovu vrhli.

Byla to mokrá a zmatená bitva, než se mu je oba podařilo přimáčknout k zemi. „Rozdrtil jsem nepřítele!“ zachroptěl Holt. Jenny mu zavrtala prstík pod žebro. Na oplátku sklonil tvář na její krček a poškrábal ji vousatým strništěm.

Ryčela smíchy. Použil stejnou zbraň i na Alexe, až slavně zvítězil. Pak se svalil břichem na trávník a zůstal ležet.

„Porazil jsi nás,“ přiznal Alex s potěšením.

Jenny mu hupsla na záda. „Budeš spát? Lilah občas usne na trávě.“

„Lilah usne kdekoliv,“ zamručel Holt.

„Můžeš se vyspat u mě v posteli, jestli chceš,“ nabídla mu Jenny a prstíkem se dotkla jizvy na zádech, která se objevila pod shrnutým trikem. „Jsi zraněný na zádech.“

Alex už se taky dral, aby mu nic neuteklo. „Můžu se podívat?“

Holt se podvědomě napjal, ale pak se uvolnil. „Samozřejmě.“

Alex mu ještě trochu vykasal triko. Obě děti vyvalily oči. Jizva, kterou jim ukazoval na noze, byla proti téhle úplné nic. Tahle byla ošklivě rozšklebená a táhla se od pasu tak vysoko, že ani neviděly přes triko její konec.

„Týjovka!“ To bylo jediné, na co se Alex zmohl. Polkl a pak si na jizvu sáhl. „To byla asi velká pranice, viď?“

„Ani ne.“ Vzpomněl si na bolest, která jím projela jako blesk. „Dostal mě jeden padouch,“ odpověděl a doufal, že jim to bude stačit. Ani se nehnul, když na zádech ucítil Jenniny rtíky.

„Je to teď lepší?“ zeptala se.

„O moc.“ Zhluboka vydechl, aby se uklidnil. „Děkuju.“ Obrátil se a povískal ji ve vlasech.

Suzanna je sledovala ze vzdálenosti několika metrů. Srdce měla až v krku.

Celý zápas pozorovala z kuchyňského okna a moc ji potěšilo, jak lehce se Holt nechal vtáhnout do jejich hry. S úsměvem se k nim vydala, ale zastavila se, když děti začaly zkoumat jizvu. Pohled na Holtův zjihlý výraz jí málem vehnal slzy do očí.

„Tak už je po válce?“ zeptala se.

Upřely se na ni tři páry očí. „On vyhrál,“ řekl jí Alex.

„No, nevypadá, že by vyhrál snadno.“ Pomohla Jenny na nohy. „Všichni jste úplně zmáčení.“

„Postříkal nás, ale já jsem ho dostala první.“

„To je pravda.“

„A je lechtivý,“ vybreptala Jenny. „Fakt hodně.“

„Opravdu?“ Suzanna se na Holta pomalu usmála. „To si zapamatuju. A teď oba nahoru. Neuklidili jste po sobě hru.“

„Ale mami –“ Už už chtěl Alex vysypat různé výmluvy, které Suzanna zarazila jediným pohledem.

„Když to neuklidíte, udělám to za vás,“ řekla mile. „Ale pak si taky za vás dám jahodový koláč.“

To bylo těžké rozhodování. Alex chvíli přemýšlel a pak řekl: „Já to udělám sám a pak dostanu Jennin kus.“

„Ne, ne!“ Oba pelášili k domu.

„To bylo chytré, mami,“ neodpustil si Holt, když vstala.

„Znám jejich slabůstky.“ Objala ho, což ho překvapilo. První krok nikdy neudělala sama. „Jsi mokrý.“

„Dostal mě ostřelovač, ale pomstil jsem se.“ Přitáhl si ji blíž a zabořil jí tvář do vlasů. „Jsou to skvělé děti, Suzanno. Já…“ Nevěděl, jak jí má říct, že si je zamiloval všechny. „Já tě celou umáčím.“ Odtáhl se od ní.

S úsměvem ho pohladila po tváři. „Nechceš se projít?“

Vzpomněl si na seznam v kapse. Hodinku to může počkat, rozhodl se a vzal ji za ruku.

Věděl, že zamíří k útesům. Stíny se s postupujícím odpolednem dloužily.

Ona vyprávěla o své práci na zahradě, on o opravené lodi. Vyprávěli, ale mysleli na něco jiného.

„Holte.“ Zahleděla se na moře. „Proč jsi odešel od policie?“ Cítila, že ztuhl, aje neohlédla se.

„Už je po všem,“ řekl chladně. „Není o čem mluvit.“

„Ale ta jizva na zádech –“

„Řekl jsem, že k tomu nemám co dodat.“

„Jistě,“ hlesla. „Do tvé minulosti mi nic není.“

„To jsem neřekl.“ Nervózně přešlápl.

„Promiň.“ Začala mu mnout ramena. „Jestli někdo chápe, jaké to je, otvírat staré rány, tak jsem to já. Nepůjdeme zpátky? Dám ti čisté triko.“

„Ne.“ Narovnal se. „Chceš to vědět a máš na to právo. Praštil jsem s tím, protože už jsem nemohl dál. Deset let jsem si říkal, že nezabřednu do té špíny, kterou se brodím. Ve dne v noci jsem byl s dealery drog, pasáky, obětmi. Když jsem někoho musel zabít, bylo to služebně. Nepřemýšlíš o tom, prostě v tom žiješ. Viděl jsem, jak dostali pár poldů, ale myslel jsem si, že mně se to stát nemůže.“

Mlčela, mnula mu ztuhlé svaly na ramenou a čekala, až bude pokračovat.

Odhodil nedopalek ze skály.

„Zlo tě stáhne na dno, Suzanno. Jsi mezi lidmi, které chceš dostat. Myslíš jako oni. Musíš tak myslet, jinak tě zabijou. Určité věci ti nikdy neřeknu, protože mi na tobě opravdu záleží a…“ Zavřel oči a strčil ruce do kapes. „Už jsem se na to nemohl dívat. Chtěl jsem se vrátit sem. Začít znovu.“

Unaveně zvedl ruce a klouby si promnul oči. „Byl jsem unavený a chtěl jsem žít jako normální člověk. Nebavilo mě každý den sahat po zbrani nebo vyslýchat tu verbež. Vyjeli jsme na obyčejný zátah. Hledali jsme jednoho drobného dealera, ze kterého bychom mohli vypáčit nějaké informace. To je jedno proč,“ řekl nervózně. „Zkrátka jsme dostali tip, kde ho najdeme. Když už jsme ho skoro měli, ztratil nervy. Měl totiž u sebe dvacet tisíc v kokainu a sám byl pěkně nadraný. Zpanikařil a ještě s jednou zfetovanou holkou nám pláchnul.“ Otřel si zpocené dlaně do kalhot. „S parťákem jsme se rozdělili, abychom ho obklíčili. Dostali se s holkou do uličky, já a parťák jsme byli každý na jednom konci. Neměli šanci. Vytáhl jsem zbraň. Byla tma.

Převrátily se popelnice.“

Cítil to jako dnes, hnusně to tam smrdělo. Po zádech mu stékal pot. „Slyšel jsem, jak se parťák z druhé strany blíží. A slyšel jsem nářek té ženy. Ten dealer ji pořezal a odhodil na beton. Nevěděli jsme, jak moc ji poranil.

Zrovna jsem si říkal, že ten parchant nejede jenom v distribuci, a vtom na mě skočil a vrazil do mě nůž dřív, než jsem stačil vystřelit.“

Jako by mu nůž zase projížděl masem a cítil svou vlastní krev. „Věděl jsem, že jsem mrtvý a že už se domů nikdy nepodívám. Že umřu v tý špinavý uličce. Zabil jsem ho, když jsem padal. Teda, tohle mi řekli. Nepamatuju si to. Vzpomínám si až na to, že jsem se probudil v nemocnici. Slíbil jsem si, že jestli to přežiju, vrátím se sem. Protože mi bylo jasné, že jestli ještě někdy vkročím do nějaké uličky, už z ní živý nevyjdu.“

Suzanna ho pevně objala a přitiskla mu tvář na záda. „A ty si myslíš, že když jsi odešel, tak jsi zklamal?“

„Já nevím.“

„Já jsem si to myslela. Sice mi nikdo nevrazil nůž do zad, ale věděla jsem, že když zůstanu s Baxem, abych neporušila své sliby, umřu. Vybrala jsem si přežití. Myslíš, že bych se za to měla stydět?“

„Ne.“ Vzal ji za rameno. „Ne.“

Vzala jeho tvář do dlaní. V očích se jí zračilo pochopení a soucit, které by ještě před týdnem nedokázal přijmout. „Já taky ne. Je mi strašně z toho, co se ti stalo, ale jsem šťastná, že tě to přivedlo sem.“ Na útěchu ho políbila.

Pomalu, s neuvěřitelnou něhou cítila, jak se jí poddává.

Uvolnil se a přivinul si ji blíž. Konečně se dostal o krok dál. Nešlo jen o vášeň nebo něhu, šlo o důvěru. A měla dojem, že v šelestu trávy a květin zaslechla něco tak krásného, že jí to vehnalo slzy do očí. Zvedl hlavu a když spatřila jeho tvář, pochopila, že to uslyšel také.

„Nejsme tu sami,“ zašeptala. „Museli stát na tom samém místě a úplně stejně se držet. A stejně po sobě toužit.“ Plná té nálady si přitiskla jeho ruku k ústům. „Holte, věříš, že osud a čas se pohybují v kruzích?“

„Začínám tomu věřit.“

„Pořád sem chodí a čekají. Zajímalo by mě, jestli se setkají. Asi ano, jestli dáme všechno do pořádku.“ Znovu ho políbila a vzala ho kolem pasu.

„Pojďme domů. Něco mi říká, že nás čeká zajímavý večer.“

„Suzanno,“ spustil, když se vraceli. „Po té seanci…“ Šlápl vedle a vypadal tak zkroušeně, že Suzannu rozesmál.

„Neboj se, v Hrádku máme jen dobré duchy.“

„Fajn. Víš, říkal jsem si, že, Podívej, já vím, že nerada necháváš děti samotné, ale doufal jsem, že bychom pak mohli na chvíli zajít ke mně.

Potřebuju s tebou něco probrat.“

„Jak, probrat?“

„No prostě něco,“ řekl nepřesvědčivě. Jestli ji požádá o ruku, tak ať to udělá správně. „Byl bych moc rád, kdyby ses dokázala tak na hodinu dvě utrhnout.“

„Tak jo, když je to důležité. Je to něco se smaragdy?“

„Ne. Je to… Radši bych počkal, nevadí? Musím ještě něco zařídit, než dojde na duchy.“

„Ty tu nebudeš na večeři?“

„Nemůžu. Ale vrátím se.“ U zahradní zídky ji k sobě přitiskl a políbil. „Tak se měj.“

Zamračila se a chtěla se za ním rozběhnout, jenže vtom zaslechla své jméno. Z terasy v druhém patře na ni volala Amanda.

„Amando!“ Suzanna se se smíchem rozběhla po schodech. „Co tu děláš? Vypadáš báječně, ale vždyť jste měli být pryč ještě aspoň týden, ne? Stalo se něco?“

„Ne, všechno je v pořádku.“ Amanda políbila Suzannu na obě tváře. „Pojď, něco ti musím říct.“

„Kam jdeme?“

„Do Biančiny věže. Rodinná porada.“

Vystoupaly po úzkých točitých schodech. Lilah a Catherine už na ně čekaly.

„A co Coco?“ zeptala se Suzanna.

„Pak jí to řekneme,“ odpověděla Amanda. „Vypadalo by to nápadně, kdybychom ji sem vytáhly.“

Suzanna souhlasně kývla a uvelebila se na zemi u Liliných nohou.

„Takže tohle je dámská jízda.“

„Oni si nic lepšího nezaslouží,“ řekla Catherine a založila si ruce v bok.

„Sami si už taky založili diskusní klub!“

„Max má určitě nějaké eso v rukávu,“ nechala se slyšet Lilah. „Chová se nějak nevinně. A posledních pár dní se pořád potlouká kolem dělníků.“

„Nemyslím, že by se chtěl naučit dlaždičkovat.“

„A i kdyby, spíš by to šel nastudovat do knihovny.“ Lilah se opřela. „Když jsem se dneska odpoledne vracela z práce, viděla jsem Holta s Trentem v altánu. Kdybych je neznala, věřila bych, že tam šli na pivo. Ale mají něco za lubem.“

„A nechtějí nám to říct.“ Suzanna si zamyšleně hrála s prsty. Určitě se na něco chystají, ale Holt to s ní zahrál tak pěkně, že mu na to skočila.

„Sloan si předevčírem šuškal s Trentem po telefonu. Říkal, že mají nějaké problémy s dodávkou materiálu, na kterou musí osobně dohlédnout.“

Amanda si odfrkla. „A myslel si, že jsem tak hloupá a skočím mu na to. Něco se děje –a oni z toho chtějí vynechat své ubohé ženušky. Z toho plyne, že jde o něco nebezpečného. Možná našli Livingstona.“

„Potřebujeme se dozvědět, na co přišli,“ prohlásila Catherine. „Ale jak to z nich dostat?“

Suzanna se zahleděla na své nehty. „Já bych řekla, rozděl a panuj. Každá z nás by z nich měla dolovat informace po svém. Zítra si tu zase dáme rande a řekneme si, co jsme zjistily.“

„To se mi docela zamlouvá.“ Lilah položila svou ruku na Suzanninu.

„Nedáme těm chudákům šanci.“

Amanda a Catherine přidaly své ruce. „A až bude po všem,“ řekla, „možná jim konečně dojde, že Calhounovy se o sebe dokážou postarat samy.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Holt si ještě nikdy nepřipadal tak směšně. Právě se měl zúčastnit seance. A aby toho nebylo málo, chtěl pak požádat o ruku ženu, u které momentálně nepožíval přílišné vážnosti.

„My nejsme popravčí četa,“ usmála se Suzanna a pohladila ho po tváři.

„Uklidni se.“

„Tohle je pěkná ptákovina.“ Z čela stolu Colleen nadávala prakticky každému. „Mluvit s duchy. Nesmysl. A ty –“ Ukázala na Coco ukazováčkem.

„Ty, která nemáš špetku rozumu, jsi taky mohla tyhle dívky vést k něčemu rozumnějšímu než k takovému planému tlachání.“

„To není tlachání.“ Jako vždycky se Coco před tím ocelovým pohledem začala třást jako osika. Nyní se mezi nimi alespoň prostírala plocha stolu.

„Uvidíš, až začneme.“

„Zatím vidím jen bandu hlupáků.“ Ač nehnula ani brvou, srdce jí jihlo při každém pohledu na portrét matky, který nedávno zavěsili nad krb. „Dám vám za něj deset tisíc.“

Holt pokrčil rameny. Celé dny ho uháněla, aby jí ten obraz prodal.

„Není na prodej.“

„Mladý muži, jestli si myslíš, že mě obalamutíš, tak pozor. Já vím, jak to z tebe vytřískám.“

Vsadil by poslední cent, že už toho z lidí vytřískala hodně. „Neprodám.“

„Stejně má vyšší cenu,“ vložila se do toho Lilah, která už to nemohla vydržet. „Nemám pravdu, profesore?“

„No, máš.“ Max si odkašlal. „Cena raného Bradfordova díla roste. V aukční síni Sotheby’s ho před dvěma lety vydražili za třicet dva tisíce liber.“

„A ty jsi kdo, jeho agent?“ vypálila Colleen.

Max potlačil úsměv. „Ne, madam.“

„Tak mlč. Patnáct, a ani cent navíc.“

Holt se kousl do rtu. „Nemám zájem.“

„Asi bychom měli začít.“ Coco zatajila dech a čekala, že ji teta zase nějak okřikne. Naštěstí jen něco zamručela a zaklela. „Amando, drahoušku, zapal svíčky, prosím tě. Teď se musíme všichni pokusit zbavit své vědomí všech starostí a pochyb. Soustřeďte se na Biancu.“ Svíce svítily, lustr zhasl.

Rozhlédla se po přítomných. „Chyťte se za ruce.“

Holt polohlasně reptal, ale pravou rukou se chytil Suzanny a levou Lilah.

„Soustřeďte se na obraz,“ zašeptala Coco. Zavřela oči a snažila si ho vybavit, protože jí visel za zády. Po zádech jí běhal mráz z napjatého očekávání. „Je blízko, hodně blízko. Potřebuje pomoct.“

Holt nechal svou mysl bloudit, aby nemusel myslet na to, co právě dělá.

Představoval si, jaké to asi bude, až bude se Suzannou sám. Koupil svíčky, žádné konzumní, ale ty štíhlé jasmínové. V lednici se vedle kartónu piva chladilo šampaňské a hned vedle hrnků na kafe stály dvě zbrusu nové skleničky. Krabička od zlatníka ho v kapse doslova pálila.

Dneska, říkal si, učiním ten zásadní krok. Pronesu přesně ta slova, jak jsem si je nacvičil. Bude hrát hudba. Ona otevře etuji a uvidí…

Držela v rukou smaragdy. Zamračil se a lehce se otřásl. Tak to nemá být.

Ale obraz před očima se mu ještě zaostřil. Suzanna klečela a držela smaragdy. Třpytící se řadu diamantů. Uprostřed září kámen jako zelená slza.

Calhounův náhrdelník. Nevšímal si podivného chladu na krku. Max mu ukazoval obrázek, který našel ve starém průvodci v knihovně. Věděl, jak smaragdy vypadají. Představil si je kvůli té atmosféře, všem těm zapáleným svíčkám a napjatému tichu. Otevřel oči a rozhlédl se.

Nevěřil na sny. Ale když zase zavřel oči, vidina se mu vrátila, jako by mu ji někdo otiskl do sítnice. Suzanna klečící na podlaze se smaragdy v rukou.

Na rameni ucítil něčí ruku, ale když se ohlédl, nikdo tam nebyl, jen hra stínů ze svící. Ten pocit ho ale neopustil, vstávaly mu z toho vlasy na hlavě.

To je šílenství, pomyslel si. Je načase, aby to skončilo.

„Hele,“ začal. Vtom ze zdi spadl Biančin portrét.

Coco zavřískla a vyskočila ze židle. „Proboha, Ježíši!“ Držela si ruku na srdci.

Amanda už byla na nohou.

„Doufám, že se nezničil.“

„Tomu se nic nestalo.“ Lilah se pustila Holtovy ruky a podívala se na něj.

Holta její příkrý pohled znervózněl. Otočil se k Suzanně. Její ruka byla jak led. „Co je? Co se děje?“

„Nic.“ Otřásla se. „Měl by ses radši podívat na ten portrét.“

Vstal a přešel k ostatním, kteří se tísnili u obrazu. Suzanna se podívala na Colleen. Teta byla bledá jak stěna a oči měla zalité slzami. Suzanna beze slova vstala a nalila jí brandy. „Všechno bude v pořádku,“ zamumlala a pohladila tetino křehké rameno.

„Rám praskl.“ Sloan to zjistil pohmatem a vstal. „To je zvláštní, že to spadlo právě takhle. Ty hřeby jsou dost masivní.“

Holt se sklonil nad prasklinu a ztuhnul. „Mezi zadní deskou a plátnem něco je.“ Portrét zvedl a položil jej tváří na desku stolu. „Půjčte mi nůž.“

Sloan mu nabídl svůj kapesní nůž. Holt jej zasunul pod desku a opatrně vytáhnul několik archů papíru.

„Co to je?“ vyhrkla Coco a zakryla si rukou ústa.

„To je dědečkovo písmo.“ Holt vytřeštil oči a podal papíry Suzanně. „Asi je to deník. Je tam datum 1965.“

„Sedni si, drahoušku.“ Coco ho chlácholivě poklepala po rameni. „Trente, prosím tě, nalij brandy.“

Sednout si bezpochyby potřeboval a sklenička mu také neuškodí. V úžasu zíral na papíry a vzpomínal na dědečka. Jak seděl na zadní verandě a hleděl na moře. Jak stával v podkroví a nanášel barvu na plátno. Jak se spolu procházeli po útesech a jak mu vyprávěl pohádky.

Suzanna si k němu přisedla. Obrátil ruku dlaní nahoru a propletli se prsty.

„Bylo to tam celou dobu a já to netušil.“

„Neměl jsi to vědět,“ řekla klidně. „Až do dneška. Některým věcem musíme zkrátka nejdřív uvěřit.“

„Něco se stalo. Něco tě rozrušilo.“

„Řeknu ti to, ale ne teď.“

Coco, již opět majestátně, vkráčela do místnosti s čajem. „Holte, ať už je na těch papírech cokoliv, patří tobě. A my po tobě nemůžeme chtít, abys nám svěřil jejich obsah. Pokud si to přečteš a usoudíš, že není vhodné, abys o tom mluvil, tak to tu všichni pochopí.“

Pohlédl na papíry a zvedl první arch. „Přečteme to společně.“ Zhluboka se nadechl a stiskl Suzanně ruku. „Můj život se změnil ve chvíli, kdy jsem ji potkal.“

Holt za hrobového ticha předčítal dědečkovy paměti. Ruce se opět okolo stolu spojily. Do jeho přednesu se vznášel pouze šelest stromů zvenčí. Když dočetl, nikdo nepromluvil.

Lilah se ozvala první. Po tváři jí stékaly slzy. „Nikdy ji nepřestal milovat.

Nikdy, i když žil dál jiným životem.“

„Muselo to pro něj být strašné. Přišel sem a dozvěděl se, že je mrtvá.“

Amanda si položila hlavu na Sloanovo rameno.

„Ale měl pravdu.“ Suzanna sledovala svou slzu, která stékala Holtovi po hřbetu ruky. „Nevzala si život sama. Nemohla. Nejenže ho příliš milovala, ale udělala by cokoliv, aby ochránila své děti.“

„Ne, neskočila,“ zašeptala Colleen. Zvedla svou sklenku, ale zase ji položila. „Nikdy jsem nikomu o té noci nevyprávěla. Když jsem si na to někdy vzpomněla, říkala jsem si, že to byl jen špatný sen. Strašlivý sen.“

Rozhodně si odkašlala a otřela slzy. „Její Christian jí rozuměl. Nebyl by o ní mohl takto psát, kdyby neznal její srdce. Byla krásná a milá a velkorysá.

Nikdy mě nikdo nemiloval tak jako má matka. A nikdy jsem nikoho nenáviděla tak jako svého otce.“

Narovnala se, jako by jí z ramen spadla tíha. „Na to, abych pochopila její smutek nebo zoufalství, jsem byla příliš malá. Tehdy rodině i domu vládl muž, jak uznal za vhodné. Nikdo se neodvážil mému otci vzepřít. Ale pamatuju si, jak tehdy přinesla to štěně. Otec ho doma nestrpěl. Poslala nás nahoru do pokoje, ale já jsem se ukryla nahoře na schodech a poslouchala.

Nikdy předtím na otce nezvýšila hlas. Och, jak statečně se zachovala. On, byl krutý. Tehdy jsem ještě nerozuměla všem těm výrazům, kterými ji častoval.“

Odmlčela se, aby svlažila hrdlo a utřídila si vzpomínky. „Bránila mě před ním, i když věděla, že mě nebere vůbec na vědomí. Dívku. Byla jsem šťastná, když po té hádce odjel. Tu noc jsem se modlila, aby se už nikdy nevrátil.

Druhého dne mi matka oznámila, že pojedeme na výlet. Řekla mi to jako první, protože jsem byla nejstarší. Vysvětlovala mi, že se chce o nás postarat, aby se nám nic nestalo.

Pak se vrátil. Byla nervózní, ustrašená. Měla jsem zůstat v pokoji, dokud pro mě nepřijde. Ale nepřišla. Připozdívalo se a venku byla bouřka. Chtěla jsem být s matkou.“

Colleen stiskla rty. „Nebyla u sebe. Tak jsem šla nahoru do věže, kde trávila většinu svého času. Slyšela jsem je, a tak jsem se vyplížila po schodech.

Dveře byly dokořán. Strašně se hádali. Zuřil, byl vzteky bez sebe. Řekla mu, že už s ním nebude dál žít, že od něj nechce nic než své děti a svobodu.“

Colleen se třásla. Coco si sedla vedle ní a chytila ji za ruku.

„Uhodil ji. Slyšela jsem tu ránu a utíkala ke dveřím. Ale strašně jsem se bála jít dovnitř. Držela se za tvář a oči jí plály. Ne strachy, ale vzteky. Nikdy nezapomenu na její nebojácný pohled. Vyhrožoval jí skandálem. Ječel na ni, že jestli odejde z domu, už nikdy své děti neuvidí. Nikdy nedopustí, aby mu pokazila pověst. Nikdy mu nebude házet klacky pod nohy.“

Rty se Colleen třásly, ale zvedla bradu a pokračovala. „Neprosila, neplakala. Vracela mu jeho slova jako dýky. Byla velkolepá. Nikdy nedopustí, aby jí vzal děti, a do skandálu jí nic není. Nezajímá ji, co si o ní lidi myslí. Nezajímá ji, že ji společensky znemožní. Vezme děti a budou žít život, ve kterém budou ona i děti milovány. Myslím, že tohle ho rozzuřilo nejvíc. Představa, že si našla lepšího muže, než je on, Fergus Calhoun. Že mu vmetla do tváře jeho peníze, postavení, moc. Že se neskloní před jeho přáním. Popadl ji a začal s ní třást. Byl úplně rudý vzteky. Myslím, že jsem vykřikla. Když mě uslyšela, začala bojovat. Uhodila ho a on jí mrštil na stranu. Slyšela jsem řinčení skla. Běžel k oknu s nataženou rukou, ale byla pryč. Nevím, jak dlouho tam stál. Když se otočil, byl bílý jako stěna a měl skelný pohled. Prošel okolo mě, ani se na mě nepodíval. Šla jsem k oknu a dívala se ven, dokud mě neodvedla chůva.“

Coco políbila Colleen do vlasů a pak ji něžně pohladila. „Pojď se mnou.

Doprovodím tě nahoru a Lilah ti přinese čaj.“

„Hned tam budu.“ Lilah si utírala tváře. „Maxi?“

„Půjdu s tebou.“ Objal Lilah a následovali Coco s Biančinou dcerou.

„Chudinka,“ zašeptala Suzanna cestou z Hrádku. „Vidět něco tak strašlivého a žít s tím celý život. Myslím na Jenny –“

„No tak.“ Pevně ji chytil za ruku. „Ty ses z toho dostala.“ Odmlčel se. „Tys to věděla, viď? Ještě než to Colleen vyprávěla.“

„Věděla jsem, že nespáchala sebevraždu. Neumím to vysvětlit, ale dnes večer jsem o tom byla přesvědčená. Jako by mi stála přímo za zády.“

Vzpomněl si na pocit, že mu někdo položil ruku na rameno. „Možná tam stála. Po tom všem se mi nechce věřit, že ten obraz spadl ze zdi čirou náhodou.“

Suzanna zavřela oči.

„Tvůj dědeček o ní psal krásně. I kdybychom nikdy smaragdy nenašli, víme, že se milovali,“ vzdychla. „Zdá se to skoro neuvěřitelné. Nemyslím na její neštěstí, ale na chvíle, kdy spolu byli šťastní. Jak tančili na louce.“

Se Suzannou jsem nikdy ve slunci netančil, pomyslel si Holt. Ani jsem jí nečetl poezii, ani nesliboval věčnou lásku.

Dojeli k domku. Sadie vyskočila z auta a uháněla k záhonu růží. Holt se přes ni natáhl a otevřel dveře. Suzanna se na něj překvapeně podívala.

„Co to vyvádíš?“

„Otevírám ti dveře.“ Strčil do nich. „Než bych je stačil otevřít zvenčí, byla bys dávno pryč.“

Suzanna pobaveně vylezla ven. „Děkuju.“

Vstoupili do domku a Suzanna se rozhlížela po místnosti. „Ty jsi to tu nějak přestavěl.“

„Uklidil jsem,“ zamumlal.

„Vypadá to tu moc krásně. Víš, Holte, chtěla jsem se tě zeptat, jestli si myslíš, že je Livingston pořád na ostrově.“

„Proč? Stalo se něco?“

Odpověděl mi nějak příkře, pomyslela si Suzanna a nedbale si prohlížela pokoj. „Ne, jen jsem si říkala, kde asi je, jaký bude jeho příští krok.“

Pohladila prstem jednu svíci.

„Řekl jsem ti, abys Livingstona nechala mně.“

„A já jsem ti řekla, že to nejde. Asi se začnu pídit sama.“

„Zkus to, a já ti dám želízka a zavřu tě do skříně.“

„Nemusel bys, kdybys mi řekl, co víš nebo si myslíš.“

„Proč o tom teď mluvíš?“

„Máme na sebe tak málo času, že toho chci využít.“

„Nechceš se napřed posadit?“ Vytáhl z kapsy zapalovač.

„Co to děláš?“

„Zapaluju svíčky.“ Nervy měl napjaté jako struny. „Nebo co myslíš, že bych měl dělat?“ Při šel k hifi věži.

Sedla si a sepnula ruce. „Předpokládám, že něco víš, když se chováš tak divně,“ řekla do tón° altového saxofonu.

Nechtělo se mu lhát tak docela. „Myslím, že není daleko, protože před pár týdny se mi tu rozhlížel.“

„Cože?“ Vyskočila ze židle. „A ty jsi mi nic neřekl?“

„A co bys s tím chtěla dělat?“ ušklíbl se. „Sedla by sis, prosím tě? Hned jsem zpátky.“

Vyšel z pokoje. Suzanna začala přecházet sem tam. Holt věděl víc, než jí řekl, ale dostala z něj alespoň něco.

Svíčky voněly. Že by je koupil záměrně? I ty kaly. Docela hezky je urovnal do vázy. Dotkla se jich prsty. Už ani nepředstírá, že ho květiny otravují.

Vstoupil do místnosti a Suzanna se na něj usmála, ale úsměv se jí okamžitě změnil v údiv. „To je šampaňské?“

„Jo.“ Pěkně ho znechutila. Myslel, že bude okouzlená, a ona se místo toho neustále na něco vyptávala. „Dáš si nebo ne?“

„Jasně.“ Bezmyšlenkovitě si s ním přiťukla. „No, jestli víš jistě, že se ti sem vloupal Livingston, tak –“

„Ještě jedno slovo,“ řekl nebezpečně klidně a odměřeně. „Ještě jedno slovo o Livingstonovi, a vyleju ti zbytek toho šampaňského na tu tvou zabedněnou hlavu.“

Usrkla. Bude se muset chovat rozvážněji, jestli nechce přijít o šampaňské a mít slepené vlasy. „Jen si chci udělat přesný obrázek.“

Z hrdla se mu vydralo cosi, co se dost podobalo žalostnému zavytí.

Šampaňské mu cákalo ze sklenice, jak rázně gestikuloval. „Ta ženská je slepá jako patrona. Já tady vymetám staletý prach, kupuju šampaňské a kytky a ještě musím od nějakého hlupáka poslouchat přednášku o víně. Už sis udělala jasný obrázek?“

Nechtěla ho rozzuřit. „Holte –“

„Sedni si a mlč. Měl jsem tušit, že tohle nevyjde. Bůh ví, proč jsem to chtěl naaranžovat zrovna takhle.“

Konečně si všimla, jak krásně všechno připravil. „Holte, je to strašně hezké.

Promiň, že jsem to tak přešla. Jestli ses chtěl se mnou dneska večer milovat, “

„Nechci se s tebou milovat!“ zavrčel. „Samozřejmě, že se s tebou chci milovat, ale o to teď nejde. Chci tě požádat o ruku, tak sedneš si už konečně‘?“

Nebylo to tak těžké, kolena se jí totiž sama podlomila.

„Takhle je to fajn.“ Lokl si šampaňského a začal přecházet po místnosti.

„Prostě skvělé. Já ti chci říct, jak po tobě šílím, že bez tebe nemůžu žít, a ty mě celou dobu otravuješ otázkami o nějakém zpropadeném zloději šperků!“

Opatrně donesla sklenku k ústům. „Omlouvám se.“

„To by ses teda omluvit měla,“ řekl hořce. „Chtěl jsem tady ze sebe před tebou udělat hlupáka, a ty mi nedovolíš ani to. Miluju tě skoro půlku svého života. I když jsem byl pryč, nemohl jsem na tebe zapomenout. Vždycky jsem se s někým sblížil a pak… nebyla jsi to ty. Nikdo se ti nepodobal a já jsem se u vás pomalu neodvážil ani k zadním dveřím.“

Miloval. To slovo jí dunělo v hlavě. Miloval. „A já jsem si myslela, že si mě ani nevšimneš.“

„Já tě nesnášel.“ Volnou rukou si pročísl vlasy. „Kdykoliv jsem na tebe pohlédl, tajil se mi dech. Vyschlo mi v puse a žaludek jsem měl na uzel. A ty ses jen usmála, ani ses nezastavila.“ Upřel na ni své ohnivé, tmavé oči. „Byl bych tě býval uškrtil, když jsi do mě tehdy narazila. Ležel jsem tam jako žok, z nosu mi tekla červená, takové ponížení. Skláněla ses nade mnou, zkoumala jsi, jestli nemám něco zlomeného, nádherně jsi voněla. O vteřinu déle a stáhl bych tě k sobě na asfalt.“ Promnul si rukou tvář. „Bylo ti tehdy jen šestnáct.“

„Nadával jsi mi.“

Ve tváři se mu zračil vztek a znechucení. „Jo, nadával jsem ti. A vyšla jsi z toho líp, než kdybych udělal, co jsem chtěl.“ Pomalu se uklidňoval.

„Namlouval jsem si, že to byla jenom nedospělá touha. I to ponížení jsem spolkl. A pak jsi se promenovala po mém dvorku. Když jsem tě viděl, málem jsem ztratil hlavu. A to už jsme dávno dospělí.“

Položil sklenici a všiml si, že ona svou svírá oběma rukama. Zírala na něj rozšířenýma očima.

„Tohle mi vůbec nejde. Myslel jsem, že když připravím atmosféru, bude to jednodušší, víš? A kdyby ses trochu opila, mohl bych tě přesvědčit, že se mnou budeš šťastná.“

Nemohla uvolnit křečovitě sevřenou ruku. Zkusila to, ale nešlo to. „Já šampaňské ani svíčky nepotřebuju, Holte.“

Trochu se pousmál. „Ty ses pro to narodila, zlato. Mohl bych ti slibovat, že tě tak budu vítat každý večer. Ale to bych lhal.“ Posadil se na opěradlo pohovky a hleděl na ni. „Miluju tě. Tak jako s tebou mi nikdy s nikým nebylo a nebude. Nejde vymazat, co se nám oběma za ty minulé roky přihodilo, ale možná, že něco můžeme zlepšit. I pro děti.“

Oči jí potemněly. „To bude těžké. Bax vždycky bude jejich legální otec.“

„Ale nebude jejich milující otec.“ Oči se jí zalily slzami. Ne, nepotřebuje šampaňské ani svíčky, aby ho pochopila. Stačilo zmínit se o dětech. „Nechci je zneužívat, abych se k tobě dostal blíž.

Vím, že by to bylo snazší, ale nejdřív musí být něco mezi námi. Asi jsem k nim přilnul a chci, myslím, že bych mohl být docela dobrý táta, ale nechci, aby sis mě brala jenom kvůli nim.“

Zhluboka se nadechla. Prsty jí sklouzly po nožce sklenky.

„Nikdy už jsem nechtěla nikoho milovat. A rozhodně už jsem se nechtěla znovu vdát. Než jsem potkala tebe.“ Odsunula sklenku a vztáhla k němu ruku. „Nemůžu říct, že bych tě milovala stejně dlouho, ale určitě tě nemiluju míň.“

Přitáhl si ji do náruče. Když konečně odtrhl své rty od jejích, zabořil jí tvář do vlasů. „Jen mi prosím neříkej, že potřebuješ čas na rozmyšlenou.“

„Nepotřebuju.“ Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy si její rozum a srdce tolik rozuměly. „Vezmu si tě.“

Ještě než to vyslovila, klopýtali spolu k pohovce. Smála se, když se navzájem svlékali. A nepřestala se smát, když spadli na podlahu.

„Já to věděla,“ hryzla ho do ramene. „Ty jsi mě sem přivezl, abychom se mohli milovat!“

Leželi na podlaze. Suzanně se v očích odráželo světlo svíček a Holta na ramenou lechtaly prameny jejích vlasů.

„Je to všechno tvoje chyba,“ zavrčel. „Měla jsi sedět támhle a žasnout nad mým romantickým uměním.“ Snažil se rozmotat džíny a najít krabičku od zlatníka. „Pak jsem si před tebou chtěl kleknout na jedno koleno.“

Zírala na krabičku. „Tomu nevěřím.“

„Jo, chtěl. Měl jsem si připadat jako naprostý hlupák. Je to tvoje vina, že teď ležíme nahatí na podlaze. Tumáš.“

„Tys mi koupil prstýnek,“ zašeptala.

„Ještě jsi to neotevřela. Třeba je tam žába.“ Byl netrpělivý a odklopil víčko sám. „Nechtěl jsem ti dávat žádné diamanty.“ Nic neříkala. „Myslel jsem, že těch máš plné zuby. Pak jsem přemýšlel o smaragdech, ale ty budeš brzo taky mít. Tohle se víc podobá tvým očím.“

Polkla slzy. Diamanty uspořádané do tvaru srdce obklopovaly nádherný, temný safír. Nebyly chladné jako ty, které prodala. Zahříval je sytý modrý oheň uprostřed.

Holt sledoval první slzu s nepříjemným pocitem. „Jestli se ti nelíbí, tak ho odneseme zpátky a vybereš si jiný.“

„Je nádherný.“ Hřbetem ruky utřela slzu. „Promiň. Nesnáším, když brečím.

Ale je tak krásný a ty jsi mi ho koupil z lásky. A když ho budu nosit –“

upřela na něj vlhké oči „– budu tvoje.“

Dojala ho. To byla slova, po kterých toužil. Která potřeboval. Vyňal prsten z krabičky a navlékl jí ho na prst. „Jsi moje.“ Políbil ji na prsty a pak na ústa.

„Jsem tvoje.“ Zase ji držel v náručí a vzpomněl si na dědečkova slova.

„Navždy.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Suzanna s sebou ráno do obchodu vzala i děti. Nemohla nikomu nic říct, dokud si neověřila Alexovu a Jenninu reakci. Zatímco společně zalévali, opatrně na to zavedla řeč.

Jenny tu možnost uvítala s nadšením. „Mít Holta jako tátu? To by bylo fajn,“ rozhodla se. „Hraje si s námi, i když ho nepoprosíme.“

Alex byl opatrnější. Zašoupal nohama a trochu se zamračil. „Ty se chceš vdát jako Catherine a Amanda?“

Sehnula se k němu. „Uvažovala jsem o tom. Co myslíš?“

„To si zase budu muset vzít ty blbé šaty?“

Rozesmála se. „Možná.“

Probírali spolu, co všechno by se svatbou změnilo, a zdálo se, že i Alexovi se čím dál víc zamlouvá představa, že by měl doma jako tátu vysloužilého policajta s dvaceticentimetrovou jizvou. Když potom za nimi k polednímu Holt přijel, bylo vidět, že děti jsou úplně na jeho straně. Suzanně spadl kámen ze srdce.

Holt brzy zase odjel. Nejraději by s nimi strávil celý den, ale musel se postarat o několik důležitých věcí. Má teď rodinu a musí ji chránit. Spojil se s bývalými kolegy u policie a nyní čekal na výpisy o čtyřech nových dělnících, které mu měli poslat. Mezitím zavolal ještě na oddělení motorových vozidel, na oddělení evidence občanů a na finanční úřad. Trochu si při tom pomohl starým číslem odznaku a hodností.

Brzy se mu jména omezila na dvě. Zatímco čekal na další telefonát, pročítal znovu dědečkův deník.

Rozuměl pocitům, které se skrývaly mezi řádky. Chápal dědečkův vztek, když se dozvěděl, že jeho milovaná žena byla týrána svým manželem. Byla snad náhoda, že se jeho vztah se Suzannou tolik podobal příběhu jejich předků? Tentokrát to ale skončí šťastně.

Suzanniny diamanty, přemýšlel a bubnoval prsty do desky stolu. Biančiny smaragdy. Suzanna schovala své šperky, to jediné, co jí z manželství zbylo, do Jenniných plenek, aby mohla zabezpečit své děti. Bianca učinila totéž.

Že by si vybrala i podobnou skrýš? Jenže její děti už plenám odrostly.

Zazvonil telefom Než Holt zavěsil, věděl, kde padoucha hledat. Šel do ložnice, vytáhl pistoli a prohlédl ji.

Za čtvrt hodiny už byl mezi dělníky na staveništi. Sloana dohonil ve druhém patře. Vonělo tam čerstvé dřevo a mužský pot. Sloan v montérkách právě dohlížel na stavbu schodiště.

„Nevěděl jsem, že architekti taky umí držet kladivo,“ poznamenal Holt.

Sloan se ušklíbl. „Mám na téhle práci osobní zájem.“

Holt pokýval hlavou a rozhlédl se po dělnících. „Který z nich je Marshall?“

Sloan si odepnul pás s nářadím.

„Dělá na dalším podlaží.“

„Rád bych si s ním trochu popovídal.“

Sloanovi se zablýsklo v očích. „Půjdu s tebou.“ Počkal, dokud nebyli z doslechu dělníků. „Ty myslíš, že je to on?“

„Marshall si zažádal o řidičák ve státu Maine teprve před šesti týdny. Nikdy pod svým jménem neplatil ani daně, ani pojištění. Tohle si zaměstnavatel při najímání nových lidí obvykle nekontroluje.“

Sloan zaklel. Měl před očima Amandu, jak běží po terase, pronásledována mužem s pistolí. „Já na něj uhodím sám.“

„Toho si cením, ale dej si bacha.“

Sloan zamával na mistra. „Marshalla,“ řekl stroze.

„Boba?“ Mistr si otřel hadrem krk. „Právě jste se minuli. Vezl Ricka do nemocnice. Ukrojil si pěkný kus palce. Potřebovalo to zašít.“

„Jak je to dlouho?“ vyzvídal Holt.

„Asi dvacet minut. Řekl jsem jim, ať si vezmou zbytek dne volno, že děláme stejně jen do čtyř. Je nějaký problém?“

„Ne.“ Sloan zarazil výbuch vzteku. „Dejte mi vědět, jestli je Rick v pořádku.“

„Jasně.“

Mistr se vrátil k práci. „Potřebuju jeho adresu,“ řekl Holt. „Papíry jsou u Trenta. Chceš to předat poručíku Koogarovi?“

„Ne,“ odpověděl Holt. „Fajn.“

Trenta našli v jeho improvizované kanceláři v prvním patře. Všechny složky měl na dosah, telefon u ucha. Dlouze se na oba muže podíval.

„Zavolám vám později,“ řekl do sluchátka a zavěsil. „Kdo je to?“

„Pracuje tu pod jménem Marshall.“ Holt vytáhl cigaretu. „Mistr ho dneska pustil dřív. Potřebuju adresu.“

Trent beze sova přešel ke skříni a vytáhl desky. „Max je nahoře. Taky se ho to týká.“

Holt letmo prohlédl informaci o Marshallovi. „Tak pro něj skočíme. Tohle uděláme společně.“

Byt, který Marshall uvedl, se nacházel v domě na konci městečka. Až na třetí silné zabušení jim otevřela shrbená, seschlá stařena.

„Co? Co?“ Mžourala na ně silnými skly svých brýlí. „Já si žádné encyklopedie ani vysavače nekoupím.“

„Hledáme Roberta Marshalla,“ řekl jí Holt.

„Cože? Koho?“ zamrkala.

„Roberta Marshalla,“ zopakoval.

„Žádné Marshallovy neznám,“ zavrčela. Vedle jsou McNeillyovi, dole jsou Mitchellovi, ale žádní Marshallovi tady nebydlí. A nechci ani žádné pojištění.“

„My nic neprodáváme,“ řekl Trent svým nejtrpělivějším hlasem. „Hledáme muže, který se jmenuje Robert Marshall a má bydlet na této adrese.“

„Tady žádní Marshallovi nebydlí. A už tu žiju patnáct let.“

Holta nepřekvapilo, že si ten zloděj vypůjčil adresu z telefonního seznamu, ale přece ho to naštvalo. Když se rozloučili a vyšli na ulici, vytáhl z kapsy minci.

„Co kdybychom počkali do rána?“ navrhl Max. „Neví, že po něm jdeme, takže zítra zase přijde do práce.“

„Já už na nikoho čekat nebudu.“ Holt vyrazil k telefonní budce. Vytočil číslo. „U telefonu detektiv seržant Bradford, Portland, číslo 7375. Potřebuju si něco ověřit.“ Ze spisu přečetl Marshallovo telefonní číslo. Pak s trpělivostí policajta čekal, než operátorka uvede počítač do chodu. „Díky.“ Zavěsil a obrátil se na zbývající muže. „Bar Island. Pojedeme mojí lodí.“

Mezitím se ženy shromáždily v Biančině věži. „Takže, co víme?“ řekla Amanda s perem v jedné a blokem v druhé ruce.

„Trent procházel osobní údaje,“ odvětila Suzanna. „Tvrdil, že jsou nějaké problémy s daněmi, což je blbost.“

„Zajímavé,“ pronesla Lilah. „Max mi dneska zabránil jít na stavbu. Chtěla jsem vidět, jak pokračují práce, a on si vymýšlel všemožné výmluvy.

„A včera večer, když jsem vešla do pokoje, hodil Sloan nějaké papíry do stolu a zamkl je.“ Amanda poklepala perem. „Proč nechtějí, abychom věděly, že prověřují dělníky?“

„Myslím, že mě něco napadlo,“ řekla pomalu Suzanna. Přemítala o tom celý den. „Včera večer jsem zjistila, že se k Holtovi někdo vloupal a všechno si prohlédl.“

Sestry ji okamžitě zasypaly otázkami.

„Moment.“ Zvedla ruku, aby je zabrzdila. „Byl na mě naštvaný, proto mi to řekl. A pak se naštval ještě víc. Řekl mi to, aby mě vystrašil. Je si jistý, že je to Livingston.“

„Což znamená,“ shrnula Amanda, „že náš starý známý ví o Holtovi. Kde to mohl zjistit?“ A spořádaně začala vyjmenovávat.

„Přestaň,“ mávla rukou Lilah. „Mimo rodinu to neví nikdo. Nikdo z nás to z domu nevynesl.“

„Možná, že na to přišel stejně jako Max,“ navrhla Catherine.

Lilah zavrtěla hlavou. „Asi se to dozvěděl z těch papírů.“

„To je možné.“ Amanda si to zapsala. „Ale ty papíry má už bůhví jak dlouho. Kdy se k Holtovi vloupal?“

„Před pár týdny, ale tak se o tom nedozvěděl. Myslím, že to má přímo od nás.“

Okamžitě následovala hádka. Suzanna vstala a snažila se ji ukončit. „Hele, shodly jsme se, že o tom nikdo mimo tenhle dům nevykládal. A taky jsme se shodly, že nám chlapi nechtějí přiznat, že prověřují dělníky. Což znamená, že –“

„Což znamená,“ přerušila ji Amanda, „že ten mizera pracuje přímo pro nás.

Jako zlatá muška se tu vznáší a poslouchá, o čem si tu povídáme. Na cizí lidi v domě jsme si zvykly natolik, že si jich vůbec nevšímáme.“

„Myslím, že tohle Holta už taky napadlo.“ Suzanna zase rozpřáhla ruce.

„Otázka je, co s tím uděláme my.“

„Zítra si na dělníky pěkně posvítíme.“ Lilah se narovnala. „Je mi jedno, jak teď vypadá. Až se k němu dostanu dost blízko, určitě ho poznám.“ Pak se zase uvelebila. „Tak, Suzanno, proč nám neřekneš, kdy tě Bradford požádal o ruku?“

Suzanna se ušklíbla. „Tobě taky nic neujde.“

„Na bývalého policajta má výborný vkus na šperky.“ Vzala Suzannu za ruku, aby sestrám ukázala nový prsten.

„Včera večer,“ řekla. „Dneska ráno jsme to řekli i dětem.“

„Tetička Coco proletí stropem.“ Catherine Suzannu objala. „Všechny čtyři během několika měsíců. Dostane se do dohazovačského ráje.“

„Jenže teď musíme dostat toho parchanta za mříže a najít smaragdy.“

Amanda si utřela slzu. „No ne! Víte, co to znamená?“

„To znamená, že budeš organizovat další svatbu.“

„Nejen to. Tetička Colleen hned tak neodjede.“

Holt se do Hrádku vrátil ve špatné náladě. Našli ten správný dům, ale prázdný. Prohledali ho ještě důkladněji, než Livingston prohledal Holtův.

Našli ukradené dokumenty Calhounových, seznamy a kopii plánů Hrádku.

Taky našli rozvrh každé z Calhounových žen včetně podrobných poznámek, což je nenechalo na pochybách, že každou důkladně sledoval. Našli soupis místností, které už prohledal, a celý arzenál věcí, které se mu už podařilo ukrást.

Čekali na něj skoro hodinu. Nechtěli však nechávat ženy bez dozoru, a tak všechno zatelefonovali Koogarovi. Zatímco policie zajišťovala dům, muži se vrátili do Hrádku.

Dalo se jen čekat. Za ta léta u policie si na to Holt docela zvykl. Jenže teď nešlo o práci, teď šlo přímo o něj.

„Ó, chlapče, drahý chlapče.“ Coco se k němu vrhla a zasypávala ho polibky.

„No tak!“ To bylo jediné, na co se zmohl, když mu plakala na rameni.

Všiml si, že vyměnila havraní barvu vlasů za sytě rudou. „Co jste si to provedla s vlasy?“

„Ale, byl čas na změnu.“ Narovnala se, vysmrkala se do kapesníku a už mu zase ležela v náručí. Bezmocně ji poplácával po zádech a pohledem žádal muže o pomoc.

„Vypadáte báječně,“ ujistil ji nevěda, zda to je to, co chce slyšet.

„Opravdu.“

„Líbí se ti?“ Narovnala se a načechrala si vlasy. „Chtělo to trochu života a červená mi připadá taková veselá.“ Tvář ukryla v promočeném kapesníku.

„Já jsem tak šťastná,“ vzlykala. „Tak šťastná.“

„Blahopřeju.“ Trent se usmál a poplácal Holta po zádech. Max zatím z kapsy vylovil čistý kapesník pro Coco.

„Vítej v rodině.“ Sloan mu podal ruku. „Doufám, že víš, do čeho lezeš.“

Holt se podíval na štkající Coco.

„Už mi to dochází.“

„Přestaň s tím vřískáním.“ Colleen scházela po schodech dolů. „Bylo tě slyšet až u mě v pokoji. Proboha, ukliďte ji do kuchyně.“ Pokynula hůlkou.

„Udělejte jí čaj, ať se uklidní. Všichni ven, chci si promluvit s tímhle chlapcem.“

Utekly jako krysy z lodi, pomyslel si Holt, když zůstal s tetou sám. Colleen mu pokynula, aby ji následoval do salónu.

„Takže ty si myslíš, že si vezmeš mou praneteř.“

„Já si to nemyslím. Já si ji vezmu.“

Odfrkla si. Ten chlapec se jí sakra líbí. „Tak já ti něco povím. Jestli se k ní nebudeš chovat lépe než ten mizera, kterého měla předtím, budeš mít co dělat se mnou.“ Usadila se v křesle. „Jaké máš plány?“

„Co jaké mám?“

„Plány,“ řekla netrpělivě. „Nemysli si, že se přes ni dostaneš k mým penězům.“

S uspokojením sledovala, jak přimhouřil oči. „Můžete si vzít všechny své prachy a –“

„To se mi líbí,“ řekla a souhlasně pokývla. „Jak se o ni chceš postarat?“

„Nemusím se o ni starat.“ Přecházel po místnosti. „Ta nepotřebuje, aby se jí někdo míchal do života. Sama to zvládala víc než dobře. Utekla z pekla a zase se postavila na nohy, starala se o děti a rozjela svůj vlastní obchod.

Jediné, co se změní, bude, že už se nebude dřít k smrti a děti budou mít někoho, kdo chce být jejich tátou. Asi jí nebudu moct snášet diamanty k nohám a brát ji na večírky, ale bude se mnou šťastná.“

Colleen poklepala prsty na rukojeť své hůlky. „Bude. Jestli jsi po dědečkovi, tak se nedivím, že ho má matka milovala. Takže…“ Začala se zvedat, pak si všimla portrétu nad krbem. Tam, kde visívala přísná tvář jejího otce, na ni teď shlížela její matka. „Co tohle tady dělá?“

Holt strčil ruce do kapes. „Přišlo mi, že sem patří. Dědeček by si přál, aby tu ten obraz visel.“

Colleen se svezla zpět do křesla.

„Díky.“ Sežehla ho pohledem. „Teď jdi pryč. Chci být sama.“

Opustil ji a překvapeně si uvědomil, že ji má docela rád. Sice se mu nechtělo prožívat další scény, ale zamířil do kuchyně, aby se zeptal Coco, kde najde Suzannu.

Ale našel ji sám podle zvuku klavíru. Hrála nějakou jemu neznámou melodii. Hudba sice zněla smutně, ale Suzanna se usmívala. Když ho spatřila, přestala hrát, ale úsměv jí z tváře nezmizel.

„Nevěděl jsem, že umíš hrát.“

„Všechny jsem chodily na klavír. Já jsem byla jediná, která u toho vydržela.“ Vztáhla k němu ruku. „Přála jsem si, abychom spolu strávili chvilku o samotě. Chci ti poděkovat za to, jak krásně jsi se dneska k dětem choval.“

Propletl si s ní prsty a prohlížel si prstýnek. „Byl jsem strašně nervózní.“

Pousmál se. „Nevěděl jsem, jak to vezmou.“ Hrál si s jejíma rukama. „Asi už chápu, jak se cítí rodič, když se chce postarat o děti. Chtěl bych ještě nějaké.

Rozmysli si to, nechci, aby sis myslela, že pak nebudu mít Alexe a Jenny rád.“

„Nemusím si to rozmýšlet.“ Políbila ho na tvář. „Vždycky jsem chtěla velkou rodinu.“

Přitiskl si ji k sobě.

„Suzanno, víš, kde měly děti pokoj, když tu Bianca žila?“

„Ve třetím patře ve východním křídle. Co si pamatuju, je tam skladiště.“

Narovnala se. „Ty myslíš, že ten náhrdelník schovala tam?“

„Podle mě ho schovala někam, kde by ho Fergus nehledal. A nedokážu si představit, že by zavítal k dětem do pokoje.“

„Ne, ale někdo by na ně přece musel narazit. I když,“ zaváhala, „je tam spousta krabic a starého nábytku.“

„Zaveď mě tam.“

Bylo to horší, než čekal. I když si odmyslel všechny pavučiny, byl tam neuvěřitelný nepořádek. Krabice, bedny, smotané koberce, poškozené stoly, lampy bez stínidel. Tázavě se podíval na Suzannu.

„Za osmdesát let se toho nashromáždí spousta,“ pípla. „Kvalitní věci jsme nastěhovaly do pokojů a další jsme prodaly, když, no, za špatných časů.

Dlouho se sem vůbec nechodilo. Ani jsme neměly na to, abychom tady topily. Spoustu práce nám daly jen obytné prostory. Když se zase všechno urovnalo, chtěly jsme uklízet pokoj po pokoji.“

„Najměte si buldozer.“

„To chce jen čas a silné nervy. Schází nám obojí. Za poslední měsíce jsme prohledaly docela dost starých pokojů, centimetr po centimetru, ale jde to pomalu.“

„Tak se do toho rovnou pustíme.“

Pracovali dvě špinavé a namáhavé hodiny. Našli starý slunečník, kouzelnou sbírku erotických obrázků z devatenáctého století, kufr chatrných šatů z dvacátých let, krabici fonografických desek. Bednu hraček, mezi nimi malinkatou lokomotivu, vybledlou hadrovou panenku, jo-jo. Suzanna odložila vedle starou knížku pohádek.

„Pro naše potřeby,“ sdělila mu. „Hele.“ Zvedla staré žluté křestní šatičky.

„Ty mohly být dědečkovy.“

„Člověk by řekl, že se tyhle věci budou skladovat lepším způsobem.“

„Fergus si asi na pořádek po Biančině smrti moc nepotrpěl. Jestli to patřilo jeho dětem, řekl určitě chůvě, ať se toho zbaví. Nezáleželo mu na tom.“

„Ne.“ Smetl Suzanně pavučinu z vlasů. „Nechceš si odpočinout?“

„Já jsem v pohodě.“

Nemělo smysl jí vykládat, že se dře celý den. Zvolil jinou taktiku. „Dal bych si něco k pití. Myslíš, že má Coco něco v lednici? A že by se tam našlo i něco k snědku?“

„Jasně. Já se tam podívám.“

Věděl, že to Coco raději udělá sama a Suzanna bude muset sedět a dívat se na ni. „Dal bych si dva toasty,“ dodal a políbil ji.

„Dobře.“ Vstala a protáhla se. „Představ si, jak tady smutně ležely tři děti a věděly, že za nimi maminka už nepřijde. Což mi připomíná, že bych se měla podívat na ty svoje.“

„Nepospíchej.“ To už se přehraboval v další bedně.

Vyrazila s hlavou plnou myšlenek na Biančiny děti, na malého Seana, který ještě ani neuměl chodit, na Ethana, který měl být jejím dědečkem, na Colleen, která se teď.určitě snažila najít nějakou hnidu na tom, co Coco udělala. Ta žena kdysi bývala sladkou holčičkou…

Malou holčičkou! Suzanna se zarazila na odpočívadle ve druhém patře.

Bylo jí pět nebo šest a byla nejstarší. Suzanna odbočila a zaklepala na pratetiny dveře.

„Vstupte. Sakra, nebudu vstávat.“

„Teto Colleen?“ Suzanna vstoupila a s pobavením si všimla, že stará dáma čte zamilovaný románek. „Nerada tě ruším.“

„Nic se neděje.“

Suzanna se hryzla do rtu. „Jen mě napadlo, jestli… to poslední léto jsi bydlela s bratry pořád v tom pokoji?“

„Já už jsem nebyla dítě. Nebydlela jsem s nimi.“

„Takže jsi měla svůj vlastní pokoj,“ dodala ihned Suzanna napjatě. „Někde blízko chlapců?“

„Na druhém konci východního křídla. Nejdřív byli chlapci, pak chůva, pak koupelna a tři pokoje pro děti návštěv. Mně patřil pokoj v rohu nad schody.“

Zamračila se. „Další rok jsem se přestěhovala do jednoho z hostinských pokojů. Nechtěla jsem spát v pokoji, který mi vybavila matka, když už nemohla přijít.“

„Promiň. Když ti Bianca řekla, že odjedete, přišla za tebou do pokoje?“

„Ano. Nechala mě, ať si vyberu své nejoblíbenější šaty, a sama mi je zabalila.“

„Ale pak, předpokládám, už je nikdo nevybaloval.“

„Nikdy už jsem si ty šaty na sebe nevzala. Nechtěla jsem. Zastrčila jsem svůj kufřík pod postel.“

„Aha.“ Svitla jí naděje. „Děkuju.“

„To už stačily sežrat moli,“ zabručela Colleen za Suzannou. Vzpomněla si na své oblíbené bílé mušelínové šaty s modrou stuhou a vyšla ven na terasu.

Setmělo se a na obzoru se sbíraly bouřkové mraky.

Suzanna zase vyběhla po schodech. Toasty počkají. Rozrazila dveře bývalého Colleenina pokoje. I tady bylo teď skladiště. Jenže byl menší, takže se tu neshromáždilo tolik věcí. Tapety s drobnými růžičkami a fialkami, které pravděpodobně vybírala ještě Bianca, pokrývaly fleky.

Odstrkovala krabice a bedny, ani je neprohlížela. Potřebovala najít malý kufřík, který by vyhovoval malé holčičce. Kde jinde by ho našla? Odstrčila balík zimního sukna. Fergusovi na dceři nezáleželo. Stěží by se jí hrabal v kufříku, zvlášť když ho uklidila z dohledu.

Určitě ho potom ještě někdo otevřel. Třeba zrovna Suzannina matka.

Protřásla jedny dvoje šaty a usoudila, že jsou sice hezké, ale nepoužitelné.

Tak je zase strčila zpátky.

Kufřík mohl být kdekoliv, to si uvědomovala. Nejlepší bylo ale začít přímo zde.

Srdce se jí rozbušilo, když konečně narazila na starý kožený kufr. Otevřela ho a našla šaty, pečlivě zabalené v hedvábném papíře, ale na dívku by se nehodily. Smaragdy tam taky nebyly.

Stmívalo se, vstala tedy a vyrazila ke dveřím. Přivede Holta s baterkou, pak budou společně pokračovat. V šeru o něco zakopla. Zaklela a uviděla malý kufřík.

Kdysi býval bílý. Zamíchal se mezi krabice a napůl jej přikrývala stará deka. Suzanna se k němu sklonila a vytáhla ho. Napjala prsty na starém zavírání, zámky cvakly.

Ucítila vůni levandule, která ven nepronikla možná desítky let. Zvedla první šaty, křehký bílý mušelín, časem zažloutlý. Opatrně je odložila stranou a vytáhla další. Byly tam punčochy a stuhy, krásné mašličky a krajková noční košilka. Na dně vedle plyšového medvídka ležela krabice a kniha.

Roztřesenou rukou si zakryla ústa. Pak pomalu zvedla knihu.

Její deník, pomyslela si a oči se jí zalily slzami. Zatajila dech a obrátila na první stranu.

Spatřila jsem ho na útesech. Hleděl na Francouzovu zátoku.

Suzanně klesla kniha do klína. Tohle nemůže číst sama. Počká na celou rodinu. S tlukoucím srdcem sáhla po krabici. Věděla, co uvidí. Vzduch v celé místnosti jako by se chvěl. Otevřela víko a spatřila Biančiny smaragdy.

Zářily jako zelená slunce, plné života a vášně. Zvedla náhrdelník a cítila, jak ji hřeje v dlani. Osmdesát let strávily v úkrytu, a teď byly zase na světě.

Držela náhrdelník a sáhla po páru náušnic. Docela na ně zapomněla. Byly tak krásné, jemné, ale náhrdelník nepřekonaly.

„Ó, Bianco.“ Zaskočeně se dívala na své ruce. Nebyly to pouhé nádherné kameny. Byly Biančinou vášní a nadějí a snem.

„Okouzlující pohled.“

Otočila se po hlase. Muž stál ve dveřích jako stín. Když vstoupil, v ruce se mu zablýskla pistole.

„Trpělivost se vyplácí,“ pronesl Livingston. „Sledoval jsem vás s tím bývalým policajtem, jak jdete do té spodní místnosti. Moc jsem toho nenaspal, když jsem to tu po nocích prohledával.“

Přistoupil blíž, ale muži, kterého si pamatovala, se moc nepodobal. Mě úplně jiné vlasy, dokonce i tvar tváře. Pomalu vstala. V jedné ruce svírala knihu a náušnice, v druhé náhrdelník.

„Vy mě nepoznáváte, ale já vás ano. Jste Suzanna, jedna z Calhounových, které mi tolik dluží.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Tři zbytečné měsíce. Pak jsem přišel o Hawkinse. Nebyl nic moc, ale patřil mi. Stejně jako ten náhrdelník.“ Pohlédl na něj. Oslnil ho. Byl víc, než čekal, a zároveň všechno, co chtěl. Prsty na spoušti se mu třásly. Suzanna ustoupila o krok zpět. Zvedl obočí. „Vy si opravdu myslíte, že smaragdy přede mnou ubráníte? Mají být moje, a taky budou.“

Přiblížil se k ní a zatímco se rozhlížela, jak uniknout, popadl ji za vlasy.

„Některé kameny mají moc,“ sdělil jí sladce. „Jsou prodchnuté tragedií, smrtí a smutkem. To je ještě vylepšuje. Hawkins tomu nerozuměl, ale on byl hlupák.“

A ona teď měla co dělat se šílencem. „Ten náhrdelník patří Calhounovým.

Vždycky jim patřil, a tak to i zůstane.“

Škubl jí za vlasy. Od křiku ji odradila hlaveň pistole. „Patří mně. Byl jsem dost chytrý a odhodlaný, abych si na ně počkal. Věděl jsem to už ve chvíli, kdy jsem si o nich přečetl. Dnes večer se to naplnilo.“

Nevěděla, co udělala. Ale v tom momentě se ve dveřích objevila Jenny.

„Mami.“ Hlásek se jí třásl a mnula si očka. „Hřmí a ty mě vždycky držíš, když hřmí.“

Všechno se seběhlo rychle. Livingston se otočil a namířil zbraň. Vtom se na něj Suzanna vší silou vrhla, aby minul cíl. „Běž!“ zaječela na Jenny. „Běž za Holtem.“ Vyskočila a utíkala za dcerou. Musela se rozhodnout okamžitě.

Viděla dcerku, jak se žene chodbou. Musím odvést jeho pozornost, uvědomila si a rozběhla se opačným směrem.

Bude sledovat mě a ne to dítě, uvědomila si. Protože stále třímala smaragdy. Znovu se musela rozhodnout na schodišti. Má utíkat dolů a ohrozit tak celou rodinu, nebo nahoru a sama?

Už byla v půlce schodů vzhůru, když uslyšela jeho dupot. Vyděšeně uskočila, když se kulka zaryla do stěny ani ne centimetr od jejího ramene.

Bez dechu uháněla nahoru. Uslyšela hřmění, kvůli kterému se Jenny vydala hledat mámu. Držela se jediné myšlenky, odlákat toho šílence co nejdále od své dcerky. Jejich kroky rozeznívaly železnou konstrukci schodů do Biančiny věže.

Mezerou vystřelily jeho prsty a chytily ji za kotník. Zařvala a skopla ho.

Pak vyklopýtala zbytek schodů. Dveře byly zavřené. Málem se rozplakala, ale snažila se dveře vyrazit. Povolily. Vpadla dovnitř. Ale než se stačila zvednout, byl za ní.

Schoulila se. Každou chvílí určitě ucítí kulku. Supěl, potil se a oči se mu blýskaly. Koutek úst mu škubal. „Dej mi je.“ Zbraň se mu v ruce třásla. Ve světle blesku vypadal jako přízrak. „Dej mi je, slyšíš?“

On se bojí, uvědomila si. Téhle místnosti. „Už jste tu byl, že?“

Byl. Vstoupil sem jen jednou a ze strachu raději utekl. Něco ho tu nenávidělo. Smrtelný chlad mu přebíhal po těle. „Dej mi ten náhrdelník, nebo tě zabiju.“

„Tohle byl její pokoj,“ mumlala Suzanna a nespouštěla z něj oči. „Biančin pokoj. Zemřela poté, co ji manžel vyhodil támhle z toho okna.“

Neodolal a pohlédl na potemnělé sklo. Pak zpět na Suzannu.

„Pořád sem chodí, čeká a hledí na útesy.“ Na schodech s úlevou uslyšela Holtovy kroky. „Je tu i teď. No, vezměte si je.“

Byl bledý jako stěna a potil se, když se po náhrdelníku natahoval. Popadl ho, ale na rozdíl od Suzanny ucítil ledový chlad. A děs.

„Teď jsou moje.“ Roztřásl se a zavrávoral.

„Suzanno,“ řekl Holt šeptem u dveří. „Ustup od něj.“ Oběma rukama držel zbraň. „Pryč,“ opakoval. „Pomalu.“

Pohnula se o krok, pak o dva, ale Livingston si jí nevšímal. Otíral si ruku s pistolí o kalhoty.

„Je po všem,“ řekl mu Holt. „Polož tu zbraň a odkopni ji.“ Ale Livingston dál zíral na náhrdelník, zajíkal se. „Polož ji.“ Holt vstoupil dovnitř. „Běž pryč, Suzanno.“

„Ne, já tě tu nenechám.“

Neměl čas jí nadávat. I když chtěl Livingston zabíjet, zbraň ho přestala zajímat. Nechtěl ani utéct. Místo toho jen němě civěl na smaragdy a třásl se.

Holt nespouštěl z Livingstona oči. Natáhl ruku po jeho zbrani. „Je po všem,“ řekl znovu.

„Jsou moje,“ vyjekl Livingston, nepříčetný vzteky a hrůzou. Vystřelil jednou do stropu, pak ho Holt odzbrojil. I pak bojoval, ale jen krátce. Znovu zaburácel hrom. Livingston zavyl, tloukl kolem sebe rukama. Byl zmatený a vyděšený, překvapený Holtovou ranou do čelisti. Vrávoral. To už přiběhli i ostatní.

Ozval se zvuk tříštícího se skla a vzápětí mužský skřek, který Suzanna do smrti nezapomene. Holt snažil lupiče zachytit, ale to už se Livingstonovo tělo odráželo od mokrých skal.

„Proboha.“ Suzanna se přitiskla zády ke zdi. Rukou si kryla ústa, aby sama náhodou nezačala ječet.

Všichni se vhrnuli do místnosti. Suzanna zlíbala své děti. „Všechno je v pořádku,“ chlácholila je. „Už je všechno dobré. Už se nemusíte ničeho bát.“

Vzhlédla k Holtovi. Stál a hleděl na ni. Za zády mu zela černá díra po okně, u nohou se mu třpytily smaragdy. „Všechno je v pořádku. Teď půjdeme dolů.“

Holt si zastrčil zbraň za pás. „Pojďte.“

O hodinu později, když už děti klidně spaly, ji vzal za ruku a vyšli spolu na terasu. Konečně dal průchod všemu strachu a vzteku, který se v něm hromadil od chvíle, kdy přiběhla ubrečená Jenny. „Cos to tam k čertu vyváděla?“

„Musela jsem ochránit Jenny.“ Myslela, že už se uklidnila, ale ruce se jí začaly zase třást. „Najednou mě napadla tak jednoduchá myšlenka. A našla jsem je. Pak se tam objevil on, a Jenny. Měl zbraň. Panebože, bála jsem se, že ji chce zabít.“

„No tak, no tak,“ utěšoval ji Holt. Nesnažila se ovládnout jako jindy.

Opírala se o něj a její slzy mu máčely rukáv. „Děti jsou v pořádku, Suzanno.

Nikdo jim nikdy neublíží. Ani tobě.“

„Já jsem nevěděla, co jiného dělat. Nechtěla jsem být ani hrdinka, ani hlupák.“

„Já tě miluju.“ Vzal její tvář do dlaní a políbil ji. „Neporanil tě?“

„Ne.“ Popotáhla a utřela si oči. „Pronásledoval mě až nahoru, ale pak…

ztratil nervy. Sám jsi ho viděl, když jsi tam vpadnul.“

„Jo.“ Viděl ho, jak stojí dva kroky od ní se zbraní v ruce. Holt jí sevřel ramena. „Už mě takhle nikdy neděs.“

„Tak jo.“ Láskyplně se mu třela tváří o tvář. „Že už je opravdu po všem, viď?“

Políbil ji na temeno. „Ne. Teprve to začíná.“

EPILOG

Bylo už velmi pozdě, když se rodina sešla v salónu. Policie konečně odjela.

Shromáždili se pod Biančiným portrétem.

Colleen seděla se psem u nohou a náhrdelníkem na klíně. Neplakala, když Suzanna vysvětlovala, kde a jak smaragdy našla, ale láskyplně vzpomínala na svou matku.

Nikdo nehovořil o smrti.

Holt pevně držel Suzannu. Bouřka už ustala a vyšel měsíc. Pokojem se nesl pouze Suzannin jasný hlas, který předčítal z Biančina deníku.

Obrátila na poslední stranu, které Bianca svěřila úkryt smaragdů.

Nepřemýšlela jsem o jejich finanční hodnotě. Držela jsem je v rukou a pozorovala jejich záři ve světle lampy. Budou dědictvím mých dětí a jejich dětí, budou symbolem svobody a naděje. A s Christianem i symbolem lásky.

Rozhodla jsem se, že je i s tímto deníkem uložím na bezpečné místo, dokud se znovu nesetkám s Christianem.

Pomalu a tiše Suzanna knihu zavřela. „Myslím, že je s ním, že jsou spolu.“

Rozhlédla se po místnosti a uviděla své sestry, jejich milované muže, tetu, která se skrze slzy usmívala, a Biančinu dceru, která lpěla očima na portrétu, který vznikl z nezdolné lásky.

„Dohromady nás svedla Bianca, ne smaragdy. Doufám, že tím, že jsme je našli, se oba shledali.“

Pod domem na útesech kvetly divoké růže a měsíční světlo dopadalo na milenecký pár, který tudy kráčel.