Bertrice Small

Ďábelská kráska

Prolog

Anglie

srpen 1100

Král Vilém Rufus slavil Velikonoce ve Winchesteru. Svatodušní svátky ho zastihly ve Westminsteru. Tehdy přišla z jedné vesnici v Berkshire zpráva o tom, že ze země se valí krev, a dotvrzovali to mnozí, kteří tvrdili, že to viděli na vlastní oči. Když zpráva o tom jevu dorazila až ke králi, dal se do smíchu.

„Tihle Angličané,“ prohlásil. „To je přece pověrčivý spolek.“

Kněží chmurně potřásali hlavami a špitali si mezi sebou. Král byl nanejvýš bezbožný muž, jemuž se nedostávalo úcty ke zlým znamením a vůbec všem svatým věcem. Dozajista špatně skončí a jeho zlovolní kumpáni s ním. Jenže ti, kdo Viléma Rufuse znali, dovedli nejlépe ocenit, že sice byl možná drsný a málo trpělivý k těm, jejichž víra měla kořeny v nevědomosti anebo strachu, ale k těm, kdo mu čestně sloužili, se choval spravedlivě.

Tučná sezóna honů na červené jeleny začala prvního srpna a Vilém Rufus byl ve svém loveckém sídle v New Forest spolu s několika společníky a svým nejmladším bratrem Jindřichem. Mnohé překvapovalo, že Jindřich Beauclerc – tak se mu říkalo, protože ze všech Dobyvatelových synů byl nejvzdělanější – se s králem tolik přátelil, neboť dědicem Viléma Rufuse nebyl Jindřich, ale jeho nejstarší bratr Robert, vévoda z Normandie. Přesto však v sobě princ zřejmě nechoval žádnou trpkost, což bylo nezvyklé v dobách, kdy dobyvačné výboje byly denním chlebem.

Druhého srpnového dne měl lov začít za úsvitu, jak bylo zvykem, jenže časně ráno promluvil s královým přítelem Robertem fitzHaimem nějaký cizí mnich a pověděl mu o varovném vidění, které měl té noci. Král souhlasil, že ráno na lov nepůjde, ačkoliv se mnichova snu nebál. Nebylo mu dobře od žaludku, předchozího večera přesmíru jedl a pil.

„Ale dnes odpoledne na lov půjdeme“, slíbil. A tak se po poledním jídle Vilém Rufus a jeho společníci vydali do hlubokého lesa číhat na vysokou. Král si našel místo u potoka, kde byly všude kolem v blátě stopy zvěře, seskočil z koně a tiše čekal v křovinách, až přijde

jelen pít. Věděl, že jeho společník Walter Tirel není daleko. Ostatní lovci se rozptýlili po lese, jak bylo při takovém lovu běžně zvykem.

Náhle bez varování prolétl vzduchem šíp a zaryl se Vilému Rufusovi do hrudi. Král užasle šíp popadl, hlučně se prodíraje na mýtinu u potoka. Nikoho neuslyšel, ale pak se očima setkal s pohledem svého vraha. Z listoví na něj zírala tvář. Král se usmál, poznal tu tvář. Jeho výraz byl obdivný, téměř souhlasný. Pak padl obličejem do bláta a byl mrtev.

Zeleň ani nezašustila, když se vrah Viléma Rufuse tiše vzdaloval. Na mýtinu vstoupil Walter Tirel, rozhlédl se. Uviděl krále a spustil mohutný křik na poplach. Za chvilku bylo všude plno ostatních králových společníků, včetně Jindřicha Beauclerca, který s otevřenými ústy Žasl nad scenérií, která ho tu uvítala.

„Mon Dieu, Waltere! Ty jsi zabil krále!“ řekl Robert de Montfort tak, aby to všichni slyšeli.

„Non! Non!“ odpovídal Tirel. „Ne já, můj pane! Král byl mrtev, když jsem přišel. Byli jsme spolu, ale pospíchal přede mnou. Našel jsem ho tak. Na to přísahám!“

„Byla to nehoda, tím jsem si jist,“ řekl Robert fitzHaimo. „Je o tobě známo, že jsi čestný muž, Waltere, a neměls důvod zabít krále.“

„Je tohle místo prokleté?“ uvažoval de Montfort nahlas. „Králův bratr Richard zahynul před mnoha lety při podobné nehodě a vloni na jaře zemřel stejným způsobem jeho synovec. Nehoda na lovu.“

„Nebyl to můj šíp, co zabil krále,“ prohlásil Walter Tirel tvrdohlavě.

„Ale to přece musí být tvůj šíp,“ řekl de Montfort, skláněje se.

„Vidíš, je to jeden z těch dvou, co ti král sám tuhle dal. Copak se nepamatuješ, Tirele? Než jsme dneska odpoledne odjížděli, přišel kovář se šesti šípy. Král pochválil kováříčka za řemeslnou zručnost. Čtyři šípy si nechal pro sebe a tobě dal dva. Už ty dva nemáš, viď?“

„Jeden jsem prve vystřelil,“ trval na svém Tirel. „Sám jsi u toho byl, když jsem střelil ze sedla po tom prvním jelenovi. Minul jsem a nemohl jsem šíp najít. Copak si nevzpomínáš?“

„Je to nehoda,“ řekl konejšivě fitzHaimo. „Tragická nehoda. Není proč někomu přikládat vinu. Snad by však bylo nejlepší, kdyby ses vrátil na své statky ve Francii, můj pane. Poix se to jmenuje, že? Najdou se tací, kteří budou dost horkokrevní, aby prahli po pomstě za tuto nešťastnou náhodu. Na koně, můj pane, a na nic se neohlížej!“

Waltera Tirela, hraběte z Poix, nemusel pobízet dvakrát. Nebyl tak hloupý, aby si neuvědomoval, že něco není v pořádku. Nicméně netoužil nést vinu za nic, co neudělal. Naskočil na koně a odcválal, ani se nezastavoval v královském sídle, ale zamířil rovnou na pobřeží a první loď, na kterou narazil, ho odvezla do Francie. „Král je mrtev,“ řekl Robert de Motfort tiše. „Ať žije král,“ odvětil vážně fitzHaimo. Viléma Rufuse pohřbili následujícího dne, což byl pátek. V neděli, pátého srpnového dne, byl jeho bratr Jindřich – který ani nečekal, až bude jeho sourozenec pohřben, ale místo toho pospíchal do Winchesteru zajistit královský poklad – korunován ve Westminsteru navzdory přání svého otce, aby po Rufusovi následoval v posloupnosti Robert. Jindřich, nejmladší z Dobyvatelových synů, založil svůj nárok na skutečnosti, že on je jediný z bratrů, který se narodil v Anglii.

„Jsem,“ řekl směle baronům, „jediným legitimním dědicem anglického krále, neboť můj otec byl králem Anglie, když já se narodil, a matka mě porodila v Selby v Yorkshire. Můj bratr, vévoda Robert, se narodil v době, kdy náš otec byl normandským vévodou.“

Král Jindřich slíbil, že napraví všechny chyby předchozího monarchy, ale nespouštěl oči z Normandie, vévodství náležejícího jeho nejstaršímu bratru Robertovi, který byl na křížové výpravě. Rozeslal posly ke všem zeměpánům v Anglii, od nichž požadoval slib věrnosti. Jindřich potřeboval jistotu, že Anglie bude vůči němu zcela loajální, až se pustí do sjednocování otcových původních držav s Anglií. Nedalo se pochybovat o tom, že obě teritoria jsou odloučená, ani nemohlo být pochyb o tom, že Jindřich je právoplatným králem Anglie a pánem obou zemí.

Část I.

Langston Zima 1101

Kapitola 1

„Musíš mít ženu, Hughu Fauconiere,“ řekl král s úsměvem. Vzal za ruku svou nevěstu a láskyplně ji stiskl. Král Jindřich byl ženat teprve málo přes měsíc. Královnu mu sice vybrali z politických důvodů, ale měl ji docela rád a ona jeho také. Vycházeli spolu celkem hezky na dva lidi, kteří se navzájem neznali až do dne svého sňatku.

Edith, přejmenovaná na Matildu, aby měli manželovi normanští baroni radost, byla velmi hezká mladá žena s tmavě rudými vlasy své matky a šedomodrýma očima. A stejně jako její matka byla i ona zbožná. Připravovala se vstoupit do kláštera, když Jindřich ve snaze zajistit si severní hranici, aby mohl v klidu dobýt Normandii, požádal skotského krále o ruku jeho sestry. Nevěstu honem poslali na jih, protože skotský král nikdy nevěděl, kdy by mohl potřebovat vojenskou sílu svého anglického švagra. Skutečnost, že Edith-Matilda je rovněž přímou příbuznou posledních anglosaských vládců, neprošla bez povšimnutí.

Ti, kdo byli králi nablízku, se teď ohlíželi po předmětu jeho pozornosti. Hugh Fauconier, rytíř, byl Sas. Znal krále skoro celý život. „Měl bych radost z ženy, pokud by mi přinášela tolik radosti, kolik jí královna očividně přinesla tobě,“ odvětil galantně, „ale běda, můj vládce, nemám prostředky na to, abych si mohl ženu dovolit, ani půdu, na které bych se s ní usadil.“

„Už máš,“ odvětil Jindřich s pousmáním. „Vracím ti Langston, Hughu. Co tomu říkáš?“

„Langston?“ Užasl. Po celý život byl pro něj Langston pouhým snem. Langston byl dům předků jeho otce, ale Hugh otce nikdy nepoznal, neboť spolu s dědečkem a dvěma strýci padl u Hastingsu. Když uslyšela zprávu o výsledku bitvy, sbalila jeho matka s neuvěřitelnou prozíravostí rodinné cennosti a uprchla se služebnictvem na západ přes celou Anglii ke svému otci. Hugh se narodil o sedm a půl měsíce později. Po matčině smrti ho vychovávala babička, normanská dáma vzdáleně příbuzná s Dobyvatelem. Langston dostal jeden normanský rytíř, který byl loajální ke králi Vilémovi.

„Od časů mého otce se situace změnila,“ řekl král Jindřich tiše.

„Přijď za mnou po jídle, promluvíme si mezi čtyřma očima, Hughu. Pak ti to všechno vysvětlím, příteli.“

Dvůr byl ve Westminsteru a oslavoval Vánoce. Královnina přítomnost sice přivedla do královských kruhů zpátky ženy, ale zábava byla umírněná, protože král dosud držel smutek po svém bratru Vilému Rufusovi. A taky tu byla velmi vzdálená možnost, že se vévoda Robert z Normandie s příchodem jara pokusí svrhnout vládu svého mladšího bratra nad Anglií.

Jindřich, sevřený mezi svými dvěma bratry, z nichž jeden byl vévodou z Normandie a druhý králem Anglie, měl po celý život co dělat, aby se zavděčil oběma. Nebyl to snadný úkol a nakonec jeho starší bratři podepsali poslední vůle, v nichž se navzájem jmenovali svými dědici, pokud by snad zemřeli bez potomstva; a tím mladšího Jindřicha odsunuli na vedlejší kolej.

Papež Urban II. vyhlásil křížovou výpravu na osvobození Jeruzaléma od Saracénů. Vévoda Robert, unaven frakčními boji ve svém vévodství i v sousedních státech, zoufale toužící po troše dobrodružství, na papežovu výzvu odpověděl. Nejdřív však musel zastavit Normandii svému bratru Vilému Rufusovi, aby měl dost stříbra na financování tak slavné výpravy. Splatnost půjčky byla tříletá. Na konci té doby vévoda Robert králi Vilému Rufusovi zaplatí a získá zpět svou půdu. Robert se vracel domů z první křížové výpravy mírně ověnčen slávou, a spolu s ním jeho mladá nevěsta Sibylla, dcera Geoffreyho z Conversana, pána z Brindisi, synovce sicilského krále Rogera, právě když byl Vilém Rufus zabit v New Forest a Jindřich, nejmladší ze synů Viléma Dobyvatele, se hbitě vydal zajistit poklad a dal se korunovat za krále Anglie.

Baroni, ať už pro to měli jakékoli důvody, se nevzbouřili. Většina z nich byla přesvědčena, že je Jindřich silnější osobnost než jeho starší sourozenec. S návratem vévody Roberta tu však vyvstávala jistá pravděpodobnost války. Král potřebuje všechny přátele, které si dovede získat, neboť mnozí z jeho pánů měli državy jak v Anglii, tak v Normandii. O jejich věrnosti bude rozhodovat to, který z Dobyvatelových synů jim připadne jako pravděpodobnější kandidát na vítězství v takovém konfliktu.

Hugh Fauconier se posadil na lavici, dosud ohromen královými slovy. Langston! Dostane zpátky Langston. To budou mít prarodiče

radost. Škoda, že se maminka nedožila tohoto dne, jenže zemřela skoro hned po jeho narození.

„Ty máš přece štěstí!“ Jeho přítel Rolf de Briard do něj šťouchl prstem. „Cos udělal, že sis zasloužil takové jmění, Hughu? Určitě to nebude jen tím, že chováš nejlepší dravce k lovu po celé Anglii.“ Rolf pozvedl svůj pohár k spolustolovníkovi, pak si důkladně lokl vína. „Jak velké je to panství?“

Hugh zavrtěl hlavou. „Nemám ani zdání, Rolfe. Nikdy jsem je ani neviděl. Dokonce si ani nejsem jistý, kde to je, leda že to leží někde ve východní Anglii. Má babička Emma vždycky mluvila o tom, jak je tam krásně. Jednou tam byla, když se moje matka vdávala za otce.“

„Takže král ti možná daroval kousek úplně bezcenné půdy,“ usoudil Rolf. „Co se stalo s majitelem, který to panství dostal po Hastingsu? Je tam půda úrodná? Je tam nějaké sídlo? Kolik nevolníků a kolik osvobozených?“

„A já se nic z toho nedozvím, dokud se král nerozhodne mi to povědět.“ Hugh se zasmál, rovnováha se mu vracela ve světle Rolfova dobrého, praktického zdravého rozumu. „Pojedeš se mnou na Langston?“

„Bodejť!“ odtušil Rolf nadšeně. Přišel ke dvoru získat jmění a nudil se tu. Hughova nabídka v sobě měla příslib dobrodružství.

Když bylo po jídle a hudebníci tiše hráli, vstal Hugh Fauconier od stolu, kde seděl, a přesunul se na místo pod nejvyšší tabulí, aby na něj král viděl. Stál mlčky a trpělivě, až za ním konečně přišlo královo páže, aby ho odvedlo do malé místnosti bez oken, zařízené dvěma židlemi a stolem.

„Máš počkat tady, sire Hughu,“ řekl sloužící a odešel.

Hugh nevěděl, zda si má sednout nebo ne a rozhodl se zůstat stát, dokud nepřijde král a sám ho nevyzve, aby se posadil. Nervózně přecházel po místnůstce. Pak se náhle otevřely dveře a vstoupil král Jindřich, v patách za ním páže s vínem a dvěma číšemi.

„Posaď se, sire Hughu,“ řekl král přátelsky. „Víno pro nás oba, pachole,“ nařídil mladému pážeti, které hbitě poslechlo a pak opustilo místnost, ponechávaje oba muže o samotě. Král pozvedl číši. „Na Langston,“ řekl.

„Langston,“ opakoval Hugh Fauconier králův přípitek.

Jindřich vyprázdnil půl číše, než promluvil. „Langston byl po příchodu mého otce do Anglie darován Robertu de Manneville. Byl

tehdy sotva víc než chlapec, ale zachránil mému otci život na bitevním poli. Můj otec, jak víš, byl mužem, který věděl, jak odměnit věrnost i statečnost. De Mannevillova zarytá věrnost na něj udělala dojem. – De Manneville měl stateček v Normandii, ne jako někteří, co přišli s mým otcem do Anglie. Oženil se, měl dva syny, ovdověl, znovu se oženil, měl dceru. Před několika lety se rozhodl následovat mého bratra, vévodu Roberta, na křížovou výpravu. Jeho nejstarší syn jel s ním. Mladší zůstal na panství v Normandii. Dcera, která se narodila tady v Anglii, žila odjakživa v Langstonu se svou matkou.“

Král se na okamžik odmlčel, aby se znovu napil vína, pak pokračoval. „Sir Robert a jeho syn, sir William, padli oba v bitvě u Ascalonu, od té doby uplynulo nějakých sedmnáct měsíců. Mladší syn Richard byl o tom informován a skoro okamžitě se oženil. Sir Robert sepsal před svým odchodem poslední vůli, kde jmenoval svým dědicem Williama, a pokud by nezůstal naživu, pak Richarda. Své anglické pozemky však odkázal dceři Isabelle. Dívce je patnáct, pokud je mi známo. – Po smrti mého bratra v New Forest jsem poslal všem těm, jimž byla zde v Anglii mým otcem a pak o mým bratrem darována půda, žádost o slib věrnosti. Od mnohých jsem ho dostal. Mezi těmi, kdo ho nesložili, je Isabelle z Langstonu. Dvakrát jsem jí poslal výzvu k přísaze, ale ona na mé pozvání, aby přijela ke dvoru a složila hold svému králi, ani neodpověděla. Chybí jí vedení muže, který by jí radil, jak se má chovat. A přece – co jestli ignorovala mou výzvu, protože jí byl rádcem její bratr, sieur Richard z Normandie? Co jestli slíbila věrnost mému bratru Robertovi? Jsem nucen nedůvěřovat téhle panně, Hughu. – Víš, na kterém místě ve východní Anglii leží Langston? Je to jen pár mil proti proudu řeky Blyth od místa, kde se ve Walberswicku vlévá do moře. Je tam kamenná pevnost s vyhlídkou na řeku, kterou sir Robert postavil na místě tvrze tvého dědečka. Je doslova nedobytná a má značný strategický význam pro bezpečnost celé oblasti. Langstonskou tvrz musí držet muž, jehož věrnost ke mně nesnese pochyb. Jsem přesvědčen, že tím mužem jsi ty, Hughu. – Ačkoliv jsi nikdy nespočinul okem na domě svých předků, vím, že ti mohu z mnoha důvodů důvěřovat, a nejvýznamnějším z těchto důvodů je, že nemáš žádné državy v Normandii. Nemusíš dělit svou věrnost, jak jsem kdysi musel já; a jako musí tolik z. mých nejvýznamnějších a nejvlivnějších baronů. Můj bratr se na jaře pokusí vyrvat mi Anglii. Kdybych měl dost mužů, jako jsi ty – na které je spolehnutí, snadno bych si dokázal

uchovat to, co je mé, a právě to hodlám udělat. Pak získám zpátky Normandii. – Zvěčnělý sieur de Manneville však vložil Langston do rukou své dcery z jediného důvodu. Je to její věno. Nemohu ve jménu kavalírství vzít tomu děvčeti a jeho ovdovělé matce domov. Tudíž ti nařizuji, aby sis tu dívku vzal za manželku. Jakožto urozenému anglickému sirotkovi mám právo zařídit jí sňatek. Její rodina si nemůže stěžovat a nemůže mi to ani zakázat. Neexistují právní cesty, jak mi v tom zabránit. Ty se nemusíš nikoho prosit, ani té panny ne. Pošlu s tebou jednoho ze svých vlastních kněží, otce Bernarda, aby ujistil obě ženy, že přijíždíš na mé přání a že se Langstonu nezmocní a lady Isabelle nezneuctí žádný zbojník. Oddá tě s tou dívkou a donese mi zprávu, že všechno je tak, jak jsem nařídil. Pokud by si dívčin bratr stěžoval na mé jednání svému lennímu pánu, mému bratru Robertovi, musíš pro mě Langston udržet pevnou rukou.“

„Jak brzy si přeješ, abych odjel, můj vládce?“ zeptal se krále Hugh Fauconier. Zdaleka nebyl tak klidný, jak se zdálo. Srdce mu bušilo směsí vzrušení a nedočkavosti; nedá však najevo nic než úctu ke svému králi.

„Budeš potřebovat den na to, aby ti tvůj panoš zabalil všechny náležitosti, Hughu,“ řekl král. „Pošlu posla k tvému dědečkovi, lordu Cedrikovi, abych ho informoval o svých přáních. Doufám, že když se teď staneš vlastníkem půdy a manželem, nepřestaneš chovat ty skvělé ptáky. Jsou nejlepší, jaké jsem kdy poznal.“

„Jakmile se usadím, sire, pošlu k dědečkovi pro chovné páry. Ani mí strýcové ani bratranci nemají o ptáky zájem a nebudou tedy žárlit.“

„To rád slyším, Hughu, neboť bych nerad viděl, kdyby měla talentovaná linie Merlinových synů zaniknout. Tvá rodina odjakživa chovala ty nejlepší ptáky k lovu. Věděls, že můj otec se s tvým dědečkem seznámil, když před léty přijel do Normandie se svými ptáky soutěžit? Tehdy lord Cedric poprvé zvítězil ve jménu mého otce. Jeho věrnost mému otci po smrti krále Edwarda stejně jako jeho snaha zachovat klid na venkově v Mercii, byla vysoko ceněna.“ Král se na svého společníka usmál. „Připravuju tě o příliš mnoho času, Hughu, a musíš toho ještě mnoho stihnout, než odjedeš do Langstonu.“

„Rád bych měl tvé svolení vzít s sebou Rolfa de Briard, můj vládce,“ řekl rytíř.

Jindřich přikývl. „Bodejťže, je dobrý na to. aby člověku kryl záda, Hughu. Vezmi ho s sebou.“

Hugh vstal a pak poklekl před králem, vloživ své sepjaté ruce do monarchových. „Jsem tvůj člověk. Budu ti věrně držet Langston, dokud budu živ, sire,“ slíbil.

Král Hugha Fauconiera pozvedl a políbil ho na obě líce. Pak mu dal malé vyřezávané dřevěné žezlo, odznak toho, že Jindřich předává Langston formálně do jeho vazalského držení. Hugh s úklonou opustil komnatu.

Jindřich se za ním usmál, potěšen výsledky dnešní práce. Sám pasoval Hugha Fauconiera před mnoha lety na rytíře. Jeho přítel z dětství mu slíbil věrnost. Takové přísaze ovšem předcházel slib věrnosti Vilému Rufusovi; jenže když se Jindřich stal vloni v létě králem, Hugh svou přísahu obnovil, a teď ještě jednou za Langston. Jen málokomu mohu důvěřovat jako tomuhle muži, pomyslel si král. Jsou jiní, kteří si myslí, že jsou mi bližší; jsou bohatší a rozhodně mocnější než tenhle rytíř; ale žádný z nich není věrnější. Není v něm zloba. Král dopil víno, které mu zbývalo v poháru, a odešel za svou ženou.

„No?“ otázal se Rolf de Briard, když se k němu Hugh vrátil. „Cos dostal, můj příteli, a stojí to za tu cestu?“

„Nemám zdání, pokud jde o půdu, ale je tam relativně nová kamenná tvrz, Rolfe, žádná prkna a hlína. A musím si vzít to děvče. Celkem vzato to není špatný obchod.“

„Jaké děvče?“ vybuchl Rolf. „Tam je nějaké děvče? Jak se jmenuje? Je hezká? Ještě líp – je bohatá?“

„Je to Isabelle z Langstonu, dcera předchozího držitele, a nemám sebemenší zdání, jestli je bohatá nebo hezká, Rolfe.“ Dál vysvětloval příteli historii Langstonu a královy starosti nad neochotou jeho nastávající odpřisáhnout mu věrnost. „Ta panna je pravděpodobně vyděšená svou situací a dosud truchlí po otci a bratrovi. Má jemné vychování a v těchto věcech je bezmocná. Vbrzku dám všechno do pořádku a do jara naučím ptáčka zpívat píseň lásky.“

Rolf se zasmál. „Toho ptáčka bude důkladně hlídat máma, příteli, a ta dobrá dáma bude možná dělat nesnáze. Bude mít na svou dceru vliv, jaký ty jako cizí člověk mít nebudeš.“

„Jakmile bude mou ženou,“ řekl Hugh Fauconier vážně, „nebude mít Isabelle na vybranou, než se nejdřív zodpovídat mně. Jestli s její

matkou budou potíže, pošlu ji do Normandie k nevlastnímu synovi, Rolfe.“

Smělá slova a ještě smělejší plán postupu, pomyslel si Rolf de Briard, jenomže Hugh Fauconier byl odjakživa přímý muž. Oba je poslali ke dvoru v sedmi letech, aby zde byli vychováni. Žádný z nich neměl celkem žádné vyhlídky. Hugh byl sirotek a Rolf mladší syn. Hned se úzce spřátelili. Královna Matilda je vychovávala a vzdělávala spolu se svým nejmladším synem Jindřichem. Pravidelně cestovali s celým dvorem z Anglie do Normandie a zpátky, učili se zprvu jako pážata, pak jako panoši; nakonec byli pasováni na rytíře těsně předtím, než zemřel první král Vilém. Dobrá královna, jak se jí říkalo, předešla svého muže o čtyři roky.

Dvůr druhého krále Viléma, to bylo něco docela jiného. Vilém Rufus měl málo vážnosti pro přehnaně pobožné a pompézní příslušníky církve. Byl to přímočarý, rázný muž, který odměňoval věrnost věrností a velkorysostí; a nevěrnost trestal hbitě a drsně. Jeho dvůr byl zcela mužský, dvůr mladíků v nádherných úborech. Říkalo se, i když nic z toho se neprokázalo, že král má raději hezké chlapce než hezká děvčata. Král se usmíval a ani ty řeči nepopíral, ani nepotvrzoval. Protože se žádný z mužů nejevil jako jeho oblíbenec, neměla církev nic než ty klepy. A přece se král nikdy neoženil, ani nezplodil žádné levobočky.

Bylo všelicos, říkal si Rolf, co by byli mohli s Hughem vyprávět, ale nikdy to neudělali. Král byl prostě mužem mužů. Neměl čas na jemnůstky. Rolf a Hugh plnili svou povinnost a nemámili čas. Jiný život nepoznali. Teď však bude mít Hugh vlastní půdu. Rolf, jehož srdce bylo dobré, měl z přítelova štěstí radost. ‚

Oba rytíři se vydali do Langstonu o dva dny později, doprovázeni svými panoši a otcem Bernardem, starším mužem s překvapivou energií. Jeli čtyři dny, přes Essex a pak do Suffolku. Lednové počasí bylo studené, mokré, nehostinné. Cestou nikoho neviděli, jen tu a tam sedláka ženoucího svůj dobytek z jedné pastviny na druhou. Kněz jim zařídil přenocování v hostinských domech církevních řádů, roztroušených po venkově. Za malou minci dostali teplou večeři, bezpečnou postel a pak ovesnou kaši, chléb a jablečný mošt po mši, než ráno odjeli. Bez účasti na mši žádná snídaně nebude, upozornil je otec Bernard.

„Tak dobrým synem církve už jsem nebyl celá léta,“ řekl Rolf s úšklebkem, když posledního jitra vyjeli na cestu.

Kněz a panoši se zasmáli, ale Hugh se jen usmál, zaujat spíš krajinou kolem sebe. Prý tu okolí bylo rovinaté, ale ačkoliv zde chyběly pahorky kraje jeho dětství, přece jen byl kraj mírně zvlněný. Byly tu široké lučiny a pěkné háje starých stromů. Budovy, které viděli, byly hrázděné a omítnuté, střechy s úhlednými došky, neboť široko daleko nebyl žádný stavební kámen. V téhle oblasti panovalo ovzduší pohodlné prosperity.

Byly tu malé přístavy, jež byly domovem rybářských člunů, ale vítaly též obchodní plavidla z pobaltských a holandských států. Krajina byla bohatá na dobytek a ovce. Suffolská oblast východní Anglie byla nejlidnatější saskou oblastí díky zákonu zvanému Dělitelnost dědictví, který lidem umožňoval rozdělit své statky rovným dílem mezi všechny své děti. To v ostatních částech Anglie zvykem nebylo.

Jak se cesta vinula přívětivou krajinou, uvědomoval si Hugh, že jsou tu zvláštně izolovaní od zbytku světa. Oblastí neprocházela žádná z velkých, důležitých cest. Vzduch tu byl chladný a vlhký, ticho skoro ponuré. Vzdálen od dvora a jeho rozptýlení si uvědomoval, že zima je pestrý čas. Větve stromů se černě rýsovaly proti šedé obloze. V bažinách hrálo rákosí a traviny stupnicí barev od červenavě hnědé až po zlatou, odráželo se od sytě temné hlíny nebo polozamrzlých mokřin u řek a potoků, jež jakoby celou krajinu křižovaly.

Venkov, který tu viděl, se hodil pro pastevectví stejně jako pro pěstování obilí. Uvažoval, kolik přesně půdy patří k Langstonu a zda je tu dost nevolníků, aby na ní pracovali. Co pěstují? Mají dobytek i ovce? Mlýn? S každým krokem svého koně byl Hugh Fauconier víc a víc zvědavý na půdu svých předků.

„Tam, můj pane, rovně před námi a za řekou,“ řekl otec Bernard.

„To je tvrz Langston, jest-li se nepletu.“

Byli na kopečku s vyhlídkou na Blyth. Hugh přelétl pohledem krajinu. „Není tam most,“ poznamenal.

„Pak tu musí být někde přívoz,“ odtušil Rolf prakticky.

Nasměrovali své oře dolů ze svahu a podél břehu řeky, až se dostali skoro přímo naproti langstonské tvrzi. Tam uviděli přes řeku ploché plavidlo podobné veslici, ale zřejmě kolem nikdo nebyl. Pak Hughův panoš Fulk zahlédl na břehu sloupek se zavěšeným zvoncem. Pobídl k němu koně, divoce zazvonil a za okamžik už bylo vidět postavu, utíkající k přívozu.

„Dobře, pachole!“ pochválil Hugh mladíka. Pak se podíval přes Blyth na tvrz Langston. Byla, jak král řekl, postavena na místě dědečkovy staré tvrze. Skutečně byla z kamene; a on byl zvědavý, jak ten kámen získali. Tvrz byla obdélníkového tvaru, dvoupatrová. Stála na hliněném pahorku, jak bylo zvykem; tím se získávalo další vyvýšení, odkud se dala pozorovat okolní krajina. Pahorek obklopoval široký, hluboký vodní příkop. Vrchol pahorku byl obklopen zdí a z toho obezdění vyrůstala pevnost. Přes vodu ke vstupní bráně vedl dřevěný padací most. Je to velmi působivé, pomyslel si Hugh. Pak už byl u nich převozník a nebyl čas na úvahy, když je máváním zval na palubu.

„Nemůžeš nás převézt všechny,“ řekl Hugh, když si všiml velikosti plavidla. „Fulku, Gilesi, vy se přeplavíte až po nás, protože máte na starost soumary.“ Oba panoši přikývli. Řeka nebyla široká, ale i když vypadala hladká jako sklo, měla silný proud. Převozník byl očividně mistrem svého řemesla a zanedlouho už byli na druhém břehu. Oba rytíři a kněz zamířili nahoru po svahu, přes padací most a průjezdem na nádvoří. Odtud byl vidět vstup do samotné věže a stáje. Mladý nevolník přiběhl převzít od nich koně. Z budovy je vyšel uvítat postarší muž. Když k nim dorazil, zadíval se na Hugha Fauconiera a pak přistoupil ještě blíž, aby viděl rytíři do tváře.

„Můj pane Hughu,“ řekl třesoucím se hlasem. „Jak je to možné? Prý jste zemřel u Hastingsu a vaši synové s vámi.“ Služebníkovi vyhrkly do očí slzy a stekly do rýh, které na jeho staré tváři vyryl čas. Chvějící se rukou se dotkl Hugha. „Jste skutečný, můj dobrý pane? Jste skutečný, anebo se nás vrací strašit nějaký duch?“

„Jak se jmenuješ, starý?“ zeptal se Hugh sluhy.

„Vždyť já jsem Eldon, pane. Vy si mě nepamatujete? Vždyť já byl teprv pachole, když jste odešel do boje s normanskými vetřelci,“ zněla odpověď.

„A já, Eldone, jsem vnuk tvého pána Hugha. Pamatuješ se na mou matku, lady Rowenu? Když uprchla z Langstonu po velké bitvě u Hastingsu, byl jsem teprv čerstvě počat v jejím lůně. Dostal jsem jméno po svém dědečkovi a po otci.“

Sluhovi svitlo v očích pochopení. „Vypadáte docela jako váš dědeček,“ řekl Eldon. „Vítejte doma, můj pane Hughu! Vítejte doma na Langstonu!“ Divoce potřásal mladšímu muži rukou.

„Zavedeš mě k paní téhle tvrze, Eldone?“ řekl Hugh.

„Bodejť, pane, a jsem jaksepatří hrdý, že můžu,“ zněla odpověď. Eldon se otočil a vedl všechny tři muže nahoru po schodech pevnosti do obytné budovy.

První patro budovy bylo pod nimi. Hugh věděl, že bude používáno převážně jako skladovací prostory. Toto hlavní podlaží bude místem, kde bude pán žít se svou rodinou. Byli ve velké síni a Hugh viděl několikerý dveře, které odtud vedly do dalších komnat. Síň měla několik pěkně klenutých oken podél jedné stěny. Naproti vchodu bylo vyvýšené dřevěné pódium, na němž byl prostřen hezký stůl pokrytý sněhobílým lněným ubrusem. Byly tu dva velké krby. Vedle jednoho z nich seděla pohledná žena u kolovrátku a předla.

„Paní,“ zavolal Eldon, přistoupil k ní a uklonil se. „Zde je pan Hugh, vrací se domů na Langston.“ Dál už nic nevysvětloval.

Žena vstala. „Vítejte, pánové,“ řekla sladkým hlasem, „ačkoliv nechápu, co značí slova starého Eldona. Poslední dobou jeho myšlenky trošku bloudí, ale odjakživa věrně sloužil tomuhle domu a tak na něj bereme ohled. Jsem lady Alette de Manneville. Smím se zeptat, pánové, kdo jste?“ Otočila se, ještě než stihli odpovědět.

„Eldone, víno pro naše hosty,“ přikázala, pak se obrátila zpět ke třem mužům a hezky se usmála.

„Děkujeme za tvé půvabné uvítání, má paní Alette. Jsem otec Bernard, královský kaplan,“ představil se kněz. „Přicházím od krále Jindřicha s několika zprávami pro tebe. Ten mladý muž je pan Hugh Fauconier. Jeho společník je Rolf de Briard. Přijeli jsme společně z Westminsteru.“

„Král Jindřich?“ V hezké tváři paní Alette se objevil zmatek.

„Copak už v Anglii nepanuje král Vilém Rufus?“

„Král Vilém zemřel minulý rok, paní,“ odpověděl jí kněz. „Copak jste o tom nedostali zprávu?“

„Nikoli, dobrý otče, nedostali,“ odvětila. „Jsme tady v Langstonu velmi izolovaní, máme daleko od všech cest.“

„Ale nedostali jste v posledních několika měsících dvakrát poselství od krále? Začátkem září a pak koncem listopadu, pokud vím.“

„Bodejťže, můj pane, dostali,“ odvětila dáma. Bylo to rozkošné stvoření s nebesky modrýma očima a hustými plavými vlasy, jež byly úhledně spletené a zakryté průsvitným bílým závojem. „Ale posel neřekl, od kterého krále přichází. Snad to nepovažoval za

nutné, ani my jsme neměli za nezbytné ptát se.“ Mírně pokrčila rameny.

„Nečetla jsi vzkaz, paní?“ pokračoval kněz.

„Nikoli, dobrý otče, neboť posel řekl, že je pro pána z Langstonu a můj manžel je vzdálen s vévodou Robertem na křížové výpravě. Krom toho nedovedu číst. Pohostila jsem posla a uložila dokumenty, až se můj choť vrátí.“

Kněz pohlédl na Hugha a ten řekl: „Celá tahle věc vyplývá z nedorozumění, otče. Posel ve své povýšenosti neinformoval tuto paní o smrti jednoho krále a nástupnictví druhého. Co budeme dělat?“

„Zmatkem se nic nezmění, synu,“ odpověděl otec Bernard.

„Rozkaz krále Jindřicha platí i nadále.“ Obrátil se zpět k dámě.

„Posaďte se, madame. Je toho mnoho, co vám musím povědět. Pánové, prosím, usedněte také.“ Kněz se uvelebil na lavici naproti ženě. „Z tvých slov jsem vyrozuměl, paní, že tě nikdo nepřijel vyrozumět o smrti tvého pána vloni v srpnu v bitvě u Ascalonu. Tvůj nevlastní syn William tam padl rovněž.“

Na okamžik zbledla, pak uchopila číši vína, kterou jí podával Eldon, a zvolna z ní upila. Nakonec promluvila: „Ne, dobrý otče, neřekli mi o Robertově smrti. Předpokládám, že Richard je nyní Sieur de Manneville? Samozřejmě to bude on.“

„Oženil se,“ řekl kněz. „Snad ve vzrušení z toho všeho zapomněl na svou povinnost vůči tobě, paní.“

„Ne,“ řekla. „Nezapomněl. Od okamžiku, kdy jsem se provdala za jejich otce, byli ke mně moji nevlastní synové neuctiví. Kéž se Bůh a Jeho požehnaná Matka smilují nad duší mého pána.“ Na okamžik sklonila hlavu, ale kněz si povšiml, že neuronila ani slzu. Když vzhlédla a podívala se znovu na něj, zeptala se: „Proč vás poslal král na Langston, pánové? Toto sídlo nemá žádný význam, stejně jako ho neměl můj zvěčnělý pán. Proč se o nás král Jindřich stará? Čím jsme pro něj, můj dobrý otče?“

„Vzkazy, které vám byly poslány, paní, byly pro tvou dceru, ne pro tvého manžela. Král Jindřich prahl po její přísaze věrnosti. Když se jí nedočkal, začal si dělat starosti, neboť Langston leží na nanejvýš strategickém místě. Pokud by Anglii hrozila invaze, jsou državy jako ta vaše – a navíc u pobřeží – první linií obrany země.“ Knězovy šedé oči pátraly v ženině tváři po známkách přetvářky nebo strachu, avšak Alette de Manneville dávala najevo jen zvědavost nad tím, co jí říkal. „Sir Hugh,“ pokračoval otec Bernard, „je vnukem posledního

saského pána Langstonu, Hugha Silnorukého. Po bitvě u Hastingsu uprchla jeho matka na západ ke svému otci, kde se narodil. Když mu bylo sedm, poslali ho ke dvoru, aby ho vychovávala královna Matilda, protože jeho babička, paní Emma, byla příbuznou krále Viléma.“ Ustal, aby stihla všechno vstřebat.

„Prosím, pokračuj, dobrý otče,“ řekla paní Alette posléze.

„Když se král Jindřich dozvěděl o smrti tvého manžela a o tom, že ty a tvá dcera jste ztratily svého pána – když se mu nedostalo ujištění o věrnosti tvé dcery jakožto dědičky Langstonu, rozhodl, že bude nejlépe vrátit Langston jeho jedinému zákonnému dědici, Hughu Fauconierovi, od dětství jeho příteli a společníkovi, neboť král ví, že oddanost lorda Hugha vůči němu je naprostá.“

„Pak tedy,“ řekla Alette de Manneville, „máme být vysídleny a vyděděny, dobrý otče? Co s námi bude?“

„Nikoli, paní, král není necitelný. Nikdy by nezbavil tebe ani tu pannu všeho majetku. Král ustanovil, aby se tvá dcera provdala za lorda Hugha. Věk na to má a jak bylo zjištěno, není nikomu zaslíbena. Tudíž,“ končil kněz, „se dá celá obtíž vyřešit nanejvýš smírně. Langston, tím jsem si jist, s největší ochotou přijme vnuka Hugha Silnorukého za svého pána; ty nepřijdeš o svůj domov a tvá dcera bude mít za manžela nanejvýš ctihodného rytíře.“

„Já si nevezmu žádného muže, kterého si sama nevyberu!“ pronesl odhodlaný a silný hlas od vchodu do síně. Majitelka hlasu rázně vkročila do místnosti. K jejich překvapení byla oblečena jako chlapec; jen jediný dlouhý pletenec vlasů svědčil o jejím ženství.

„Isabelle,“ ozvala se Alette de Manneville prosebně.

„Ach madame, netvařte se, prosím vás, jako polapená holubice. Tenhle výraz vám nesluší,“ řekla Isabelle z Langstonu opovržlivě.

Rolf de Briard otočil oči v sloup a přemáhal své pobavení, ale kněz se nad dívčinými slovy zatvářil pobouřeně.

„Nemluv, paní, ke své matce s takovou neúctou,“ řekl Hugh tiše. Pokud doufal v útlé modrozlaté stvoření podobné Alette de Manneville, byl nyní neodvratně odsouzen ke zklamání. Dívka byla na ženu vysoká, štíhlá, ale urostlá, a její vlasy měly zářivou měděné zlatou barvu. Zlatozelené oči na něj nyní upírala hněvivě a nepřátelsky.

„A kdo jsi ty, pane, že mi říkáš, jak se mám chovat?“ otázala se Isabelle z Langstonu vztekle.

„Belle!“ napůl zašeptala její matka, ale nedostalo se jí ani nepatrné pozornosti.

„Mám obavu, paní, že se mám stát tvým manželem, což mi dává moc nad tvým životem a smrtí. Prozatím jsem se rozhodl nechat tě naživu,“ dokončil Hugh s chabým pokusem o humor.

„Já si nevezmu žádného muže, kterého si sama nevyberu,“

opakovala Belle.

Otec Bernard vstal ze svého teplého místečka u krbu, uchopil dívku za rameno a pevně ji usadil na své dřívější místo. „Král rozhodl, má paní Isabello, že se provdáš za tohoto dobrého rytíře, dědice posledního saského pána Langstonu. Tvůj otec a starší bratr zahynuli na křížové výpravě. Žádná žena nemůže držet královskou pevnost, ani tak malou jako je tahle.“

Dívčina tvář, prve tvrdá, nyní povolila při zjištění, že její otec je mrtev. Zoufale se snažila, aby jí z očí nevyhrkly slzy. „Pak se vrátím do domu mého bratra Richarda v Normandii,“ řekla tvrdohlavě, „ale nevezmu si nějakého saského zmetka!“

„Ach Belle!“ vybuchla její matka. „Víš, že Richard nás nepřijme. Kromě toho se oženil a Manneville je menší než Langston. Ještě jsi tam nikdy ani nebyla. Je to tmavé a chmurné sídlo. Bylo to tam odporné! Aby byl klid v rodině, všechna ta léta, co jsem byla provdaná za tvého otce, jsem byla nucena snášet urážky, kterými mě tví nevlastní bratři zahrnovali. Ach, ti si dali pozor, aby neprojevili svou neúctu před vaším otcem – ne že by je za ni potrestal. Spíš by si nějak našel důvod, aby obvinil mě. Jediné, co jsem kdy udělala Robertu de Manneville k jeho spokojenosti, bylo, že jsem porodila tebe. Ze začátku zuřil, že nejsi další syn. Teprve když ses mu začala podobat, stala ses jeho zbožňovaným miláčkem. A William a Richard ti projevovali náklonnost, protože to potěšilo Roberta, ne že by jim na tobě záleželo. Žádnému z nich nikdy nezáleželo na nikom než na sobě samém. U Richarda nebudeš vítaným hostem, mé dítě, věř mi. Nemusí už dál hledět, aby uspokojil svého otce.“

„Jak se opovažujete mluvit o mém otci tak neomaleně, madame?“ otázala se Belle. „Byl to skvělý muž a já ho milovala.“

„A on miloval tebe, aspoň pokud byl lásky schopen, mé dítě,“ odvětila její matka, „ale já ti říkám jen pravdu. Tvůj bratr tě nepřijme, tím jsem si jistá, a proč bys chtěla opustit Langston? Je to tvůj domov. Miluješ ho. Buď vděčna králi, že ti poskytl vhodného

manžela, vždyť budeš smět žít tak, jak sis žít odjakživa přála, tady na Langstonu. Nebraň se sama sobě, Belle.“

„Vy jste tak slabá,“ ušklíbla se dívka. „Jak je vůbec možné, že jsem vaše dcera? Vůbec se vám nepodobám, madame. Můj otec by mě viděl radši mrtvou než provdanou za Sasa!“

„Což se dá snadno zařídit,“ pravil Hugh Fauconier suše a přejel prsty po svém meči, v modrých očích vážný výraz.

Rolf de Briard se uchechtl, ale jeho pobavení se změnilo v překvapení, když dívka vytáhla zpod pláště krátký mečík a zaujala obranný postoj.

„Belle!“ zavřískla její matka a otec Bernard se pokřižoval.

Hugh hbitě pokročil kupředu a vyškubl zbraň dívce z ruky. Pak ji uchopil pod paží a několikrát ji pořádně plácl přes zadní část těla, než ji znovu postavil před sebe, pevně svíraje rukama její ramena.

„Teď mě poslouchej, ty ďádelská krásko,“ řekl tvrdě a chmurně.

„Tvůj otec. Bůh mu dej lehké spočinutí, je mrtev. Král Jindřich vrátil Langston mně a rozhodl, že budeš mou ženou. Král je můj dobrý přítel. Kdyby věděl, co jsi zač, určitě by mi takovou ženu nevnucoval, ale dal by tě místo toho zavřít do kláštera. Nejsem žádný surovec, paní, a tak ti dám týden nebo dva, abys mě mohla lépe poznat. Pak nás otec Bernard oddá a vrátí se k mému lennímu pánu se zprávou, že jsme splnili jeho přání. Rozumíš mi, Belle?“

„Tys mě uhodil!“ řekla dopáleně.

„Nemám ve zvyku bít ženy,“ odvětil, nedávaje ani na okamžik najevo, jak se vlastně stydí, že ho dohnala k takovému jednání. Ne že by udělal chybu, když ji potrestal za její chování; měl na to právo. Jak církev, tak zákon mu nad dívkou dávaly plnou pravomoc. Jeho dědeček, Cedric Merlinsone, však vždycky říkal, že když se muž uchyluje k násilí vůči ženě nebo zvířeti, prohrál bitvu.

Zamračila se na něj. „Radši bych dožila své dny v klášteře, než abych si tě vzala, ty Sase!“

„Žel, paní, není na tobě ani na mně, abychom o tom rozhodovali,“ odpověděl jí Hugh. Pak ji pustil a řekl Alette: „Odveď svou dceru do její komnaty, paní, a zůstaň u ní, dokud se zas neuklidní. Pak se vrať ke mně a promluvíme si.“

„Nenávidím tě! Nikdy si tě nevezmu!“ prskala Isabelle, když ji matka za rukáv táhla ze síně.

„Dobrou noc, nezvedenče. Bůh ti dopřej sladký spánek,“ odpověděl jí nový pán Langstonu.

„Hrome!“ řekl Rolf de Briard, když obě ženy zmizely za dveřmi.

„Odpusť mi, Hughu, ale je to ženská od rány! Pošli otce Bernarda zpátky ke králi, ať mu to poví. Radši poslat holku do kláštera, než mít ji na krku do konce svých dní. Král má určitě mezi svými svěřenkami nějaké milé děvče, které by ti bylo daleko lepší ženou.“

„I když váhám, zaslouží-li si nějaký nic netušící náboženský řád, aby byl obdařen takovým dárečkem,“ řekl kněz zamyšleně, „jsem nakloněn souhlasit se sirem Rolfem. Zdalipak ta dívka není šílená?“

Hugh Fauconier zavrtěl hlavou. „Dejme jí trochu času, aby si zvykla na všechny úkoly, které má před sebou. Nechci ji hned zavrhnout, je-li tu možnost, že mohu získat její přátelství. Nezapomínejte, že Isabelle utrpěla velký otřes. Její otec je mrtev. Dostala o tom zprávu společně s tím, že se má provdat za úplně cizího člověka. Bojí se, myslím, ačkoliv by to ze všech sil popírala, neboť věří, že strach je ostudná věc.“

„Máš příliš laskavé srdce,“ vzdychl Rolf. „Ta dívka je prostě zlostná saň.“

„Říkají jí Pekelná Belle,“ ozvalo se temným šeptem. „Lid Langstonu se jí k smrti bojí, pane.“

Všichni tři muži se obrátili ke starému Eldonovi. Pak Rolf vybuchl smíchem. Dokonce i otec Bernard se uchechtl.

„Já jí budu říkat ma Belle douce,“ prohlásil Hugh se zajiskřením v modrých očích. „Když cvičím zvlášť vzpurného sokola nebo jestřába, takového, co kouše bez vyprovokování, zvítězím nad ním něžnými slůvky, lahůdkami a pevnou rukou, dokud se nenaučí mi důvěřovat. Budu s tou ďábelskou kráskou zacházet stejně, dokud se z ní nestane něžný andílek, který mi ze srdce rád a ochotně splní každé přání.“

„Podle mě jsi šílenec,“ prohlásil Rolf. „Sama Požehnaná Matka by to děvče nedokázala zkrotit. Být ta ženská moje, dal bych jí poučení bičem na psy, dokud by mě buď nezačala poslouchat, nebo dokud bych ji nezabil.“ Okamžik uvažoval. „Nebo dokud by ona nezabila mě,“ dodal.

Teď se usmál Hugh a celá tvář se mu přitom rozsvítila. Byl to spíš nehezký muž než krásný. Vysoký a kostnatý, měl protáhlou tvář, dlouhý nos ne nepodobný zobákům ptáků, jejichž výcvikem proslul, a široká ústa. Oči na něm byly nejhezčí, kulaté a jasně světle modré. Úsměv měl široký, ukazoval v něm bělostné zuby. Celkově vypadal vážně, skoro stroze, dokud se neusmál, ale pak se mu úsměv rozšířil

až do očí a zuby mu jen svítily. Na rozdíl od mnoha mužů si neholil zátylek. Tmavě plavé vlasy měl rovné a ostříhané na střední délku.

„Nechte mě zkusit, zda dokážu zkrotit tohohle dravce, jímž mě král tak velkoryse obdařil. Ukáže-li se ten úkol jako nesplnitelný, přátelé, pak ji strčím do klece. Bude to s ní těžké, ale myslím, že si dokážu svou paní Isabelle podrobit.“

Kapitola 2

ALETTE DE MANNEVILLE strčila svou dceru do její komnaty s překvapivou silou. Zavřela za nimi dveře, zastrčila závoru a pak se prudce otočila k dceři. „Přišlas úplně o rozum, Isabello?“

Dívka užasla nad matčiným chováním. Alette byla měkké, něžné stvoření, které ještě nikdy nedalo najevo hněv, ani na ni nepromluvilo hrubé slovo. Mnohé z jejího opovržení vůči Alette pramenilo ze skutečnosti, že matka nikdy nepromluvila na obranu sebe samé nebo svých myšlenek. „Neumím si představit, co můžete mít na mysli, madame,“ odpověděla s veškerou povýšeností, kterou v sobě nashromáždila. „Nemůžete ode mě čekat, že budu nečinně přihlížet, jak Langston i mě dostane pěkně na stříbrném talíři ten saský zloděj s dlouhým obličejem.“

„Isabelle!“ V Alettině něžném hlase znělo ohromení. „Ať si muži myslí o ženách co chtějí, máme svou inteligenci. Nejsi hloupá. Jsi dokonce velmi chytré děvče. Král Jindřich má plné právo zkonfiskovat Langston. I já chápu, jakou polohu tahle země má. Tvému otci to dělalo neustále starosti, což byl jeden z důvodů, proč odjel na křížovou výpravu – aby unikl rozporům mezi anglickým králem a normandským vévodou, v jakých jsou všechny rodiny normanských baronů. Proto odkázal Langston tobě a Manneville Richardovi. Žádný z vás nebude povinován dvojí věrností. Ty jsi Angličanka, tvůj bratr je Norman. Tvé rozhodování je jasné. – Protože jsme neodpověděly na královu výzvu k přísaze věrnosti, vzrostly v něm obavy, že Langston se hodlá přihlásit k vévodovi Robertovi. Naše umístění je strategicky příliš významné, než aby mohl něco takového připustit. Proto král Jindřich vrátil majetek dědici jeho původního vlastníka. Ví, že svému příteli z mládí může důvěřovat. Prokázal dokonce čest i památce tvého otce tím, že tě dal Hughu Fauconierovi za manželku a tím se postaral, abychom neztratily svůj domov. Je to v každém ohledu dobré řešení.“

Alette de Manneville si shrnula uvolněnou kadeř zlatých vlasů z čela. „Víš, jaké máme štěstí, ty hlupáčku? Méně ohleduplný, méně křesťansky smýšlející člověk než král Jindřich by neudělal pro nevinnou dceru Roberta de Manneville a vdovu po něm vůbec nic. A neopovažuj se na mě spustit o tom svém nevlastním bratru

Richardovi. Ten nás nepřijme! Je na čase, aby ses smířila s určitými skutečnostmi, má dcero. Tvůj otec si mě vzal ze dvou důvodů: abych se starala o dva syny, které mu porodila jeho první žena, paní Sibylle, a aby měl další děti. – Williamovi bylo devět a Richardovi pět, když jsme se Robert a já vzali. Byli to úděsní malí ďáblíci, vždycky zdvořilí a poslušní v přítomnosti tvého otce – a vždycky hrubí a neposlušní vůči mně, ačkoliv je bránila ta mizerná stará dračice, co bývala chůvou jejich matky. Možná bych je byla zvládla, kdyby je byla v jejich chování nepovzbuzovala. Byl to její způsob, jak uchovat naživu památku své paní. – Ty si myslíš, že tě tví bratři milovali, Belle? Nemilovali! Když ti byly teprve dva měsíce, strčili tě do proutěného košíku, odnesli na břeh řeky a připravovali se, že tě hodí do vody. Kdyby je strážný neuviděl, dneska bych tě neměla, protože by tě dozajista utopili. Jejich stará chůva mě prosila na kolenou, slzy jí tekly po tváři, i když jsem myslela, že není schopna lítosti, protože čarodějnice nepláčou, abych jejich děsivou zlovolnost nevyzradila Robertovi. Byl by je zbil do bezvědomí, kdyby se to dozvěděl. Neprozradila jsem je pod podmínkou, že se k tobě už nikdy nepřiblíží, dokud se jim nedokážeš sama ubránit. Stará chůva odpřisáhla, že je od tebe bude držet co nejdál, a musím uznat, že to dokázala.“

„Proč už jsi neměla další děti?“ zeptala se lsabelle v náhlé zvědavosti, protože její rodiče byli oddáni dvanáct let, než její otec odjel na výpravu do Svaté země.

„Tvůj otec ztratil schopnost krátce po tvém narození,“ řekla Alette bez obalu. „Byla jsem ráda, protože ačkoliv jsem byla panna, když si mě bral, jsem přesvědčena, že byl necitelným a hrubým milencem. Žena, i taková, které chybí zkušenosti, takové věci pozná instinktivně.“

K svému ohromnému úžasu se Lsabelle nad matčinou upřímností zarděla. Její elegantní, vznešený otec byl pro ni ideál. Zjištění, že měl k dokonalosti daleko, ji znepokojovalo.

„Mé manželství však,“ pokračovala matka, „není účelem této debaty, má dcero. Jde o tvůj sňatek.“

„Neprovdám se za toho ošklivého chlapa,“ prohlásila lsabelle tvrdohlavě. „Copak mi král nemohl poslat nějakého hezkého ženicha, jako je ten jeho společník? Kromě toho, když nebudu chtít, žádná svatba být nemůže, že ne, madame?“ Poťouchle se usmála a

pak se zajíkla překvapením, když se její matka rozmáchla a vlepila jí pořádný políček.

„Jsi vážně tak tupá, že nedokážeš pochopit, co jsem ti právě řekla, Isabello? Už nemáš na vybranou. Langston není tvůj. Jestli si nevezmeš Hugha Fauconiera, kdo si tě tedy vezme? Kdo bude stát o děvče bez půdy a bez věna? Zvlášť když je tak pyšné a vzteklé. A co se stane se mnou. má dcero? Záleží ti na tom vůbec? Musím na stará kolena chodit po prašných cestách Anglie a žebrat o almužnu? Snad ani ty nemůžeš být tak necitelná, Belle! To nemůžeš!“

Isabelle vybuchla smíchem. „Madame, zdaleka nejste stařenka. Abych řekla pravdu, jste nanejvýš krásná a ještě mladá. Nemůžete si obstarat jiného manžela, který by poskytl domov nám oběma? Proč se vy neprovdáte za Hugha Fauconiera? To by bylo dozajista ideální řešení.“

„Pro tebe možná, ale ne pro mě. Já už se neprovdám, bude-li to možné. Jako vdova mám svobodu řídit si svůj život sama. Zcela se spokojím s tím, aby to tak zůstalo, což je celkem jedno, protože pro mě sem nikdo nepřišel. Měj rozum, Isabelle. Hugh Fauconier se zdá být dobrý člověk, který s tebou bude dobře zacházet, pokud mu to umožníš a budeš mít pro něj laskavé slovo.“

„Je to Sas, madame. Víte, co vůči Sasům pociťoval můj otec. Neměl je vůbec rád,“ připomněla matce Isabelle.

„Tenhle muž je králův přítel, Isabello. Kněz říká, že byl vychován spolu s králem Jindřichem. Jestliže je s ním smířen král, jak ho můžeš odmítat ty? Dokonce ani tvůj otec by se nevzepřel svému lennímu pánu. Musíš si ho vzít!“

„Nevezmu!“ zadupala Isabelle vztekle nohama.

„Zůstaneš ve svém pokoji o chlebě a vodě, dokud nezměníš názor,“ řekla stejně hněvivě Alette. Věděla, jak její dcera nesnáší uvěznění. Isabelle trávila své dny venku, ať pršelo nebo svítilo slunce.

„Uteču,“ zněla vzdorovitá odpověď.

„A kam půjdeš?“ otázala se jí matka opovržlivě. „K svému drahému Richardovi? I kdyby byl ochoten poskytnout ti přístřeší. Belle, co by s tebou bylo? Skončila bys jako neplacená služka v domě svého bratra. Bez tohohle majetku nemáš žádné věno. Prozatím máš své mládí a máš krásu. Pravda, nejsi ideální kráska, jaké jsou dneska tolik v módě. Na dívku jsi moc velká. Ale třeba se najde nějaký známý tvého bratra, který bude ochotný vzít si tě za souložnici. Vlasy a pleť máš bez poskvrnky. Přece však – zvolíš

raději takový život, než abys byla paní na Langstonu? Ne.“ Alette zvedla ruku, když Belle otevřela ústa k odpovědi. „Už mi neříkej ani slovo, Isabelle. Teď tě nechám, aby sis promyslela všechno, o čem jsme dnes večer debatovaly. Vím, že dospěješ k rozumnému řešení.“ Odsunula závoru, otevřela dveře a prošla jimi zpět do síně. Alette za sebou zamkla dceřinu komnatu, a pak se vrátila k oběma rytířům a knězi u jednoho z krbů.

„Posaďte se, madame,“ řekl Hugh zdvořile. „Už je paní Isabelle klidnější a přenesla se přes svůj prvotní otřes? Chápu, že není snadné pro citlivou ženu dozvědět se o smrti svého otce takovým způsobem. Je zřejmé, že svého zploditele tuze milovala.“

„Rozmazloval ji,“ řekla tiše Alette de Manneville, „a přestože si vážím tvé laskavosti, pane, nenamlouvejme si nic navzájem. Isabelle není citlivá. Je svéhlavá. Nedovolovala jsem ji trestat, neboť můj manžel shledával to, co u ní označoval za nádherného ducha, obdivuhodným a zároveň zábavným. Po pravdě řečeno jsem však po odchodu svého manžela shledala, že ta její síla je také ctností. Já nemám tu odolnost, abych udržela Langston pohromadě. Belle ano. Narodila se tu a miluje to tady nade všechno ostatní.“

„Dost, aby se za mě provdala bez dalších námitek?“ vyzvídal Hugh.

Alettiny rty zvlnilo pousmání. „Ještě není ochotna přiznat porážku, můj pane. Je plna hněvu a vzdoru. Řekla jsem jí, že zůstane ve svém pokoji a bude dostávat jen chléb a vodu, dokud nepochopí smysl králova rozhodnutí.“

Přikývl. „Možná jí pár dní o samotě pomůže přijít k rozumu, madame. Pošlete za mnou ráno správce? Musím pečlivě prozkoumat Langston, abych viděl, co je třeba udělat, abychom byli připraveni na jarní setí.“

„Nemáme správce, můj pane. Byl už starý a zemřel před třemi lety. Nevěděla jsem, koho by můj manžel vybral na jeho místo, a tak jsem to sama neudělala. Od té doby vedla statek Isabelle. Nic se samozřejmě nepsalo, ale má dcera má dobrou paměť na fakta i čísla. Vedli jsme si docela dobře.“

„Pak nemůžeme nechat tvou dceru zítra zamčenou. Musím se dozvědět všechno o hospodářství co nejrychleji,“ řekl Hugh.

„Vezmeš si tedy klíče?“ Alette mu podávala železný kruh, na kterém byly všechny klíče náležející k Langstonu.

Zavrtěl hlavou. „Ty jsou tvé, dokud se Isabelle nestane mou ženou, paní,“ řekl Hugh.

„V tom případě,“ vstala Alette ze svého místa, „dohlédnu na přípravu jídla, pánové, a budete samozřejmě chtít vědět, kde máte spát. Budu potřebovat den nebo dva, než vyklidím své náležitosti z ložnice. Bohužel máme jen dvě komnaty pro hosty. Dva z vás se budou muset podělit o jednu, ale nechám to na rozhodnutí mezi vámi.“ Udělala pukrle a spěšně odešla.

„Škoda, že král nenařídil, aby sis vzal vdovu místo dcery,“ řekl otec Bernard. „Je to půvabná žena nanejvýš dobrého vychování. Každý muž by byl šťastný, mít takovou manželku.“

„Je rozkošná, souhlasím,“ odvětil Hugh, „ale já mám radši něco peprnějšího, dobrý otče. Dcera mi celkem vyhovuje. U paní Alette se člověk nedočká překvapení.“

Zakrátko byli pozváni k tabuli a podávala se večeře. Bylo to prosté jídlo: mísa masitých garnátů, krátce povařených a servírovaných na čerstvé zelené potočnici; dušený králík s hnědou vinnou omáčkou, ochucenou pórkem a mrkví; tučný, šťavnatý kapoun obložený opečenou cibulí; čerstvě pečený chléb; hrouda zlatého másla; tučné, uleželé kusy plísňového sýra; a mísa rudohnědých hrušek. Na stole stály tři džbány. V jednom byl jablečný mošt, ve druhém pivo a ve třetím tmavě rudé víno. Byla tu dokonce i miska soli.

„Můj manžel,“ vysvětlovala Alette, „si potrpěl na různorodost a při pití si nejraději posloužil sám.“ Sedla si vedle Hugha, s knězem po levici, kdežto Rolf de Briard usedl z druhé strany vedle svého přítele. Stůl byl prostřen sněhobílým ubrusem, stříbrnými číšemi a talíři. Na dušené maso tu byly lžíce a každý stolovník měl vlastní nůž, kdyby potřeboval něco nabodnout nebo uříznout, ale všichni jedli prsty z talířů. V síni se šířilo příjemné teplo ze dvou krbů a svíčky vrhaly na stůl příjemně zlatou záři. Hugh si všiml, že podlaha není poházena sítinou, jak bylo zvykem, a zmínil se o tom. Alette

vysvětlila, že nemá ráda sítinu, i když se mezi ni nasypou bylinky.

„Jen se tím víc práší, můj pane. Když se do dřeva zašlapou odpadky a plivance, člověk se zápachu nikdy nezbaví. Mé podlahy se denně metou. Na osvěžení vzduchu mám mísy bylin a sušených květin. Nemám ráda odporné zápachy a psi mívají sklon močit do sítiny na podlaze. Čistá podlaha je odrazuje.“

Hugh se usmál. Jeho babička Emma říkávala totéž a taky nestrpěla v síni sítinu. „Souhlasím,“ řekl jí.

Bylo rozhodnuto, že Hugh a Rolf budou sdílet jednu komnatu a otec Bernard si vezme druhou. Žádná z místností nebyla velká.

Po večeři se paní Alette omluvila a odebrala do své ložnice. Hugh navrhl, aby zůstala ve svém pokoji, dokud se neoslaví jeho svatba s její dcerou, ale Alette o tom nechtěla ani slyšet.

„Teď jsi ty pánem Langstonu, sire Hughu,“ řekla pevně. „Je jen správné, abys zaujal své místo. Ale děkuji ti za tvou zdvořilou nabídku. Jsem ráda, že jsi přijel, jakkoliv nečekaně, a bude mi potěšením mít tě za syna.“ Uklonila se mu a pak se obrátila ke knězi s otázkou: „Sloužil bys ráno mši, dobrý otče? Už je to dávno, co se nám dostalo takového požehnání.“

„Budu sloužit mši každé ráno, dokud budu na Langstonu,“ odvětil otec Bernard. „Mohla bys také říct svým lidem, že s radostí vyslechnu jejich zpověď v kteroukoli dobu, kdy se jim zachce za mnou přijít.“

„Děkuji ti,“ řekla Alette a udělala před ním pukrle. Pak s pousmáním popřála všem třem mužům dobrou noc a odebrala se do ložnice.

„Půvabná žena,“ pochválil ji kněz. „Rozkošná žena,“ řekl zvolna Rolf de Briard, sledující očima Alette, mizející ve dveřích. „Je to ideální manželka.“

„Kristapána!“ zaklel Hugh a pak se omluvně zašklebil. „Odpusť mi, otče. Rolfe, nikdy jsem tě neslyšel mluvit takhle uctivě o žádné ženě krom tvé matky, a to jen zřídka, protože jsi od přírody sprosťák. Snad tě ta vdova nechytla za srdce?“

Rolf se otřepal jako mokrý pes a řekl: „I kdyby, nezáleží na tom, Hughu. Nemám co nabídnout úctyhodné ženě. Jsem jen chudý rytíř bez vlastního domova.“

„Tvůj domov je teď tady na Langstonu, můj starý příteli,“ řekl mu Hugh. „Potřebuju tvůj meč a potřebuju tebe. Paní Alette mi řekla, že zdejší správce zemřel před třemi lety. Isabelle vedla statek, aniž by vedla nějaké záznamy, neboť neumí číst ani psát. Ty umíš, Rolfe.

Budeš správcem na Langstonu? Není to nízké postavení, co ti nabízím, a budu s tebou nakládat spravedlivě. Otec Bernard může sepsat smlouvu.“

Rolf de Briard dlouhou chvíli uvažoval. Byla to skvělá nabídka. Kromě návratu ke dvoru krále Jindřicha jako jeden z mnoha rytířů bez kouska půdy neměl jiné vyhlídky. Být správcem na Langstonu, to by mu poskytlo prestiž, v jakou doufal. Bude se nyní moci oženit.

A co bylo ještě důležitější, byli s Hughem odedávna přátelé a dobře spolu vycházeli. „Ano!“ řekl s nadšením. „Budu správcem na Langstonu, Hughu, a dekuju ti za tu příležitost.“

„Pak tedy domluveno,“ řekl Hugh radostně. „Ráno po jídle projdeme statek a Isabelle nám bude dělat průvodce. Vyzná se tu nejlíp. Budeme muset ukonejšit její city, které budou nejspíš ještě víc rozjitřeny naším zájmem a rozhodnutími, k nimž zde dnes večer došlo. Asi bychom měli už jít do postele.“

Otec Bernard sloužil svou první mši za rozbřesku v síni, neboť na Langstonu neměli kostelní kapli.

„Postavíme kostel,“ prohlásil Hugh pevně a kněz se usmál.

Isabelle stála vedle matky, mlčky a trucovitě. Byly s nimi dvě služebné, které muži předchozího večera neviděli. Potom, když chtěly doprovodit dívku zpět do jejího pokoje, promluvil Hugh.

„S tvým dovolením, má paní Alette, rád bych, aby Belle doprovodila sira Rolfa a mě dnes ráno na obhlídku Langstonu. Bude se muset nasnídat, má-li jet s námi.“

„Jak si přeješ, můj pane,“ zamumlala Alette a sklopila hlavu, aby skryla zajiskření v očích a maličký úsměv na rtech.

„Já si nepřeji jet s tebou, saský zmetku!“ zavrčela Belle.

„Nicméně, ma Belle douce, pojedeš,“ řekl. „Tvá matka mi řekla, že jsi po celé tři roky spravovala Langston. Nikdo ho nebude znát líp než ty. Potřebuju tvou pomoc, paní. Kromě toho, nebyla bys radši venku než zavřená ve své komnatě?“

Belle se na něj zamračila. Čert vem toho člověka, pomyslela si podrážděně. Je tak zatraceně mazaný. Chtěla mu odmítnout, ale představa, že by strávila celý den ve své komůrce, byla velmi nepříjemná. Věděla, že by matka trvala na tom, aby nezahálela, a přiměla by ji šít anebo co hůř, příst, což obojí doslova nenáviděla.

„Výborně, můj pane,“ řekla nabručeně. „Ukážu ti Langston, ale nemysli si, žes mě přemohl, protože to se nestane! Považuju tě za svého smrtelného nepřítele.“

„Dej si pozor, nezvedenče, ještě nikdy jsem neprohrál bitvu,“ řekl Hugh.

„Já taky ne, Sase,“ odtušila divoce a pak beze slova odkráčela Belle k jídelní tabuli a sedla si.

Sloužící ji hbitě obsloužili, naložili jí ovesnou kaši do prohlubně v teplém, čerstvě pečeném chlebu. Nalili jí do číše jablečný mošt. Belle hladově jedla, nabírala si kaši do úst a hltavě polykala mošt.

„V budoucnu, ma Belle,“ řekl tiše Hugh, aby ho slyšela jen ona,

„budeš muset počkat, až otec Bernard pronese své požehnání.“

„Jak je libo, Sase,“ odpověděla mu, vědouc, že má pravdu, ale neochotna to přiznat. Natáhla se přes něj a sáhla po sýru.

Popadl ji za zápěstí a přiměl ji stáhnout ruku. „Dovol, ma Belle douce,“ řekl, vzal nůž. a ukrojil jí kus tvrdého, žlutého sýra.

„Musíš mi takhle říkat?“ zavrčela na něj a ukousla si sýra. „Já

nejsem tvá sladká Belle, Sase.“

„Ale já věřím, že jednou se dostanu skrze to trní, kterým ses obklopila, a najdu tam sladkou Belle,“ odpověděl Hugh.

Belle vybuchla smíchem. „Požehnaná Matko!“ řekla posměšně. Podmanivě se na ni zazubil. „Ááá, už jsem tě rozesmál, ma Belle.

Jsi moc hezká, když se směješ,“ udělal jí poklonu.

„Směju se, protože jsi takový hlupák, Sase,“ řekla mu. „Copak ti dámy u dvora padají do náruče, když na ně spustíš tyhle nesmysly? Já tedy rozhodně nepadnu.“

Uchechtl se a věnoval svou pozornost snídani. Neuvědomila si to, ale vždyť už začal prolamovat její obranu!

Když bylo po jídle, sloužící jim přinesli umyvadla s teplou vodou, v níž si umyli ruce, a lněné ručníky, aby si je osušili. Pak vyšli Hugh, Belle a Rolf ven do prostoru mezi vnější a vnitřní zdí opevnění, kde na ně čekali koně. Jedna ze služebnic spěchala za Belle a přehodila přes dívku plášť. Mladý stájník poklekl a Belle, aniž by se na něj podívala, šlápla chlapci na záda a naskočila na svého jezdeckého oře. Byla to grošovaná šedá klisna a Belle se předklonila, aby zvíře něžně pohladila.

„Povedeš nás, rna Belle?“ řekl Hugh. Vrhla na něj netrpělivý pohled. „Protože se tu ještě nevyznáš, Sase, samozřejmě vás povedu!“ Pak pobídla svého oře do kroku bránou přes padací most.

Pod návrším s tvrzí se tísnila vesnička Langston. V časech nouze mohli její obyvatelé snadno uprchnout do bezpečí silných kamenných zdí tvrze. Byla tu jediná ulice, podél níž. byly rozmístěny domy vesničanů. Většinu občanstva Langstonu tvořili řemeslníci, ačkoliv někteří významnější služebníci tu také měli domky pro své rodiny. Budovy byly hrázděné a omítka natřená na světlemodro, okrovo nebo na bílo. Za vsí ležela pole a statky, náležející k sídlu.

„Jakpak to.“ zeptal se Hugh Belle, „že tvrz a její zdi jsou z kamene? V Suffolku se kámen netěží, ani v Essexu nebo v Norfolku.“

„Můj otec dal přitáhnout kameny na saních přes bažiny z Northamptonshiru,“ řekla mu. „Tvrz je teprv pětadvacet let stará. Začal stavět toho roku, kdy se narodil můj bratr William. Než ji postavil, stála na tom místě stará saská síň. Trvalo pět let, než to bylo hotovo. Ale paní Sibylle, první žena mého otce, se rozhodla trvale nebydlet v Anglii. Můj otec tedy jezdil na Langston dvakrát do roka. Trávil svůj čas službou králi a pak královu synovi. Když se v Normandii oženil s mou matkou, hned ji odvezl do Anglie, protože chtěl, aby tu měla svůj domov. Já se narodila tady.“

„Já tu byl počat,“ řekl jí.

„Cože?“ Její tón byl užaslý.

„Rodina mé matky,“ řekl. „pochází z blízkosti Worcesteru. Provdala se za mého otce v červnu před bitvou U Hastingsu. Její rodina ovšem podporovala vévodu Viléma, který se brzy stal králem Anglie. Rodina mého otce podporovala Harolda Godwinsona, ale má matka otce milovala a jak mi říkali, žila s ním v míru. Když se doslechla o bitvě a porážce krále Harolda, zabalila všechny cennosti a vrátila se do domu svého otce. Tou dobou už mě nosila pod srdcem. Zemřela krátce po mém narození. Má babička Emma říká, že nedokázala snést odloučení od mého otce, který u Hastingsu padl. Žila jen tak dlouho, aby porodila syna a dala mu jméno po otci.“

Isabelle neřekla nic. Možná byla svéhlavá a horkokrevná, ale měla měkké srdce, ačkoliv to jen zřídka dávala najevo. Jeho příběh ji dojal, i když on byl saský pes. Teď projížděli vesnickou ulici a ona ukazovala domy kováře, jircháře, tesaře, ševce, bednáře, barvíře, hrnčíře a mlynáře.

„Jste pozoruhodně dobře vybaveni řemeslníky,“ poznamenal Hugh.

„Za to můžeš vděčit své rodině a ne mé,“ připustila nevrle Isabelle.

„Všichni tu už byli, když sem přišel můj otec. Za touhle vesnicí, můj pane, jsou dvě další vesničky. Dnes se do nich podíváme. Tam žijí ti, kdož obdělávají naši půdu.“

Vesničané se vyhrnuli na ulici, když je společnost míjela. Ukazovali si a šeptali. Konečně, když jezdci dorazili ke kovárně, promluvila Isabelle znovu.

„Musíme pozdravit Starého Alberta. Je to náčelník vesnice a urazil by se, kdybychom se u něj nezastavili.“

Zastavili koně a pod přístřeškem kovárny spatřili obrovského bělovlasého starce, roztaženého v křesle. Po boku mu seděl muž, tak trochu jeho mladší vydání a pak čtyři ještě mladší muži. Stařec se zadíval na Hugha a pak mu pokynul, aby přijel s koněm blíž. S očima upřenýma na nového pána Langstonu konečně promluvil překvapivé silným hlasem. „Je z rodu Silnorukého, jeho přesný odlitek.“

„Tohle,“ řekla Isabelle, „je Starý Albert, kovář.“

„Po pravdě řečeno, pane,“ řekl Starý Albert, „už kovařinu nedělám. Práci odvádí můj syn Elbert a jeho synové, a je to dobrá práce, za to ti ručím, protože jsem je všechny vyučil já.“

„Tys znal mého dědečka?“ řekl Hugh.

„Bodejť, a tvého otce a taky strýce. Jsem nejstarší muž v těchto končinách, pane. Žiju už osmdesát zim. Tvůj dědeček byl spravedlivý muž. Tvůj otec, kterému říkali Hugh Mladší, se vyvedl po něm. Pamatuju si tvé mladé strýce, Harolda a Edwarda. Takoví nezbednici, pořád honili po vesnici děvčata, a ty se rády daly chytit.“ Uchechtl se, pak potřásl hlavou. „Moc mladí na umírání byli, ale tvá matka udělala dobře, že upláchla po bitvě zpátky ke své rodině. Inu, byli tací, že jí to zazlívali, ale zachránila rod Silnorukého; a umožnila mi dočkat se dne, kdy se vrátil na Langston. Je to pravda, co nám říkal Eldon? Je to pravda, že ses vrátil domů, Hughu Silnoruký?“

„Zajisté,“ řekl Hugh, ohromně pohnut starcovými slovy. „Náš dobrý král Jindřich mě znovu učinil pánem na Langstonu, Bůh ho ochraňuj a prej mu dlouhý život! Ale, Starý Alberte, nejsem znám pod jménem svého otce. Říkají mi Hugh Fauconier, Hugh Sokolník, podle vzácných ptáků, které chovám. Brzy vzlétnou nad Langstonem.“

„A paní?“ zeptal se Starý Albert, vzhlédnuv k Isabelle. „Tu pošleš pryč?“

„To bys rád, viď, ty starý protivo?“ odsekla Belle.

„Paní, podle rozkazu krále, se má stát mou ženou,“ řekl Hugh shromážděným vesničanům. „Protože si vážíte mě, budu vyžadovat, abyste si vážili i mé paní Isabelle. Spravovala tuto půdu poslední tři roky poctivě, starala se o vás všechny a dohlížela, abyste nepřišli ke škodě.“

„A vyždímala z nás poslední halíř na nájemném,“ ozval se hlas z davu.

„Je její povinností vybírat nájemné, a vaší povinností je platit. Netrpěli jste, pokud vidím,“ odvětil Hugh. „Nevidím na vás žádné známky hladovění ani nemoci.

Jako nevolníci i svobodníci jste povinováni Langstonu nájmem. Obávám se, že jste už moc dlouho bez pána. Teď ho zas máte. Ten rytíř, který jede se mnou, je Rolf de Briard. Bude novým správcem na Langstonu. Je to spravedlivý muž a nebude s vámi nakládat zle, ale taky nedopustí, abyste propadli lenivosti. Je tu se mnou také kněz, otec Bernard. Postavíme spolu kostel. Do té doby se bude denně za rozbřesku sloužit mše v síni tvrze. Těm. kdo potřebují oslavit svatby a křtiny, poskytne své služby, stačí jen za ním přijít.“

„Bůh ochraňuj tvoje lordstvo!“ řekl Starý Albert pochvalně.

„A Bůh ochraňuj všechny tady,“ odvětil Hugh Fauconier.

Pak se všichni tři jezdci vydali dál, projeli vesnicí a pokračovali do kraje za ní. Tam se v slabém zimním slunci rozkládala pole. Za nimi ubíhala k moři řeka.

„Vidím na říčním břehu čluny,“ poznamenal Hugh.

„Tři nebo čtyři rodiny si vydělávají na živobytí rybolovem,“ řekla Belle. „To. co nespotřebujeme, smějí prodávat.“

„A jaké obilí se pěstuje na polích?“

„Pšenice a žito. Oves, ječmen, trochu chmele na pivo. Fazole, hrách a vikev. V zahradě se taky pěstuje salát, mrkev, cibule a pórek. Má matka má bylinkovou zahradu pro kuchyňské a taky léčebné potřeby. Kuchyně je v dolním patře tvrze. Naše zahrady jsou za ní. Je tam dost velký jabloňový sad a taky hrušně, švestky a broskvoně. Máme tu taky višně i třešně ptáčnice,“ řekla mu Belle.

Viděl, jak se na zimních lučinách popásá dobytek i ovce. Rozhodně tu bude i domácí drůbež. Mokřiny jsou plné vodního ptactva. Lesy lemující panství budou domovem vysoké, králíků i další divoké zvěře. Je to dobré panství, se vším, čeho je třeba k přežití.

Navštívili ostatní vesnice, seznámili se s nevolníky a svobodníky, kteří tu žili. Uvítali je vřele, ale nikoho jako by nepřekvapil jejich příjezd – zvěst putovala dávno před nimi. Belle mluvila málo, leda že odpovídala Hughovi na otázky. Vrátili se do tvrze odpoledne a zjistili, že Alette na ně čeká s dobrou, teplou večeří. A když se najedli, znovu je překvapila.

„Několik dní jste se nekoupali, to jsem si jista,“ řekla. „Jestli je libo zajít do koupelny, postarám se o všechno, co potřebujete.“

„Vy máte koupelnu?“ Hugh měl radost.

„Tvrz je proti hradům malá,“ odvětila Alette, „ale nepostrádáme tu pohodlí. Dvě latriny jsou nasměrovány do jedné stoky, která teče pod zemí do řeky,“ dodala hrdě.

Koupací komora byla další div. Byla tu velká kamenná vana oválného tvaru, kam se dala napumpovat studená voda. Na malém krbu hned za vanou se dala ohřát voda. Velký kotel, zavěšený nad uhlíky, stačilo jen naklonit k šikmému okraji vany, aby se teplota vody na koupání stala příjemnější přilitím horké vody z kotle. Větší krb na zdi proti vaně ohříval celou místnost. Byl tu stůl s ručníky a dalšími potřebami ke koupání. Když se odkryje odtok vany, řekla jim Alette, vyprázdní se její obsah do stoky, která teče pod latrínami, a tím je čistí.

Otec Bernard prohlásil, že se vykoupe až budou ostatní hotovi. Alette zavedla Hugha a Rolfa do koupací komory a zeptala se:

„Který z vás půjde první?“

„Dám přednost hostu,“ uklonil se Hugh Rolfovi.

„Nikoli, můj pane, už ne hostu, ale správci Langstonu.“ zněla zdvořilá odpověď. „Musím dát přednost svému pánovi.“ Pak se i on uklonil.

Hugh se zasmál. „Už se s tebou nebudu hádat, Rolfe. Toužím po lázni.“ Začal ze sebe stahovat oblečení, podával jednotlivé kusy oděvu starší ženě příjemné tváře, která sloužila paní Alette.

„Tohle je Ida, má služebná,“ řekla mu paní tvrze. „Vlez tam hned, pane, dokud je voda horká.“

„Nepomáhá Isabelle hostům při koupání, paní?“ zeptal se Hugh.

„Považovala jsem ji za příliš mladou pro takové povinnosti.“ odpověděla Alette.

„Musí se učit,“ řekl Hugh. „Pošli Idu pro to děvče, ať ti pomůže. Pošlu ji pryč, až se bude koupat Rolf.“ Vlezl do vody a usedl na koupací stoličku.

„Přiveď mou dceru,“ řekla Alette tiše služebné. Po návratu Ida hlásila: „Říká, že nepřijde.“

Hugh pohlédl na Rolfa. „Přiveď mou paní,“ řekl jen.

Vzteklý jekot slyšeli ještě než se dveře koupací komory rozlétly a vstoupil jimi správce se svou zajatkyní. Řolf si přehodil Isabelle bezstarostně přes rameno a ona divoce kopala a tloukla ho do zad zaťatými pěstmi. Když ji postavil, zuřivě ho vší silou udeřila.

„Jak se opovažuješ na mě sáhnout, ty hnusáku!“ ječela. Zazubil se a zabránil jí v další ráně.

„Já ho požádal, aby tě přivedl, ma Belle douce,“ řekl Hugh.

„Jakožto od mé ženy se od tebe bude očekávat, že budeš koupat ctěné hosty. Tvá matka mi říká, že nemáš v tomhle umění žádné zkušenosti. Je na čase, aby ses to naučila. Tam na stole je mořská houba. Vezmi ji a až ji namočíš do tekutého mýdla, vydrbej mi ramena.“

„To ne!“ vyprskla.

„Tvůj dotek musí být jemný, ale pevný, ma belle,“ řekl jí klidně, nevšímaje si jejího otevřeného vzdoru.

Isabelle zkřížila paže na hrudi a upírala mu vražedný pohled na zátylek. „Nemáš uši k slyšení, Sase? Nebudu tě koupat. Je to směšný zvyk a kromě toho, pokud je naživu, je paní téhle tvrze má matka, ne já.“

„Madame, umyjte mě,“ řekl tónem, který zpřísněl.

„Nemůžeš mě přinutit,“ opáčila poťouchle.

„Belle,“ oslovila ji matka, „paní tvrze je pánova žena. Jakmile se provdáš za Hugha Fauconiera, musím se stáhnout do pozadí, má dcero, a ty musíš převzít tyto povinnosti namísto mě.“

„Až budu pánova žena, tak ano,“ řekla Isabelle, „ale ani o chvíli dřív, madame. Samozřejmě to spojení není dosud jisté.“

„Ma Belle douce je stydlivá,“ řekl Hugh s falešnou sladkostí. „Těší mě, že je tak cudná a zdrženlivá. To jí jen přidává na půvabu. Budeš se dívat na svou matku, ma Belle, a učit se od ní. Nebudu vyžadovat, abys mě koupala, dokud nejsme muž a žena.“

„Jdi k čertu!“ odsekla mu Isabelle. „Nezůstanu tady, abych se dívala, jak tě rozmazlují jako přerostlé nemluvně.“ Otočila se, ale Rolf jí zablokoval cestu a drze se usmál.

„Slyšelas příkazy svého pána, paní,“ řekl.

„Pánovy příkazy?“ Dívka na něj zuřivě pohlédla a pak ho kopla vší silou do holeně.

„Auuu!“ zavyl Rolf a poskakoval po jedné noze, zatímco Isabelle se protáhla kolem něj a už byla ze dveří venku.

„Ááá, paní,“ řekla Ida s nesouhlasným výrazem na tváři, „tomu děvčeti měli natlouct už dávno. Kéž je ti Bůh milostiv, můj pane Hughu. To děvče je dozajista posedlé démony.“

„Přidej do vany ještě horkou vodu, Ido,“ odpověděl jí Hugh.

„Chladne.“ Pak obrátil hlavu k Alette a usmál se. „Neboj se, paní, já ji časem zkrotím,“ slíbil.

„Má laskavé srdce ke zvířatům, můj pane,“ řekla Alette se slzami v zářivě modrých očích, „ale k lidem je tuze netrpělivá.“ Pak bez dalšího slova umyla Alette pána Langstonu. Když skončila, osušila ho a zabalila do nahřáté osušky. „Ložnice je už tvá, můj pane. Vyklidila jsem odtud dnes své náležitosti. Budu spát u dcery, dokud nebude tvou ženou, a pak si s tvým svolením ponechám její komoru pro sebe. Ida tě tam zavede a postará se, abys měl pohodlí. Jdi honem, než nastydneš.“

Chtěl protestovat, ale pak umlkl. Udělala, co bylo správné, neboť na pánovu komnatu měl nyní plné právo. Byla by v rozpacích a nemálo uražena, kdyby ji odmítl, i když jen z laskavosti a ohledů k paní samotné. „Děkuju vám, madame, za vaši zdvořilost,“ odvětil a následoval Idu z koupací komory do svého nového příbytku.

Alette se nyní otočila k Rolfu de Briardovi. „Pojď, můj pane,“

řekla mu, „neotálej, neboť ještě se musí umýt kněz.“

Rolf zamaskoval svůj ostych ze svlékání před ní, rychle jí podal své oblečení a vlezl do vany, již jeho přítel právě uvolnil. Alette mu připadala jako ta nejrozkošnější žena, jakou kdy viděl, od chvíle, kdy na ní poprvé spočinul pohledem. „Jak jsi stará?“ překvapil ji náhle otázkou.

Zaplavila ji růžová záře a ulevilo se jí, že je k ní zády, takže na ni nevidí. „Je mi třicet,“ řekla mu. „Bylo mi čtrnáct, když jsem se provdala za Roberta de Manneville, a teprve patnáct, když se narodila Isabelle. Proč ses ptal?“

„Mně je dvaatřicet,“ odpověděl a ona umlkla.

„Máš ženu?“ zeptala se ho po krátké chvíli. Pečlivě mu drhla krátké, běloplavé vlasy.

„Nikoli. Nemohl jsem si to nikdy dovolit. Jsem mladší syn třetí manželky,“ vysvětloval. „Nebýt můj nejstarší bratr tak velkorysý, nikdy bych neměl prostředky ani na to, abych se stal rytířem, ale Ranulf, Bůh mu žehnej, měl pro mě odjakživa pochopení.“

„Je dobré mít někoho, kdo tě miluje,“ souhlasila Alette. „Já osiřela ve čtyřech letech a dali mě do péče mého strýce. Byl to tvrdý muž, ale nakonec se postaral, aby se pro mě našel manžel.“

„Milovalas Roberta de Manneville?“ zeptal se Rolf směle. Neměl na to právo, ale jaksi to musel vědět.

„Byl to můj manžel,“ řekla Alette tiše. „Dala jsem mu svou věrnost, svou čest a svou úctu. Víc nežádal. Hledal ženu, která by mu vychovala syny a dala další. V tom jsem ho zklamala.“ Opláchla mu

vlasy, vylila na ně vědro teplé vody a podala mu klůcek, aby si otřel obličej. „Už jsi čistý, můj pane,“ řekla a on vstal, aby se nechal osušit. „Máš čisté oblečení, aby sis je mohl ráno vzít, anebo mám říct pradleně, aby ti je přes noc vyprala?“

„Mám jiné oblečení,“ odpověděl, když mu ovíjela těsně kolem beder nahřátý ručník.

„Pak se odeber na lůžko, pane, než chytneš průvan,“ nařídila mu Alette a mile se usmála.

„Paní, děkuji ti za tvou péči,“ odvětil a opustil koupací komoru.

Alette vypustila z vany trochu vody a pak přidala ještě horkou a šla za knězem, aby se i on mohl vykoupat. Když překontrolovala, zda je do krbů v síni přiloženo, vyhledala Idu a nařídila jí, aby se v koupací komoře uklidilo, až otec Bernard dokončí svou očistu. „Pak pojď spát, Ido. V Bellině pokoji bude přeplněno, než se vdá za pána, ale budeš tam mít slamník a služebná mé dcery bude spát na palandě.“

„Čím dřív se holka vdá, tím líp,“ řekla Ida s nesouhlasným výrazem. „Potřebuje napravit hlavu a to dokáže jen manžel. Bůh odpusť lordu Robertovi, že ji nedovolil trestat jako dítě. Je jako divoška, má paní.“

„Radši se modli, aby se nový pán nerozhněval a nepožádal krále Jindřicha o jinou ženu,“ strachovala se Alette.

„Jdi si odpočinout, má paní,“ poplácala Ida svou paní po rameni.

„Ráno to bude určitě vypadat líp. Paní Isabelle dozajista přijde k rozumu.“

„Kéž Bůh a Jeho požehnaná Matka vyslyší všechny naše modlitby,“ odvětila Alette zaníceně.

Kapitola 3

Langstonská tvrz nebyla velká. Za její hlavní síní na jednom konci budovy byla místnost na uskladnění zásob a špižírna. Ložnice se nalézala na protějším konci za síní. Zabírala dvě třetiny prostoru a zbytek tvořila koupací komora. Podél jedné zdi síně vedly troje dveře do malých místností, z nichž jedna náležela Isabelle. Byla oddělena od dvou ostatních, které se užívaly pro hosty, krbem. Domácí služebnictvo spalo na půdě nad síní. Dole byl obrovský prostor pro skladování potravin, zbraní a dalších předmětů, a také kuchyně.

Hugh a Rolf se dozvěděli, že tvrz nemá vazaly ani organizovaný vojenský personál. Vrátným byl třaslavý stařík. Nebyly tu stráže ani ozbrojenci. Hugh pochopil, jakou událostí byl příjezd dvou rytířů s panoši.

„Jak byste se bránili, kdyby na vás někdo zaútočil?“ zeptal se Belle. „Langston už moc dlouho slouží jako návnada a chránila vás jen vaše izolovanost.“ Skoro se hněval.

„Kdo by na nás útočil?“ otázala se opovržlivě. „Kromě toho by vesnice povstaly, kdyby nastalo nebezpečí.“

„Vaši nevolníci by utekli do lesa a poschovávali se,“ prohlásil bez okolků. „Je otázka, jestli by je vůbec napadlo vzít s sebou dobytek. Ty a tvá matka byste mohly přijít o život nebo něco ještě horšího.“

Rolf jezdil po vesnicích a vyptával se, kdo by raději žil jako ozbrojenec než obdělával půdu. Vrátil se s úctyhodnou tlupou mladších synů, ochotných a dychtících stát se vojáky. Půl tuctu o trochu starších mužů, kteří nabídli své služby, bude vycvičeno spolu s mladšími, ale stanou se strážnými v pevnosti. Stařičkého vrátného vystřídají jeho vnuci. Den co den mašírovali muži po trávníku mezi vnějším a vnitřním opevněním, obvykle pod bdělým okem obou panošů, Fulka a Gilese, kteří také učili své svěřence používat kopí, oštěp a kuši. Někdy se přišli podívat Rolf nebo Hugh a ledacos navrhli vylepšit.

Jakožto správce Langstonu měl nyní Rolf za úkol spravovat panství. Bude zařizovat běžné právní a finanční záležitosti a řídit nevolníky i svobodníky. Ve větší domácnosti by různé oblasti měly své vedoucí, správci odpovědné, ale Langston byl na takovou

velkolepost moc malý. Rolf raději přenechával řízení domácího personálu prozatím Alette. K jeho velkému překvapení se ukázalo, že i Isabelle je nesmírně užitečná. Záznamy o domácnosti až do smrti posledního správce byly vedeny puntičkářsky. Předchozí držitel úřadu byl ve své práci horlivý i pečlivý.

Protože Belle nedovedla číst ani psát, nosila všechna fakta o vedení panství v hlavě, naučila se je nazpaměť až do nejmenšího detailu. Teď trpělivě proseděla několik dopolední s Rolfem v síni, diktovala mu podrobnosti a on je pečlivě přepisoval do knih panství.

„Má naprosto bezvadnou paměť,“ řekl Rolf obdivné Hughovi, když jednou odpoledne vyjeli do nejvzdálenější langstonské vesnice podívat se, jaké opravy se musí provést na domcích. „Nemohl jsem si pomoct, musel jsem se zeptat mé paní Alette, proč se mnou její dcera tak spolupracuje, když se tak zuřivě brání naší přítomnosti. Má paní říká, že její dceři se vlastně ulevilo, když má správce, který se práce ujme, protože je radši venku, než aby nesla na svých útlých bedrech tíži starosti o Langston. Myslím, že paní Alette mě trošku balamutí, protože Isabelle z Langstonu svou zem vřele miluje. Musí to být pro ní smutné, vzdát se své autority. Přece však není hloupá a musí si uvědomovat, že v té věci nemá na vybranou. – Isabelle ochotně převzala odpovědnost, když musela,“ pokračoval Rolf. „Na dívku plnila své dědičné povinnosti tak horlivě, že je to až kupodivu. Jen kdybys to děvče zkrotil, mohla by ti být přece jen dobrou ženou.“

„Byla dobrý správce?“ zeptal se Hugh přítele; Rolfova chvála na něj udělala dojem.

„Ovšem! Nevolníci si možná stěžují a tvrdí, že jsou rádi, mají-li znovu nad sebou pána, ale to jen proto, že se jim nezamlouvá nadvláda ženy. Byla na ně do puntíku stejně tvrdá jako muž, starala se, aby se nájemné platilo včas, aby byla pole řádně obdělána i sklizena, aby prodejci na trhu dostali slušnou cenu. Nedovolila, aby se vesnice bez oprav rozpadaly, anebo aby pytláci připravovali les o přemíru zvěře. Zajisté si paní Isabelle v nepřítomnosti pána Langstonu vedla velmi dobře, Hughu.“

Hugha Fauconiera Rolfova slova potěšila. Možná přijde čas, a nebude to trvat dlouho, kdy budou povoláni, aby sloužili králi při vojenském tažení. Potěšilo ho vědomí, že Isabelle si v jejich nepřítomnosti bude vědět rady.

Všechno šlo hladce až na jeho námluvy. Belle zůstávala zuřivě nepřátelská. Jako by neexistovala rovina, v níž by se k ní mohl něžně přiblížit. Rolf. jak si však povšiml, jako by sbíral kuráž, aby se sblížil s ovdovělou paní Alette. Nepromluvil o svých citech, ale Hugh měl oči otevřené a viděl, kterým směrem se ubírají přítelovy zájmy. Budu muset mezi hradbami postavit dům pro svého správce, pomyslel si s úsměvem.

Následujícího dne byl úsvit šedý a deštivý. Celý týden bylo velmi zima. Nicméně Belle si vzala plášť a zmizela ze síně krátce po snídani. Hugh ji sledoval, jak míří přes prostor mezi vnějším a vnitřním opevněním k sýpce. Vstoupila dovnitř a vyšla o pár minut později s plátěným pytlem. Fascinován se rozhodl ji následovat. Krajina byla relativně rovinatá, takže nebylo těžké udržet si ji na očích, a zůstat přitom dost daleko za ní, aby si ho nevšimla.

Isabelle kráčela rázně přes zamrzlá pole. Půda pod jejíma nohama byla tvrdá. Nefoukal vítr a perleťové slunce se ze všech sil snažilo proklestit si cestu mléčnou oblohou, ale bylo ve svých pokusech neúspěšná

Před sebou už Belle viděla řeku. Podél jejích břehů se usadila tenká vrstva ledu. Vysoké, temně zlaté stonky rákosí s chmýřitými hlavami stály v ranním světle jako mlčenliví ozbrojenci. Na břehu byla vytažena převrácená bárka. Když k ní dorazila, Belle si sedla a zadívala se přes vodu. Jen pár mil po proudu se rozkládá moře.

Hugh se zastavil a pozoroval dívku, sedící v mlčen-livém zadumání. Ještě nikdy ji neviděl tak klidnou, tak smířenou.

Malé hejno sněžných husí letělo nízko nad řekou a usadilo se do vody poblíž Isabelle. Ani se nepohnula, i když připluly ke břehu a vybatolily se z vody. Husy se shlukly dívce u nohou. Sáhla do pytle, který nesla, a začala jim sypat zrní. Ptáci jedli rychle, hltavě, a když dojedli, usadili se kolem ní, kejhali, dva nebo tři se zkroutili, aby si nechali drbat krky. Hugha Fauconiera ta scéna naprosto uchvátila. Pak, jakoby na nějaký neslyšný signál, husy s mnohým kejháním odspěchaly zpátky do vody a odpluly proti proudu řeky. Divil se tomu, dokud nespatřil dvě velké bílé labutě, vynořující se z rákosí. Na zemi jsou to hodně nepěkní ptáci, pomyslel si Hugh.

Isabelle nyní vstala, sáhla do pytle a sypala zrní labutím. Když se kolem ní shlukly, Hugha to polekalo, protože labutě, jak věděl, jsou zlé a dovedou krutě kousat. Belle však stála nebojácně. Labutě byly očividně její staré přítelkyně. Hugh chápal, jakou trpělivost

potřebovala k získání důvěry tak plachých tvorů, neboť sám choval, krotil a cvičil sokoly a jestřáby po celý život. Od začátku cítil, že sama Belle je takovým stvořením. Když ji nyní viděl s těmi husami a labutěmi, uvědomil si, že dokáží-li se divocí ptáci přimět k tomu, aby jí jedli z dlaně, musí být přes všechnu svéhlavost a zlostnost v té dívce, jež se má stát jeho ženou, mnoho dobrého. Viděl už dost. Otočil se a vracel se ve svých takřka neviditelných stopách přes pole zpátky k pevnosti.

„Bude sněžit?“ uvažovala Alette nahlas toho večera, když se shromáždili v síni.

„Do rána,“ odpověděla Belle matce. „Vlhkost ve vzduchu byla skoro viditelná. Už několik dní je dost zima a dnes nefoukal vítr, madame. Zvířata jsou zahnaná z pastvin. Viděla jsem, jak je ženou dovnitř, když jsem se odpoledne vracela domů. Nevolníci se vyznají v počasí skoro stejně dobře jako já.“

„Sněží tady v zimě hodně, ma Belle?“ otázal se Hugh.

„Většinou jen málo, ale někdy hodně,“ odpověděla mu. „Proč jsi mě dneska sledoval, můj pane?“

„Tys mě viděla?“ Byl překvapen. Myslel, že je opatrný.

„Nejdřív jsem tě slyšela. Jsi velký a pohybuješ se hlučně. Pak jsem tě uviděla,“ odpověděla mu, „koutkem oka, když jsem krmila své hejno.“

„Chtěl jsem vidět, kam jdeš,“ odpověděl upřímně.

„Myslels, že jdu na schůzku s milencem?“ otázala se s ostnem v hlase. „Nejsem ráda, když mě někdo špehuje.“

„Nenapadlo mě, že máš milence,“ řekl tiše.

„Cože? Tak já tedy nejsem dost žádoucí?“ Její tón byl ještě ostřejší.

„Myslím, že tvůj smysl pro čest je daleko větší než jakákoli vášeň, kterou bys mohla pociťovat,“ řekl jí Hugh. „Za tu krátkou dobu, co se známe, se mi nejevíš jako rozhoďnožka, ma Belle.“

Poprvé od té doby co se seznámili se na něj usmála. Nebylo pochyb, že ji jeho odpověď potěšila. Neřekla už o té věci nic.

„Hraješ šachy?“ zeptal se jí.

„Hraju,“ řekla, „a moc dobře. Žádný z mých bratří mě nedokázal porazit, můj pane. Snese tvá mužská pýcha pomyšlení, že by tě porazila žena? Nežádám ani nedávám žádné ohledy.“

„Přines šachovnici, ma Belle,“ řekl jí s úsměvem.

Přinesli stůl a rozestavěli na šachovnici figurky, vyndané ze slonovinové vyřezávané krabice. Začali hrát, zprvu mlčky, pak jeden druhého škádlili a posmívali se navzájem, když sebrali protivníkovi figurku. Belle rychle zvítězila, ale Hugh se jen smál a požadoval okamžitou odvetu, kterou mu ochotně poskytla.

„Myslíš, že k ní nějak pronikne?“ zeptal se Rolf tiše Alette, když spolu seděli u krbu a popíjeli víno.

„Má dcera je pro mě záhadou,“ odvětila Alette upřímně.

„Připouštím, že jsem jí nikdy docela nerozuměla. Má smělého ducha svého otce, není po mně, obávám se, a co je dobré u muže, není asi dobré u dívky.“

„Jsi tak krásná,“ řekl náhle, překvapen vlastní smělostí.

„Cože?“ Nebyla si jistá, jestli dobře slyší.

„Řekl jsem, že jsi tak krásná,“ opakoval s větší sebejistotou.

„Neřekl ti to ještě nikdo, má paní Alette?“ Rolf de Briard měl hnědé oči a přívětivě se jimi zahleděl do jejích. „Jsem dobrého rodu,“ řekl,

„ačkoliv možná nemám právo takto s tebou hovořit.“

„Nevím, jestli máš nebo ne,“ odvětila Alette. „Nikdo mi nikdy neřekl, že jsem krásná, ačkoliv teta mi jednou povídala, že jsem docela hezká.“

„Neřekl ti tvůj manžel, jak jsi rozkošná?“ Byl ohromen. Jak se mohl Robert de Manneville dívat na Alette a nevyslovit uznání její kráse, její něžné tváři, jejímu milému hlasu? V Rolfových očích byla ztělesněná dokonalost.

„Robert si mě vzal kvůli dětem. Rád říkal, že potmě jsou všechny kočky stejné,“ řekla Alette. Dlouhou chvíli uvažovala a pak zavrtěla hlavou. „Nikoli, nikdy neřekl, že jsem hezká, můj pane.“

„Paní, nemám mnoho krom svého postavení, za něž jsem zavázán laskavosti svého přítele Hugha, ale rád bych se ti dvořil,“ řekl Rolf užaslé žené. „Jsme oba zletilí a nespřízněni krví. Nevidím žádnou překážku, ty ano?“

„Můj pane, lichotíš mi nevýslovně, ale marnil bys jen čas. Já se nehodlám znovu provdat,“ řekla Alette tiše. Srdce jí rychle bušilo, jako by byla mladá dívka a poslouchala prvního nápadníka. Robert de Manneville rozhodně nebyl nikdy tak dvorný, když se o ni ucházel. Rolf de Briard se jí chce dvořit.

„Proč se znovu nevdáš, paní?“ zeptal se jí.

„Jako vdova, můj pane, mám daleko víc osobní volnosti než jsem měla jako vdaná žena. Manželka má podle mého názoru jen o málo

víc svobody než nevolník. Má dcera si mě málo váží. Jsem přesvědčena, že její neochota vzít si sira Hugha za manžela pramení z toho, co viděla – v jaké bídě jsem žila jako žena jejího otce. Manžel může svou ženu bít, špatně s ní zacházet, vodit jí před oči svou milenku. To všechno musí přijmout a nestěžovat si. V životě jsem nebyla tak šťastná, jako když můj manžel odjel na křížovou výpravu. I když truchlím nad jeho odchodem, neboť nejsem necitelná žena, raduji se z toho, že už se nevrátí, aby mi znovu ubližoval. Projevoval víc laskavosti svým psům než mně.“

„Já nejsem Robert de Manneville, paní,“ řekl jí Rolf. „Budu tě hýčkat a milovat do konce svých dnů, pokud mě jednoho dne přijmeš za svého manžela.“ Vzal ji za ruku, donesl ji ke rtům a políbil. Pak její ruku otočil a vtiskl ústa žhavě nejprve na vnitřní stranu zápěstí a pak do dlaně.

Zachvěla se a když se jejich pohledy setkaly, byla Alette takřka překonána výrazem hluboké vášně v jeho hnědých očích. Nedokázala promluvit.

„Dovol mi, abych se ti dvořil.“ řekl tlumeným a velmi naléhavým hlasem. „Dovol mi, abych ti ukázal, že ne všichni muži jsou krutí a nelaskaví, sladká paní. Budeš-li, až mě poznáš, stále téhož názoru jako nyní, pochopím a podvolím se, ale dej mi příležitost dokázat ti opak.“

„Hovoříš nanejvýš přesvědčivě, sire,“ odvětila bez dechu. Takovýhle pocit ještě nikdy neměla. Robert se na ni rozhodně nikdy nedíval s tak hlubokým citem v očích a v hlase. Když se s ním poprvé setkala, řekl jí celkem pevně, že mu dal její strýc svolení, aby si ji vzal za ženu. O lásce se vůbec nemluvilo. O dvoření. Je ochoten vzít si to osiřelé děvče s nepatrným věnem z rukou jejího strýce, a ona bude na oplátku matkou jeho dětem. Byla to obchodní dohoda a nic víc.

„Dovolíš mi, abych byl tvým rytířem, paní?“ řekl Rolf tiše.

„Snad na chvíli,“ odpověděla mu, konečně dokázala najít hlas, „ale sire, nic ti neslibuji.“

„Chápu,“ odvětil Rolf a srdce se mu vznášelo. Dokáže Alette, že ne všichni muži jsou ke svým dámám krutí a bezohlední. Nakonec jí ukáže, že stojí za to, aby byl jejím manželem. Copak ten surovec Robert de Manneville nechápal, jak vzácným darem je Alette? To byl tedy hlupák!

Vstala ze svého místa. „Už je pozdě, sire,“ řekla. „Doprovodím tě do tvé komnaty, má paní,“ odvětil a vstal.

Síň se vyprázdnila, ale Hugh a Isabelle se ve vážném soustředění skláněli nad šachovnicí. Když vyhrála v první hře, bylo to hlavně proto, že podcenil její umění. Rychle k němu začínala pociťovat úctu, když si to uvědomila, a viděla, že jí nehodlá umožnit druhé vítězství, bude-li to jen trochu v jeho silách.

Nebyl jako ostatní muži, které kdy poznala. I když svého otce milovala a on ji hýčkal, skrývala svůj strach z něj, protože si nikdy nebyla jistá, jestli se hrubé násilí, s nímž zacházel s její matkou, neobrátí jednoho dne i proti ní. V hloubi duše Belle uvažovala, byla-li by statečná nebo dala-li by průchod svému strachu, jak Alette tak často před manželem dávala. Robert de Manneville byl ke své jediné dceři hodný, ale byla ještě dítě, když odcházel. Nyní se jí skoro ulevilo, že už se nevrátí.

Její bratři, to bylo něco jiného. Starší William byl o deset let starší než ona. Ačkoliv by to před matkou nikdy nepřiznala, měla Alette pravdu, když říkala, že ji snášel jen pro otcovu dobrou vůli. Při těch vzácných příležitostech, kdy spolu byli sami, dráždil William svou nevlastní sestru skutečností, že jeho matka byla daleko, daleko vznešenějšího rodu než její matka. A přece Belle věděla, že matka je šlechtična, daleko víc než jen úctyhodného rodu. Také ji škádlil tím, že je větší než ostatní dívky jejího věku, když pro urozenou ženu byla ideálem droboučká postava. „Jsi tele s mrkvovou hlavou, ze kterého jednoho dne vyroste mrkvohlavá kráva,“ říkal jí William s oblibou. Naštěstí trávil většinu času v Normandii, když byl starší, takže byla jeho sprostot ušetřena. Byla docela ráda, že se z křížové výpravy nevrátil, a ještě raději, že po sobě nezanechal manželku ani legitimního nástupce.

Richard de Manneville, mladší z otcových dvou synů, byl k sestřičce méně nepřátelský. Byl o šest let starší než ona a strávil v péči paní Alette víc času než jeho starší sourozenec. Měl rtuťovitý temperament, na rozdíl od upjatého a snobského Williama. Obvykle byl k Isabelle hodný, ale někdy, když to nikdo neviděl, na ni vztekle vyjel, překonán žárlivostí, že ona dostane Langston a William Manneville. Nebylo dost peněz, aby ho mohli dát studovat na kněze a zajistit mu významné postavení. Richard de Manneville se o sebe bude muset postarat sám jako rytíř. Bude si sám muset získat prestiž i jmění.

Takový osud Richarda vůbec netěšil. Někdy v hněvu sestřičku štípal tam, kde to nebylo vidět. Jeho tenké prsty jí zručně vyráběly modřiny. Belle se rychle naučila bratrovi bránit, někdy pomocí pěstí, někdy ho kopala. Takové chování ho pokaždé pobavilo. Smál se tolik, až se jeho hněv rychle rozplynul. Isabelle si uměla představit, jak velkou radost asi Richard měl, když jeho bratr padl v bitvě a nechal Manneville jenom jemu.

A tohle byli jediní muži z její společenské třídy, které kdy Belle poznala. Ach, sem tam se zastavil nějaký vznešený návštěvník se žádostí o přenocování, ale ten přijel pozdě a odjel časně ráno a neučinil na ni žádný viditelný dojem. Přes čtyři roky žily s matkou v Langstonu osaměle, až na služebnictvo. Tři léta z toho, od svých dvanácti let, vedla panství bez cizí pomoci. Velmi ji vyděsilo, když starý správce zemřel, ale pokud nechtěla, aby umřely hlady anebo aby se jim nevolníci vzbouřili či utekli, věděla, že se musí ujmout vedení a být silná. Každá známka slabosti by vedla k jejich zkáze. Dokud rolníci, svobodní i nevolníci, nepochopili, že je paní. na panství slovem stejně jako skutkem, snažili se ji oblafnout.

Každý den vyjížděla ven bez ohledu na počasí. Postupovala moc, kde se dalo, ale dohlížela na všechno velmi ostrým zrakem. Co nevěděla o setí, orbě a sklizni, to se rychle naučila od žen na panství, které ze vzdoru ke svým mužům chtěly, aby paní uspěla. Belle se dokonce naučila i sama prořezávat ovocné stromy. Nebála se seskočit z koně a zahnat drůbež do stodoly, když se náhle přihnala bouře. Vykonávala spravedlnost, přimhouřila oko nad nájemcem, který si sem tam upytlačil králíka z jejích polí, aby nakrmil rodinu; dala oběsit darebáka, který už byl dříve varován, a přece směle vyšel z lesa se staženou zdechlinou jelena, kterého pak dál prodával za zisk jejím vesničanům. Rodina nezdárného lovce byla zuřivě vyhnána z jejího panství, neboť Isabelle věděla, že kdyby jim dovolila zůstat, hnala by se do nesnází. Langstonský lid si své paní vážil, i když ji ne všichni měli rádi. Kdybych byla mužem, říkala si Isabelle trpce, považovalo by se mé jednání za normální.

Teď měla proti sobě Hugha Fauconiera, rytíře. Dědice posledního saského pána Langstonu. Poslal ho král, kterého ani neznala, aby převzal nejen její půdu, ale i jí samu. Proč, uvažovala Isabelle, když přemýšlela nad dalším tahem na šachovnici, proč ji nikdy nenapadla možnost manželství? Její otec o té věci nikdy nemluvil, ačkoliv si uvědomovala, že kdyby neodešel, už by dávno byla zasnoubená a

snad i vdaná. Jaksi si za ta léta bez něj zvykla, že je svou paní, a líbilo se jí to. Nechtěla předat svou autoritu manželovi. Langston je její! Táhla jezdcem a hned si uvědomila, že to byl velmi špatný tah.

„Šach,“ řekl Hugh tiše a vzal jí jezdce. „Proč jsi udělala tak hloupý tah?“

„Přestala jsem se soustředit.“ odpověděla mu upřímně. „Myslela jsem na něco jiného, můj pane. Tuhle hru jsi vyhrál, myslím.“ Obdařila ho dokonce i pousmáním. „Nač jsi myslela?“ zeptal se jí.

„Na tebe,“ překvapila ho.

„Na mě?“ Pískové obočí nad modrýma očima se mu tázavě zvedlo.

„Vím, že to není tvoje vina, můj pane, ale myslím, že není spravedlivé, když mi král bere Langston,“ řekla Isabelle. „Vím, že jsem jen žena, ale udržovala jsem svou půdu v míru a ku prospěchu všech.“

„Co bys dělala, kdyby byla válka?“ zeptal se jí tiše. „Jak bys bránila Langston před útokem? Jak bys splnila svou povinnost vůči svému lennímu pánu, poslat mu vojáky na obranu? Nemůžeš jít do boje za krále ani cvičit jiné ve válečnickém umění. A kdo je tvůj lenní pán, Belle? Odpřisáhneš věrnost králi Jindřichovi, nebo vévodovi Robertovi? Co když tvůj bratr bude tuhle půdu vyžadovat pro sebe? Co uděláš?“

„Bude válka?“ otázala se ho.

„Pravděpodobně příští jaro anebo v létě,“ řekl. „Král Jindřich zvítězí, samozřejmě, ale Langston je moc blízko moře. Kdyby tvůj bratr, který je vévodovým člověkem, přijel sem a našel tu o samotě tebe a paní Alette, určitě by se zmocnil téhle půdy pro vévodu. Král si to nedá líbit, ma Belle. Nejsi žádná hloupá holčička, která by nechápala, co ti tady povídám. Máš kuráž a inteligenci. Myslel jsem, že tahle slova nikdy o žádné ženě neřeknu, ale na tebe se hodí. – Langston musí mít pána, aby ho bránil, a ty musíš mít manžela, ledaže by ses ovšem cítila povolána ke zbožnému životu. Kdyby tomu tak bylo, nestál bych ti v cestě. Dal bych ti pěkné věno do kláštera podle vlastního výběru. Tvá matka by se pak mohla vrátit do Manneville v Normandii. Tvému bratrovi by se to možná nelíbilo, ale neměl by právo odmítnout vdově po svém otci přístřeší a obživu.“

Isabelle povstala ze svého místa, přistoupila ke klenutému oknu a zahleděla se do tmy. „Sněží,“ řekla, když uviděla návěj bílých vloček

na kamenné římse venku. Uslyšela zavrzání jeho židle. Uslyšela, jak se za ní zastavily jeho kroky, a pak jí jeho paže vklouzla kolem štíhlého pasu. Ztuhla.

„Proč se bojíš vzít si mě?“ řekl tiše. „To ne tebe, můj pane,“ řekla. Cítila jeho teplý dech v týle. „Nebojím se žádného muže. Necítím se povolána k nábožnému životu. Prostě chci být volná. Žádná žena, která je vdaná, není volná. Můžeš mě bít bez důvodu nebo mě bez příčiny odvrhnout a já nemám zastání. Anglický zákon i církevní právo jsou na tvé straně. Můj otec ke mně nebyl nelaskavý, ale k mé matce nikdy hodný nebyl. Radši bych zůstala neprovdaná, než žít takovým životem. Ach, můžeš mi slibovat, že to tak nebude. Snad to můžeš i myslet vážně, když ta slova vyřkneš, ale nakonec to bude se mnou stejné jako s maminkou,“ uzavírala Belle.

„Má matka zemřela krátce po mém narození a můj otec v bitvě u Hastingsu, jak víš,“ začal. „Vychovali mě prarodiče. Nikdy v životě nepozvedl Cedric Merlinsone ruku na svou ženu, paní Emmu. Má babička měla divoký normanský temperament stejně jako ty, ma Belle, ale ani její výbuchy nedokázaly dědečka rozhněvat natolik, aby ji bil. Mnozí muži by to udělali, to já vím, ale můj dědeček ne. – Mí prarodiče žili celý život spolu jako rovnocenní společníci, stejně jako král Vilém a dobrá královna Matilda, Bůh buď milostiv jejich duším. Takové manželství já ti nabízím, Isabello z Langstonu. Nebudeš mou služebnicí. Budeš mým společníkem. Budeš matkou mých dětí. Když budu muset jít do války ve jménu krále, budeš tady na Langstonu mou regentkou. Nevím, jak jinak tě uklidnit, než tím, že ti řeknu tyhle věci. Žádný z nás nemá na vybranou. Král řekl, že se musíme vzít. Odpřisáhl jsem svou věrnost Jindřichu Beauclercovi a uposlechnu jeho příkazů. Vím, že jsi čestná žena. Dokážeš udělat něco jiného?“

„Dáš mi to písemně?“ otázala se Belle.

„Ty bys mě pak žalovala, ma douce?“ Pobavilo ho to. „Kromě toho neumíš číst a nepoznala bys, jsou-li to opravdu ta slova.“

„Důvěřuju ti. že budou pravdivá, můj pane,“ odpověděla. Užasl. „Ty bys mi důvěřovala, Belle? Proč?“

„Protože nejsi jako můj otec nebo bratři,“ odpověděla prostě.

Bylo to nejvíce ohromující vyznání víry, jaké kdy dostal. Odmítnout její důvěru by bylo nekavalírské. „Přiměju otce Bernarda napsat všechno, co mu nadiktuješ, ma Belle, a podepíšu to v tvé přítomnosti. Na oplátku musíš pro mě něco udělat. Chci, aby ses

naučila číst a psát. Budeš pak mnohem lepší paní domu. Slíbíš mi to?“ Otočil ji tváří k sobě.

„Kdo mě to naučí, můj pane?“ podivila se.

„Otec Bernard tě to naučí,“ řekl. „Budeš číst?“

„Zajisté, můj pane, budu číst, a ráda, ale naučí mě taky čísla?“ Dychtivě k němu vzhlédla. „Až s Rolfem de Briard odejdete a necháte mě vést panství, musím mít jistotu, že se knihy vedou řádně; že nás nepodvádějí.“

Přikývl a pomyslel si. že má ty nejkrásnější oči. Ne něžně modré jako její matka, ale záhadně zelenozlaté, jako sluncem tečkované jezírko v hlubokém lese. Nedokázal se ubránit, dotkl se svými rty jejích.

Odtáhla se, oči jí potemněly, napůl rozhněvaná, napůl zmatená.

„Proč jsi to udělal, můj pane?“ otázala se.

„Jen jsem spečetil naši dohodu polibkem, ma Belle,“ řekl vážně.

„Taková věc se dělá pokaždé?“

„Nikdy tě ještě nikdo nelíbal?“ odpověděl otázkou na její otázku, znaje odpověď dřív, než ji vyřkla.

„Kdo mě tady mohl líbat, sire, a proč by to dělal?“ řekla Isabelle podrážděně. „Nejsem žádná uhihňaná nevolnická holka, celá nedočkavá, aby ji někdo zatáhl do lesa. Viděla jsem jen jednou svého otce líbat matku, když odjížděl s vévodou Robertem na křížovou výpravu.“

„Líbání je pěkný starý zvyk,“ usmál se Hugh. „Můj dědeček si hrozně rád na babičku někde počkal a láskyplně ji políbil. Poznáme se navzájem lépe, budeme-li líbání pravidelně cvičit, ma Belle.“

„Ty si ze mě děláš legraci,“ řekla. „Nemám ráda, když se mi někdo posmívá, můj pane. Absolutně nemá praktický smysl dotýkat se navzájem rty, aspoň já ho nevidím.“

Hugh se zachechtal. „Jsi mladá a jsi nevinná, ma Belle,“ řekl jí něžně. „Časem ti ukážu, jak obratné použití polibku může vést k užitečným koncům. Kromě toho je dovoleno, aby se manželský pár líbal kdykoliv a tak často, jak se mu zlíbí.“

„Nejsme manželé,“ řekla temně. Pak jaksi ztratila dech, když si ji tvrdě přitáhl k sobě.

„Budeme manželé, a velmi brzy, ma Belle,“ odvětil.

Volnou rukou ji pevně uchopil v týle. „Zavři oči,“ řekl. „Je to lepší, když zavřeš oči, chérie.“

Proč poslouchám tak hloupý požadavek? podivila se Isabelle, když se tmavými řasami dotkla svých bledých líček. Jeho ústa se vřele přitiskla k jejím, pevně se přimáčkla, a jí pak přejel po páteři záchvěv radosti. Ohromilo ji to a zmateně se od něj odtáhla.

„Copak je?“ zeptal se.

„Cítila jsem…“ Okamžik uvažovala. „Rozkoš,“ usoudila nakonec.

„Zajisté. Tvůj polibek mi způsobil rozkoš, můj pane.“

„Pak jsem dosáhl svého cíle, ma Belle. Polibek by měl působit rozkoš,“ vysvětloval.

„Co následuje po líbání?“ otázala se ho.

„Na líbání je toho ještě víc, než jsi právě poznala,“ řekl tiše a jemně jí sjel ukazováčkem po elegantním dlouhém nose. „Časem to spolu všechno prozkoumáme, ale prozatím myslím, že bys měla jít do postele, ma Belle. Tvá matka se bude ptát, kde jsi, a já ji nechci polekat.“ Pustil ji z náručí.

Na okamžik si Isabelle nebyla jistá, budou-li jí nohy sloužit, jak by měly, ale pak před ním udělala zdvořilé pukrle, otočila se a odešla přes halu dveřmi do své komnaty.

V místnosti byla tma. Opatrně se proplétala kolem palandy a slamníku, kde její služka Agneatha a matčina Ida chrápaly v hlubokém spánku. Protože se maminka odstěhovala z panské ložnice, byla Isabelle nucena sdílet s ní postel. Neměla absolutně žádné soukromí. Možná bude skoro stát za to provdat se za Hugha Fauconiera, aby získala svou část pánovy komnaty, jež byla rozhodně mnohem větší a daleko méně přeplněná než teď tahle místnost. Dorazila k volné straně postele a na okamžik usedla, aby si stáhla měkké střevíce, které nosila po domě. Znovu vstala, rozepjala si pás a odložila ho stranou na stoličku u postele. Pak si svlékla tuniku a sukni, položila je na pás a vlezla do postele ke své rodičce.

„Vezmu si ho,“ řekla tlumeně matce, která, jak vycítila, dosud nespala.

„Proč?“ zeptala se Alette zvědavě. „Porazil tě v šachu a získal tím tvou úctu, Isabelle?“

„Já vyhrála první partii, on druhou. Povídali jsme si. Nebude jako otec, madame. Slíbil, že podepíše smlouvu. Chce, abych se naučila číst a psát. Kněz se o to postará,“ vyprávěla dívka. „Koneckonců, jak jsi řekla, jiná možnost není. Král přikázal a Hugh Fauconier je králův člověk. Mohu snad projevit neloajálnost?“

Alette cítila, jak jí z těla mizí napětí. „Kdy?“ zeptala se dcery.

„Řekl, kdy oslavíme sňatek?“

Isabelle potmě pokrčila rameny. „Ať rozhodne on, madame. Mně je to jedno.“ Převalila se na bok a naznačila tím matce, že rozhovor skončil.

Starší ženu zalila úleva. Uvažovala, co přesně asi způsobilo, že Isabelle přestala odporovat královu rozkazu. Slíbil, že podepíše smlouvu. Co tím propána Isabelle mínila? uvažovala Alette. Co může mít jakýsi papír společného s ochotou její nezvladatelné dcery spolupracovat? Požehnaná Matko! Bude muset promluvit s Isabelle o… o… tom. Může snad pustit to děvče do manželství bez vědomosti o tom, co přijde? Anebo co se od ní očekává?

Alette si vzpomněla na svou vlastní svatební noc a otřásla se. Robert de Manneville byl úplně cizí člověk; soused jejího strýce. Viděla ho za život asi pětkrát. Byl dost starý, aby mohl být jejím otcem, a měl krásnou, hrdou ženu, kterou mu záviděli všichni muži v okruhu třiceti kilometrů. Pak se jednoho dne teta zmínila, že chudák Sieur Robert náhle ovdověl. Několik měsíců poté za ní strýc přišel a oznámil jí, že jejich soused potřebuje ženu. Je ochoten přijmout Alette navzdory jejímu malému věnu.

„Ale proč mě, strýčku Huberte?“ zeptala se nevinně. „Jistě by si Sieur Robert dokázal najít za manželku někoho s proslulejším jménem než Alette ďAumont.“

„To vskutku,“ souhlasil strýc, „ale on chce ženu hned. Ti jeho dva nezvládnutelní synové potřebují matku. Sieur Robert bude chtít taky další děti, neboť paní Sibylle byla po mnoho let chabého zdraví. Jsi dobré, silné děvče, Alette. Budeš mu vyhovovat.“

Nic víc už se říct nedalo. Rozhodně jí nedali na vybranou. Nevěděla však, že žádná jiná rodina by nedovolila provdat některou ze svých dcer za Roberta de Manneville. Byl zuřivec. Také zbožňoval svou zesnulou ženu. Žádná žena kráčející ve šlépějích Sibylle de Manneville mu nebude vyhovovat, byť by to byla ta nejkrásnější dívka či nejbohatší dědička. Hubert ďAumont však viděl příležitost spojit svou rodinu s rodinou lepší. Byl by dal de Mannevillovi i vlastní neprovdanou dceru, jenže té bylo teprve deset, nebyla dost stará k obskočení ani k rození dětí. Neměl nic než svou neteř. Ochotně ji obětoval své ctižádosti.

Hodinu předtím, než ji postavili před kněze, aby se provdala za Roberta de Manneville, za ní přišla teta Elise. „Chtěla jsem ti říct

všechno, co budeš potřebovat vědět, abys potěšila svého pána v posteli,“ začala, „ale Sieur Robert mi to zakázal, prý tě vyškolí sám. Tvůj strýc s ním horlivě souhlasil, ale podle mého se oba mýlí. Ale stejně – kdybych s tebou promluvila o tom, co musíš vědět, Sieur Robert by to mohl vycítit a rozhněvat se. Pak by mě tvůj strýc zbil, Alette. Řeknu ti jen tohle. Podvol se svému manželovi ve všem, mé dítě. V ničem mu nevzdoruj. Je to tvrdý muž a kdyby bylo rozhodnutí na mně, ma petite, tak bych mu tě nedala.“

S těmito dost děsivými slovy dosud znějícími v uších byla Alette ďAumont provdána za Roberta de Manneville. Věděla, že strýc se zadlužil, aby měl na hostinu, jež následovala. Když skončila, posadili ji před jejího manžela na jeho obrovského válečného koně, aby tak mohli odjet přes pole do jeho domu. Během této jízdy se jí dostalo možnosti okusit to, co mělo přijít. Robert de Manneville vedl svého oře svalnatými stehny a laskal za jízdy kulatá malá ňadra své rozechvělé nevěsty. Vypil hodně vína, ale nebyl opilý. Jedna jeho ruka se jí sunula po noze pod sukní.

„Už tě někdo štípal do petite bijou, Alette?“ zeptal se a obrátil jí tvář, aby jí mohl vtisknout na rty vlhké políbení.

Tupě k němu vzhlédla, neměla zdání, co myslí.

„Monseigneur?“ Pak se zajíkla, když jí špičkou prstu začal třít obzvlášť citlivý kousek těla, o němž ani nevěděla, že ho má. Zavrtěla se, ale zavrčel na ni, ať se nehýbe. Bylo to vpravdě nemožné, ačkoliv se snažila ho poslechnout. Pak, což jí znovu otřáslo, jí vstrčil do těla jediný tlustý prst. Zděšením začala vzlykat, když do ní prst pronikal hlouběji a náhle se zarazil.

„Dobrá!“ řekl jakoby sám pro sebe. „Jsi nedotčená. Tvůj strýc mi nelhal. Neměl jsem ženu od smrti mé Sibylle, Alette. Štávy se ve mně ty poslední měsíce hromadily a už nedokážu čekat ani chvíli, abych se uspokojil.“ Zastavil koně v hájku. „Teď udělej přesně to, co ti řeknu, Alette,“ řekl, když si ji zvedal z klína. „Vyhrň si sukně a sedni si obkročmo přede mě,“ a když ho poslechla, pokračoval. „Teď se předkloň, moje malá, jak nejdál můžeš.“

Poslechla, ale přece řekla: „Ať dělám co dělám, zvedá se mi zadnice ze sedla, monseigneur. Kdyby šel někdo kolem, budu se stydět.“

„Buď trpělivá, ma petite,“ řekl téměř konejšivě a přejel rukama po mléčně bílém těle, tak rozkošně obnaženém. Vykasal si ozdobnou tuniku, zápolil se svým mužstvím, vytáhl je z poklopce. Bylo ztvrdlé

a bujné. Lehce se nadzvedl v třmenech, přitáhl si dívku k sobě. rukou přitisknutou k jejímu břichu si ji přidržel a druhou rukou hledal patřičný průchod, kam by vsunul svou rozdivočelou zbraň.

Cítila to. Cítila, jak to zasouvá do míst, která teprve před chvílí opustil jeho prst, ale ať to bylo cokoliv, bylo to větší. Alette fňukala, napůl strachem, napůl počínající bolestí. „Ty mi ubližuješ,“ vzlykala na něj. „Prosím, neubližuj mi!“

Jeho prsty se nyní zarývaly do něžného masa jejích štíhlých boků. Znovu ji násilím předklonil a prudce do ní vnikl. Zaječela. Podruhé. Prosila. A konečně potřetí, a ona vřískala bolestí. „Bud zticha, ty malá mrcho,“ vrčel. „Bolest přejde a tvůj křik mi kazí potěšení.“ Prudce pumpoval, nakonec se otřásl a šťavnatě vzdychl. „Ááá! Zajisté, půjde to, jen co se dostaneme domů, ma petite. Hodlám tě dneska v noci pojmout ještě několikrát.“ Stáhl jí sukně zpátky, zvedl ji do dřívější pozice a kopnutím popohnal svého oře kupředu, aby pokračoval v cestě.

Mlčenlivé slzy prýštily Alette po tváři. Proč ji tetička nevarovala před touhle hrůzou? Průchod v jejím těle, do něhož tak krutě vnikl, ji strašně bolel. Snažila se ovládnout, neboť brzy budou v jejím novém domově. Nechtěla ztrapnit manžela ani sebe. Když přijeli, seskočil z koně první, zvedl ji a postavil na zem, představil ji svým synům a služebnictvu. Alette je všechny zdvořile pozdravila a políbila své nevlastní syny, kteří se na ni nepřívětivě mračili. Stěží se udržela na nohou. Měla děsné bolesti, ale hrdě vstoupila do síně a vydržela stát, když přijímala přípitky od de Mannevillova personálu. Pak ji doprovodili do její komnaty, kde už čekala Ida.

„Obsloužím se sama, Ido,“ řekla tiše, propouštějíc svou služebnou, aby neodhalila její hanbu. Alette se rychle svlékla a zděsilo ji zjištění, že má košili potřísněnou jasně rudou krví. Má snad své dny? Krev jí stékala po stehnech. Tam, kde se jí zmocnil, byla celá rozbolavělá. Než se však stihla umýt, dveře do komnaty se otevřely a vstoupil Robert de Manneville.

Při pohledu na zakrvácený oděv a potřísněné nohy se potěšené zazubil. „Povedlo se mi tě pěkně zbavit panenství, ma petite,“ řekl a začal ze sebe stahovat oděv.

Hodiny, jež následovaly, si uchovala v paměti jako čirou hrůzu. Její manžel jako by byl ve svém chtíči neukojitelný. Ráno si připadala polomrtvá a krásné tělo měla pokryto škrábanci a

modřinami. Každá noc, jež pak následovala, byla opakováním té první, až mu konečně mohla říci, že čeká dítě.

Isabelle se narodila jedenáct měsíců po jejich sňatku. Žili tehdy na Langstonu a když se zotavila po porodu, její manžel, jakkoliv se snažil, už s ní nedokázal zacházet tak jako kdysi. Byla to, jak si Alette připomínala, odpověď na její modlitby. Potom k ní však byl zlovolnější, jenomže ona věděla, že raději strpí jeho bití než aby byla znovu vydána na milost a nemilost jeho chtíči. Nic víc o fyzickém vztahu mezi muži a ženami nevěděla.

Jak by mohla vysvětlit své dceři bolest, ponížení, hrůzu manželského aktu? Isabelle byla už tak dost velký rebel. Kdyby věděla, co ji čeká, rozmyslela by si to. Co by s nimi bylo potom? Ne. Každá žena musí strpět mužský chtíč. Isabelle nebude výjimkou. Nic Isabelle neřekne. Nic!

Kapitola 4

Ve velké síni na Langstonu byla ještě tma, když se otec Bernard připravoval na mši. Několik mladých služebnic se horlivě snažilo oživit ohně v krbech. Kněz poklidně stavěl malý, drahokamy posázený krucifix, který vždycky vozil na takové cesty s sebou, vytáhl ho ze sametového váčku a s úctou postavil na panskou tabuli

– stůl na vyvýšeném místě, který mu měl posloužit namísto oltáře. Chlapec, kterého pověřili, aby mu sloužil, rozestavil po obou stranách krucifixu dva stříbrné svícny, do každého z nich upevnil svíčku z čistého včelího vosku a radostně se zubil při pohledu na knězův pochvalný úsměv.

Tolik je toho tady zapotřebí udělat, říkal si otec Bernard, když se rozhlížel po síni. Už oddal několik párů a pokřtil kdovíkolik dětí. Dokonce i dvě staré duše doprovodil, usnadnil jim odchod z tohoto na onen svět s posledními církevními obřady a požehnal hroby těch, kdo zemřeli během posledních let bez dobrodiní duchovní útěchy.

Hugh slíbil postavit kostel a kněz věděl, že mladík dodrží slovo. Langston kostel potřebuje. Tvrz potřebuje kapli. A to všechno potřebuje kněze. Chtěl tu zůstat od té chvíle, co tohle místo uviděl. Král ho nebude postrádat. Byl jen jedním z mnoha královských kaplanů, ale lid na Langstonu, ten ho potřebuje. Nebude to život v bohatství, to věděl, ale oni ho tady skutečně potřebují. Promluví s Hughem.

„Vypadáš skoro zasmušile, dobrý otče,“ pravil předmět jeho myšlenek, až sebou kněz trhl. „Je všecko, jak má být?“

Otec Bernard se obrátil k Hughu Fauconierovi. „Potřebuješ mě tady!“ řekl mladému muži, vyjádřiv tak nahlas své myšlenky.

„Ty bys zůstal na téhle malé državě? Tomu bych byl vpravdě rád, otče Bernarde, ale nejsem žádný velký pán a nejspíš jím nikdy nebudu,“ odvětil Hugh. „A dovolí to král?“

„Král Jindřich má ve svých službách tucet bezejmenných kněží, zrovna jako jsem já,“ řekl otec Bernard, „a dva tucty průbojnějších, kteří se hrnou na místo u jeho dvora. Jestli ho požádáš, můj pane, vím, že mě propustí ze svých služeb, abych mohl zůstat na Langstonu, kde dozajista mohu sloužit Bohu lépe. Nejsem pro krále nikterak důležitý.“

„Rozhodně se ho musíme zeptat,“ odvětil Hugh s pousmáním. Pak přešel do obchodního tónu. „Slíbil jsem Langstonu kostel. Postavíme ho spolu, dobrý otče. Můžeš žít tady ve tvrzi anebo mít svůj vlastní dům. Církevní podíl na nájmech a zbožích budeš mít jen pro sebe. Prozatím ti nemohu slíbit nic než stravu a přístřeší, dokud se lépe nepoučím o stavu tohoto sídla.“

Kněz přikývl. „Tak je to spravedlivé, můj pane,“ řekl.

Langstonští už přicházeli do síně na mši. Objevil se Rolf a Alette, Isabelle a jejich služky vstoupily do velké síně ze své komnaty. Chasník, který knězi přisluhoval, rozsvítil svíčky na improvizovaném oltáři a bohoslužba začala. Když dospěla k závěru a kněz shromáždění požehnal, promluvil Hugh dřív, než se všichni stihli rozejít za svými každodenními úkoly.

„Dobrý otče, okamžik, prosím tě. Včera v noci lady Isabelle slíbila, že se stane mou ženou. Rád bych, abys provedl ten obřad hned.“

„Můj pane!“ Alette byla zaskočena. Takhle se přece neoslavují tak ojedinělé události. Pohlédla na svou dceru a spolu s ní všichni ostatní v síni.

Isabelle z Langstonu však upřela svůj pohled do očí Hugha Fauconiera. Překvapilo ji jeho jednání, a přece byla výzva v těch kouřových stříbromodrých očích neodolatelná. A ten slabý, téměř nepostřehnutelný úsměv, který se dotýkal koutků jeho rtů, dával zcela jasně najevo, že je mu to známo. Jen ji trošičku dopalovalo, že ji dráždí tak poťouchle a mlčky. Měla by se rozzuřit, všechny je vyděsit, ale neudělá to.

S ješitností, o níž ani netušila, že ji má, se zadívala na svůj oděv. Měla na sobě jasně zelenou tuniku vyšívanou zlatou nití přes indigově modrou sukni. Tunika byla v pase přepásaná hedvábným pásem protkaným zlatými vlákny. Husté vlasy měla spletené do jediného dlouhého copu, jak je nosila vždycky. Trvalo jí jen vteřinku či dvě, než posoudila svůj vzhled. Vrátila se pohledem k Hughovi a řekla: „Pokládám za skvělý nápad, abychom se vzali hned, můj pane, na začátku dne. Pak se můžeme vydat za svou prací, aniž by nás co rušilo.“

Se širokým úsměvem, který nedokázal potlačit, k ní vztáhl ruku a přitáhl ji k sobě, když se té podané dlaně chopila. „Slyšels mou paní, dobrý otče. Dejme se do toho a přítomné shromáždění může být svědky této události, na jejížto počest se odpoledne nebude pracovat.“

„Kde je můj dokument?“ otázala se ho náhle Isabelle.

„Dám ho knězi napsat hned, jak obdržíme svátost manželství, ma Belle. Věříš mi, že dodržím slovo?“

„Věřím, můj pane,“ odpověděla mu.

Pak byla před svou ohromenou rodičkou i před ostatními Isabelle z Langstonu spojena svazkem manželským s Hughem Fauconierem, jak to nařídil král Jindřich a jak to odsouhlasily obě zúčastněné strany.

„Můžeš políbit nevěstu, můj pane,“ řekl otec Bernard.

Očekávala, že zlehka přejede svými rty po jejích jako předchozího večera. Místo toho však Hugh přitáhl Belle do svého objetí a tvrdě ji políbil na ústa, což vyvolalo vědoucí jásot přihlížejících. Když ji znovu postavil na nohy, bylo vidět, jak je překvapena.

„A teď, má paní choti,“ řekl klidně, „posnídámež?“

„Tak jest, můj pane choti,“ odvětila stejným tónem jako on.

„Váš svatební den měl být něčím zvláštní,“ plísnila Alette dceru, když zasedli k jídlu. „Vzít se po mši a bez varování! Tomuhle jídlu říkáš hostina? Chleba a sýr a víno? Ach Isabello! Proč jsi mu to neodmítla, abychom to mohli uspořádat jak se patří? Nikdo by ti to v takové záležitosti nemohl zazlívat.“

„Mně to bylo jedno,“ odvětila Isabelle. „Ten sňatek nařídil král. Říkalas, že nemám jinou možnost, než poslechnout. Jestliže můj pán zatoužil naše spojení formálně potvrdit zrovna dnes ráno, neviděla jsem důvod něco proti tomu namítat.“

Alette byla ohromena dceřiným postojem, ale koneckonců si musela přiznat, že Belle odjakživa dělala máloco tak, jak se patří. Neměla by tedy být překvapena takhle neslýchaným chováním.

„Pro koho byste pořádala tuhle svatbu jaksepatří, madame?“ řekla její dcera opovržlivě. „Jediné příbuzné máme v Normandii. Své sousedy neznáme, protože všechna půda v okolí je vlastnictvím jednoho velkého pána, který tu zřídkakdy pobývá. Sňatek byl řádně proveden v přítomnosti všeho langstonského lidu. Nemám pocit, že by tu něco chybělo.“

„Svatební dort,“ řekla Alette slabě. „Měl tu být svatební dort a minstrel, kvůli hudbě. Nebudeš mít žádné krásné vzpomínky. Žena by měla mít na svůj svatební den krásné vzpomínky.“

„Ty je máš?“ zeptala se Isabelle matky. Alette zbledla, ale pak řekla: „Byla jsem takříkajíc obklopena svou rodinou. Měli jsme víno a dort. Pak mě tvůj otec vzal na svého koně a jeli jsme přes pole na

Manneville. To byl můj svatební den. Nač budeš moci vzpomínat ty? Ukvapená, náhlá ceremonie po ranní mši! A sýr!“ Rozplakala se.

„Chěre madame,“ přerušil ji Hugh, neboť to všechno slyšel, „vím, že musíte být zklamána, ale vynahradíme si nedostatek okázalosti dnešního dne, až se narodí naše první dítě. Pak se bude konat velkolepá oslava a celou ji svěřím tobě, paní.“ Vzal její ruku do své a políbil ji. „Už neplač.“

Alette pohlédla na Hugha mezi mokrými, slepenými plavými řasami a pomyslela si, že koneckonců měla její dcera se svým nehezkým a hodným ženichem štěstí. Zmohla se na pousmání, aby ho uklidnila, vyprostila svou ruku z jeho a řekla: „Tu es bien gentil, monseigneur.“

„Není to špatná oslava, madame,“ pokusila se Isabelle zastínit laskavosti svého manžela, i když považovala matku za pošetilou a slabou jak pára nad hrncem. „Chleba je ještě teplý z trouby a dneska ráno jsme načali nové kolo sýra.“

„Ach Belle!“ řekla její matka tónem, který měla zřejmě rezervovaný výlučně pro svou dceru.

Hugh vstal a řekl své novopečené manželce: „Rád bych, abys dnes ráno vyjela s námi, ma Belle. Potřebujeme zjistit, která pole mají na jaře zůstat ležet ladem. A postní doba je skoro za dveřmi. Kdo dodá ryby, které budeme potřebovat? Naši vlastní lidé jich nemohou dost nachytat, nebo ano?“

„Nejdřív musí otec Bernard napsat ten můj dokument,“ řekla Isabelle. „a ty ho pak musíš podepsat, můj pane choti.“

„Souhlasím!“ odpověděl jí a zavolal, aby přinesli knězi pergament, pero a inkoust.

Protože trvalo několik minut, než se požadované předměty našly, sloužící uklidili z panské tabule vše, co zbylo po jídle, přičemž zbylý chléb a sýr složili do košíku, aby se rozdělil mezi chudé, jak bylo na Langstonu zvykem. Konečně se kněz usadil, před sebou čistý pergamen, čerstvě přiříznuté brko namočené do inkoustu.

„Řekni mu, co chceš, aby napsal, má paní choti,“ řekl jí pán z Langstonu.

Isabelle okamžik uvažovala a pak řekla: „Já, Hugh Fauconier, pán Langstonské tvrze…“

Otec Bernard hbitě psal.

„… přísahám při jméně našeho pána Ježíše Krista a jeho svaté požehnané matky Marie, že budu zacházet se svou chotí Isabellou z Langstonu s úctou a důstojenstvím.“

Knězova ruka zpomalila, ale když neuslyšel od Hugha žádný příkaz, aby přestal, pokračoval podle Isabellina diktátu.

„Nebudu svou ženu bít ani ji urážet hrubými slovy.“ Alette de Manneville se zajíkla, šokována dceřinou smělostí. Byla si jista, že její novopečený zeť dívku zarazí, ale neudělal to.

„V mé nepřítomnosti převezme má žena mou autoritu nad Langstonem i jeho lidem, neboť ji považuji za sobě rovnou.“

Alette tiše vykřikla, klesla do křesla s rukou na srdci. „Mon Dieu!“ zašeptala, srdce jí bušilo hrůzou a očekáváním oprávněného hněvu Hugha Fauconiera.

„To je vše, můj pane manželi,“ řekla Belle klidně. „Rolfe, ty a otec Bernard budete svědky tohoto dokumentu,“ řekl Hugh tiše a sklonil se, aby ho podepsal. Když to udělali i oni, sroloval Hugh pergamen a podal ho Isabelle. „První dar do tvého věna,“ řekl s pousmáním.

„Vskutku držím slovo, chérie.“

„Kdy budu brát své hodiny?“ zeptala se ho. „Odpoledne,“ odvětil.

„S tvým svolením přenecháme vedení domácnosti prozatím ve schopných rukou tvé matky, má paní choti. Každé ráno vyjedeš s námi, abys byla plně obeznámena s majetkem. Očekávám, že Rolf i já budeme povoláni, abychom se v nadcházejícím létě přidali ke královské armádě. Budeš muset v době naší nepřítomnosti dohlížet na Langston.“

Belle přikývla. „Dojdu si pro plášť,“ řekla a odběhla. „Dokud budeme venku,“ řekl Hugh své tchyni, „dohlédni, aby se věci mé ženy přestěhovaly do ložnice, paní. Rád bych věděl, jak dalece je obeznámena s důvěrnostmi, k nimž dochází mezi mužem a jeho chotí. Cos jí pověděla?“

„Neřekla jsem jí nic, můj pane,“ odvětila Alette. „Až do nynějška nebylo třeba, ale před dnešním večerem jí poradím, aby se ti podvolila ve všech tvých tužbách, můj pane.“

Spatřil v jejích očích znechucení. Očividně nebyla s nebožtíkem manželem v loži nijak šťastná. Dobře, že Isabelle nic neřekla, že jí nepředala své obavy a odpor. „Nic Belle neříkej, paní,“ řekl jemně.

„Jsem hodný člověk a neublížím jí.“

Její úleva byla takřka hmatatelná. Udělala před ním pukrle a když odcházela, modré sukně jí při chůzi vířily kolem kotníků.

„Budeš ji muset něžně lákat, Rolfe.“ řekl Hugh svému příteli.

Rolf de Briard už měl na rtech odmítavou odpověď, ale pak vzdychl. „Je to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl,“ řekl.

„Chci se s ní oženit, Hughu. Překvapuje tě to? Dovolíš to? Jsi teď koneckonců její poručník.“

„Mohl bys mít mladší ženu,“ namítl Hugh. „Je jí přes třicet a možná ti neporodí žádné děti.“

„Mně to nevadí,“ odvětil Rolf příteli.

„Pak, dokážeš-li si získat její přízeň, Rolfe, nemám námitek. Rodem jsi jí roven. Rytíř. Správce Langstonu. Tvé dvoření však bude muset být jemné povahy. Paní Alette, jak mám podezření, nebyla s Robertem de Manneville šťastná. Možná ji ubližoval, vzbudil v ní obavy z něžností mezi mužem a jeho ženou.“

Rolf de Briard přikývl. „Naznačila spíš tím, co neřekla, než

čímkoli, co jí splynulo ze rtů, že ho nemilovala.“

„Přichází jaro,“ pousmál se Hugh. „Srdce ženy je na jaře přístupnější, myslím, než v kteroukoli jinou roční dobu. Ponechám tě vlastním starostem, protože já budu mít dost práce s ma Belle.“ Uchechtl se.

„Vy dva jste zřejmě dosáhli jakéhosi srozumění,“ poznamenal Rolf, přičemž mu zablýsklo v teple hnědých očích. „Mé ubohé srdce mi skoro vyskočilo z hrudi, když jsi žádal kněze, aby vás oddal, ale ona nevykřikla rozhočením. A ten dokument, cos ji nechal nadiktovat! Žádný soud by takovou věc neuznal. Jak boží, tak anglické zákony dávají muži úplnou nadvládu nad jeho ženou. Ty to víš, Hughu.“

„Vím,“ souhlasil pán Langstonu, „ale Isabelle potřebovala tu jistotu, kterou jí papír dává. Nikdy zákon nepozná, protože ho nebude potřebovat, Rolfe. Nejsem surovec, který by byl v budoucnu ke své rodině tak krutý, jak byl zřejmě její otec.“

„Máš moc měkké srdce,“ zamumlal Rolf.

„Jen pro ma Belle.“ pousmál se Hugh. „Očarovala mě, Rolfe. Líbí se mi její temperament. Znám daleko lepší způsob, jak s ní trávit čas, než jsou hádky. Chci, aby mé děti byly počaty z lásky jako u mých rodičů, kéž se Bůh smiluje nad jejich mladými dušemi.“

„Můj pane!“ Isabelle stanula v čele síně a netrpělivě podupávala nohou. „Jdeš? Nebo chceš strávit celý den lenivým klevetěním se svým správcem?“

Oba muži se zasmáli, vzali od čekajících sluhů své pláště a přidali se k ní. Venku napadl čerstvý sníh, ale Isabelle je informovala, že skutečná bouře přijde až později odpoledne. Vyjeli napříč panstvím, Isabelle jim říkala, která pole zůstanou v nadcházejícím období setby ležet ladem a která budou oseta ječmenem, žitem, ovsem a pšenicí.

„Vyžadujeme tři dny práce každý týden od nevolníků i svobodníků,“ vysvětlovala Isabelle. „Jen vzácně, jakmile jsou pole oseta, ale všechen ten čas skutečně potřebujeme. Můj otec je vždycky nutil, aby ho odpracovali, ale já zjišťuji, že pro mě pracují líp, když je nechám jít, jakmile jsou s prací hotovi, pokud ji provedou dobře. Během sklizně pracujeme všichni společně na žních, chodíme z jednoho pole na druhé, začínáme samozřejmě panskými pozemky. Jakmile je úroda v bezpečí pod střechou, nechávám je paběrkovat na polích i v sadech.“

„Bylas dobrou kastelánkou, ma Belle,“ řekl Hugh své nevěstě.

„Nevolníci mě nesnášeli, protože jsem byla dcerou normanského pána, a protože jsem žena; ale já se s nimi dovedla tvrdě vypořádat,“ řekla zachmuřeně. „Nenechala bych Langston padnout!“

To je zvláštní, říkal si Hugh při jízdě. Jakkoliv byl právoplatným saským dědicem Langstonu, byla Isabelle Langstoňankou víc než on, neboť se tu narodila a vyrostla. Její smysl pro čest a loajalitu ho potěšil. Doufal, že jeho prarodiče se jednoho dne vydají ze svého domova na západ, aby ji poznali. Jaksi věděl, že by se jim zamlouvala tahle ďábelská kráska, kterou dostal za manželku.

Sníh už začínal padat doopravdy, když se vraceli do pevnosti. Z kouřových otvorů ve střechách chýší, když projížděli vesnicí, stoupal dým. Ve zhoršujícím se počasí se nezůstal potulovat po ulici ani pes. Bylo skoro poledne a Alette na ně čekala s hlavním jídlem. Byla kachna, paštika s mletou zvěřinou, hustá polévka ze zimní zeleniny, vejce vařená natvrdo, chléb, máslo a sýr. U panské tabule se jedlo ze stříbrných talířů a víno tam pili ze stříbrných pohárů. Ostatní v síni jedli a pili z dřevěného nádobí. Potom postavili na panskou tabuli mísu jablek a hrušek. Obojí ovoce vypadalo i chutnalo překvapivě svěže. Hugh se o tom zmínil.

„Když je v říjnu sklidíme,“ vysvětlovala Alette, „namočím některé z nich do vosku, aby se lépe uchovaly, a pak je skladujeme na suchém a chladném místě. Teď v únoru ovoce chutná, jako by bylo právě utržené ze stromu.“

„Totě od tebe tuze chytré, má paní,“ řekl Rolf hbitě.

„Tomuto triku mě naučila má teta,“ odvětila.

Toho odpoledne začal otec Bernard učit Isabellu písmenka. Byla to inteligentní dívka a rychle zvládla abecedu. Alette se zaměstnávala pro ukrácení chvíle u svého stavu, kde tkala gobelín, na němž už pracovala přes rok. Hugh a Rolf se zabývali záležitostmi panství, zatímco jejich dva panoši shromáždili nové ozbrojence, kteří právě nebyli ve službě, zavedli je do zbrojnice a učili je řádné péči o zbraně. Přišel večer a kolem tvrze skučel vítr, který se zvedl spolu s bouří. V síni začalo být trošku kouřmo, neboť jeden z krbů dobře netáhl. Podávalo se večerní jídlo, tvořené chlebem, sýrem, studenými masy a vařeným ovocem. Postupně se ze síně začali vytrácet ti, kdo sem nepatřili, neboť na Langstonu se síň používala ke spánku jen nouzově. Sloužící spali na půdě nad síní, stejně tak oba panoši.

Alette přistoupila ke své dceři. „Nařídila jsem Idě a Agneatě, aby ti připravily lázeň v koupací komnatě. Pojď, já ti pomohu, Isabelle. Je to tvá svatební noc. Zatímco jste byli dneska venku, přestěhovaly jsme všechny tvé věci do ložnice, již budeš od nynějška sdílet se svým manželem. Agneatha může být nadále v mé komnatě s Idou, leda že bys ji chtěla mít u sebe – ale ne dnes v noci.“

Isabelle mlčky vstala. Zapomněla na tuhle druhou část manželství. Jak byla hloupá, že přehlédla skutečnost, že bude sdílet komnatu s Hughem Fauconierem! Následovala matku do koupací komnaty a nechala se všemi třemi ženami vykoupat, připnula si vrkoč vlasů k temeni hlavy, když vstupovala do kamenné vany, a zeptala se: „Co to cítím? Odkdy se šplouchám v navoněné vodě?“

Agneatha se zachichotala, uhnula ráně od starší Idy. „Totě levandule, paní. Nevěstinka musí svému manželovi vonět co nejsladčeji.“

„Mužům se to líbí?“ Isabelle se zatvářila pochybovačně.

„Ta vůně nebude tak silná, až se osušíš,“ řekla Alette tiše, „ale muži je voňavá žena potěšením.“

Bez pomoci sloužících se Belle důkladně vydrbala, pak opláchla a vystoupila z vany čistá a růžová. Ida s Agneathou ji pečlivě osušily a Alette podala dceři čistou košili. Isabelle si ji navlékla, potom vztáhla ruce, aby si uvolnila cop. Kriticky se očichávala.

„Pořád ještě cítím tu zatracenou levanduli, madame,“ brblala.

„Je to svěží a příjemná vůně,“ odvětila Alette. Pak ukázala na dvířka ve stěně, jichž si Belle ještě nikdy vlastně doopravdy nevšimla. „Ty vedou do ložnice, má dcero. Nebudeš muset vyjít do

síně.“ Alette políbila Isabellu na čelo. „Dobrou noc, mé dítě. Bůh ti dej klidné spočinutí.“ Pak otevřela dveře a doslova postrčila dívku do sousední komnaty, načež za ní dveře zase zavřela.

Ložnice byla soukromou komnatou pána tvrze. Belle tu strávila v životě jen málo času, neboť když byl její otec na svém sídle, nedopřál vstup do své osobní komnaty nikomu kromě Alette. Když byl její otec z Langstonu pryč, dávala Alette přednost síni, pouze v noci tu spala. Byl tady krb; úzká okna v místnosti pevně přiléhala, v komnatě bylo příjemně teplo. Po pravdě řečeno si Isabelle nedokázala vzpomenout, že by někdy poznala v tvrzi takovou útulnost – zdejší kamenné zdi jako by se snoubily s vlhkem a chladem. V létě to byla výhoda, zato v zimě ne.

„Pojď, Belle, sedni si ke mně,“ zavolal na ni Hugh.

Trhla sebou, nevšimla si, že je v místnosti, ale pak ho uviděla v křesle s vysokým rovným opěradlem u krbu. „Nemám si kam sednout, můj pane,“ odpověděla mu.

Uviděla ve světle ohně, jak vztáhl ruku. „Podělíme se o to místo,“ odvětil. „Pojď.“

Byl velký mužský a ona nebyla žádný drobeček. Nechápala, jak by se spolu mohli podělit o úzkou dřevěnou stolici, ale přistoupila k němu. Vztáhl ruku a stáhl si ji na klín. Ztuhla leknutím, pak se pokusila povstat, ale držel ji pevně.

„Není to pěkné?“ řekl jí. „Polož mi hlavu na rameno, ma Belle. Tak ti bude pohodlněji.“

Seděla ztuhle, sotva dýchala. „Co to děláš, můj pane?“ otázala se ho nervózně. Proč propána ji takhle drží?

„Pokouším se mazlit s mou hezkou ženou,“ řekl Hugh. Nevěděla, co mu odpovědět, a tak zůstala zticha.

„Bojíš se, ma Belle?“ zeptal se jemně.

„Bojím?“ Její mladý hlas se třásl a přece se pokoušela, aby zněl opovržlivě. „Čeho bych se měla bát, můj pane?“

„Třeba důvěrnosti mezi mužem a jeho ženou?“ Jeho hlas byl laskavý, dokonce chápavý. To ji podráždilo. Zachází s ní jako s dítětem, a ona žádné dítě není.

„Nevím nic o takové důvěrnosti, můj pane!“ odsekla.

„Jako dobře vedená panna bys ani neměla,“ odvětil. „Právě proto se pokouším tě vzdělat v takových věcech co nejněžněji dovedu. To, k čemu dochází mezi manželi v lůžku, může být pro oba nanejvýš příjemné. Vím, že získám z tvého krásného těla velkou rozkoš, ma

Belle; ale chtěl bych, abys rovněž i ty získala stejné potěšení ode mě.“

„Viděla jsem, jak se páří zvířata,“ zamumlala k němu tiše.

„My nejsme zvířata,“ odtušil a stáhl si její hlavu na rameno. „Jsi statečné děvče, ma Belle, ale všechny panenky se trochu bojí neznámého. Důvěřuj mi, chérie.“ Jeho ruka ji hladila po hlavě.

„Dovol mi, abych tě vedl. Budu jemný, slibuju.“

Nevěděla, jak by měla zareagovat. Připadala si trošku hloupě, což ji hněvalo, ale pak jí začal obratně rozšněrovávat košili. Chytila ho za ruce, zápolila sama se sebou, aby nevykřikla.

„Non, non, chérie,“ káral ji něžně a setřásl její ruce, jako by to byly dvě můry. Úspěšně dokončil svůj úkol – stáhl jí měkkou lněnou tkaninu z ramen a obnažil ji až do pasu.

Isabelle si nemohla pomoci, tiše vykřikla, ale on jí odpověděl tak, že přitiskl své rty na její, čímž ztlumil její výbuch. Odtáhla se, přitiskla mu dlaně k hrudi. „Ach prosím, ne!“ napůl zašeptala. Úplně ji ochromilo, že se jí oči zalily slzami a jediná slzička unikla a skanula jí po bledém líčku.

Sklonil se k ní a zachytil tu slzu špičkou jazyka. Nespouštěl pohled z jejích očí.

Isabelle se divoce roztřásla, skoro přemožena silou pocitů, které v ní jeho čin probudil.

Hugh spatřil v jejích očích obavu. Stáhl ji zpět do útěchy své náruče. „Neboj se mě, chérie“ prosil ji. „Jsi má nevěsta a jsi tolik krásná! Nedokážu se ubránit touze po tobě.“

„Dokud jsi mě včera večer nepolíbil,“ odvětila, „nikdy se ke mně žádný muž nepřiblížil. Líbání mi připadalo pošetilé, ale tys mi pak ukázal, že může být příjemné. Copak si to přeješ se mnou dělat nyní, můj pane? A je to taky příjemné?“

Zhluboka vzdychl. „Já tě to naučím, ma Belle,“ řekl jí. „Spojím své tělo s tvým ve sladkém splynutí.“ Matko boží! Měl už vůbec někdy pannu? Nejspíš ne, nevzpomínal si. Bylo to složitější‘ než čekal. Kdyby tu dívku nutil násilím, vyděsí se a nikdy mu to neodpustí. Bude muset být velmi trpělivý. Měl dojem, že ještě nikdy se po něm nežádalo, aby krotil svou vášeň. Obezřele vztáhl ruku a uchopil jeden z jejích prsů do dlaně. „Ach, chérie,“ vzdychl.

Zachvěla se, ale neřekla nic.

Byl to rozkošný prs. Velmi se podobal zralému, kulatému jablíčku. Laskal jej, přejížděl palcem po hedvábné bradavce, která pod jeho

dotykem skoro ihned ztvrdla. Stejně jí pohladil i druhý prs, pak jí řekl: „Ta tvoje ňadra jsou nejhezčí, co jsem kdy viděl, ma Belle. Políbím je.“

„Ještě ne!“ dostala ze sebe zajíkavě, zlehka se mu kroutila na klíně, když jí klouzal dlaní po trupu a shrnoval z něj košili. Jeho prsty jí přejely po hladkém bříšku, pak sklouzly níž a zapletly se do hedvábné houštiny. Isabelle nedokázala zadržet vzdech. Pak ji zase posadil. Pohled měl jakoby skelný, ale jeho hlas zněl velitelsky, když k ní promluvil.

„A teď, chérie, chci, abys mi svlékla košili stejně jako já ji svlékl tobě. Chci na sobě cítit tvé ruce, ma Belle.“ Tvářil se naléhavě.

Byla však zvědavá a velmi dobře si uvědomovala, že jediným kusem jeho oděvu je právě ta košile. Na rozdíl od jejího roucha, sahajícího až ke kotníkům, on měl košili jenom po kolena s rozparky po obou stranách až k bokům. Rozšněrovala mu ji neobratnými prsty, až z něj nakonec oděv stáhla. Košile mu spadla k pasu. Hruď měl velmi širokou a velmi hladkou, ploché bradavky vystouplé a růžové. Nesměle se ho dotýkala, překvapena zjištěním, že jeho pleť je stejně jemná jako její vlastní.

„To je hezké,“ povzbudil ji pousmáním.

Isabelle se stydlivě zarděla, v rozpacích nad tím, že nedokázala ovládnout své ruce. Nechtělo se jim přestat hladit jeho široký hrudník. Její prsty mu opisovaly po pokožce kroužky, hladily, jemně se dotýkaly jeho těla. Cítila jeho teplo až do špiček prstů. Nyní uchopil jednu z těch rukou. Zvedl ji ke svým rtům a zvolna líbal zprvu vnitřní stranu zápěstí a pak její dlaň. Jeho stříbromodré oči se ani na chvilku nespouštěly z jejích zlatozelených. Dech jí uvízl kdesi v půli hrdla – a přece dýchala. Na dlouhý okamžik si přitiskl její dlaň k líci, než ji pustil. Belle mu zoufale zabořila hlavu do ramene. Všechno to bylo tak nové, a nejen trošku lákavé, ačkoliv by radši umřela, než aby se mu k takové věci přiznala.

Něžně ji kolébal v náručí, hladil ji po vlasech, rozvazoval stužku, která jí držela tak úhledně svinutý cop, obratně rozplétal rudozlaté vrkoče, roztřásl je tak, že se jí rozprostíraly po bílých ramenou. Hlasitě a pochvalně začichal. „Co je to za vůni, chériel Je úplně rozkošná!“ Zabořil nos do jejích vlasů poblíž šíje.

„Levandule.“ Prakticky to slovo zašeptala.

Vzal její bradu mezi palec a ukazováček, obrátil ji k sobě, přiměl ji zvednout hlavu pevným, ale jemným pohybem. Nikdy si ji vlastně

důkladně neprohlédl, až v této chvíli. Měla oválně tvarovanou tvář s mírně hranatou bradou, v níž sídlil dolíček. I její oči byly oválné. Letmý, polekaný pohled na něj a sklopily se, tmavé, husté řasy se otřely o bledá líčka. Nos byl dlouhý, úzký a typicky normanský; byla to však ústa, co ho očarovalo. Byla plná a bujná a prostě stvořená k líbání. Včera večer jim nedokázal odolat. Nedokázal jim odolat ani teď.

Sevřel ji v náručí, sklonil hlavu a spojil své rty s jejími. Sladká, jemná vůně zahalující její tělo je oba obklopila, zaplavila mu smysly. Na okamžik si ani nebyl jistý, kdo koho svádí, tak silná byla jeho touha.

Isabelle se zachvěla, ale nebylo to chladem ani strachem. Jeho holá hruď se náhle prudce tiskla k jejím nahým ňadrům. Ani v nejdivočejších snech si nikdy nedokázala takový pocit představit. Dotek kůže na kůži byl ohromující. S hlubokým vzdechem maličko napjala tělo, soustředila se nyní na jeho polibek, který jako by byl stejně skvělý. Už nezáleželo na tom, že to není ten krásný normanský rytíř z jejích snů. Ačkoliv se ještě nikdy nelíbala, dokud do jejího života nevstoupil Hugh, uvědomovala si instinktivně, že to, co dělá, dělá velmi dobře. Podařilo se jí vklouznout mu pažemi kolem krku a přitáhnout si ho ještě těsněji k sobě.

Překvapilo ji, když zasténal a odtáhl se. „Ach, ma Belle, ty bys těmi svými božskými ústy dokázala svést svatého z cesty nebeské ctnosti.“ Zaklonil si ji v náručí a přejel jí prstem po rtech. „Musím tě toho tolik naučit, ma douce,“ zašeptal, až se zarděla žárem vášně v jeho kouřově stříbromodrých očích. Pak ji něžně postavil na nohy.

Isabelle se začervenala až ke kořínkům rudozlatých vlasů, když jí jemná lněná košile spadla ke kotníkům a odhalila tak všechny její půvaby jeho dychtivým očím. Když vstal a i z něj spadl oděv, zrudla ještě víc. Nedokázala se ovládnout, aby na něj upřeně nezírala. I když oblečený vypadal trošku neohrabaně, bez oděvu se zdál velmi dobře stavěný. Údy měl dlouhé, kostnaté a pěkně obalené masem. Na muže měl mimořádně hezké nohy. Byly pokryty světle zlatým chmýřím, daleko světlejším než jeho tmavě plavé vlasy. Jeho ochlupení mělo stejnou, téměř svítivou barvu. Zářilo jako zlatá vlákna, drobně kučeravá, a přitahovalo pozornost k jeho mužství. Oči se jí při tom pohledu rozšířily a pak se slabým výkřikem odvrátila hlavu.

„Ještě nikdy jsem neviděla nahého muže,“ zvolala, ačkoliv to stěží bylo zapotřebí.

„Polekala ses?“ zeptal se jí.

Zavrtěla hlavou na znamení záporu. „Tvoje tělo mi připadá… krásné,“ dořekla. „Ach, to není slovo, jež hledám, ale neznám jiný způsob, jak to říct. Hezké se nehodí, neboť ty nejsi hezký, můj pane. Kromě toho hezké jsou tváře a ne těla.“

Tiše se zasmál. „Myslím, že ty jsi celá krásná, ma Belle,“ řekl jí. Pak uchopil její tvář do dlaní a začal ji znovu líbat. Jak přišel k tomu štěstí, že získal tuhle nádhernou dívku za manželku? Isabelle je obdobou jména Alžběta. Zasvětí ten kostel, který slíbil postavit, svaté Alžbětě na znamení díků za svou rozkošnou nevěstu.

Z jeho horečných polibků se jí zatočila hlava. Cítila, jak pod ní začínají slábnout nohy, tiše vykřikla. Hugh ji zachytil do náručí, jeho snědá hlava sledovala křivku jejího hrdla, jež mu nevinně předložila, když jí hlava spadla nazad. Jeho žhavá, vlhká ústa se zvolna, umíněně ubírala napříč a pak dolů po jejím napjaté šíji. Zabořil rty do prohlubně krku, tiše předl, pak je přesunul níž, aby ji políbil na hroty ňader. Rukama jí sklouzl k pasu a zvedl ji trochu tak, aby ji měl nad svými ústy. Pak se začal jazykem dotýkat jejích tvrdých, malých bradavek.

„Ach, svatá Matko, já už, to nevydržím!“ vykřikla mimovolně Isabelle, nenávidíc přitom sama sebe. Určitě ji bude považovat za zbabělce a bude jí proto opovrhovat.

Hugh ji však zvedl do náručí, přešel komnatu a něžně ji položil na postel, kam vlezl za ní. „Nestyď se,“ řekl jí tiše. „Vášeň je pro tebe tak nová, ma Belle. Je to silná věc. Zanedlouho už se jí nebudeš bát, budeš ji vítat. Má touha po tobě už je veliká, ale chci, abys i ty poznala rozkoš.“ Začal jí něžně hladit po těle svou velkou dlaní.

Když jí srdce konečně přestalo tak divoce bušit a ona dokázala znovu nalézt hlas, zeptala se ho: „Budeme souložit, ty a já, můj pane? Neřekla jsem ti celou pravdu. Jednou, než se můj bratr Richard vrátil do Normandie, jsem ho viděla souložit s jednou z nevolnic. Nevěděl, že ho vidím. Bylo to ve stájích. Šla jsem si tam pro svou klisnu. Zatímco jsem ji sedlala, přišel do stájí Richard s tím děvčetem. Neviděli mě. Přitiskl ji ke stěně, vyhrnul jí sukni, uvolnil si oděv a vnikl do ní. Ty zvuky, co vydávala, mě poděsily, ale když s ní skončil, letmo ji políbil a oba spolu se smíchem odešli. Vlastně jsem ani neviděla, co dělali. Ubližoval jí? Ty její výkřiky byly

strašné. A přece se zdála celkem spokojená, když s ní byl Richard hotov.“

„Tvůj bratr s tou dívkou souložil,“ souhlasil Hugh, „ale neublížil jí. Vykřikovala uspokojením, ne bolestí ani strachem.“

„Budu taky tak vykřikovat?“ uvažovala Belle nahlas.

„Jestli tě potěším, pak ano, ma Belle,“ zašeptal a špičkou jazyka hledal spletitou lasturku jejího ucha. Pak jemně foukl, až jí po páteři přeběhlo zachvění.

„Myslím, že jsi možná zkažený muž, můj pane,“ řekla Belle tiše a potom: „Uděláš ze mě zkaženou ženu?“

„Moc zkaženou,“ odpověděl jí šeptem. Převalil se na bok, sklonil hlavu a začal jí líbat prsa.

„Ááách,“ vzdychla Belle nervózně.

Stiskl v ústech bradavku a pak ji začal sát.

„Óóóó!“ vykřikla, jako by se jí do samé duše propálil blesk. Jeho rty byly tak naléhavé, že jako by z jejího těla vysávaly a dožadovaly se nepoznaného. Chtěla ho odstrčit, ale místo toho se jí ruka zapletla do jeho plavých vlasů a přitiskla si jeho hlavu pevněji k hrudi. Prsa jí začínala bolet touhou. Někde mezi stehny jí začínalo podivně tepat. Isabelle zasténala a náhle jí jeho druhá ruka laskala bříško, jeho prsty vědoucně mířily k tomu tepání, našly je, dotkly se ho a vyslaly jí do těla signál, jaký ještě nikdy nepoznala. Vyklenula se mu vstříc, divže nevzlykala úlevou, ačkoliv by nikomu nedokázala povědět proč. Sama to nevěděla.

„Neboj se, chérie“ řekl jí něžně. „Musím tě připravit, abys přijala mé mužství do svého rozkošného panenského těla. Tohle,“ hladil prstem ten tepající kousíček těla, „je tvoje perlička rozkoše. Jestli se jí takhle dotknu…“ a ona ostře vykřikla, „ucítíš rozkošné pocity, n’est-ce pas, ma douce.“

„Ano,“ procedila skrz zaťaté zuby. „Ach, můj pane, je to krásné! Nepřestávej, prosím tě!“

S úsměvem, který ve tmě komnaty nemohla vidět, si s ní něžně začal pohrávat. Jeho úsilí se dostalo odměny v podobě slabého kňourání, jež mu zvěstovalo, že ve své snaze uspěl.

„Chci tě potěšit,“ řekla Isabelle náhle, pokusila se usednout, ale stlačil ji zpátky do podušek.

„Teď zrovna ne, chérie“ řekl jí dušeně. Umlčel její protest polibkem, vklouzl prstem do průlivu jejího ženství, až se dotkl panenské blány, a ona vykřikla, odtáhla od něj hlavu. Průchod měla

úzký, ale rozšíří se, aby ho pojal, to věděl. Chytil ji za ruku a stáhl ji dolů k svému mužství.

Přejela štíhlými prsty po jeho délce, ostře se nadechla, až to bylo v polotmě slyšet. „Tohle je tvá tužba?“ zeptala se ho rozechvěle. „Zdá se moc velký, můj pane.“ Žár jeho těla byl vzrušující. Srdce jí začalo bít v divokém rytmu. Bála se, ale nikdy by to nepřiznala. Slíbil jí rozkoš a ona ho nepovažovala za lháře. Kromě toho ta toužebná bolest a tepání jejího vlastního těla vteřinu od vteřiny narůstaly. Intuitivně věděla, že jen spojení jejich těl jim oběma poskytne úlevu, po níž oba dychtili. „Můžeš mě mít, můj pane,“ řekla. „Jsem připravena, ale musíš mi říct, co ode mě chceš, neboť chápeš mou nevědomost.“

Je tak statečná, pomyslel si hrdě. Cítil, jak mu pod hlavou, ležící na jejích prsou, buší její zděšené srdce. Nejlíp skončit to mystérium, aby mohli trávit čas lépe ve vzájemných rozkoších. Že se nestaví k jeho dobývání hystericky, že není chladně lhostejná, to prozrazovalo to vřelé srdce. „Roztáhni nohy, ma douce,“ nařídil jí a vklouzl mezi její zaoblená stehna, když ho uposlechla. Pečlivě zaujal patřičnou pozici, posunul se kupředu, jemně vklouzl do jejího těla, nyní současně dychtivého i ustrašeného. Stěny průchodu se kolem něj začaly svírat a uvěznily ho. Její žár ho pálil do těla.

Isabelle se při jeho vstupu napjala. Cítila, jak se jí tělo rozevírá podobno květině, jako by se nemohlo dočkat, až ho v sobě uvítá. Byla vyděšená a současně velmi vzrušená. Ještě nikdy za celý svůj život nic tolik nevnímala. A přece ten smyslný rytmus, který mezi ně vnesl on, jí začínal pronikat ke všem smyslům. Zaryla mu prsty do mohutných ramen, současně k němu přilnula a povzbuzovala ho, aby pokračoval. Pokračoval v čem? „Prosím!“ žadonila. „Prosím!“

V odpověď na její prosby se odtáhl a rázně vyrazil, pohroužil své mužství do její pochvy až po jílec. Prudký náraz bolesti jí vyrazil do břicha a stehen, na chviličku ji ochromil, přiměl ji zajíknout se leknutím. Pak bylo po všem. K svému ohromnému překvapení se divoce rozvzlykala a on ji konejšil jak nejlépe dovedl, laskal ji, slíbával jí slzy. Hugh se na ní začal pohybovat, jakmile si byl jist, že bolest pominula, pronikal dovnitř a zase vyjížděl, pronikal a vyjížděl, až se Isabelle zajíkala viditelnou, neskrývanou rozkoší.

Bolest byla náhlá a ostře zraňující, ale zmizela stejně rychle jako přišla a nechala po sobě jen nejistotu, jestli k ní doopravdy vůbec došlo. Pak začal s tím nepopsatelným pohybem a její vlastní tělo

reagovalo tímtéž způsobem. Vznášela se. Létala. Bylo to skvělé! Tělo jako by jí nabíhalo, vybuchovalo, tálo, to všechno během okamžiku, a když bylo po všem, prosila ho: „Ještě, můj pane!“

Se spokojeným smíchem si ji přitáhl do náručí a políbil ji na temeno velmi rozcuchané hlavy. „Oui, chérie, oba dostaneme ještě, ale nejdřív trochu odpočinku, abychom mohli znovu nabrat síly.“

„Teď jsem doopravdy tvá žena, Hughu Fauconiere,“ řekla Isabelle.

„Jsi doopravdy má žena,“ souhlasil. „Až skončí bouře, pošlu svého panoše ke králi, aby mu to zvěstoval. Otec Bernard si přeje zůstat na Langstonu. Budeme potřebovat královo svolení. Potěší tě mít tady kněze?“

„Zajisté, můj pane. K čemu by byl dobrý kostel bez kněze?“ Přitulila se k němu, poprvé v životě spokojená. „Naučí mě číst a psát, abych byla lepší hradní paní. Bude tady, aby nám pokřtil děti, až přijdou.“

„Máš ráda děti?“ zeptal se jí.

„To nevím, můj pane,“ přiznala Belle s úsměvem. „Ještě jsem nikdy žádné neměla. Jestli ale budou jako mí bratři, asi je nebudu mít vůbec ráda.“

„Budou jako my, ma Belle,“ řekl něžně. „Jednoho krásného dne pojedeme do Západní země a tam se seznámíš s mými prarodiči. Povědí ti. jaký jsem byl, když jsem byl kluk. Ale nejdřív tam pojedu sám a přivezu si své ptáky. Langston je dobré místo na pěstování mých jestřábů. Umíš sokolničit?“

„Nikdy jsme žádné ptáky neměli,“ přiznávala. „Dáš mi vlastního sokola, můj pane? A naučíš mě s ním lovit?“

„Slibuju, chérie. Budeš mít svého sokola,“ odvětil Hugh.

„Věřím ti, můj pane,“ odpověděla Belle. „Až dosud jsi dodržel všechny sliby, které jsi mi dal. Mám dojem, že tě dokonce začínám mít ráda.“

Hugh si se smíchem přitáhl svou nevěstu do náručí a začal ji znovu vášnivě líbat. „A já tě taky začínám mít rád, ty ďábelská krásko,“ opáčil.

Kapitola 5

Sníh padal dál po celou noc a ještě následujícího dne. Hugh a Isabelle se vynořili z ložnice teprve až k polednímu jídlu. Nevěsta se tvářila šibalsky, ženich nasyceně a docela spokojeně sám se sebou, jak Rolf s uchechtnutím podotkl. Jedli hodně, mluvili málo. Pak po jídle zmizeli ruku v ruce zpátky v ložnici. Síň se vyprázdnila, když se všichni vydali za svými odpoledními úkoly. Alette seděla u svého stavu, zatímco Rolf se uvelebil s mečem přes kolena a leštil čepel, dokud s ní nebyl plně spokojen.

Náhle začala Alette hlasitě plakat. S tváří v dlaních vzlykala: „Óóó, mé ubohé dítě. Mé ubohé dítě!“

Rolf odložil meč a spěchal k ní. „Paní, cože tě sužuje? Neplač, prosím tě snažně!“ Poklekl vedle ní a snažil se jí setřít slzy svou velkou dlaní.

Alette plakala ještě víc.

Rolf, nevěda co jiného dělat, ženu objal, konejšil ji něžnými slůvky, jemně jí hladil plavé vlasy. „Neplač, srdíčko,“ prosil ji.

„Nesnesu pohled na to, jak jsi nešťastná. Jen mi pověz, co tě tísní. Vynasnažím se to napravit, Alette.“ Něžně ji objímal.

„Nevyšli z komnaty, dokud nebyl čas k jídlu,“ vzlykala Alette.

„Pak ji, hned jak se najedli, odvlekl zpátky do ložnice. Má ubohá dcera! Určitě ji krutě týrá. Nečekala bych od Hugha Fauconiera takovou nízkost. Nemohu svému dítěti nijak pomoci. Ach Isabello! Měla jsem tě varovat! Měla jsem tě varovat.“ Alette vzhlédla k Rolfovi a jemu skoro puklo srdce, když říkala: „Nikdy mi to neodpustí! Jak by mohla?“

Rolf už věděl, že Alettin zesnulý manžel nebyl zvlášť laskavý člověk; nyní si však byl jistý, že Robert de Manneville byl surový milenec, který svou ženu děsil. Hugh nebyl z toho druhu mužů.

„Paní,“ pravil Rolf laskavým tónem, „tvá dcera je šťastná žena, to ti přísahám! Nepodívala ses snad na ni, když přišla se svým pánem k jídlu? Zářila blažeností. Hugh je hodný člověk. Nikdy by ženu netýral. Mýlíš se ve svém úsudku.“

„Vskutku?“ Alettiny modré oči byly vážné, když je na něj upřela.

„Proč nebyli vzhůru za úsvitu a nevydali se za svou obvyklou prací? Proč ji odvedl zpět do soukromí ložnice, ne-li proto, aby ji zas a

znova užil?“ Zachvěla se odporem, když si uvědomila, že spočívá v objetí Rolfových paží.

„Paní Isabelle nevypadala ani utýraně, ani nešťastně,“ řekl Rolf tiše, když uviděl její zmatek a vzdálil od ní své ruce. „Znám Hugha od doby, kdy jsme oba byli dětmi. Podělili jsme se spolu o svou první ženu a společně jsme zažili mnohá dobrodružství. Je něžný milenec. Ženám se jeho pozornosti vždy líbily. Taktéž jsem přesvědčen, že tomu bude i s tvou dcerou, má paní Alette.“ Rolf zůstal klečet vedle ní, aby se jí dál mohl dívat do očí.

Nevěřícně na něj upírala modré oči. „To – a líbit?“ zašeptala. „Jak by se kterékoli slušné ženě mohl líbit chtíč muže?“

„Myslím, že by mohl, pokud by se k němu pojil její vlastní chtíč,“ odvětil Rolf. „Což jsi nikdy nezatoužila po muži, má paní Alette? Ani jedinkrát?“

„Bylo mi čtrnáct,“ vysvětlovala Alette upřímně, „když mě provdali za Roberta de Manneville. Protože jsem osiřela mladá, žila jsem do svých deseti let u tety a strýce. Pak mě s mými sestřenicemi uvěznili do místního kláštera, kde jsme měly zůstat, dokud se pro nás nedojednají příhodné sňatky. Neviděly jsme tam žádného muže krom jednoho prastarého kněze, který nás zpovídal a podával nám svátost oltářní. Znala jsem jako dítě Roberta de Manneville jen od vidění, neboť byl jedním ze sousedů mé rodiny. Žádné dvoření se nekonalo. Byl pro mě úplně cizí člověk, když jsem si ho brala. Nepoznala jsem žádného muže krom Roberta de Manneville. Hanbím se říci, že jsem k nimu nikdy necítila, leda snad strach a opovržení.“

„Byl k tobě krutý,“ řekl Rolf. Bylo to konstatování, ne otázka.

Alette na něj zírala nevidoucíma očima. Pak k jeho překvapení začala mluvit dál, vypověděla mu všechny hrůzy, jež strpěla o své svatební noci i v nocích, jež, následovaly, dokud ji milosrdné těhotenství nezbavilo manželských povinností. A i to, co bylo potom, když s ní Robert de Manneville už nedokázal spát a kladl jí za vinu svou neschopnost. Hovořila o jeho ukrutnostech, o bití, jež musela snášet z jeho rukou. Konečně Alette vyčerpáním opět umlkla.

Po dlouhé odmlce jí Rolf řekl: „Kdybys byla mou ženou, Alette, zacházel bych s tebou uctivě a přistupoval k tobě něžně. Naučil bych tě zpívat radostí při mém doteku. Už nikdy by ses nemusela bát, kdybys byla mou.“ Otřáslo jím to, z čeho se mu vyzpovídala. Mnozí muži jeho generace měli sklon chovat se k ženám s přehnanou hrubostí, ale ani on, ani Hugh nikdy nebyli úmyslně krutí ke

slabšímu pohlaví. Připravit děvče o panenství přehnuté přes koňskou šíji, to bylo něco děsného. Zatoužil po příležitosti dokázat Alette, že ne všichni muži jsou surovci; že vášeň může být i sladká.

„Už nikdy se neprovdám, ani kdyby mi to přikázal sám král,“ řekla Alette s chmurným odhodláním. „Radši bych zemřela, než bych se vložila do rukou dalšího muže.“

„Ale Hugh Fauconier je novým pánem na Langstonu,“ připomněl jí Rolf. „Už teď jsi mu podřízena, má paní Alette.“

„Nebude mě sužovat, povedu-li mu dobře dům, Rolfe de Briarde, ani nebudu nucena sloužit jeho nízkým tužbám. To, běda, musí činit má ubohá Isabelle.“ Náhle si znovu velmi dobře uvědomovala jeho těsnou blízkost. Alette se nervózně zarděla a při pohledu na to Rolf vstal z pokleku po jejím boku.

„Hugh tě nikdy nepošle pryč, paní,“ řekl jí Rolf, „ale nebudeš mít skutečné místo v této domácnosti, jen co tvá dcera převezme své právoplatné povinnosti. Co uděláš potom? Ještě jsi mladá a jsi daleko hezčí než tvá dcera.“

„Takové věci bys mi neměl říkat, Rolfe de Briarde,“ plísnila ho Alette. „Jsi, myslím, tuze smělý muž.“

„Nikoliv,“ řekl s pousmáním. „Rozhodně jsem nikdy nebyl zván přespříliš smělým, madame, to spíš naopak; teď ti však dávám své varování, že se ti hodlám dvořit. Můj pán Hugh naprosto nemá námitek, neboť už jsem před ním vyjádřil svůj obdiv vůči tobě. Dokážu ti, ma petite Alette, že ne všichni muži jsou bezohlední a krutí. Naučím tě dychtit po mém doteku, těšit se z našeho milování. Budeš mou ženou a jen má věrnost Hughu Fauconierovi a králi Jindřichovi bude mít přednost před mou láskou k tobě. Co tomu říkáš?“ Jeho pohled byl vřelý, hlas pevný odhodláním.

„Myslím, že jsi dočista šílený, Rolfe de Briarde,“ odpověděla Alette. „Už jsem ti řekla, že už si nevezmu nikdy žádného muže do lůžka. Nebudu ti vydána na milost a nemilost, jako jsem byla vydána na milost a nemilost Robertovi de Manneville!“

„Myslím, že má paní Isabelle má trochu své kuráže po mamince, nejen po otci,“ škádlil Rolf zlomyslně Alette. „Máš ta nejsvůdnější ústa, ma petite.“

Alette se polekaně zarděla, pak prudce vstala a uprchla ze síně do relativního bezpečí své komnaty. Rolf de Briard byl příliš smělý, ať si o sobě říkal co chtěl. A přece se jí jeho slova dotýkala tak, že to nechápala. Žádný muž k ní nikdy nemluvil jako on. Rozhodně ne její

manžel. Tomuhle tedy její sestřenice říkaly vrkání. Její rozhovory s Robertem byly většinou jednostranné. Řekl jí, po čem touží. Ona poslechla. On ji kritizoval za nějakou chybu, skutečnou nebo vymyšlenou. Ona se pokorně omluvila za cokoliv, co ho rozladilo.

Ani jednou za všechna ta léta, co za něj byla provdána, jí Robert de Manneville neřekl, že ji miluje, že mu na ní záleží, že ho nějakým způsobem uspokojila. Když se narodila Isabelle, vztekal se na ni, že mu nedokázala přivést na svět dalšího syna. Nepoděkoval Bohu ani jeho Požehnané Matce za to, že bezpečně zvládla nebezpečenství porodu, ani za zdravou novorozenou dcerušku, kterou nyní měl.

Jeho dva synové byli jen o málo lepší než otec. William ji zřejmě jaksi vinil ze smrti své matky, ačkoliv nikoho z Mannevillů před svým sňatkem ani neznala. Williamovi bylo osm let, když mu matka zemřela při komplikovaném porodu mrtvého dítěte – třetího syna, jehož pohřbili spolu s ní. Robert to své druhé ženě věčně připomínal. Sibylle byla žena, která věděla, co je její povinnost. William byl obzvlášť mazlíčkem své matky a i když Alette věděla, že nikdy nedokáže nahradit Sibylle v srdci jejího syna, doufala, že mu bude alespoň dobrou matkou. On jí to však neumožnil a ta děsná stará ženská, jež byla jeho chůvou, jež byla chůvou i jeho matce, chlapce jen povzbuzovala v jeho neomalenostech, v nezdárnostech i v otevřeném nepřátelství k mladé, nejisté maceše.

S Richardem to bylo jen o málo lepší. Jako druhý syn nebyl vlastně ničí dítě. Richarda těšila pozornost, již mu Alette věnovala, neboť ve svých pěti letech ještě potřeboval mateřskou péči. Přece však bylo ubohé dítě zmítáno mezi laskavou macechou a starším bratrem, jemuž si velice přálo vyhovět. Nakonec bylo jeho chování stěží lepší než Williamovo, dokud se William jako čtrnáctiletý nevrátil do Normandie starat se o majetek, který mu měl nakonec připadnout. Richard ovšem usuzoval, že Langston bude jednoho dne patřit jemu. Jeho rozladění, když se o několik let později dozvěděl, že Langston nepřipadne jemu, ale jeho nevlastní sestře, nebylo nijak příjemné.

„Nemohla by ses za mě přimluvit?“ zuřil na nevlastní matku.

„Velké věno by přece Isabelle stačilo, ne? Ženská s tučným měšcem je pro majetného muže důstojná družka. Uhranula jsi našeho otce a dovolilas mu, aby ze mě udělal bezzemka! William mě varoval! Říkal, že miluješ toho zrzavého spratka, cos porodila, daleko víc než mě. Podvedli jste mě. Nikdy ti to neodpustím.“ Pak se vrátil do Normandie, na Manneville za svým bratrem. Alette ho od té doby

neviděla, což byla pro ni doslova velká úleva. Takové zkušenosti tedy měla s muži.

A teď tu byl Rolf de Briard a šeptal jí do ouška jemná, lichotivá slůvka, až se jí srdce rozbušilo jako ještě nikdy a to ji naprosto zmátlo! Mužům se absolutně nedá věřit. Copak ji o tom život nepoučil, aspoň o tom, když už o ničem jiném? A přece si musela přiznat, že Isabelle nevypadala nijak stísněně. Když už, tak měla takový ten výraz, který Alette připomínal velkou zrzavou kočku, co se dostala ke smetaně. Alette potkalo v životě jen málo překvapení, ale musela připustit, že tohle je jedním z nich. Co propána dokázalo změnit její divokou dceru v usměvavou, dobře naladěnou mladou ženu? Že by snad její zeť své nevěstě vyhrožoval? Neslyšela žádný křik, ačkoliv proseděla půlku noci v síni a poslouchala, dokud nepřišla Ida a nepřiměla ji odebrat se na lože.

V následujících dnech Alette dávala dobrý pozor, ale nepostřehla absolutně žádný náznak toho, že by Isabelle byla nešťastná. Její dcera po pravdě řečeno začínala jevit silný zájem o domácí povinnosti hradní paní. Neustále kladla otázky stran uchovávání potravin, výroby mýdla a všech možných věcí, souvisejících s vedením domácnosti. Také zřejmě byla iniciátorkou těch odchodů spolu s manželem od stolu ihned po skončení večerního jídla. Někdy večer dokonce vůbec nezasedli k panské tabuli, ale radši si vzali chléb, maso, sýr a víno do ložnice a pevně za sebou zavřeli dveře. Jednou uslyšela Alette Isabellu smát se tak svůdně, až ji to doslova šokovalo. Byl to zvuk rozhodně chlípný. Rolf se jí podíval do očí a rozchechtal se.

„Nemusíš být tak poťouchlý!“ odsekla Alette. „Uhranul ji. Jako všichni muži se jí ale nakonec ukáže v pravých barvách.“

„Jsi velmi pošetilá, ma petite,“ odvětil Rolf.

O několik dní později se Hugh a Isabelle zuřivě pohádali. Isabelle se rozběhla do jejich komnaty a vztekle za sebou práskla dveřmi.

Hugh letěl za ní, zuřivě bušil na dveře ložnice a řval: „Okamžitě otevři ty dveře, Belle! Nedám si kvůli tobě upřít vlastní postel!“

„Ty dveře nejsou zamčené, ty hlavo dubová,“ řvala na oplátku Belle, aby to všichni slyšeli.

Alette v hrůze přihlížela, jak její zeť vtrhl do ložnice a zabouchl za sebou dveře tak silně, až se otřásly v pantech. Ti, kdo zbyli v síni, slyšeli děsivý randál, vycházející zpoza zavřených dveří. Ozýval se

značný křik. Bylo slyšet zvuk rozbíjeného nádobí. Pak náhle všechno úplně zmlklo. Alette se v panice rozběhla ke dveřím ložnice, ale nic neslyšela.

Rozechvěle zašeptala ke všem a nikomu: „On ji zabil! Má na to právo. Ach, Isabello!“

„S největší pravděpodobností,“ řekl Rolf konejšivě, „ji líbá. Byla to koneckonců jen milenecká hádka, má petite.“

„Jak to víš?“ otázala se Alette, když ji jemně odtahoval od dveří ložnice a přiměl usednout do křesla u krbu.

„Má paní Isabella viděla Hugha mluvit dnes ráno s velmi hezkou nevolnicí. Ta holka s ním nestydatě flirtovala, nakrucovala se před svým pánem. Hugha to pobavilo. Docela se mu její chování líbilo, ačkoliv neudělal nic, čím by ji v něm povzbuzoval. Sledoval jsem paní Isabelle. když tu ženskou se svým manželem pozorovala. Nevšimla sis, jak se celý den na Hugha utrhovala? Paní Isabelle žárlí. Mám za to, že začíná mít svého manžela velmi v lásce. Mám podezření, že právě v téhle chvíli řeší své různice odvěkou metodou, kterou znají milenci po celém světě. Kromě toho Hugh není žádný násilník, ma petite. Je pravděpodobnější, že by paní Isabelle udeřila jeho než on ji. Tvé obavy jsou bezpředmětné.“

Alette neřekla nic a Rolf měl záležitost za vyřízenou, zvlášť když přišla Ida odvést svou paní na lože. Rolf jí popřál sladké sny a dál seděl u krbu, pozoroval poskakující a tančící plameny mezi velkými poleny. Pak zdříml a náhle ho probudil zvuk, který nedovedl identifikovat. Sáhl po meči a obezřele se rozhlédl po síni. Všechno bylo přesně, jak mělo být. Vstal, a vtom spatřil Alette v bílé košili, skrčenou u dveří ložnice. S povzdechem k ní přistoupil a promluvil jemně a tiše.

„Alette, ma petite, copak to děláš?“ Vlasy měla rozpuštěné a v očích vyděšený výraz.

„Já nic neslyším,“ napůl vzlykla.

„Protože Hugh a má paní buď spí, nebo se zabývají jeden druhým,

ma petite“ odvětil. Sklonil se a zvedl ji ze země.

Alette se na něj zpříma podívala. Výraz v jejích modrých očích mu div nezlomil srdce. „Já se tolik bojím,“ řekla tlumeně.

Zachytil ji do náručí, právě když se zhroutila ve mdlobách. Okamžik ji jen držel, nebyl si jistý, co má dělat. Jak by ji mohl zanést zpátky do její komnaty, aniž by probudil dvě služebné, které spaly s ní? Ty by spustily pěkný rámus a pokřik. Pak by se o

Alettiných obavách dozvěděli všichni. Nebylo nikoho, to Rolf v hloubi duše věděl, kdo by ji mohl vyléčit z těch strašných obav, kromě něžného milence. Hbitě se vydal ke své vlastní komnatě, otevřel dveře, aniž by ji pustil z náruče, a položil ji na svou postel. Pak za sebou dveře zavřel, svlékl ji až na lněnou košili a vlezl do postele vedle ní.

Alette se zavrtěla. „Kde to jsem?“ zamumlala.

„Jsi u mě, v mé komnatě,“ řekl Rolf tiše. Zachvěla se. „Pusť mě, můj pane,“ zaprosila.

„Dveře nejsou zatarasené, Alette,“ odvětil, „ale jestli zůstaneš, ma petite, ukážu ti, že se nemusíš obávat mužovy touhy.“

„Ty mě znásilníš?“ Vypravila ze sebe ta slova trhaným hlasem. Pak se znovu otřásla.

„Nikdy!“ prohlásil vehementně. „Nevezmu od tebe nic, Alette, co mi dobrovolně nedáš. Nejsem žádný barbar, to už jsem ti řekl. Protože byl Robert de Manneville surovec, jsi přesvědčená, že jsou takoví všichni muži, ale není tomu tak. Obáváš se o svou dceru, ale paní Isabelle se oddává, to je jasné, vášni, již sdílí se svým manželem. Pokud se rozhodneš mě nyní opustit, budu ovšem tvého odchodu litovat, ale pochopím to a budu trpělivý. Nemusíš tomu hned věřit, ale miluju tě od okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřil. Víš, že tě chci za manželku. Nebudu mít žádnou jinou ženu, jestliže nemohu mít tebe, ma petite.“

Alette mlčela a ležela úplně nehybně. Uplynulo už mnoho let od doby, kdy naposled sdílela lože s nějakým mužem. A ještě déle tomu bylo, co se s mužem podílela o své tělo. Zachvěla se. Bylo jí tolik zima! Věděla, že by měla vstát a odejít od něj, a přece kdesi hluboko v ní žhnul droboučký plamínek zvědavosti. Snad byla vyděšená, ale ne hloupá. Rolf de Briard se vůbec nepodobal Robertu de Manneville, a měla podezření, že tomu tak nikdy nebylo ani v minulosti. Isabellina očividná spokojenost s Hughem Fauconierem vzbudila Alettinu zvědavost. A stejně tak srdečná laskavost Rolfa de Briard.

„Nejsem žádná rozhoďnožka nevolnice,“ řekla napůl nerozhodně.

„Budeš mou ženou,“ odvětil pevně.

„Už se nikdy neprovdám,“ prohlásila Alette.

„Chtěla bys být raději mou souložnicí než manželkou?“ škádlil ji.

„Takhle to vůbec nemyslím!“ vykřikla zmateně Alette.

„Chci se s tebou milovat,“ řekl jí Rolf de Briard a přejel jí jedním prstem podél nosu.

„Óóó, já nevím! Já se tolik bojím, Rolfe, a přece…“

Uchopil ji do náručí a něžně políbil. Měkce přitiskl rty na její a jemně ji tak začal vzrušovat. Zručnými prsty jí rozšněroval košili, stáhl ji z ramen a laskal její plná ňadra.

„Ááá,“ vykřikla Alette napůl poděšeně. Vzpomněla si, jak jí kdysi Robert drtil a způsoboval pohmožděniny na něžných prsou svýma krutýma rukama; jak ji kousal do bradavek, až křičela bolestí. Rolf však nic z toho neudělal. Jeho ruce byly něžné, skoro škádlivé, když ji laskaly. Když se sklonil, aby políbil její teplé tělo, když vzal bradavku do úst, napjala se hrůzou, ale on jen sál, až se jí po páteři rozběhly mrazivé vlnky.

„Ach, miláčku můj,“ řekl jí hlasem horečnatým vášní, „máš ta nejdokonalejší, nejkrásnější ňadra, jaká jsem kdy viděl!“ Zasypal její rozechvělou hruď deštěm žhavých polibků.

Začínala se jí z jeho pozorností docela točit hlava.

Bylo to tak krásné. Proč se jí její manžel nikdy takhle nedotýkal? Prožívá tohle Isabelle v rukou Hugha Fauconiera? Není divu, že je šťastná.

„Poskytuje ti můj dotek rozkoš, Alette?“ zamumlal jí Rolf do ouška spolu s něžným políbeníčkem.

„Ano!“ řekla. Rozkoš. Ano, rozkoš je to, co cítí. Ještě nikdy předtím nepocítila rozkoš při dotyku muže.

Rolf se osměloval. Zvolna, opatrně jí stáhl košili z krásného těla. Nebránila se ani ho neprosila, aby přestal, ale cítil, jak se napjala, jako by čekala ránu. Rolf ji trpěl ivě hladil, až nakonec vycítil, jak se Alette začíná v jeho něžném objetí uvolňovat. Přitáhl si ji napříč přes postel, pak sklonil svou plavou hlavu a začal ji líbat po těle drobnými, vřelými polibky. Rozechvěla se pod nimi.

„Ááách, dobrý bože!“ vzdychala Alette horečnatě.

Rolf se usmál do šera místnosti, osvětlené jen jednou svíčkou a slabým, blednoucím měsícem zvenčí. Přejížděl ústy po jejím těle, až sklouzl horkým, vlhkým jazykem do údolíčka oddělujícího od sebe její plná ňadra. Pak sjel jazykem dolů po bříšku, až do prohlubně pupku.

„Óóó! Ááá! Ááá!“ sténala Alette, které se točila hlava rozličnými pocity, z nichž všechny byly naprosto a docela skvělé. Planula touhou, jakou ještě nikdy nepocítila, ba ani netušila, že existuje.

Přitáhi ji zpátky k sobě. Hlava jí klesla nazad, plavé vlasy se mu hrnuly po pažích jako vodopád. Znovu se jí jeho polibky vpalovaly do masa napjatého hrdla, nalézaly její divoce bušící srdce, dotýkaly se prsou, která už bolavě do tvrdá naběhla. Sevřel v ústech první bradavku; sál, škádlil ji jazykem; a pak druhou. Znovu ji položil a zahájil důvěrnější zkoumání, nejprve se dotýkal vnitřních stran jejích stehen, pak Venušina pahorku. Jeho prsty našly její štěrbinu, pronikly do ní, našly perličku, začínaly ji probouzet, rozdmýchávaly žár, jaký ještě nikdy nezakusila.

Proč si od něj tohle nechávám líbit? uvažovala Alette omámeně. Věděla, že ho musí zarazit dřív, než bude příliš pozdě, než konečně strhne masku beránka a stane se lim divokým lvem, jímž ve skutečnosti určitě je. Musí ho zastavit. Nohy se jí samy od sebe rozestoupily, jak ji pobízel k jejímu prvnímu vyvrcholení. Musí ho zastavit! Byl nad ní. Vztáhla ruce, aby ho odstrčila, ale ty mu místo toho samy vklouzly kolem krku a přitáhly ho blíž. Co je to s ní? Ach Bože, už cítila jeho zbraň v ústí svého průlivu. Strká ho do ní! Naplňuje ji! Pohybuje se na ní s něžnou vášní a ona ho chce! Chce ho! Hladově vzlykala, zaryla nehty do mocných svalů na jeho širokých ramenou. Pohyboval se na ní čím dál rychleji. Její tělo divoce reagovalo, zvedalo se, odpovídalo na jeho divoké nárazy směrem dolů. A bylo to skvělé!

Přitiskl ústa na její, zdusil v ní výkřiky radosti. Nikdy, říkal si Rolf omámeně, ještě nikdy jsem nic takového nepociťoval. Její prsty mu hnětly záda, zraňovala ho nehty. Napětí v něm rostlo, až to nakonec už nemohl vydržet a jeho vášeň explodovala uvnitř jejího rozkošného těla, jeho milostné šťávy překypovaly z jejího života. Pak leželi a lapali po dechu v dohasínajícím žáru vydané energie. Potom se společně, sevřeni jeden druhému v náručí, tiše rozplakali.

„Provdej se za mě,“ prosil ji. „Dokážeš snad pochybovat, že tě miluju, že tě budu hýčkat, nikdy s tebou nebudu špatně nakládat? Vem si mě!“

„Ne,“ řekla Alette tlumeně.

Rolf zklamaně zaklel. „Proč ne?“

„Už jsem ti řekla,“ odvětila Alette tiše, „že už nikdy nedovolím žádnému muži, aby mě ovládal. Ale budu tvou souložnicí, neboť jsi mi ukázal, jak sladká může být vášeň mezi muži a ženami.“

„Nakonec tě zabiju,“ zasténal Rolf.

Alette se zasmála. „Nikoliv,“ odtušila, vstávajíc z jeho lože.

„Můžeš mě zabít jedině čirým blahem, můj drahý Rolfe de Briarde.“

„Kam jdeš?“ otázal se jí, když si oblékla košili a vykročila ke dveřím.

„Do své komnaty,“ odpověděla mu. „Kdyby se jedna ze sloužících probudila a uviděla, že nejsem v posteli, spustily by veliký hluk a křik. Stěží by je napadlo, že mě najdou ve tvém loži, viď? Nikdo by ode mě nikdy nic takového neočekával.“

„Tobě se to líbí,“ obvinil ji a ona se znovu rozesmála.

„Dobrou noc, můj pane,“ řekla Alette, šťastná, jak v životě nebyla, leda snad když se narodila Belle.

„Zůstaň,“ zaprosil ji. „Tvá Ida se neprobudí, má lásko. Její chrápání je slyšet přes celou síň. Spí tvrdě.“

„Ale Agneatha ne,“ odvětila Alette. Otevřela dveře, proklouzla jimi a byla pryč.

„Zatracená Agneatha,“ zamumlal tiše Rolf. Proč sakra je Isabellina služka ještě v Alettině komnatě? Jestli její paní není ochotná nechat ji spát v panské ložnici, tak ať spí na půdě s ostatními sloužícími. Pak dostal Rolf zlomyslnou myšlenku. Agneatha bylá pěkná, urostlá dívka, a on si všiml, jak pošilhává po jeho panoši Gilesovi. Giles spal na půdě. Kdyby Giles děvče povzbudil, byla by ochotna zaujmout místo mezi ostatními sloužícími nad síní v domnění, že se jí podaří svést Gilese – nebo že on svede ji. On by si pak mohl užívat rozkoše s Alettou, jejíž služebná Ida spala tak tvrdě, sotva se dotkla hlavou polštáře, že by ji neprobudila ani trouba archanděla Gabriela.

Potřebuje být s paní svého srdce častěji o samotě, aby ji mohl zbavit toho pošetilého názoru, co má na manželství. Rolf se neklidně převracel ve snaze najít si pohodlnou polohu. „Zatracený Robert de Manneville, aby ho čert vzal i se všemi jemu podobnými!“ řekl chmurně. Kdyby ten chlap byl ke své ženě aspoň napůl slušný, byla by Alette celá dychtivá, aby se mohla znovu provdat. Co je to za člověka, když potřebuje ženské ubližovat, než získá rozkoš? Rozhodně byl ten muž zbabělec! Rolf konečně usnul.

„Všiml sis, jak se má matka změnila?“ zeptala se Isabelle manžela o několik dní později, když spolu vyjeli zjišťovat škody po poslední sněhové bouři. Ulevilo se jí při zjištění, že žádné nenastaly. Vlastně sníh pomáhal uzdravovat zemi. Před šestnácti měsíci, na svatého Martina, stouplo moře a byla taková záplava, jakou nikdo nikdy

nepamatoval. Mořské vlny zasáhly až skoro tři kilometry do vnitrozemí a řeka Blyth stoupla tolik, že zaplavila některá langstonská pole nezvykle slanou vodou. Naštěstí byla slanost tady, několik kilometrů proti proudu od moře, daleko nižší než dál po proudu, kde potrvá léta, než pole začnou znovu plodit. Už v loňském roce měli ze zaplavené langstonské půdy úrodu. Teď, po tolika deštích a zimním sněhu, se vrátí k obvyklému stavu.

„Co za změnu?“ odpověděl otázkou Hugh.

„Usmívá se daleko víc, než jsem ji kdy viděla se usmívat, a neustále si zpívá, když přede. Je to skoro protivné, můj pane,“ řekla mu Isabelle dopáleně.

Uvažoval, má-li jí povědět pravdu, pak usoudil, že by vlastně měl.

„Tvá matka se stala milenkou Rolfa de Briard, ma Belle,“ řekl. „Rolf ji miluje a ona je šťastná. Je to úplně prosté.“

„Jak se opovažuješ vypustit z úst tak špinavou lež o mé matce?“ vykřikla Isabelle hněvivě, kopnutím pobídla koně do cvalu a vzdálila se.

Hugh ji následoval, hnal se za ní přes pole a podél říčního břehu, kde v panice vzlétly pasoucí se husy, až nakonec do lesa. Vtrhli mezi stromy, cválali přes mýtinu. Byla úžasná jezdkyně. Uvažoval, kdy ji ten závod unaví. Proč jí tolik vadí, že by její matka znovu nalezla štěstí? Možná nepochopila, že Rolf si chce Alette vzít. Až jí to všechno vysvětlí, určitě se uklidní. Pak Isabellin kůň klopýtl a ona sletěla přes hlavu klisny do sněhové závěje. K jeho úžasu a úlevě okamžitě vyskočila, barvitě zaklela a smetala si sníh z pláště.

Hugh seskočil ze svého oře. „Jsi v pořádku, ma Belle?“ otázal se úzkostlivě, spěchaje k ní.

Isabelle vzhlédla a pak ho udeřila pěstmi tak silně, jak jen dovedla.

„Lháři!“ vřískala na něj a bušila do něj oběma pěstičkami. Byla velká a její údery nebyly nikterak jemné.

Hugh popadl svou ženu za ruce, ale podařilo se jí vymanit se mu a zasypávala jeho tělo dál údery, kam se dalo. „Nech toho, ty nezvedenče!“ zařval na ni. „Nech toho! Nelhal jsem ti. Zeptej se své matky, jestli se nestala milenkou Rolfa de Briard.“

„Jak se opovažuješ i jen naznačit, že bych se své matky mohla na něco takového zeptat?“ ječela na něj Isabelle. „Nikdy bych neurazila její jemnost takovým způsobem, ba ani památku svého otce, o níž vím, jak ji matka ctí!“

„Tvůj otec byl k tvé matce surový,“ zařval na ni na oplátku Hugh.

„Rolf de Briard je k Alette něžný a laskavý. Nikdy nepoznala muže, který by se k ní tak choval. Víš o tom, že byla přesvědčená, že s tebou zle nakládám, protože jsme spolu trávili tolik času o samotě? Krčila se v noci před dveřmi naší komnaty a poslouchala, jestli tě nebiju. Dvakrát ji tam našli, jednou Ida a jednou Rolf. Teď už ví, že muž může být přívětivé a mírné povahy. Víc se o tebe neobává. Zeptej se jí sama, ty zatracený nezvedenče! Já nemám ve zvyku lhát.“

Isabelle klesly ruce k bokům. Zdála se vyčerpána. „Zeptám se jí,“ víc neřekla. Pak znovu nasedla na svou klisnu, stojící opodál, a vyjela zpět k tvrzi.

Hugh Fauconier zhluboka vzdychl. Co ho pro všechno na světě přimělo uvěřit, že ji tak snadno zkrotil? Pak se v duchu zasmál své naivitě. Isabelle byla skvělá partnerka v posteli. Byla vášnivá a rychle se učila. Aspoň tohle mají společné, pomyslel si sarkasticky, ale v jeho ženě se toho, jak zjišťoval, tajilo daleko víc než její milostný talent. Byla inteligentní, chytrá a oddaná. Také měla děsivý temperament, který očividně jen tak snadno nevyprchal jen proto, že se jí líbilo milovat se s ním. No ano. Byl hlupák. Hlupák, co se zamiloval do své ženy. Naskočil na svého koně a obrátil zvíře hlavou k domovu, přičemž uvažoval, co asi nalezne, až tam dorazí.

Když dosáhl tvrze, Isabelle nebyla nikde na dohled, uviděl však stájníka, který odváděl její klisnu pod střechu. Zavolal chlapce, aby odvedl i jeho hřebce, seskočil a spěchal po venkovním schodišti do síně. Alette seděla u svého stavu a tkala svou tapisérii. Rolf na stoličce po jejím boku brnkal na loutnu. Belle stála ve stínu a pozorovala je. Když Rolf uchopil Alettinu ruku do své a políbil ji, setkali se něžně pohledem.

Pak Isabelle vkročila do haly, aniž by věděla, že má v patách svého manžela. „Takže, madame,“ řekla matce nadutým a povýšeným tónem, „takhle vy ctíte památku mého otce! Dozvěděla jsem se, že jste se stala kurvou tohoto muže. Hanba! Hanba!“

Alette zbledla, ale vyskočila a statečně se dceři postavila. „Jak se opovažuješ si mě kritizovat, Isabello,“ řekla hněvivě. „Otec, kterého jsi milovala, mi byl špatným manželem, jakkoliv jsem si na to nikdy nestěžovala. Byl ti také špatným otcem, jakkoliv o tom nevíš. Kdyby byl lepším otcem, byl by mi dovolil tě potrestat, když jsi byla nezdárná. Že to neudělal, je nám oběma ke škodě.“

„Byla jsi moc mladá, než aby ses opovážila stěžovat si Robertovi de Manneville na to jeho údajně špatné zacházení,“ odsekla Isabelle.

„Nikdo než muž a jeho žena,“ odvětila hbitě Alette, „neví, co se děje za zavřenými dveřmi jejich ložnice.“

„Jak jste najednou statečná, madame,“ zaznělo zavrčení v odpověď.

„Láska, má dcero, mi dodala statečnost i sílu,“ řekla tiše Alette a stanula hrdě Rolfovi po boku.

„A on vás miluje, madame?“ řekla Isabelle. „A pokud ano, proč vás neučiní svou ženou? Tenhle člověk chce jen to, co máte mezi nohama. Neprokazuje vám žádnou čest. Aspoň to můj otec dělal.“

„Požádal jsem tvou matku, aby se za mě provdala, má paní Isabello,“ promluvil Rolf, „ona však nechce. Já ji nicméně budu pronásledovat, dokud to neudělá, neboť ji miluji z celého svého srdce. Vskutku ji ctím.“

„Je tomu tak, madame?“ otázala se Isabelle své matky.

„Už se nikdy neprovdám,“ řekla Alette tiše. „Nedovolím, abych se stala majetkem nějakého muže. Budu svou vlastní paní.“

Otec Bernard, který seděl po celou tu dobu u krbu, nyní vstal a přidal se k bojujícím stranám. „Má dcero,“ řekl Alette, „takové chování není dobrým příkladem ostatním. Sir Rolf tě se vší počestností požádal o ruku. Jestliže ses rozhodla jeho nabídku nepřijmout, pak máš k tomu plné právo s ohledem na ctnost tvého stavu vdovy po sieuru de Manneville. Nicméně jako tvůj duchovní rádce ti musím zakázat chovat se nadále tak nemravným způsobem.“ Obrátil se tak, aby jeho přísný pohled zahrnul i Rolfa de Briard.

„Zakazuje se ti, můj pane, od nynějška chlípně přistupovat k této ženě, Alette de Manneville, leda že by si tě vzala za manžela. Jestli mě některý z vás dvou neposlechne, bude vám oběma odepřena svátost oltářní. Rozumíte tomu, co vám říkám?“ končil stroze.

Alette se zamračila na dceru a beze slova odešla do své komnaty. Práskla za sebou dveřmi vší silou, kterou v sobě našla.

„Složíš mi svou rytířskou přísahu, můj pane,“ pokračoval kněz.

„Ženy jsou slabé, ale muži ještě slabší, když žena pěkně poprosí. Tvou přísahu, sire Rolfe.“

„Máš ji, dobrý otče,“ řekl Rolf, jakkoli zdráhavě, a zamračil se na Isabelle, ta mu však triumfálně a poťouchle pohled oplatila.

Hugh ten pohled uviděl. „Jdi do své komnaty, Belle,“ řekl tiše, ale tónem, který nepřipouštěl žádné námitky a varoval ji před neuposlechnutím.

Otevřela ústa, užuž zaprotestovala, ale jeho výraz byl náhle tak divoký, že zaplašil její vzdor. „Ano, můj pane,“ odvětila měkce a povolně.

„A zůstaň tam očekávajíc svůj trest, dokud nepřijdu,“ dodal. Belle spolkla odpověď, kterou už měla na jazyku, a poslechla.

Když byla pryč, obrátil se Hugh ke svému příteli. „Je to má chyba. Řekl jsem jí pravdu, protože si všimla změny v Alettině chování za těch posledních pár dní. Je mi to líto, Rolfe.“

Rolf pokrčil rameny.

„Proč se za tebe neprovdá, můj synu?“ zvídal kněz. Rolf mu to vysvětlil.

„Áá,“ kněz potřásl hlavou. „Jakkoliv má muž vskutku moc nad životem a smrtí své ženy a svatý Pavel nařizuje ženám, aby poslouchaly své manžely ve všem, příliš mnoho mužů zneužívá této moci, dané jim Bohem. Ženy jsou slabší a jemnější pohlaví. Mělo by se s nimi nakládat dobře, ctít je pro jejich schopnost přivádět na svět nové a vážit si jich. Máš mé svolení nadále se dvořit své dámě, sire Rolfe, nesmí však docházet k dalším důvěrnostem, dokud ti přede mnou nevysloví manželský slib. Nyní jdi a upokoj ji, neboť má zlomené srdce, tím jsem si jist. Tvé něžné přesvědčování ji nakonec získá. Budu se za to modlit.“

Rolf odspěchal a kněz se obrátil k Hughovi. „Můj pane, mám za to, že tvá žena tuze potřebuje napravit hlavu. Není to úkol, který bych ti záviděl, ale musíš se o to postarat.“

Hugh přikývl a chmurně se vzdálil do ložnice, kde čekala Isabelle. Hněvivě se na něj zaškaredila, v duchu vystrašená, když za sebou zavřel dveře a s velkou okázalostí otočil klíčem v zámku. Pak se k ní obrátil. „Nu, Belle, co můžeš říci o svém pohoršlivém chování k tvé matce a siru Rolfovi?“ otázal se jí.

„I ten kněz řekl, že jsem měla pravdu,“ bránila se. „Má matka pochybila, když se chovala jako flundra, ochotná pustit k sobě prvního muže, který jí přišel do cesty a pošeptal jí do ouška pár hezkých slůvek.“

„Tvá matka se nechovala jako flundra,“ řekl Hugh tiše. „Tobě je vášeň nová, ma Belle. Pověz mi, jak se ti to líbí?“

„Je to skvělé!“ vybuchla.

„Tvé matce je vášeň také nová. I jí připadá skvělá, jinak by se jí v těchto několika posledních týdnech s Rolfem neoddávala,“ řekl Hugh. „Rolf se zoufale pokouší překonat pochopitelnou neochotu tvé matky k novému sňatku. Myslím, že se mu to časem podaří, ale ty nemáš právo je veřejně v síni odhalovat. Díky Bohu nebyl na doslech nikdo ze sloužících. Rolf je náš správce. Mohla bys svým výbuchem snížit jeho autoritu. Také jsi ublížila své matce a donutila otce Bernarda, který by jinak mohl přivřít oko, zakázat jim jejich vášeň za cenu nesmrtelnosti jejich duší. Chovala ses jako svévolné, rozmazlené dítě, ma Belle. Jako tvůj manžel mám povinnost potrestat tě. Zdá se, že nemám v této věci na vybranou. Svlékni si šaty.“

„Cože?“ Ohromeně na něj pohlédla.

„Svlékněte si šaty, madame. Dostanete naplácáno,“ odtušil Hugh.

„Chovala jste se jako dítě. Budete jako dítě potrestána.“

„To se neopovážíš!“ zajíkla se.

„Cože, madame, další vzdor?“ Zvedl zlověstně jedno obočí.

„Neřekl jsi snad sám, že nemáš ve zvyku bít ženy?“ otázala se ho.

„Nedáváš mi v té věci na vybranou, Isabelle.“ odvětil. „A teď poslechněte, madame. A hned!“

Belle byla jako omámená. On to doopravdy myslí vážně. Hodlá ji fyzicky potrestat. Vlákénko strachu se jí svíjelo v břiše, ale navenek nedávala najevo žádnou nervozitu. Pohlédla mu zpříma do očí, pečlivě si svlékla šaty a úhledně je odložila stranou. Pak tázavě pohlédla na Hugha, který už seděl na posteli.

„Pojď sem,“ řekl, pokynul jí a když stála před ním, řekl jí: „Zvedni si košili a lehni si mi na břicho přes kolena, Isabelle.“ Tvářil se velmi přísně.

„Jednoho krásného dne tě zabiju,“ řekla tlumeně.

„Ale dneska to nebude,“ odvětil Hugh, natáhl se a přitáhl si ji přes kolena. „Tohle, Belle, je za tvou matku,“ a jeho ruka tvrdě dopadla na její zadnici. Zaječela, spíš rozhořčením než skutečnou bolestí. „A tohle je za Rolfa.“ Ruka znovu dopadla na její pokožku. „A tohle je za mě!“ Plácl ji potřetí. „A teď, ty nemožný nezvedenče, řvi dál!“ nařídil jí. „Chci, aby všichni v síni uvěřili, že dostáváš trest, který si vpravdě zasloužíš.“

Slyšela, jak jeho ruka do něčeho buší, a zděšením zavřískla, když vtom si uvědomila, že mlátí do žíněnky a ne do její osoby. Slzy

úlevy jí kanuly po tváři a ona je pracně stírala, přičemž celou dobu vzlykala a řvala z plných plic pro radost těm, kdo určitě poslouchali.

„Tak,“ uslyšela Hugha prohlásit silným hlasem. „To tě naučí způsobům, Isabelle. Doufám, že ses poučila a budeš se v budoucnu chovat důstojněji. Koneckonců jsi hradní paní Langstonské tvrze.“ Pak ji obrátil, uchopil do náručí a tiše řekl: „Chovala jste se moc ošklivě, madame.“

„Ty taky,“ odvětila Belle. „Proč jsi mi doopravdy nenabil, můj pane? Zasloužila jsem si to,“ přiznávala.

„Bitá čubka se nenaučí milovat svého pána, ma Belle,“ zněla překvapivá odpověď.

„Já nejsem žádné zvíře!“ zvolala, snažíc se posadit vzpříma.

„Ne, to nejsi,“ řekl, „a protože nejsi, měla bys mít víc rozumu a nechovat se jako prve v síni. Tvá matka už není tvému otci povinována žádnou oddaností. Ještě je mladá a krásná. Může vést s Rolfem šťastný život. Copak na ni tak žárlíš, že bys jí to štěstí nepřála?“

„Ne, ne!“ vykřikla Belle. „Vím, že můj otec nebyl k matce laskavý, ale ke mně vždycky hodný byl. Její vzpomínky se v téhle věci rozcházejí s mými.“

„Tak zkus,“ řekl, „lépe chápat ty její, chérie.“ Zvolna ji políbil na měkká ústa. „Ublížil jsem ti?“

„Máš pádnou ruku, můj pane,“ připouštěla, drbajíc se na postiženém pozadí. „Pálí to.“

„To je dobře!“ řekl Hugh své rozhořčené ženě. „Pak tedy, až budeš příště v pokušení jednat zbrkle, vzpomeneš si na mou pádnou ruku a budeš si počínat obezřeleji, ma Belle. N’est-ce pasl“ Když to říkal, jiskřilo mu v očích.

„Já tě opravdu jednoho krásného dne zabiju,“ řekla Belle temně a on se rozesmál.

Část II.

Anglie

Jaro 1101 – Léto 1103

Kapitola 6

Ovce se bahnily uprostřed zimy. Obyvatelé Iangstonského sídla považovali za dobré znamení pro nadcházející zemědělské období, že ani jedno z novorozených jehňat nepošlo. Několik krav se otelilo velmi časně zjara a tři klisny vrhly hříbata. A opět byla všechna mláďata zdravá, čiperná zvířata, pobíhala za matkami a honila se navzájem mezi lučinami plnými asfodelů. Všechno začínalo jevit známky nového života, ještě než se začalo orat. Umění hnojení nebylo ještě v Anglii rozvinuto, ale trojpolní systém střídání plodin už na Langstonu fungoval celá staletí. Každé třetí pole leželo ladem, zatímco pole z obou jeho stran se zazelenala svými plodinami, jedno oseto už v zimě pro pozdně jarní sklizeň, druhé oseto časně zjara ke sklizni letní.

Obecní pole byla pečlivě rozdělena na úhledné proužky a ty se rozdělily mezi nevolníky, aby si měli kde pěstovat svoji úrodu. Nevolník mohl také pást veškerá zvířata, která vlastnil, na společné pastvině anebo dovolit svým prasatům požírat žaludy v panském lese, kde také sám směl sbírat dříví na oheň. Nevolníci, stejně jako stromy rostoucí v lese, náleželi k půdě. Nesměli odejít bez svolení svého pána. Poslušní, oddaní nevolníci si mohli být vcelku jisti svými domky a proužky polí; na oplátku za toto skrovné vlastnictví však byli povinováni poskytovat veškeré služby, které od nich pán vyžadoval.

Práce na jeho polích měla přednost před vlastními. Poskytovali svému pánu zvláštní služby v různých ročních obdobích, služby předem stanovené. A platili svému pánu v naturáliích. Jejich mouka se musela mlít v pánově mlýně, a běda, jestli byl mlynář – obvykle svobodník – nepočestný a vzal si za odměnu víc než měl. Jejich chléb se pekl v pánových pecích. Nevolník se nesměl oženit bez svolení svého pána, ba ani jeho děti, ačkoliv dobrý pán jen zřídka nedal svolení, jestliže obě strany souhlasily.

Na Langstonu, jako na všech malých panských statcích, byli pán, jeho nevolníci a svobodníci, kteří zde měli svůj domov, spoutáni k sobě vzájemnou závislostí jednoho na druhém.

Pokud šlo o Hugha Fauconiera, ten byl povinován poslušností nejprve králi Jindřichovi, od něhož získal svou půdu. Král vyžadoval

od svých vazalů určité závazky. Museli ho vykoupit, kdyby byl někdy zajat v bitvě. Platili náklady na pasování jeho nejstaršího syna na rytíře a poskytovali věno jeho nejstarší dceři. Každý vazal odsloužil ročně čtyřicet dní vojenské služby výměnou za své léno; navštěvoval dvůr, kdykoli se to po něm vyžadovalo; v případě nutnosti krále bavil; a doprovázel svého pána na výpravách a do válek, bylo-li to po něm požadováno.

Když to všechno splnil, měl Hugh další povinnost ke své půdě a ke svému lidu. Hugh a Rolf pomalu budovali obrannou pevnost, jíž by mohli velet v případě potřeby hájit Langston před útočníky zvenčí. Ačkoliv dostal své sídlo od krále, kdyby po něm zatoužil někdo silnější a Hugh je nedokázal ubránit, přišel by o ně. Pokud by nový pán složil lenní přísahu králi Jindřichovi, s největší pravděpodobností by proti tomu král nic nenamítal. Slabý vazal mu nebyl k žádnému užitku. A tak byli všichni obyvatelé Langstonu navzájem spjati nutností přežít a prosperovat.

Orná pole byla konečně všechna oseta a začala se skoro okamžitě zelenat. Na loukách se dobytek a ovce jen třásl na čerstvou travičku. Sady kvetly, dávajíce příslib mohutné úrody budoucího ovoce. V zeleninové zahradě Isabelle a Alette – skoro spolu nemluvily, ale spojovaly je potřeby tvrze – zasely kapustu, mrkev, cibuli, pórek, hrách a fazole. Bylinná zahrádka, rovněž ve zdech tvrze, to bylo Alettino hájemství. Právě zde pěstovala květiny potřebné k léčebným účelům a k okořenění jídla. Když přijela z Normandie, přivezla s sebou některé tamní rostlinky.

„Jak dlouho už se snažíš naučit mě to, co o těchhle bylinkách musím vědět?“ řekla Isabelle přívětivě ve snaze vetřít se znovu do matčiny přízně. V týdnech uplynulých od té doby, co odhalila Alettinu milostnou aféru otci Bernardovi, se na ni její matka stěží vůbec podívala. Isabelle si konečně uvědomila cenu svého bezhlavého jednání. Její matka byla jediná žena ze stejné společenské třídy na celém panství. Alette, jak objevovala, byla její jediná přítelkyně. Toužila napravit roztržku. Alette však zřejmě nebyla tak dychtivá všechno přejít a zapomenout.

„Nikdy dřív tě to nezajímalo,“ odvětila chladně. „Proč tě to teď najednou tak zajímá?“ Poklekla a jemně odtahovala část zimní pokrývky, která její rostlinky ochraňovala.

„Protože jsem teď hradní paní na Langstonu,“ řekla Isabelle tiše, „a jestli mám být dobrou paní nad svými lidmi, musím se naučit, co se

dá, abych jim pomáhala. Jednoho dne předám vědomosti, o které se se mnou podělíš, svým dcerám a vnučkám.“

„Máš se hodně co učit,“ odvětila Alette, když dcera poklekla vedle ní. „Tohle je pelyněk brotan. Poznáš ho podle těch vláskovitých listů. Mírní horečky a hojí rány. Tohle je pelyněk pravý, jeho příbuzný. Ten používáme proti zácpě a bolení žaludku. Používá se taky při odčervování lidí i zvířat, a je dobrý na odhánění much. Když se vdechuje přesmíru, způsobuje bolesti hlavy a nervozitu. Musíš dávat pozor.“ Alette uštípla štíhlý lístek pelyňku brotanu, rozetřela ho mezi prsty a vztáhla ruku. „Přičichni si,“ řekla.

Isabelle začenichala. „Voní sladce,“ řekla.

„Ale na jazyku je trpký,“ odvětila její matka.

„Co je tohle?“ Isabelle ukázala na několik nafialovělých stonků s

červenými hrbolky. Rostlinka vydávala aromatickou vůni.

„Bedrník. Tím ochucujeme pivo a víno.“

„Co ještě je tady?“ dotazovala se Belle své rodičky.

„Vratič, hlavně do kuchyně, ale užitečný taky, aby se člověk zbavil větrů. Měsíček, proti hnisání a uštknutí, ale je taky dobrý k ochucení masa a polévek; vtírá se do sýra, aby se mu uchovala barva; a když se osladí, je výtečný a vydrží. Jaterník, když se přidá do teplého nápoje, uleví od jaterních obtíží; řebříček k zastavení krvácení; a náprstník, ten se používá zevně na vředy. Z koniklece se dělá zelené barvivo a z asfodelu žluté. Z kořene kosatců vyrábíme inkoust. Usušené kořeny mají jiný název, říkáme jim fialkový kořínek a je to příjemný osvěžovač vzduchu v místnostech. Levandule pomáhá od nespavosti a jablečník tiší kašel. Brutnák stejně jako tymián dává odvahu. Balšám vylepšuje paměť a šalvěj, pojídá-li se v měsíci máji, prodlužuje život,“ končila Alette. „Je jich ovšem ještě mnohem víc, ale myslím, že jestli jsi vstřebala všechno, co jsern ti říkala, Isabello, je to dobrý začátek.“ Začala zuřivě okopávat, aby dodala kořínkům svých rostlin dost vzduchu. „Už jdi,“ řekla Belle.

„Ale já vám chci pomoct, madame,“ odvětila Isabelle.

„Už jsi udělala víc než dost,“ odpověděla Alette sarkasticky. „Tvé

pomoci už víc nepotřebuju, má dcero.“

„Je mi to líto!“ vybuchla Isabelle. „Myslela jsem, že jsi neřestnice. Nevěděla jsem, že ho miluješ. Já bych ti neublížila, matko.“

„Milovat ho? Proč pro všechno na světě říkáš něco takového?“ otázala se Alette hněvivě. „Co tě vede k myšlence, že ho miluji? Ty věříš, že když žena s mužem spí, musí se do něj zamilovat? Ty

miluješ svého manžela, Isabello? Víš ty vůbec, co je to láska? Rolf de Briard mi ukázal, že vášeň nemusí být jen bestiální a krutá. Dokázal mi, že muž může být k ženě něžný. Je vším, čím tvůj otec nebyl!“

„A ty ho miluješ!“ uzavřela Isabelle triumfálně.

Alettina tvář byla dlouhou chvíli zamyšlená a pak řekla: „Možná ano, Isabelle, ale ty mu o tom nic neřekneš.“ Zvedla se a smetla si suchou hlínu ze šatů. „Nic.“

„Proč ne, madame? Miluje vás a učiní vás svou ženou.“ Belle se zvedla čelem k matce a roztřepla si sukně. „Už nikdy nebudu hříčkou žádného muže,“ odpověděla Alette svou starou známou litanií.

„Manželku lze týrat, ale žádný muž se nechová špatně ke své milence, neboť by ji ztratil. Já však nejsem ani manželka ani souložnice, neboť má počestná dcera by to ve svém domě nestrpěla,“ dokončila Alette trpce.

„Tady je pánem Hugh,“ uslyšela se říkat Isabelle, „a jestli ti nařídí, aby ses provdala za Rolfa de Briard, matko, tak musíš!“

„Radši bych skočila z hradeb téhle pevnosti nebo se utopila v řece,“ odpověděla Alette dceři chmurně. „Ať tě ani nenapadne nutit mě k oltáři násilím, Isabello, nebo budeš mít na svědomí mou smrt.“ Otočila se a odkráčela.

Když Isabelle a její manžel zalehli onoho večera do postele, zeptala se ho: „Proč je má matka v téhle věci tolik tvrdohlavá?“

„Protože tvůj otec s ní zle nakládal,“ vysvětloval jí znovu trpělivě a hladil jí dlouhými prsty měkká bílá prsa. „Je-li to boží vůle, aby ji Rolf získal, tak to dokáže.“

„A když ne?“ zeptala se Isabelle.

„Pak budou oba velmi nešťastní, soudím,“ odvětil Hugh. Sklonil hlavu a lenivě ji políbil na ústa, usmívaje se, když uslyšel, jak ostře nasála dech. „Slyšel jsem, že se povídá, že jsi zdědila svůj temperament po otci, ma Belle, ale myslím, že máš v sobě také hodně ze své matky. Je to velmi tvrdohlavá, nanejvýš odhodlaná žena.“ Přitáhl si svou manželku do náručí, druhou rukou ji laskal; sklouzl jí po křivce boku, aby jí mohl hladit zadeček. „Už je to pár týdnů, co jsem musel naplácat tomuhle rozkošnému tělu,“ mumlal.

„Poslední dobou jsi moc hodná ženuška, ma Belle.“ Tvrdě ji políbil, přiměl ji rozevřít rty, pohroužil jí jazyk do úst a nalezl tam její.

Isabelle se mírně točila hlava. I když si zvykala na jeho vášeň, tušila, že ji ještě nevychutnala až do dna. Ještě nikdy nedělal to, co

dělal teď, a jí se to líbilo. S povzdechem se posunula tak, aby ho objímala pažemi, a přitáhla si ho k rozbolavělým prsům.

„Mmmmm,“ předla a zlehka do něj zarývala své ostré nehtíky.

Zachvěl se, když ucítil, jak mu po páteři přeběhlo zašimrání rozkoše. „Ďábelská kráska,“ řekl tiše a odtáhl od ní svá ústa, „jsi ještě pořád moc nevinná, než abys znala svou moc, a za to děkuju Bohu.“

Belle zareagovala tím, že ho zlehka kousla do ušního lalůčku. Pak mu její jazýček vklouzl do ucha a sugestivně se zavrtěl v jeho závitech. Jemně do té spirály foukla. Natáhla ruku dolů, aby ho polaskala, a směle mu pošeptala: „Tvůj pyj už je tvrdý jako železo, můj pane. Je zřejmé, jak moc mě už chceš, Hughu z Langstonu. Pojď a vlož se do mě, manželi.“ Horce ho políbila na ucho.

„Ty jsi nestyda,“ škádlil ji, prozkoumávaje prsty její ohanbí a shledávaje ji víc než ochotnou ho přijmout.

„Tak jest,“ přiznávala směle, „Jsem naprosto nestoudná, když přijde na řadu tvá vášeň. Honem! Chci tě cítit horkého a tepajícího ve své tajné komůrce, můj pane manželi. Nevydržím to bez tebe!“

Div ho to nezabilo, ale zvolna, pomaličku se vsunoval do její dychtivé pochvy, když zatím ve skutečnosti chtěl být hrubý. Nemohl, jak shledával ke své nelibosti, se své mladé ženy nabažit. Někdy měl pocit, že kdyby to šlo, trávil by s ní v posteli všechny dny i noci. Od jejich sňatku neuplynul den, leda těch pár dní, co měla každý měsíc své obtíže, aby do ní nevstoupil několikrát za den. A ona po něm taky dychtila. Áááá, bože! Jak byla dychtivá!

„Budu ti muset dát pás cudnosti,“ vrčel na ni, „až půjdu v létě sloužit králi.“ Hýždě se mu stahovaly a uvolňovaly, jak se pohyboval na jejím zmítajícím se těle. „Tvá vášeň je přespříliš žhavá, ma Belle.“ Zvedl jí nohy, aby se do ní mohl pohroužit hlouběji, neboť se mu zdálo, že se dnes nedokáže dostat dost daleko.

„Pro tebe budu žhavá vždycky, můj pane,“ Belle mu ovinula nohy kolem pasu. Ááá, Bože! Byl skvělý a ona umírala sladkostí. „Není muže, který by mě dokázal potěšit jako ty!“ Pak Belle cítila, jak se vznáší do nekonečna, a její výkřiky se smísily s jeho, jak společně nalezli svou rozkoš.

Potom, když si leželi ukojeni v náručí, řekl Hugh:

„Musím tě na pár dní opustit a odjet ke svému dědečkovi, jenž žije poblíž Worcesteru. Langston je skvělé místo k chovu mých ptáků a

já ti slíbil sokolíka, ma Belle. Chci mladého ptáka, abych ho mohl sám vycvičit.“

„Nemohu jet s tebou?“ zeptala se. „Nikdy v životě jsem nebyla jinde než tady. Myslím, že bych cestovala ráda.“

„Tentokrát ne, má lásko,“ odpověděl Hugh. „Není dobrý čas k návštěvě, neboť se tady toho musí tuze mnoho udělat. I když tu Rolf zůstane, aby dohlédl na své povinnosti, nechci, aby se tvá matka opět ujímala vedení domácnosti. Langston je nyní tvůj. Je moc brzo, abys odcházela. Sloužící by to jen zmátlo a snížilo tvou autoritu. Ta autorita musí být silná, neboť dozajista někdy v tomto létě budu povolán, a také Rolf, abychom sloužili králi proti jeho bratru, který se pokusí zmocnit Anglie. Ať už se bitva odehraje tady nebo v Normandii, Rolf a já musíme jít. Ty, ma Belle, převezmeš veškerou odpovědnost za Langston. Ačkoliv jsi spravovala statek v nepřítomnosti svého otce, byla vždycky za kastelánku Langstonu považována tvá matka. Už tomu tak není. V nepřítomnosti svého pána náleží Langstone zcela jen své paní. Všichni budou závislí na tobě.“

„Vezmeš mě někdy seznámit se svou rodinou?“ zeptala se. Jakkoliv byla zklamána, chápala Isabelle zcela, co jí manžel říká. Má svou odpovědnost a i když jí břímě povinností nepřipadalo tak těžké, když byl manžel s ní, dobře znala jejich tíži, kterou nesla už v minulosti.

„Jestli tahle válka nebude moc svízelná, pojedeme tam na podzim, až bude úroda pod střechou,“ slíbil jí s polibkem.

Hugh odjel o několik dní později. Cestoval spolu se svým panošem Fulkem a šesti ozbrojenci, mladými muži z Langstonu, kteří byli celí vyjevení nad touto příležitostí uvidět kus světa. Isabelle zamávala manželovi na rozloučenou, zklamaná, ale s úsměvem na tváři. Bude pryč celý měsíc a ona už teď byla celá rozbolavělá osamělostí. Jak se Hughovi podařilo vetřít se tak snadno do její přízně? Pak se vysmála sama sobě, že je takový hlupáček. Hugh Fauconier byl silný a laskavý. Dovedl se smát a nedovolil by nikomu, včetně své ženy, aby ho využíval. Vážila si ho a možná v sobě chovala i trochu něžné náklonnosti.

Hugh byl pryč několik týdnů a už byl skoro květen, když jednoho dne hlídka na věži vydala varovný výkřik. Na druhé straně řeky, naproti přívozu, se objevila ozbrojená skupina mužů. Isabelle vystoupila na langstonské hradby a počítala.

„Nanejvýš deset,“ řekla. Pak se obrátila k matce a zeptala se: „Kde je Rolf de Briard?“

„Vyjel dnes ráno do vzdálené vesnice,“ odpověděla Alette. „Není ti vůdce té tlupy povědomý, Isabello?“

„Měli bychom poslat jezdce pro Rolfa,“ Belle věnovala matčiným slovům jen málo pozornosti. „Měli bychom být v bezpečí, pokud se nepokusí přeplavat řeku. Nemyslím, že by to udělali, protože každý hlupák pozná, že je hladina vysoko a proudy silné.“

„To je Richard,“ řekla Alette náhle. „Je to tvůj bratr, Richard de Manneville. Podívej se důkladně, Isabello. Není to Richard?“

Belle vydala instrukce, aby poslali pro správce, a obrátila pohled zpět přes řeku, namáhajíc oči. „Mohl by to být Richard,“ souhlasila.

„Já to nedokážu z téhle vzdálenosti jaksepatří rozeznat. Kromě toho ještě nebyl dospělý, když jsem ho naposled viděla.“

„Co může chtít?“ uvažovala Alette nervózně. „Proč se vrátil do Anglie? Měl by být v Normandii.“

„Vy se bojíte,“ uvědomila si Isabelle překvapeně. „Proč jste tak vystrašená, madame? De Mannevillové vám nemohou ublížit.“

„Richard tady nemá co dělat,“ řekla Alette. „Nemá důvod přijet na Langston. To je smůla.“

„Čeká ho několik překvapení,“ podotkla Isabelle. „Nikdo mu nevzkázal o mé svatbě, že ne?“

Alette zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Měla jsem pocit, že není důvod ke zdvořilosti, protože neměl ani tolik slušnosti, aby nám vzkázal, že tvůj otec zemřel a že se on sám oženil. Ani nevíme, koho má za ženu anebo jestli mají nějaké děti.“

„Mně už je to jedno,“ odvětila Isabelle. „Když Richard upláchl zpátky na Manneville prostě jen proto, že mi dal otec Langston věnem, uvědomila jsem si, že nemiloval nás, ale Langston.“

„A přece jsi nikdy nic neřekla,“ vykřikla Alette. „Bránilas ho na každém kroku! Jak jsi mohla?“

„Je to můj nevlastní bratr, madame,“ odpověděla Belle prostě.

„Haló, tvrzi.“ Křik se jasně nesl přes řeku.

„Netrpělivý jako vždycky,“ podotkla Belle a pak zavolání oplatila:

„Řekni, kdo jsi, můj pane.“

„Jsem Richard de Manneville, pán Langstonu,“ zněla odpověď.

Isabelle vybuchla smíchem, posměšný zvuk se nesl nehybným vzduchem. „Nejsi pánem Langstonu, Richarde, a dobře to víš! Pošlu

přívoz pro tebe a dva z tvých mužů, až se dnes odpoledne vrátí do tvrze náš správce. Do té doby se musíš nějak zabavit, bratře.“

„Belle? Jsi to ty? Kristovy rány, ženská, jsi větší než kdy dříve. Nech mě překročit řeku hned. Nejedli jsme od časného rána.“

„To máš smůlu, Richarde,“ odpověděla mu. „Až se správce vrátí a ani o minutu dřív. Samozřejmě můžeš zkusit své koně přeplavit, ale brzo začne příliv. Mohli byste se utopit a já bych měla po starostech. Jen do toho, jestli chceš.“

Nyní byla řada na Richardovi cle Manneville, aby se zasmál.

„Pekelná Belle, ty ses nezměnila, jak vidím. Počkáme, petite soeur.“

Isabelle a její matka sestoupily z hradeb a vrátily se do sině. Alette byla zase celá neklidná.

„Jak se opovažuje říkat si pán z Langstonu! To by neměl.“

„Může si říkat, jak chce, madame, tím se nic nezmění. Langston byl mé věno. Král mě provdal za Hugha Fauconiera a nyní je pánem Langstonu on. Co může Richard dělat, až ho postavíme před hotovou věc?“ tázala se Isabelle.

„Je jako jeho otec,“ namítla Alette chmurně. „Nic nedělá bez příčiny.“ Vzala od sluhy, který stál vedle ní, pohár vína a nervózně se napila. „Co může chtít?“

„Očividně má v mysli nějaký plán, aby mě zbavil Langstonu,“ odtušila Isabelle. „Zajistil si Manneville a oženil se. Vsadím se, že už má dědice, jinak by manželku neopustil. Teď si myslí, že sebere i můj podíl.“ Zasmála se. „Ten bude překvapený, můj milý hamižný bratr, až se dozví, že Langston už není bez obrany, ani jeho sestra není bezbranná.“

Rolf de Briard se vrátil ze vzdálené vesnice doprovázen sluhou, kterého pro něj poslaly. „Už jsem viděl,“ řekl, když vstoupil clo síně. Uklonil se Isabelle, ale jeho pohled patřil Alette.

„Je to můj nevlastní bratr, Richard de Manneville, a říká si pán z Langstonu,“ pravila Isabelle a vysvětlila mu i zbytek. „Máme dost mužů, abychom ubránili tvrz proti tak malé skupině, viď?“

„Máme teď dost ozbrojenců, abychom zabezpečili Langston i proti daleko větší tlupě, paní,“ odvětil Rolf.

„Mám za to, že na místě je mohutná ukázka síly, Rolfe. Nechci, aby můj bratr třeba jen na okamžik uvěřil, že existuje možnost sebrat nám Langston. Richard je okouzlující, ale taky nemilosrdný.“

Rolf de Briard přikývl. „Dej mi hodinu času, paní, a pak pro něj a pro všechny jeho muže pošlu přívozní pramici. Je lepší nenechávat

ostatní potulovat se po kraji. Mohli by tam být i další, kteří se tu ještě neukázali, a spojit se s nimi. Jestliže uzavřeme tvého bratra a jeho kumpány uvnitř tvrze, nebude pak hrozit zvenčí žádné velké nebezpečí. Hugh by měl být zpátky za pár dní.“

„Ponechám naši obranu ve tvých schopných rukou, Rolfe.“ odtušila Isabelle a pak se k jeho překvapení usmála.

Trošku ohromen se znovu uklonil a obě ženy opustil.

„Postaráme se o svou toaletu, madame, abychom mohly se ctí uvítat naše hosty?“ navrhla Isabelle matce. Když Richard de Manneville vstoupil o něco víc než za hodinu do langstonské síně, užasl nad sestrou, která ho uvítala. Isabelle byla na ženu skutečně vysoká. Držení těla měla královské. Byla oblečena do lehké vlněné tuniky bledě žluté barvy přes dlouhou, bohatou sukni ze zeleného plátna, která v záhybech splývala k vlečce. Lem výstřihu jí zdobilo vyšívání indigově modrými a zlatými vlákny, stejná výšivka byla u zápěstí na rukávech. Úbor si opásala šňůrou ze zeleného hedvábí. Rudozlaté vlasy úhledně zachytila ve zlaté síťce. Tohle rozhodně nebylo to dítě, které zde zanechal při svém odjezdu do Normandie.

„Isabelle, ma petite soeur“ uvítal ji a uchopil do náruče. Ježíši! Ta ženská má pěkná plná prsa. Přitiskl si ji k hrudi trošku moc pevně, podržel ji v náručí trochu déle. než se patřilo.

Isabelle se vyprostila. „Vítej na Langstonu, bratře,“ oslovila ho anglicky a pak ještě věcněji: „Co tě přivádí do Anglie? Copak Manneville nepotřebuje tvou péči?“

„Otec je mrtev a William taky,“ oznámil dramaticky. „Ty sis myslel, že to nevíme?“ otázala se Isabelle s ostnem v hlase. „A ty ses oženil, jak jsme se doslechly.“

„Myslel jsem, že se to na tak odlehlé místo jako je Langston nedonese,“ řekl kapku překvapeně.

„Král Jindřich měl obavu, že v nepřítomnosti našich mužů zůstaneme matka a já bez ochrany.“ Obrátila se a pokynula ke správci. „Tohle je sir Rolf de Briard, náš správce. Sire Rolfe, můj bratr Richard, sieur de Manneville.“

Oba muži si obezřele kývli na pozdrav.

Richard de Manneville pak složil poklonu své maceše. „Madame, jsem rád, že vás opět vidím.“ Zapomněl už, jak je mladá. A jak krásná. Byla oblečená ve své oblíbené modři a tvář měla tak jasnou, jak ji ještě neviděl.

„Vypadáš dobře, Richarde,“ odvětila Alette chladně. Cvičené langstonské služebnictvo už nabízelo sieuru de Manneville i jeho devíti společníkům občerstvení. „Jídlo se bude podávat zakrátko,“ řekla Isabelle, „ale nejdřív mi pověz, proč jsi přijel na Langston. Richarde.“

„Vévoda Robert mi Langston vrátil,“ začal Richard.

„Prosím, cos říkal, bratře?“ Bellin tón byl ledový. „Langstonem nedisponuje vévoda Robert, neboť šlo o právoplatný dar otci a jeho potomkům od krále Viléma. Otec odkázal Langston mně, ne tobě, Richarde. Jak se opovažuješ využívat svého pohlaví, abys mi uzurpoval mé pozemky?“

„Isabello, ty to nechápeš, jsi ještě mladé děvče, ale zanedlouho bude válka. Langston se musí zajistit pro vévodu Roberta, až znovu získá dědictví po svém otci od Jindřicha Beauclerca,“ vysvětloval Richard. „Ženská nemůže držet půdu. Je to nepřirozené. Otec ti Langston nikdy neměl dávat, ale vévoda Robert tu situaci napravil.“

„Langston je mé věno, Richarde,“ řekla Isabelle.

„Myslíš, že bych nechal svou sladkou sestřičku bez domova a bez manžela, Belle?“ Richard se dobromyslně uchechtl. „Kdepak. Přivezl jsem ti manžela, chérie. Oba jsme odpřisáhli věrnost vévodovi Robertovi a Luc de Sai mi složil lenní přísahu. Na oplátku tě dostane za manželku, Isabelle, a bude pro nás držet Langston. A ty, má paní Alette, zůstaneš rovněž ve svém domově pod naší ochranou. O to všechno jsem se postaral,“ skončil potěšené. Pak zavolal: „Luc de Sai, ke mně!“

Statný mladík se odloučil od ostatních a přistoupil k nim. Měl

černé oči a kučeravé černé vlasy.

„Lucu, toto je má sestra, jež má být tvou nevěstou,“ řekl Richard.

„Není to pěkná velká holka, jak jsem říkal?“

Luc de Sai si Isabellu drze okoukl, spočinul pohledem na jejích prsou o chviličku déle, než měl, a olízl si rty. „Paní,“ uklonil se.

„Ale milý Richarde,“ řekla Isabelle medově, „nemohu se provdat za tohoto pána, jak se obávám.“

„Proč, Belle, dívčí ostych? To bych od tebe nečekal.“ Její bratr se rozmarně zachechtal.

„Nikoliv, Richarde. Stěží jsem typem ženy, která trpí dívčím ostychem,“ opáčila, „ale tys měl tolik práce, abys nám pověděl, co všechno jsi pro nás udělal, že ses ani nezeptal, co se všechno událo

za ta dlouhá léta, kdy jsme s maminkou byly samy. A stalo se to, že už jsem provdaná. Svatbu jsem měla před několika měsíci.“

„Jsem hlava rodiny de Manneville a ty jsi de Mannevillová, Isabello,“ řekl její bratr ostře. „Nemůžeš se provdat bez mého svolení a já k žádnému takovému sňatku souhlas nedal. Sňatek bude anulován.“

„Mám rád dobře zajetou ženskou,“ promluvil Luc de Sai. „Mně to nevadí, můj pane.“

„Kde je tvůj manžel?“ otázal se Richard de Manneville. Zamračil se na Rolfa de Briard. „Jsi to ty, správce?“

Isabelle se zasmála. „Nikoli, Rolf to není. Mým manželem je Hugh Fauconier, jenž je dědicem posledního saského pána Langstonu. drahý bratře. Můj manžel tu však není. Odjel za svými záležitostmi do Worcesteru. Pokud jde o tvou autoritu nade mnou, Richarde, žádnou nemáš. Provdala jsem se za Hugha na králův rozkaz, neboť král Jindřich je stejně jako jeho bratr přesvědčen, že Langston nemůže bezpečně udržet žena. Zůstaň na noc, jestli chceš, ale pak bych ti radila vrátit se do Normandie k svému pánu. Rozhlédni se kolem sebe, bratře, máme na Langstonu dobrou obranu. Tvá nepatrná vojenská síla mi ho nedokáže sebrat.“

„Cože, Belle, to se na mě tak málo pamatuješ, že si myslíš, že bych stáhl ocas mezi nohy a utekl? Langston bude můj,“ vyštěkl na ni hněvivě Richard. „A ty jsi na ženskou nějak moc drzá.“

„Mému manželovi se to tak zamlouvá,“ odvětila Belle. „Langston nikdy nebyl tvůj, bratře, a nikdy nebude. Jak se opovažuješ sem přijít a pokoušet se mi ho ukrást? Jsi Norman, Richarde, a já jsem Angličanka. Langstonská tvrz je v držbě krále Jindřicha, ne vévody Roberta. Tohle je Anglie, ne Normandie.“

„Dej si pozor, sestro. Nejsem tak bezmocný, jak si myslíš. Mám nyní mocné známé. Kdybych se rozhodl odvézt tě zpátky do Normandie a držet v zajetí v klášteře, dokud se tahle záležitost s tvým sňatkem nevyřídí, jak bys mi v tom mohla zabránit? Vévoda Robert si stojí vysoko v papežově přízni pro svou křížovou výpravu do Svaté země, za navrácení Jeruzaléma církvi svaté, a já jsem muž vévody Roberta. Pak by také tebe i tvého manžela mohla potkat nehoda, sladká Isabello. Potom by zůstala má macecha sama a bez pomoci.“ Richard de Manneville pohlédl na Luca de Sai. „Co říkáš, Lucu? Hodila by se ti za ženu taky paní Alette?“ Vztáhl ruku a

přitáhl Alette k sobě. „Vlastně je dost krásná, ne? Daleko rozkošnější než její dcera.“

„Mnohem rozkošnější,“ souhlasil Luc de Sai a znovu si olízl rty. Očima nestydatě bloudil po Alettině přikrčené postavě.

„Bratře, ty jsi stejně bulík,“ škádlila ho Belle. „Nerada ti to říkám, ale ani má matka není k dispozici pro nějaké nabídky k sňatku, neboť se teprve nedávno sama opět provdala. Taky čeká dítě.“

„Belle!“ zavřískla její matka. „Jak to můžeš vědět?“

„Později, madame,“ odtušila Belle, nespouštějíc oči ze svého nevlastního bratra v zuřivém souboji vůle.

„Komu je má nevlastní matka nyní chotí?“ ozval se Richard zuřivě.

„Siru Rolfu de Briardovi, našemu správci,“ odpověděla Isabelle.

„Je to nejlepší přítel mého manžela a stejně jako Hugh byl vychován u dvora královny Matildy, kéž je Bůh milostiv její dobré duši.“ Isabelle se zbožně pokřižovala a pak pohlédla na otce Bernarda, který mlčky pozoroval potyčku mezi Richardem de Manneville a jeho nevlastní sestrou, Isabellou z Langstonu. „Ten kněz může dosvědčit pravdu toho všeho.“ řekla. „Byl jedním z králových osobních kaplanů, dokud ho král neposlal spolu s mým manželem a Rolfem, aby se stal duchovním správcem Langstonu. Vykonal oba sňatky, viď, otče Bernarde?“ Sladce se usmála.

„Vykonal,“ odvětil kněz bez zaváhání a přistoupil k ní. „Svatba mé paní Isabelle se oslavila koncem ledna a paní Aletty v březnu, můj pane de Manneville. Král jinak nedal, neboť na rozdíl od svého bratra Williama Rufuse je zbožným a oddaným synem církve.“

„Pusť mou ženu,“ řekl Rolf de Briard klidně Richartlovi de Manneville. Přitáhl Alette do ochranitelského objetí své paže, docela rád, když ucítil, jak po jeho boku ochabla úlevou.

„Byl jsem podveden,“ řekl Norman chmurně, „ale pozor, sestro, neboť až se vévoda Robert ujme vlády nad Anglií, bude Langston můj. A až se to stane, vyženu tebe i tvou matku spolu s vašimi ničemnými rytíři! Ty si myslíš, žes na mě vyzrála, ale to se ti nepovede!“

„Vypadni z mé síně!“ řekla Isabelle svému nevlastnímu bratrovi hněvivě.

„Cože?“ Zatvářil se užasle.

„Vypadni z mé síně,“ opakovala a pokynula několika langstonským ozbrojencům. „Nechci tě tady, Richarde de Manneville. Má pohostinnost se nevztahuje na ty, kdo přijdou do mého domu, aby jí

zneužili. Náš otec a bratr zahynuli téměř před dvěma roky a ty sis přece nenašel čas, abys nám to vzkázal. Ani jsi neposlal zprávu o svém sňatku. Do této chvíle dokonce nevím, koho sis vzal, ne že by mi na tom nějak záleželo. Lituju to ubohé děvče, bratře. A teď se opovažuješ přijet do Anglie ve svém zájmu, předstíráš, že ti záleží na tom, co bude s mou matkou a se mnou, a navrhuješ, aby si jedna z nás vzala tvého muže, takže bys mohl držet Langston pro vévodu Roberta. Jsi hlupák, Richarde! A teď se kliď z mé síně a vezmi s sebou i toho svého chlípného přítele!“

„Už je skoro tma,“ protestoval Richard. „Alfred převeze tebe i tvé muže zpátky přes řeku,“ řekla Belle kamenně. „Jestli se rozhodneš utábořit na druhé straně, nemohu ti v tom zabránit, ale do rána buď pryč, bratře.“

„Má paní, prosím,“ vložil se do věci kněz, ale Isabelle ho zarazila zdviženou rukou.

„Nevykládej mi o pohostinnosti nebo příbuzenských povinnostech, otče Bernarde,“ odvětila. „Můj bratr se necítí vázán ničím z toho, ledaže by to bylo v jeho prospěch. Povraždil by nás všechny dnešní noci v postelích, jen aby bylo po jeho. Není to tak, Richarde?“

„Byla jsi nepříjemná už jako malá holka, Isabello,“ odtušil její bratr trpce, „a nezměnila ses. Vždycky jsem říkal otci, že by ti měl natlouci, jenomže tys byla jeho jediná dceruška. Pořád tě rozmazloval, škoda. Vrátím se na Langston, až vévoda Robert vyřídí záležitost Anglie s Jindřichem Beauclercem, sestro.“

Isabelle se zasmála. „Pak tedy nečekám, že bych tě ještě někdy uviděla, bratře můj,“ odtušila. „A teď ven z mé síně.“

Richard de Manneville se otočil na podpatku, Luc de Sai po jeho boku a spolu se svými muži opustili tvrz. Isabelle vyšplhala na hradby, aby se podívala, jak je vezou zpět přes řeku Blyth. S chmurným úsměvem sledovala, jak rozbíjejí svůj malý tábor. Pak spokojeně sestoupila zpět do síně, kde její příchod očekávala matka, Rolf a kněz.

„Nejsi žádná putička, má paní,“ pravil Rolf de Briard s obdivem v hlase. „Hugh by byl na tebe hrdý a to mu také řeknu.“

Isabelle kývla, na rtech se jí mihl slabý úsměv. „Když už musí být válka. Rolfe, pak zůstane péče o Langston na mně. Splním svou povinnost, to vám všem slibuju. Můj bratr je hrabivý hlupák.“

„Musíme probrat ještě další věc,“ řekl otec Bernard tiše a vážně pohlédl na Alette. „Ty čekáš dítě, má dcero?“

„Do toho není nikomu nic, je to jen má věc,“ řekla Alette vzdorovitě.

„Má věc je to taky,“ řekl Rolf, „neboť čekáš-li dítě, ma petite, pak je to moje dítě. Nejsem z mužů, kteří prchají před svými povinnostmi.“

„Tvé povinnosti?“ Alette byla rozhořčena. „Já nejsem tvá povinnost, ani mé dítě… pokud doopravdy dítě čekám.“

„Má služebná Agneatha říká, že matka neměla měsíční krvácení už po mnoho týdnů,“ řekla Isabelle klidně oběma mužům.

„Spáchal jsem pro tvé dobro těžký hřích, má dcero,“ pravil otec Bernard. „Říkal jsem velikou lež, když jsem tvrdil sieuru de Manneville, žes byla oddána se sirem Rolfem a že jsem sám provedl obřad. Teď musím zlo napravit, jinak ohrožuji svou nesmrtelnou duši.“

„Bůh dozajista pochopí, proč jsi řekl, cos řekl, svatý otče,“ namítla Alette nervózně. Proč se Rolf zubí jako idiot? „Můj nevlastní syn už se na Langston nevrátí. Je malá pravděpodobnost, že by vévoda Robert přemohl krále Jindřicha. Proč mě všichni nemůžete nechat být?“

„Bůh uskutečňuje svou vůli cestami, jež nemůžeme pochopit, má dcero,“ opáčil kněz. „Já sice nevěřím, že krále Jindřicha přemůže jeho bratr, avšak jistotu mít nemohu. Jen Bůh by znal odpověď na otázky, jež kladeš, má paní. Já však vím, že se musíš sezdat s tímto dobrým rytířem, jenž tě tak hluboce miluje. Nemůžeš dopustit, aby se jeho dítě narodilo jako parchant. Takové jednání by tě nebylo hodno, Alette de Manneville. Chceš snad trestat nevinnou dušičku, již nosíš pod srdcem, za své obavy, za zlo, jehož se na tobě dopustil tvůj nebožtík manžel, za hřích tvé vlastní pýchy?“

Alettu začínala opouštět vůle, zvlášť když ji Rolfovy paže stiskly pevněji a on jí jemně zamumlal do ucha: „Miluju tě, ma petite. Budu na tebe hodný, to ti přísahám ve jménu Požehnané Panny. Prosím, důvěřuj mi.“

„Pojďte,“ řekl otec Bernard. „V mé komnatě budeme mít soukromí. Poslouží nám jako kaple.“ Zavedl obě ženy a Rolfa do soukromí malé místnosti a zavolal na Idu a Agneathu, které vstoupily do síně, aby se k nim připojily. „Nyní,“ řekl kněz, „před očima paní Isabelly a těchto dvou dobrých služebnic, jež budou svědky obřadu, započneme.“

Alette měla pocit naprosté bezmoci. Podruhé zrazena vlastním dítětem! Kde u Belle pochybila? A přece… vzhlédla k Rolfovi a do očí jí vhrkly slzy. Jeho pohled byl tak naplněn oddaností a láskou k ní, až ji napadlo, proč si toho nepovšimla dřív. On mě skutečné miluje, říkala si, užaslá nad tím poznáním, a náhle se jí ulevilo. Rolf není Robert de Manneville. Rolf ji miluje! Budou spolu šťastni. Bylo to, jako by led, v němž vězelo její srdce, popraskal a rozpadl se. Zachytila jeho ruku a políbila ji, chtělo se jí nahlas smát té radosti, která mu vytanula na tváři. Když byla tázána, ochotně odpověděla, že se stane jeho ženou.

Potom jim kněz doporučil: „Řekněte svému domácímu služebnictvu v téhle záležitosti pravdu, mé děti. Kdyby, Bože chraň, se měl sieur Richard někdy vrátit, odpřisáhnou pak, že se vaše svatba oslavovala v březnu a ne až předposledního dubnového dne.“ V očích mu zajiskřilo. „Bůh vám žehnej, mé děti. Nyní odejděte, abych se mohl usmířit s Bohem za všechny ty lži, které jsem dnešního dne pro vaše dobro pronesl.“ Pokřižoval se.

„Zítra,“ řekla Isabelle otci Bernardovi, „vybereme místo pro kostel, který chceme postavit. A ty budeš mít taky vlastní dům, dobrý otče. Bude vedle našeho kostela, abys měl vždycky snadný přístup. A letos dostaneš církevní podíl na sklizni a dva nevolníky, muže s manželkou, aby se o tebe starali.“

„Děkuji ti, paní,“ řekl kněz, „a vím, že můj pán. Hugh, schválí všechno, cos mi slíbila.“

Odešli od něj zpátky do síně, kde se právě nosilo jídlo na stůl. Alette a Rolf stěží mohli odtrhnout oči jeden od druhého a Belle nedokázala odolat, aby si je nedobírala.

„Na ženu, která se nechtěla znovu provdat, madame, se mi zdáte nyní dost spokojená se svým údělem,“ řekla uličnicky. „Věděl jsi, Řolfe, že má matka vyhrožovala skokem z hradeb, budu-li ji nutit do manželství? Jaksi mi však nepřipadá, že bychom se nyní museli takové tragédie obávat.“

„Ma petite.“ Ženich vypadal upřímně zaraženě.

„Belle má pravdu, mon amour“ odvětila Alette. „Nemusíš mít obav. Jsem bezmocná ve své lásce k tobě – což jsem rozhodně nikdy nečekala.“ Pohlédla na dceru. „Jak to, Isabelle, žes byla v téhle věci moudřejší než já? Je možné, že ses naučila svého muže milovat? A když nyní víš, co je to láska, všimla sis té mé k Rolfovi ještě dřív, než jsem ji dokázala přiznat sama sobě?“

„Milovat Hugha!“ Vyslovení těch slov nahlas jako by zjednalo platnost myšlence. Dřív o tom neuvažovala, ale teď se zdálo, že už nemá jinou možnost. Copak Hugha skutečně miluje? Rozhodně se jí po něm stýskalo, a nejen proto, že ji to s ním bavilo v posteli. Chybělo jí ležet vedle něj a mluvit o všech skvělých plánech, jež hodlali jednoho krásného dne uskutečnit na Langstonu. Chybělo jí ujíždět po jeho boku napříč krajinou. Chybělo jí procitnout v noci a přitulit se k jeho tělu. Chyběly jí i hádky s ním, krucinál! „Může být, že Hugha miluju,“ řekla zamyšleně, „pokud skutečně to, co k němu cítím, je láska.“ Pak se rozohnila. „Ale nic z toho mu neříkejte! Jestli ho miluju, pak mu to řeknu sama, až budu myslet, že je vhodný čas, a ani o minutu dřív! Roztrhám na kusy každého, kdo by mu prozradil mé tajemství!“

„Tvé tajemství je u nás v bezpečí, nevlastní dcero,“ škádlil ji Rolf.

„Myslím, že správce musí mít vlastní dům,“ rozhodla Belle nahlas.

„Promluvím o tom s mým panem manželem, až se vrátí domů.“ Zvedla číši a připila jim. „Na zdraví mé matky a na mého otčíma,“ řekla s úsměvem. „Dlouhý život a mnoho dětí!“

Napili se a pak Alette řekla: „Není na čase, abys měla vlastní děti, Isabello?“

„Ještě jsem moc mladá, abych byla matkou,“ odvětila její dcera zvesela.

„Já byla mladší, než jsi teď, bylo mi patnáct, když ses narodila,“ namítla matka. „Už jsi oslavila šestnácté narozeniny.“

Isabelle se zasmála. „Bylo mi šestnáct teprve prvního tohoto měsíce, madame. Kromě toho ses uchýlila k mateřství, aby ses zbavila nevítaných pozorností mého otce. Já na druhé straně pozornosti svého chotě velmi vítám. Abych řekla pravdu, se vší nestydatostí se nemohu dočkat jeho návratu.“ Vzala si stehýnko pečeného králíka z mísy, kterou nosil sluha kolem stolu, a dychtivě se do něj zakousla.

Alette nevěděla, zda má svou dceru plísnit za takový nedostatek delikátnosti nebo ne, ale Rolf se zachechtal.

„Já přesně vím, jak jí je, ma petite,“ zašeptal jí do ouška. „Se vší nestydatostí se nemohu dočkat tvého návratu do mé postele. Kdy se má to naše dítě narodit?“

„Teprve až koncem roku,“ Alette se snažila neusmívat se.

„A uškodí tomu malému, když si trochu pohrajeme, cherie?“ Zlehka ji kousal do ušního lalůčku. „Hmmm. pochoutka! Toť daleko jemnější než ten králík, myslím.“

Isabelle vybuchla smíchem. „Vezmi si trochu jídla a vína, otče Rolfe. Vidím, že ty a má matka se stěží budete u mého stolu chovat řádně. Jděte do své komnaty a uspokojte nejprve ten svůj druhý apetyt. Teprve pak vychutnáte své jídlo, soudím.“

Rolf vstal a táhl s sebou Alettu. „Madame, děkuji vám za vaši jemnocitnost v této ožehavé záležitosti.“ Vzal mísu, naplnil ji králíkem, chlebem a sýrem. Podal Alettě džbánek vína a pak ji odvedl do jejich komnaty.

Belle seděla u panské tabule sama. Náhle ji naplnil pocit velikého smíření, jako by bylo v jejím světě všechno v pořádku. Jen jedna věc tu chyběla. Hugh. Dozajista bude zakrátko doma a budou znovu moci sdílet svou vášeň. Miluje ho? Teď věděla, že ano, ale pokud se jí k témuž nepřizná on, nevystaví se mu ve své zranitelnosti.

Kapitola 7

Zatímco byl Hugh pryč, stavěla se voliéra pro ptáky, které přiveze od svého dědečka. Kameny, uložené v nižším podlaží tvrze, se vynášely nahoru do prostoru mezi hradbami a spojovaly maltou do základů stavby. Budova sama byla zhotovena z dobře vyschlého dřeva, štěrbiny mezi prkny vyplněny hlínou z říčních břehů, aby tudy nemohl dovnitř foukat vítr. Střecha byla došková. Položila se kamenná podlaha. Celou stavbu pak obílili. Dvě okna byla vysoko u stropu. Těžké dubové dveře, okované železem s bytelným železným zámkem a kulatým táhlem byly právě dost velké, aby se jimi protáhl sokolník.

Uvnitř bylo v jediné místnosti napůl tma, její dvě okna vpouštěla dovnitř právě dost světla, aby si ptáci přivykli na denní světlo. Kamenná podlaha byla pokryta hrubým pískem, který se denně uhraboval a pravidelně se měnil. Voliéra byla dost vysoká a široká, aby umožňovala omezené létání. Zasadili sem hrady různých rozměrů, aby vyhovovaly různým ptákům, kteří zde budou žít. Některé byla umístěny vysoko a stály hodně daleko od obílených stěn. Jiné byly právě jen tak vysoko, aby pták nebrousil ocasními pery po zemi. K osvěžení vzduchu sem zavěsili svazky sušených bylin, které nebyly jedovaté pro případ, že by z nich ptáci uzobávali.

Před voliérou byly zasazeny do země pečlivě otesané kamenné bloky, dole kónicky tvarované a u země podepřené železnými špicemi, směřujícími hrotem dolů. Tady se budou ptáci otužovat, to znamenalo zvykat si na svět mimo ochranitelské prostředí v místnosti. Jejich výcvik bude vyžadovat velikou péči a ještě větší trpělivost ze strany sokolníka.

Jen šlechta se těšila privilegiu vlastnit lovecké ptáky. Obvykle se chytali ptáci divocí, mláďata vybraná z hnízda. O trochu starší ptáci, už létající, se chytali do sítí. Dědeček Hugha Fauconiera, Cedric Merlinsone, byl však svým chovem loveckých ptáků jedinečný. Tito tvorové, zvyklí na kontakt s lidmi od narození, se stávali lepšími a poslušnějšími lovci. K lovu se používaly jen samice, větší a agresivnější. Menší samci byli považováni za méněcenné a jen zřídkakdy se používali k lovu. Jen schopnost pářit se a dávat vzniknout zdravým samicím ratolestem, to byla jejich silná stránka.

„Jen zřídkakdy jsme mluvili o ptácích,“ řekla Isabelle Rolfovi.

„Jaký druh Hugh přiveze?“ Bylo to dva dny po velmi krátké návštěvě a kvapném odchodu jejího bratra. Posel přivezl zprávu, že dnešního dne se vrací Hugh Fauconier.

„Existují jen dva druhy,“ odpověděl jí Rolf. „Jestřábi s dlouhými křídly a krátkokřídlí jestřábi; ale existuje několik variant. Jeho dědeček je choval všechny.“

„Co záleží na velikosti křídel?“ dotazovala se Belle, dychtivá dozvědět se, co se dá, aby nevypadala v manželových očích nevědomá. Dámy od dvora, mezi nimiž byl Hugh vychován, určitě musí vědět víc než ona.

„Ptáci s dlouhými křídly loví v otevřené krajině, nad močály a nad vodou. Krátkokřídlí ptáci se líp hodí do lesnatých krajů, kde mají mezi stromy dlouhokřídlí jestřábi určitou nevýhodu, protože nemohou manévrovat a stoupat,“ vysvětloval Rolf. Usmál se na svou nevlastní dceru. „Neboj se vyptávat Hugha na jeho ptáky. Bude mít radost z tvého zájmu.“

„Slíbil mi sokola,“ řekla.

„Pro dámu bych považoval za vhodnějšího krahujce,“ uvažoval Rolf nahlas. „Kdyby snad tvá matka zatoužila po ptáku, vybral bych pro ni jednoho z nich. Mohlo by to odpoutat její myšlenky od rostoucího bříška.“

Isabelle se zarděla a odvrátila se od Rolfa de Briarda. Pomyšlení na to, jak si matka pospíšila s dítětem, bylo trapnou připomínkou její vlastní jalovosti. Jak se mohla Alette dostat do jiného stavu tak rychle, když ona – mladší a dozajista plodnější – nedokázala svému manželovi prokázat svou cenu? Co to s ní je?

„Naučí mě Hugh s mým ptákem lovit, co myslíš?“ zeptala se ho Isabelle. „Ještě nikdy jsem neměla loveckého ptáka.“

„Ovšem,“ ujistil ji Hugh. „Bude z tebe chtít mít dobrou lovkyni, Belle, neboť mu dozajista pomůžeš předvádět jeho sokoly těm urozencům, kteří si k němu přijedou pro lovecké ptáky.“

Isabelle se náhle rozesmála. „Chudáku Rolfe,“ škádlila ho. „Budeš muset strávit celé léto dohlížením na Langston, zatímco Hugh a já prolenošíme celé dny lovem s jeho ptáky. Možná tě požádáme, aby ses k nám tu a tam připojil, jestli tady bude všechno v pořádku.“

Rolf se zachechtal. „Toho bych si cenil, má paní dcero,“ odvětil. Hugh měl pravdu, pomyslel si. Isabelle z Langstonu je malá ďábelská kráska, ale měl podezření, že nikdy v životě nebyla tak

osvobozena od povinností jako nyní. Hřálo ho u srdce, když ji viděl šťastnou, neboť věděl, že bude-li tomu tak, bude i jeho přítel Hugh šťasten.

Pán Langstonu se vrátil odpoledne; chasník, který žil na druhém konci panství tím směrem, odkud Hugh přijížděl, přiběhl napřed a ohlásil pánův návrat. Postupoval k tvrzi pomalu, neboť cestoval s malou karavanou vozů – všechny byly pokryty plátěnou klenbou a taženy malými, chundelatými poníky. Hugh jel v čele průvodu na svém velikém koni, na paži mohutného bílého ptáka. Tvor měl na hlavě čepičku.

Isabelle němě zírala. „Co to je?“ zeptala se Rolfa.

„To je raroh,“ odpověděl. „Samice.“

„Je nádherná,“ řekla Isabelle obdivné.

Hugh zastavil svého oře vedle Belle. Okamžitě se ze skupiny cestujících vyřítil jeden mladík, aby od něj převzal raroha. Hugh přehodil nohu přes hrušku sedla a zlehka sklouzl na zem.

„Vítej doma, můj pane,“ řekla Belle hlasem náhle zadýchaným. Úsměv, který vycházel z očí, mu pozvolna rozsvítil nehezkou tvář.

„Madame,“ odvětil. Nic víc. Nebylo mezi nimi třeba slov. Sklonil se a lenivě ji políbil, až se Belle zarděla a vytrhla se mu z objetí. Plísnila ho, ale něžně.

„Můj pane! To je neslýchané, abys mě takhle líbal přede všemi!“ Tváře měla zardělé, oči nepřirozeně rozzářené.

Hugh se zasmál jejímu polovičatému odmítnutí. „Jsem vyhladovělý po svých cestách, má paní choti,“ řekl a v modrých očích mu zajiskřilo.

„Jídlo je připraveno, kdykoli se ti zachce, můj pane,“ odvětila upjatě.

„Hladovím po jiném než po jídle,“ zamumlal tlumeně, aby to slyšela jen ona. Pak se odvrátil a začal vydávat rozkazy třem sokolníkům, kteří ho doprovázeli. „Vezměte je do voliéry, hoši. Postarejte se, aby dostali jídlo, vodu, a sundejte jim čepičky. Chci, aby se co nejrychleji obeznámili s novým okolím. Rolfe, byla voliéra vybudována k tvé spokojenosti?“

„Ano, můj pane, ačkoliv nakonec bych ji rád viděl celou z kamene. Voliéry postavené ze dřeva jsou zranitelné,“ odvětil správce.

Hugh přikývl. „Jakmile se král pevně usadí, pošleme do Northamptonshiru pro kámen, jako to udělal Bellin otec, když stavěl tuhle tvrz. Vidím, že už byla zahájena stavba kostela.“

„A taky domu pro kněze, můj pane,“ dodal Rolf.

„Řekl jsem otci Bernardovi, že by mohl žít ve tvrzi,“ odpověděl Hugh.

„Paní Isabelle ti vysvětlí všechno, co se stalo v tvé nepřítomnosti, ale jednu věc ti musím povědět já. Alette se stala před dvěma dny mou chotí. Nosí mé dítě.“

Hughovu tvář rozzářil široký, milý úsměv. Popadl přítele za ruku a srdečně jí potřásl. „Skvělé! Jak se to všechno strhlo, Rolfe? Jsi šťastný? Ovšemže jsi šťastný!“ zasmál se Hugh.

Rolf mu úsměv oplatil. „Má nevlastní dcera ti to všechno poví.“

„Budeme potřebovat hodně kamene,“ konstatoval Hugh. „Musíš mít vlastní bydlení uvnitř tvrze.“

„To mi slíbila má paní Isabelle,“ vysvětloval Rolf.

Hugh potřásl hlavou. „Při požehnané Matce, Rolfe, uvědomuješ si, že ještě před šesti měsíci jsme byli oba jen chudí rytíři s malou nadějí na trochu víc, než co jsme už měli? Jen se teď na nás podívej: ženatí, a ty budeš otcem.“

„A ty pánem Langstonu, jediný vlastník půdy, která kdysi náležela rodině tvého otce,“ dodal Rolf. „Tak jest, sám nad tím vším žasnu, můj pane. Nebýt tvé velkorysosti, byl bych pořád ještě chudý rytíř ve službách krále a ne správce na těchto bohatých pozemcích.“

„Pojď,“ řekl Hugh, v rozpacích nad přítelovou vděčností, „ještě neznáš mé sokolníky. Jsou to mladí chasníci, ale chopili se příležitosti tady u mě radši, než aby zůstali v dědečkově domácnosti, kde byli jenom tři z víc než dvaceti sokolníků – a to ještě ti ostatní byli všichni starší než oni. Alaine, Faere, Linde, ke mně!“ zavolal na trojici, která pečlivě vykládala zakryté klece.

Tři mladíci uložili svá břemena do voliéry a přišli se uctivě postavit před svého pána. Byli to svobodníci, ne nevolníci. Jejich rodiny sokolničily už od té doby, co Merlinsonova rodina začala chovat a cvičit lovecké jestřáby. Všichni tři byli středního vzrůstu i postavy. Všichni byli hnědovlasí, ale každý měl oči jiné barvy.

„Pojďte, hoši,“ řekl Hugh, „a seznamte se s Rolfem de Briardem, mým nejstarším přítelem, který je správcem zde na Langstonu. Rolfe, tohle jsou Alain, Faer a Lind, nejlepší mladí sokolníci v domě mého děda.“

Všichni tři se začervenali a přešlápli, přičemž kynuli hlavami správci na pozdrav. „Uvidíme, jak jsme dobří, můj pane, až

vycvičíme tohle nové hejno, co jsme sem přivezli,“ pravil Alain, mluvčí trojice.

„Přijďte do síně, až uložíte ptáky,“ řekl jim Hugh a pak spolu s Rolfem spěchal po schodech do tvrze.

„Vítej doma, můj pane!“ byl uvítán půltuctukrát svými usměvavými sloužícími a Hugh pocítil, jak mu veliká vřelost zaplavuje duši. Doma. Tak jest, Langston je skutečně jeho domovem. Klidně by odpřisáhl, že dokonce i kameny v budově ho ochotně vítaly.

„Bůh buď pochválen za tvou bezpečnou cestu a návrat, můj pane,“ pozdravil ho kněz.

„Doslýchám se, žes měl napilno, dobrý otče, po mém odjezdu,“ odpověděl Hugh, hodil plášť jednomu sluhovi a od druhého vzal číši vína. „Rolf říká, žes provedl svatební obřad.“

Kněz zazářil. „To vpravdě provedl, můj pane.“

„A jakpak se to všechno semlelo, dobrý otče?“

„To,“ odtušil kněz s dalším úsměvem, „musí vyprávět Isabelle. Je velmi chytrá, tvá paní choť.“

„Nanejvýš chytrá,“ souhlasil Hugh, „neboť mě uvítala u padacího mostu a nyní zmizela.“ Rozhlédl se po síni, ale po Belle nebylo nikde ani vidu ani slechu.

„Vítej doma, můj pane,“ oslovila ho jeho tchyně. „Ulevilo se nám, že ses zas vrátil.“

Hugh uchopil obě Alettiny ručky do svých. „Děkuji vám, madame, a kladu vám k nohám své blahopřání k vašemu sňatku.“

Alette se tiše zasmála, slušivý růžový odstín jí zbarvil líce. „Můj pane, děkuji ti,“ odvětila a zalétla zbožňujícím pohledem k svému manželovi.

„Jsem rád za vás oba,“ pokračoval Hugh, „ačkoliv jste byla občas v té věci tvrdohlavější, než jsem kdy viděl u vaší dcery. Kde je má paní choť? Neviděl jsem ji od svého příjezdu.“

„Připravuje ti lázeň, můj pane, neboť pochopila, že budeš po cestě velmi špinavý a uprášený,“ řekla Alette.

„Belle se konečně naučila umění lazebnictví?“ Byl překvapen.

„Snažila se,“ zasmála se Alette.

Hugh se otočil a spěchal do koupací komnaty; dychtil po radostech, jež ho tam očekávají. Od té doby, co se před sedmi měsíci Alette pokusila naučit svou dceru koupat hosta, odmítala Isabelle mít

cokoliv společného s takovou lopotou. Byl zvědavý, co v té věci změnilo její názor.

„Neotálej, můj pane,“ řekla mu ostře, když vstoupil do koupací komnaty. „Voda je pěkně horká a brzo bude čas k jídlu. Rychle, svlékni ze sebe šaty!“

Byli v lázni sami.

„Cože, madame? Není to vaše povinnost, pomoci mi s oblečením?“ otázal se, usedaje na stoličku. „Pojď mi pomoci s botami, Belle.“ Pohlédl na ni, oči potemnělé pobavením.

„To jsi tedy ale dítě,“ brblala Belle, ale přišla mu stáhnout z velkých nohou holínky.

Hugh po ní sáhl, přitáhl si ji na klín a zvučně ji políbil. Rukou jí hbitě vklouzl pod sukně a hladil jemnou vnitřní stranu jejího stehna.

Belle vzdychla, byl to zvuk rozkoše. Pak se vyprostila a hravě ho pleskla. „Můj pane!“ Byla ztělesněním dokonalého pohoršení. „Teď není čas na takové okolky. Vstaň!“ Stáhla mu zprudka přes hlavu tuniku a odložila ji stranou. Pod ní měl jen lněnou košili, neboť počasí bylo teplé. Rozšněrovala ji a také ji z něj stáhla. „Svlékni si nohavice,“ nařídila. „Musím se postarat o vodu. Nejspíš už je studená.“ Líce měla zardělé. Bylo to horkem nebo stavem jeho pohlaví pod dlouhými spodky, velmi viditelně a očividně dychtivého?

Hugh ze sebe setřásl zbytek svého oděvu, zatímco Belle s náramnou okázalostí zkoušela vodu ve vaně, přidala trošku vonného oleje, vybrala správnou nádobku na mýdlo, připravovala si žínky a kartáč.

„Vlez tam! Vlez tam!“ gestikulovala na něj netrpělivou rukou. Hugh vystoupil po kamenných schůdkách a vlezl do velké vany.

„Ááá,“ zasténal, jak horká voda začala přinášet okamžitou úlevu jeho rozbolavělým svalům, neboť byl několik dní v sedle. Vklouzl hlouběji do vody. „Ááá, ma Belle, tohle je jako v nebi. Musíš sem jít za mnou, chérie. Chybělas mi.“

„Nebuď směšný,“ pravila Isabelle upjatě. „Teď se chovej slušně, můj pane, a nech mě konat mou povinnost.“ Zvedla žínku.

„Ale nemohla bys ji konat lépe, kdybys tu byla se mnou?“ škádlil ji.

Zamračila se na něj, mumlajíc něco o mužské pošetilosti; zavřískla naprostým překvapením, když se po ní natáhl a strhl ji k sobě do vany. „Hughu! Ty jsi zešílel!“ Zápolila s ním, snažila se vstát, ale

jeho paže ji ovíjely. „Pusť mě, ty velehlupáku! Ve vodě se mi srazí šaty! Pusť mě!“

„Svlékni se, ma Belle douce“ cvrlikal na ni. Pak jí jeho prsty začaly uvolňovat sukně, stáhl je z ní a odhodil je jako promočenou hromádku na podlahu. „Vaši tuniku, madame,“ nařídil jí a pomohl jí poslat vodou nasáklý oděv za sukněmi. Rozšněroval jí košili a hodil ji na druhý konec místnosti. Naštěstí nenosila v koupací komnatě střevíce a cop měla svinutý na temeni. „A teď, madame,“ zavrčel na ni, „se mi od vás dostane toho vřelého přivítání, které jste mi prve odepřela.“ Jeho ústa se vší silou přitiskla na její.

Belle se točila hlava radostí. Óóó, jak se jí po něm stýskalo! Schoulena ve vaně v jeho klíně cítila jeho mužství, tvrdé jako kámen, dychtící po ní. Jednou rukou ji podpíral, zatímco druhá si pohrávala s jejím bujným pohlavíčkem, do jehož hebkosti vsouval prsty, až mu sténala do rtů.

„Stýskalo se ti po mně, ma Belle?“ šeptal se rty na jejích ústech. Prsty se do ní vsouvaly hluboko a rytmicky.

„Já… jsem si sotva všimla… tvé nepřítomnosti, můj pane. Bylo… tady moc… práce,“ zajíkala se Belle a pak se otřásla svým prvním vyvrcholením.

Hugh ji lehce nadzvedl, obrátil ji tváří k sobě a spustil ji na svou vztyčenou zbraň, zasténal, když na něj dosedla. „Lžeš,“ procedil skrz zaťaté zuby, velkými dlaněmi svíraje její napjaté hýždě.

Vklouzla mu paží kolem krku, zatímco jeho rty se zvolna, cíleně pohybovaly po jejím napjatém hrdle přes naběhlá ňadra s rozbolavělými bradavkami. „Jsi hříšný muž, Hughu Fauconiere,“ předla na něj. „Áááá! Óóóó!“ sténala s očima zavřenýma, když do ní přeléval svou vášeň, až ji docela naplnil. Belle klesla kupředu na jeho rameno, Hughovy paže ji objímaly. Leželi tak spokojeni a ukojeni několik minut, až pak sebou Belle trhla a otevřela oči.

„Ach, Svatá Matko!“ zajíkla se. „V síni nezasednou k jídlu, dokud nepřijdeme. Jak dlouho tady takhle jsme?“ Vyškrábala se z vany, voda jí crčela po bujném těle, až se v něm znovu probudil chtíč.

„Rychle se umyj, můj pane,“ řekla a hodila mu žínku. „Musím se honem obléci a přinesu ti čisté oblečení. Ach, honem!“

V síni slyšeli jeho smích a když se pán a paní sídla po několika minutách objevili, nikdo se neodvážil zmínit o tom, že má Isabelle jiné šaty. Zezdola z kuchyně začali nastupovat sloužící, přinášející mísy, z nichž vystupovaly líbezné vůně. U panské tabule se nabízel

pečený říční pstruh, chycený téhož odpoledne, kachna na rožni, zvěřinová paštika, pečený králík, hustá zeleninová polévka, hrášek, chléb, máslo a sýr. Nalévalo se tu víno i pivo. Pod pódiem však byl jídelníček méně přepychový. Sloužící dostali solenou rybu, pečeného králíka, polévku, chléb a sýr. Jídla byla spousta, neboť Isabelle na svých poddaných neskrblila, a pivo teklo proudem.

Hugh jedl s chutí, stejně tak Belle, ale oba se nemohli dočkat, až se uchýlí do ložnice, aby uspokojili chtíč, který sotva rozpoutali v lázni. Oba vrhali jeden po druhém kradmé pohledy; provinile odvraceli oči, když se setkaly. Dotkli se rukama a trhli sebou s nervózním smíchem. Trpělivě čekali, až sloužící uklidí nádobí. Do síně vstoupili dva mladí nevolníci, jeden s bubnem, druhý s nástrojem z rákosu. Začali tiše hrát u krbu. Když Rolf poťouchle navrhl Hughovi, aby si zahráli nějakou deskovou hru, pán Langstonu vstal, protáhl se a tuze okázale zívl.

„Urazil jsem za těch posledních pár dní dlouhou a těžkou cestu,“ řekl. „Asi se teď odeberu na lože. Isabelle, půjdeš taky, nebo zůstaneš v hale a budeš bavit svou matku a otčíma?“

„Óóó, já jsem taky velmi unavená,“ Belle vyskočila a spěchala za manželem.

Rolf se zlomyslně uchechtl. „Hugh toho do svítání urazí ještě mnohem víc, myslím; a Belle bude dvojnásob unavená, než slunce vyjde.“

„Jsi velký nemrava, můj pane,“ plísnila ho Alette se smíchem.

„Musím si pověsit oblečení, aby mi uschlo,“ řekla Belle, když vstoupili do ložnice. „Nemám tolik šatů, abych si mohla dovolit jimi plýtvat.“

„Honem!“ velel jí a když byla u něj, řekl: „Nechalas mě čekat, ma Belle. Musíš být potrestána,“ a ohnul si ji přes koleno a dvakrát ji plácl na holý zadeček, než ji zase obrátil a políbil.

Belle se mu jen smála. „Budeš si muset tužit ruku v boji, můj pane, jestli mě doopravdy hodláš trestat,“ škádlila ho. „To bylo jen pohlazení, cos mi právě dal.“ Provokativně se mu zavrtěla zadničkou v klíně a ucítila jeho okamžitou reakci.

Vstal, hodil ji na postel a vrhl se na ni, přitiskl ji pod sebou.

„Ďábelská kráska,“ zavrčel jí do ucha. „Copak tě nikdy nezkrotím?“

„Ne,“ zasmála se znovu, „nezkrotíš! Krotká ženuška by tě rychle znudila, Hughu Fauconiere. Já nejsem jeden z tvých ptáčků, co se dají zlákat k poslušnosti, ani bys mě takovou nechtěl.“

„Nejsem si tak jistý, je-li moudrá věc, že mě tak dobře znáš, ma Belle douce“ odvětil.

Vklouzla mu pažemi kolem krku a přitáhla si jeho ústa ke svým.

„Žena má znát svého pána,“ zamumlala mu tlumeně do rtů. Pak ho jemně kousla do spodního rtu. „Jak by ho mohla potěšit, kdyby ho neznala?“ Rukou mu čechrala pískově zlaté vlasy.

„Chceš mě potěšit, ma Belle?“ napůl zasténal. Přiváděla ho k šílenství touhy. Dotek jejích pevných mladých ňader na jeho nahé hrudi byl báječný. Bradavky ho bodaly jako ostré kamínky. Posunul se, přitiskl k jedné z nich ústa a začal silně sát.

Při vytrvalém tahu jeho rtů jí tělem projel blesk. Málem předla rozkoší, kterou jí dával.

Zvedl na okamžik hlavu, jeho oči se setkaly s jejíma. Pak opakoval svou otázku. „Chceš mě potěšit, ma Belle?“ Jeho ústa našla druhý prs a něžně ji do něj kousl.

„Ááá,“ vykřikla tlumeně. Ten mírně bolestivý pocit byl vlastně docela rozkošný. „Někdy tě chci potěšit,“ připustila.

Hugh znovu zvedl hlavu. „Teď?“ zeptal se.

„A – ano.“ odvětila Belle tiše. Dotkla se rukou jeho tváře, sledovala prsty linii brady, jemně přejela po rtech, jež zlíbaly jejich útlé špičky, než jeden po druhém vtáhl do úst a zvolna je sál. Belle cítila, jak se jí svírá stydká krajina, v podbřišku jí začínalo bolet touhou. „Hughu,“ víc nedokázala říci.

Pustil její ruku a přitáhl si ji do ohbí paže. „Jsem velmi vášnivý, Belle,“ začal, „a chyběla mi má žena. Nejsem z mužů, kteří se pomuchlají s hezkou nevolnicí někde na hromadě sena nebo pod keřem. Od toho rána, co jsem tě opustil, jsem pod sebou neměl ženu. Až dosud jsem byl k tobě něžný, ale dnes večer nevím, jestli dokážu být něžný. Převelice po tobě toužím, chérie.“ Jeho velká ruka jí hladila zcuchané rudozlaté vlasy, sklouzla po jejich délce, svezla se po křivce boku a dál po stehně. „Všechny ty noci, co jsme byli odloučeni, Belle, jsem na tebe myslel. Na tvou mléčně bílou pleť a plamenné vlasy; na tvoje záhadné zelenozlaté oči a tvé bujné tělo. Ale stejně tolik jsem myslel na tvou mladickou moudrost, na tvou oddanost, na tvou hlubokou lásku k Langstonu a jeho lidu.“ Jeho ruka postupovala opět vzhůru, až zachytil v prstech její bradu a zvedl k sobě její pohled. „Myslel jsem na to, jak budeš bojovat za to, čemu věříš, a na tvou prudkost, která někdy předběhne tvůj zdravý rozum. Jakkoliv miluju svou rodinu; jakkoliv šťastný jsem byl, že vidím své

prarodiče – uvědomoval jsem si, že nechci nic než sebrat své ptáky a vrátit se k tobě domů, ma Belle. Víš, co ti teď říkám, chérie“

Isabelle se oči naplnily slzami, ale hlas měla silný, když mu odpovídala. „Říkáš, že mě miluješ, Hughu, a já jsem tomu vpravdě ráda, neboť tě také miluju!“

Jejich rty se setkaly, zprvu něžně a pak ohnivě, jak v nich narůstala vášeň. Její kyprá ústa měkla pod jeho tvrdými, poddávala se, dávala, až se ten polibek zdál bez začátku i bez konce. Jeho rty putovaly po jejím napjatém hrdle, přes hruď, ňadra. Isabelle zhluboka vzdychla, rukama mu přejížděla po pokožce drobnými hebkými dotyky. Prsa jí. nesmírně naběhla, jenjen roztrhnout kůži. Když se jazykem dotýkal bradavek, kňourala, neboť ji to doslova bolelo. Škrábl zuby o něžnou kůži a Belle zasténala.

Teď se jeho hlava pohybovala níž po jejím trupu. Na okamžik ztuhla, ale pak se jí tělo uvolnilo. Tohle je její manžel. Její láska. Její Hugh. A ještě nikdy k ní nebyl tak smělý. Jeho ústa jí vtiskla vřelé políbení do pupku a postupovala dál po napjaté kůži. Skoro přestala dýchat, když jí líbal vnitřní strany obou stehen, ale postupoval dál, značkoval pěšinku drobných polibků dolů po nohou, až skončil oběma chodidly. Belle se nervózně zachichotala.

Hugh ji však polekal tím, co udělal potom. Zvolna, pomaličku se jeho jazyk začal vracet cestou, jíž se nedávno ubíraly rty, postupoval od špiček prstů po nohou až do stínu vnitřní strany stehen. Oddálil od sebe její údy a zabořil hlavu do hnízdečka jasně rudých kučer, vdechuje jejich zvláštní vůni. Isabelle se zajíkla, otřesena, hlava se jí divoce točila, ale mělo toho přijít ještě víc. Cítila, jak ji rozevírá, rozevírá, a jeho jazyk hledá, hledá. Co hledá?

„Áá, Svatá Matko!“ vykřikla, když očividně našel, co hledal, a jeho jazyk se neúnavně pohyboval sem a tam po její perličce rozkoše, rozpoutávaje statisíce zpanikařených pocitů, z nichž div neomdlela, ale přece byla dost při vědomí, aby se těšila tomu rozkošnému šílenství, které nyní prodchlo její tělo i duši. Zmítala se pod jeho něžnými ústy celá rozbolavělá, vznášela se, zápolila, aby se dostala na vrchol hory; a pak její vášeň kulminovala v divokém crescendu, které jako by na okamžik rozervalo celou její bytost dokořán a zanechalo ji bezmocnou, zatímco ji zalévala sladká něha, a ona se rozplakala.

V tom okamžení do ní vstoupil, jeho mužství proniklo hluboko a zaplnilo ji pulsujícím teplem a životem. Slízal jí slzy z tváří, něžně ji

líbal. Bral si ji divoce, tvrdě, cítil její horký stisk. Pak se zdálo, jako by ho vtahovala do svého těla tak hluboko, až myslel, že ho úplně pohltí. Cítil, jak se mu její prsty zarývají, zarývají do masa hýždí, štíhlé nohy mu ovíjela kolem trupu.

„Belle! Belle!“ sténal. „Ty mě zabiješ.“ Pak ucítil, jak v ní nabíhá a zraje, a následovala požehnaná úleva, když v něm vášeň vybuchla a zaplavila ji jeho láskou. K svému velikému překvapení i on plakal.

Ovinula kolem něj paže a jako šílená ho líbala na obličej. „Co ještě přede mnou tajíš, můj pane?“ dokázala ze sebe vypravit.

Hugh se slabě zasmál, skulil se z ní. „Jsi skvělá, ma Belle douce,

má sladká choti. Zbožňuju tě!“

Neřekla nic, místo toho ho k sobě přitáhla, až spočinul hlavou na jejích ňadrech. Cítil její políbení na vlasech a pak s pažemi kolem něj znehybněla, až ho její rytmické oddechování ukolébalo ke spánku.

Když těsně před úsvitem procitl, shledal, že je stále ještě v jejím náručí. Nikdy, uvědomil si, nikdy v životě si nepřipadal tak v bezpečí a tolik doma. „Miluju tě, Belle,“ řekl tiše.

Překvapila ho, protože myslel, že ještě spí. Odpověděla: „A já miluju tebe, Hughu.“

„Jak dlouho už jsi vzhůru?“ zeptal se jí.

„Vteřinu nebo dvě,“ řekla, „ne více.“

Zvedl hlavu a zahleděl se jí do očí. „Co bys ráda dělala dnes, ma Belle? Chtěla bys vidět ptáka, kterého jsem vybral, aby ti náležel? Je to hezká malá sokolí samička.“

Belle se usmála, převalila se na bok a přikývla. „Jaké ještě jsi přivezl ptáky, můj pane?“ zeptala se. „Rolf mi vysvětlil, že máš jak dlouhokřídlé, tak krátkokřídlé jestřáby, ale říkal, že mi povíš, jaké všechny druhy máš.“

„Přivezl jsem po dvou chovných párech rarohů, sokolů stěhovavých a malých sokolíků. To jsou dlouhokřídlí. První dva jsou dost velcí ptáci. Loví malou až středně velkou zvěř a všechnu možnou vodní drůbež. Sokolíci jsou menší ptáci a loví malé tvory, okřídlené i čtvernohé.“ Teď se překulil i on, nastlal si za sebe polštáře a posadil se. „Mám dva druhy krátkokřídlých ptáků, jestřáby a krahujce. Taky jsem přivezl četné mladé ptáky, kteří se ještě musí vycvičit.“

„Chci vidět svého sokolíka,“ Belle vylezla nahá z postele. „Jaká je? Je dobrá lovkyně?“

Zasmál se jejímu nadšení. „Nic vám nepovím, madame. Musíte se sama přesvědčit. Nejdřív jí musíš vymyslet jméno, Belle, neboť každý pták má vlastní jméno, na které slyší.“

Pospíšili si smýt ze sebe stopy své vášně a pak se oblékli. Jen krátce se zastavili v síni pro kus chleba se zapečeným sýrem, který v spěchu pojedli. Hughovi tři sokolníci už byli v plné práci, když dorazili do voliéry. Několik ptáků se otužovalo na kamenných blocích. Sokolníci se zdvořile uklonili svému pánovi i paní.

„Přivedl jsem svou paní, aby se podívala na svého sokolíka,“ oznámil Hugh.

„Ten její ptáček je tuze pěkný,“ řekl Alain pochvalně.

Hugh zavedl Belle do voliéry a dál k nízkému hradu, kde seděli bez čepiček dva malí ptáci. Hugh vztáhl ruku a posadil si na ni většího z obou. „To je ona, Belle.“

„Má málo peří,“ poznamenala Belle s viditelným zklamáním.

Tiše se zasmál, aby nepolekal tvora, kterého držel. „Přišla na svět teprve na jaře, chérie. Její rodiče jsou skvělí a ona slibuje, že bude ještě lepší.“

„Proč nemůžu dostat dospělého ptáka?“ ptala se Belle.

„Protože chci, abys pomohla s výcvikem svého sokolíka,“ řekl Hugh. „To znamená, že musíš vymyslet hvízdaný signál, na který odpoví jen ona a žádný jiný pták. Musí být s tebou spoutána a být jen tvoje. Abys to s ptákem dokázala, musíš být u jeho výcviku. Tak jakpak ji pojmenuješ? Nikdo jiný ji nemůže pojmenovat než ty, ma Belle.“

Náhle sokolík natáhl krk a jemně ďobl do Isabellina rukávu.

Leknutím ucukla, ale pak se zasmála. „Pojmenovala se sama, můj pane. Jmenuje se ‚Couper‘. Připadá mi to trefné.“

Hugh postavil ptáka zpátky na hrad. Couper, francouzské slovo pro

zobat. Zachechtl se. „Tak jest, toť pro ni příhodné jméno.“

„Jak ji mám cvičit?“ zeptala se Belle. „Nevím nic o sokolech. Můj otec kdysi měl jestřába, ale nesměla jsem se ho ani dotknout.“

„Couper.“ řekl, „už je připravena k výcviku. Má přistřižené letky. Někteří lidé připravují mladé ptáky o zrak tím, že jim dočasně zašijí oči. Já to nedělám. Raději používám čepičku.“ Zvedl malou koženou kapucku, kterou nyní upevnil sokolíkovi na hlavu. „Je na ni docela zvyklá,“ řekl. „Vidíš proužky kůže s mosaznými kroužky na koncích, které má upevněny k nohám? Ty maličké zvonečky, upevněné k jejím nohám, umožňují sokolníkovi sledovat její

pohyby.“ Jemně hladil mladého ptáka. „Couper už se naučila stát na ruce. Teď, Belle, chci, abys zahvízdala nápěv nějaké písničky. Pak nastav ruku k sokolíkově hrudi a povzbuď ji, aby si na ni stoupla. Musíš vždycky zahvízdat ten samý nápěv, chérie. Je to váš signál. Tak ti nikdo nemůže tvého ptáka ukrást, neboť to není jen sama hudba, kterou Couper uposlechne, je to tvůj tón, který nelze napodobit.“

Belle okamžik uvažovala a pak zahvízdala čtyři krátké, sladké tóny, přičemž současně přitiskla jemně ruku k ptačí hrudi. Sokol zaváhal, ale Belle zahvízdala své tóny znovu a ruka naléhala. Couper vstoupila mladé ženě na ruku a Belle úžasem zatajila dech. Vztáhla dlaň, aby sokolíka pohladila. Pták byl šedavě hnědý s tmavěji pruhovanými ocasními pery. Při Bellině dotyku tiše zašvitořila a nervózně přešlápla.

„Projdi se s ní,“ přikázal Hugh své ženě, „a mluv na ni. Potřebuje ukonejšit tvým něžným hlasem.“

„Ach Couper,“ řekla Belle tiše a jemně, „ty jsi ale krásná panenka, anebo aspoň budeš, až se docela opeříš. Už teď tě miluji. Budeme veliké přítelkyně, viď, ma petite? Budeme se učit spolu, neboť já jsem nikdy neměla sokola, ani ty jsi ještě nikdy neměla paní, ale Hugh říká, že tvoji rodiče jsou skvělí ptáci, takže i ty musíš být skvělý pták. Nebylo by dobré zneuctít svou rodinu, viď že ne?“

Hugh pozoroval dívku, přecházející kolem a šeptající mladému sokolu. Tu a tam porozuměl jednomu či dvěma slůvkům, ale Bellin hovor byl určen jen sokolíkovi. Občas stvořeníčko pohladila a to si rychle začalo zvykat na její lehký, něžný dotek. Konečně, když uplynulo několik minut, řekl Hugh: „Přines Couper sem, ma Belle. Chci, abys ji nakrmila. Linde,“ zavolal na mladého sokolníka,

„přines vědro.“

Isabelle se překvapeně otočila, neboť prve si nepovšimla, že by byl ve voliéře ještě někdo, teď však viděla, že je tu Lind i Faer. Zarděla se, ráda, že se k Hughovi před cizími lidmi nechovala důvěrně. „Co je v tom vědru?“ zeptala se manžela ve snaze zakrýt rozpaky a stud před Lindem a Faerem.

„Kuřata,“ odvětil Hugh. „Vezmi kus a dej ho Couper.“

Lind pozvedl vědro a Belle vytáhla kousek syrové drůbeže, který nabídla Couper, a ta sousto hltavě vytrhla své paní z ruky pomocí zobáku a jednoho spáru. Začala trhat svou snídani na kusy, přičemž stála na jedné noze.

Isabelle se tiše zasmála. „Jsi velmi hamižná, ma petite,“ řekla.

„Máš, jak vidím, náramnou chuť do života.“ Dovolila ptáku při jídle dál hřadovat na její ruce. Když se Couper nakrmila, Isabelle ji opatrně usadila zpátky na hrad, přičemž na ni šveholila a říkala jí, jak je hodná.

Hugh souhlasně kýval, setkal se pohledem s očima obou sokolníků a ti svému pánovi pokývnutí s úsměvem oplatili. „U toho hřadu je připevněný řemen, chérie,“ řekl Hugh Belle. „Přivaž ho k jednomu z kroužků, a pevně. Tak nebude moci Couper opustit voliéru, ale řemen je dost dlouhý, aby mohla létat, a přitom ji vždycky vrátí ke správnému hradu.“

Isabelle udělala, co jí řekl, a pak se společně vrátili z voliéry do síně. „Couper je skvělá!“ jásala. „Už teď ji miluji, můj pane. Děkuju ti.“

„Na první lekci sis vedla velmi dobře, ma Belle, ale další lekce budou těžší, varuju tě. Přesto si myslím, že je důležité, abys cvičila Couper sama. Poučím tě o hodnotě ptáků a o péči, která se jim musí věnovat. Mnozí,“ vysvětloval, „vybírají ptáky z jejich hnízd v divočině. To je tuze jednoduché a snižuje se tím jejich počet. Je těžší je chovat a cvičit. Ptáci chovaní a cvičení Merlinsonovou rodinou se cení vysoko v Anglii stejně jako v Normandii, protože jsou dobře vyučeni. Jsou zdraví. Každý den budeš od nynějška pracovat s Lindem na výcviku Couper.“

„Další lekce?“ škádlila ho.

Usmál se, když vstupovali do síně. „Otec Bernard říká, že již píšeš krásným rukopisem, chérie, a tvá zdatnost ve čtení narůstá den ze dne. Jsem na tebe hrdý.“

„Umím číst a psát anglicky i francouzsky, můj pane,“ řekla, „a brzo začnu s latinou. Otec Bernard říká, že mám na učení hlavu, jakkoliv je to možná u ženy nepřirozené. Převelice na mě za to žehrá, ale pak řekne, že mě musí nadále učit, jinak by nemusel být připravený, až mu dáme na vyučování děti. Taky se učím číslům. Je to daleko snazší, než když jsem musela všechno nosit v hlavě,“ připustila Isabelle.

„Budeš výborná kastelánka na Langstonu, až odejdu sloužit králi a Rolf se mnou,“ prohlásil Hugh.

Belle si stoupla před manžela a úzkostlivě se mu zahleděla do tváře. „Bude to brzo?“ zeptala se.

Přikývl. „Očekávám už povolání každým dnem, ma Belle. Když jsem se vracel napříč krajem z Worcesteru, slyšel jsem mnohé zprávy. Mnozí z velkých normanských pánů už projevili králi Jindřichovi nedostatek oddanosti. Král vyslal lodi ve snaze zabránit vévodovi Robertovi v jeho bláznovství, ale někteří kapitáni přešli k nepříteli. V této chvíli se bratři jen hašteří. Brzy však bude válka; válka o Anglii. Doufal jsem, že se tato válka vybojuje v Normandii, ale vypadá to, že král Jindřich nechá svého bratra přijít k sobě a pak vybojuje tuhle bitvu na vlastní půdě.“

„Tak proto tedy se Richard opovážil přijít sem,“ řekla Belle a pak si přitiskla dlaň na ústa. „Óóó! Já ti to neřekla!“

„Cos mi neřekla, chérie?“ zeptal se.

„Chtěla jsem ti to říct včera večer, ale v lázni jsem byla rozptýlená a potom taky.“ Setkali se očima a ona se nedokázala ubránit zachichotání. Pak zvážněla. „Zatímco jsi byl pryč, můj pane, přijel na Langston můj bratr, sieur de Manneville, a tvrdil o sobě, že je zdejším právoplatným pánem. Vyhodila jsem ho.“ Pak mu to vyložila dopodrobna.

„Tys mu ani nedopřála té zdvořilosti, aby strávil noc pod tvou střechou?“ užasl a pak se zasmál. „Bylas moudrá, Belle. Vedla sis dobře.“

„Rolf to také řekl,“ odvětila.

„Jak jsi v tom všem dokázala přimět svou matku, aby se provdala za mého správce?“ otázal se, nyní zvědavější než kdy dříve.

„Když Richard viděl, že mi nemůže vnutit svého muže, navrhl, aby si ten chlapík vzal mou matku. Řekla jsem svému bratrovi, že matka už je provdána za Rolfa a otec Bernard mě v tom podpořil. Po Richardově odchodu ovšem neměla má matka jinou možnost, než si Rolfa vzít. Otec Bernard odpřisáhl, že by to byla skvrna na jeho nesmrtelné duši, kdyby to neudělala,“ končila Belle se smíchem.

„Chytilas svou kořist do pasti docela hezky,“ chválil ji Hugh.

„Jsem rád, že mě miluješ, ma Belle, a že nejsi můj nepřítel.“

„Ach, přes všechny své protesty a opačná tvrzení,“ řekla Belle, „je má matka docela spokojená, že se stala Rolfovou ženou. On vůbec není jako můj otec. Paní Alette bude, tím jsem si zcela jistá, vládnout své domácnosti bez hrubého vměšování milovaného manžela. Brzy musíme poslat do Northamptonshiru pro kámen, abychom jim postavili vlastní dům, můj pane.“

„Připojím ho k tvrzi,“ řekl, „a tím vytvoříme v hradbách druhou věž. Vstup tam bude jen přes naši síň, kvůli bezpečnosti.“

„Ta stavba potrvá několik let, můj pane,“ poznamenala Belle.

„Nemohli bychom jim postavit dům ze dřeva, než bude ta věž dokončena? Když se má mé matce narodit dítě někdy mezi Vánocemi a večerem Tří králů, budeme se tu zanedlouho mačkat, zvlášť kdybych měla mít dítě já.“

„Ty čekáš dítě?“ zeptal se dychtivě.

Belle lítostivě zavrtěla hlavou. „Ještě ne,“ řekla smutně.

„Jsi mladá,“ prohlásil. „Ještě je čas.“

„Ale co když tě v téhle válce zabijí?“ vykřikla náhle Belle.

„Nezabijí,“ řekl s takovou jistotou, až mu uvěřila. „Je toho příliš mnoho, proč mám žít, ma Belle, n’estce pas.“

Impulzivně se mu vrhla na hruď, mlčky se dožadujíc útěchy a jistoty. „Zabiju tě, Hughu Fauconiere, kdyby se ti mělo něco stát,“ prohlásila s dokonalou nelogičností.

O tři dny později dorazil králův posel, aby povolal sira Hugha Fauconiera, pána na Langstonské tvrzi, a jeho správce sira Rolfa de Briarda ku obraně Anglie ve jménu krále Jindřicha. Měli mu přivést dvacet mužů, cvičených ve zbrani a vyzbrojených na Hughovy náklady. Služba měla trvat, dokud nebude Anglie zabezpečena ve jménu krále Jindřicha.

Kapitola 8

Zase osaměly, Isabelle a její matka, ale tentokrát to bylo jiné. Jiné než vloni touhle dobou. Jiné než před pouhými pěti měsíci. Teď byly s Alettou obě provdané. Její otec zemřel. Matka čekala další dítě. Jedna věc se však nezměnila. Langston byl stále její. Znovu byl ponechán v její držbě, teď ale věděla, jak se s ním lépe snoubit. Měla nyní podporu otce Bernarda. Hugh byl pryč a Roli rovněž. Dva mladí panoši, s nimiž se ještě ani pořádně nepoznala, byli pryč a spolu s nimi dvacet nejlepších langstonských mladíků. Rytíři a jejich panoši odjeli koňmo; langstonští muži, samí lučištníci, pěšky s kušemi přehozenými přes široká záda.

Dívala se za nimi, když odcházeli, pohlédla do každé dobře známé tváře, když stáli v prostoru mezi hradbami a čekali na odchod. Kolik z těch známých tváří se domů nevrátí, uvažovala truchlivě, náhle si poprvé v životě vědoma, jak vpravdě vážné tohle všechno je. Pak sevřela manželovu ruku a v duchu ho prosila, aby dal na sebe pozor, aby se k ní vrátil. Isabelle ho nemohla požádat, aby zůstal. Věděla, že to není možné. Nezahanbila by Hugha Fauconiera na veřejnosti před Rolfem a jeho muži.

„Pracuj každý den s Couper. Lind ti přesně řekne, co musíš dělat. Chci vidět u toho sokolíka velké zlepšení, až se vrátím domů, ma Belle. Budeme spolu lovit, ty a já.“

„Bude to dlouhá válka, můj pane?“ vyzvídala Belle.

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne, chérie. Zatímco ale budu pryč, očekávám, že se dobře postaráš o Langston, i když to nebude poprvé. Do podzima se k tobě vrátím.“ Zlehka se dotkl jejích rtů a pak odjel.

Přišly letnice a Belle dala nevolníkům volno z práce, aby mohli oslavovat. Pole i zahrady se bujně zelenaly a všechno nasvědčovalo tomu, že sklizeň bude výtečná. Na Langston nedolehlo ani slovo zpráv o tom, co se děje. Byli tu tak daleko od bitevní linie, že se stěží mohli něco doslechnout, ledaže by byl zvlášť do Langstonu vypraven posel. V jistém smyslu to Isabelle připadalo jako úleva; jinak to ale byla muka.

Té noci stála paní Langstonu na hradbách tvrze a mlčky pozorovala ohně slunovratu. Viděla stínové postavy tanečníků nejblíž tvrze. Byla to primitivní oslava a Belle, vědouc, k čemu všechno to vášnivé

tančení povede, zatoužila po svém manželovi. Alette však v prvních týdnech svého těhotenství, které na ní začínalo být maličko znát, byla klidná a spokojená, jak ji Isabelle ještě nezažila.

„Jak můžeš být tak klidná, když nevíš, co se děje?“ dotazovala se podrážděně své rodičky. „Může se odehrávat nějaká hrůzostrašná bitva. Hugh a Rolf jsou možná strašlivě raněni!“

„Pak by je přivezli domů, abychom je mohly ošetřovat,“ odvětila Alette rozumně. „Jestli nesníš ty třešně, Isabello, byla bych ti zavázána, kdybys mi je dala. Jsou naprosto skvělé. Vždyť tys je ani neochutnala!“

„Já je nechci, madame,“ odvětila Belle zkrátka. Nesnášela pocit, že neví, co se děje. Když její otec odjel s vévodou Robertem na křížovou výpravu, bylo jí to jedno, protože byla teprve zbrklé dítě, nyní to však byl její manžel, kdo byl pryč, a toho milovala. Nedokázala pochopit, jak se Alette, pokud Rolfa doopravdy miluje, dokáže tak ovládat a zachovat tak jasný klid. Bylo to naprosto k zešílení! A přece se celá krajina zdála zahalena létem a velmi poklidná.

A také mírumilovná. Králova pozice byla relativně silná. Spojil se s francouzským králem Filipem a hrabětem z Flander, svým příbuzným. Ani Francie ani Flandry netoužily vidět Anglii s Normandií opět spojenou. Nejlepší bylo udržet válčící bratry od sebe a každého ve vlastní zemi. Dalším Jindřichovým spojencem byl Anselm, arcibiskup z Canterbury, který strávil větší část vlády Viléma Rufuse v exilu. Jedním z Jindřichových prvních činů bylo opětovné povoláni arcibiskupa, který se modlil ve prospěch Jindřichova nároku na trůn Anglie. Královými nepřáteli však byli někteří z nejmocnějších anglonormanských pánů. Doufali, že bude-li Jindřich svržen a zahnán a na jeho místo nastoupí vévoda Robert, dobrý voják, ale neschopný vládce, který by s největší pravděpodobností zůstal v Normandii, mohli by volně vládnout Anglii. Nejnebezpečnějším z těchto pánů byl Robert de Belleme, který měl v držbě velšské pohraničí. Byl nelítostný i krutý a záleželo mu jen na prospěchu vlastní rodiny.

V červenci přišla po projíždějícím kupci zpráva, že byla spatřena normanská flotila. Podle kursu se zdálo, že směřuje do Anglie směrem k Pevensey. Vévoda Robert místo toho přistál jižně od Portsmouthu 19. července. Zamířil se svou armádou do Londýna, avšak Jindřich, ohnivý bojovník a daleko lepší taktik než jeho

nejstarší bratr, hbitě přesunul své síly a zahradil vévodovi Robertovi cestu. Oba žijící synové Viléma Dobyvatele se setkali na londýnské silnici. Arcibiskup Anselm stanul mezi nimi a dojednal smlouvu, která ušetřila Anglii další dny neplodné války.

Král Jindřich přepustí své normanské državy vévodovi Robertovi a vyplatí svému bratrovi rok co rok dva tisíce marek stříbra. Ti, kdo se zrádně obrátili proti Jindřichovi, budou omilostněni a půda jim bude vrácena. Kdyby některý z bratří zemřel jako první a bez legitimního mužského potomka, zdědí po něm sourozenec jeho državy. Protože královna Matylda čekala dítě, považovalo se toto poslední ustanovení za irelevantní, zvlášť když Robertova vévodkyně byla rovněž mladá a dozajista porodí syny.

Král s tváří protáhlou a smutnou čekal se zatajeným dechem, až vévoda přijme podmínky, diktované arcibiskupem Anselmem. Přijmi ty podmínky, můj tupohlavý starší bratře, modlil se v duchu Jindřich. Mocně vzdychl a bylo mu zatěžko zdržet se triumfálního pokřiku, když vévoda Robert s úšklebkem, jistý si tím, jak svého bratříčka přemohl, řekl: „Ujednáno, přisámbůh!“

„Bůh vám žehnej oběma, moji synové,“ řekl arcibiskup zbožně.

„Zachránili jste nás před mnohým utrpením. Jak v Normandii, tak v Anglii budou vaše jména velebena. Moji písaři sepíší mezi vámi smlouvu a vy ji ráno podepíšete. Prozatím společně pojezme.“

Uprostřed anglického tábora byl vztyčen obrovský stan, aby měli urozenci kde společně hodovat. Zřídila se tu hrubá panská tabule a za ní postavili tři křesla. Uprostřed seděl arcibiskup Anselm, král po jednom jeho boku a vévoda po levici. Dole byly stoly a lavice a oslava započala s mnohým veselím. Sloužící běhali sem a tam, přinášejíce ošatky chleba a džbány vína. Venku se nad otevřenými ohni opékaly celé ovce, čtvrti hovězího a celá prasata. Hudebníci se pohybovali po této provizorní síni, hráli a zpívali. Přes všechnu předpokládanou dobrou vůli zůstali královi přívrženci na jedné straně stanu a vévodovi muži na druhé.

Jindřich si teď připadal docela jako v ráji. Vyhnul se dík vlastní mazanosti velmi ošklivému konfliktu. Dva tisíce marek stříbra bylo dost málo za anglický trůn. Ne že by nedokázal Roberta porazit zbraněmi. Ústup toho hloupého bratra, říkal si Jindřich, mu poskytne čas zkonsolidovat své postavení. Severní hranici se Skotskem si zajistil sňatkem se sestrou skotského krále. A Anglie bude ještě víc zajištěna odstraněním oněch zrádců, kteří teď sedí, jedí jeho maso a

pijí jeho víno, upokojeni vírou, že je omilostnil. Nu, za tuhle konkrétní chybu je nezničí. Ale najdou se jiné chyby, aby mohl zbavit Anglii mužů jako Robert de Belleme, který držel pevnou rukou velšské pohraničí. Zakrátko už je třímat nebude. A já budu mít i Normandii, říkal si Jindřich chladně. Ne dneska a možná ani zítra ne, ale stejně ji do pěti let dostanu. Pro sebe se usmál, sklouzl očima po místnosti. V duchu si poznamenával ty neloajální stejně jako ty, kdo mu byli oddáni. Spatřil svého přítele z dětství, Hugha Fauconiera s Rolfem de Briardem. Odpověděli na jeho výzvu a přišli s dvaceti muži, kteří byli dobře vybaveni a podle toho, jak vypadali, i dobře cvičeni.

Král zašeptal svému pážeti: „Jdi k siru Hughu Fauconierovi a řekni mu, že ho přijmu se sirem Rolfem de Briardem ve svém stanu, až tenhle večer skončí.“

„Ano, můj pane,“ odvětil chlapec a odkvačil splnit přání svého pána.

Jindřich viděl, jak Hugh krátce kývl v odpověď na sdělení pážete. Usmál se. Věrný Hugh. Pamatoval si, jak mu už v dětství matka říkala, že bude-li s Hughem zacházet zdvořile a s úctou, nenajde nikdy lepšího přítele než je on. Skoro jako by ještě i teď slyšel matčin sladký hlas přes lomoz ve stanu. Viděl v duchu její hezkou tvář. Byl její nejmladší a nejmilejší dítě, to jemu odkázala všechny své anglické državy.

„Hugh Fauconier možná není velký pán, Jindřichu,“ říkala mu matka, „ale je dobrého rodu. Linie Merlinsonů pochází od mladšího syna králů z Mercie. Rodina jeho otce byla příbuzná s lady Godivou, ženou hraběte z Wessexu, pročež se právě postavili za Harolda Godwinsona v bitvě u Hastingsu. Jak jednou přislíbí svou věrnost, dostojí slovu. Hughův děd z matčiny strany odpřisáhl věrnost tvému otci jakožto dědici krále Edwarda dávno před bitvou, jíž tvůj otec získal Anglii. Není to mocná rodina a nevládnou ani velikým bohatstvím. Jejich síla spočívá v oddanosti a počestnosti. Získej si opravdové přátelství Hugha Fauconiera, Jindřichu, a tenhle saský zeman ti bude navždy dobře sloužit. Až zestárneš, pochopíš, můj synu, že dobří a věrní přátelé jsou stejně vzácní jako slepičí zuby.“

Jindřich Beauclerc matčinu radu přijal. Nikdy mu nelhala, ani s ním nehrála falešnou hru. Důvěřoval jí jako nikomu jinému. Kromě toho měl rád toho mladého saského chlapce, co přišel ke dvoru, aby mu dělal společnost. Na rozdíl od tolika normanských kloučků, které

znal, byl Hugh Fauconier přátelský a spravedlivý. Nepodváděl, a když podváděli ostatní, Hugh zavrtěl hlavou a pokaždé řekl: „Toť není vítězství, není-li dosaženo poctivě.“ Nejprve se mu ostatní posmívali, ale postupně s podváděním přestali, protože Hughova prostá slova je zahanbovala. Na tom vysokém, nehezkém saském chlapci bylo cosi, co je nutilo, aby mu chtěli vyhovět, spřátelit se s ním. Hugh však, jakkoliv byl ke všem zdvořilý, vybíral si přátele sám. Princ Jindřich byl jedním z nich a Rolf de Briard druhým. A jak mu matka slíbila, sloužil Hugh Fauconier synům Viléma Normandského věrně a oddaně.

Když hodování skončilo, přišel Hugh s Rolfem do králova stanu. Všichni tři muži se láskyplně pozdravili. Páže přineslo číše dobrého vína a trojice poprvé po mnoha měsících zasedla jako staří a dobří přátelé.

„Pověz mi, jak ti vyhovuje Langston, Hughu,“ řekl král. „V tvém listu jsem našel málo víc než holá fakta.“

„Shledal jsem statky v dobrém stavu, můj pane. Belle je v otcově nepřítomnosti vedla dobře, neboť starý správce zemřel, sotva Robert de Manneville opustil Anglii. Nejúžasnější na tom bylo, že ač tehdy nedovedla číst ani psát, nosila si záznamy o všem, co se udělalo, včetně čísel, ve své hezké hlavičce.“

„Pak se nemusíš obávat, co se na Langstonu děje ve tvé nepřítomnosti,“ podotkl král. „Je tam hezky?“

„Velké rozlohy polí a mírně zvlněná pahorkatina, můj pane. Trochu lesa. Tak jest, velmi půvabná země. Děkuju ti, žes mi ji vrátil. Naživu je ještě několik nevolníků, kteří pamatují mou rodinu.“

„A paní, Hughu?“ Králi zajiskřilo v očích. „Je stejně krásná jako ta země? Působí jako nanejvýš schopná, možná až děsivě na to, jak je mladá.“

Hugh se zasmál. „Nevolníci jí říkávali Pekelná Belle, můj panovnice,“ řekl. „Má prudkou povahu a nic jim neslevila. Je přísná ve svém úsudku, ale nikdo ji nikdy nenazval nespravedlivou. Myslím, že jim nejvíc vadilo, že je žena. Já v ní však shledávám dobrou manželku. Jsem s Belle spokojen.“

„Otec Bernard je šťasten?“ zeptal se král zdvořile. „Stavíme mu kostel a vlastní dům,“ řekl Hugh. „Myslím, že ho těší daleko víc být duchovním pastýřem langstonského lidu, než se mu zamlouvalo být jedním z tvých mnoha kaplanů, můj panovnice. Je pln energie do všeho, co musí udělat, i do mnohých povinností, jež si ho vyžadují.“

„A ty, Rolfe,“ obrátil se král Jindřich ke svému druhému společníkovi. „Těší tě tvé postavení správce na Langstonu? Zanedlouho si budeš hledat choť, o tom nemám pochyb, když si ji teď můžeš dovolit.“ Král se uchechtl.

„Tento nedostatek ve svém životě jsem už napravil, můj panovnice,“ odpověděl Jindřichovi Rolf. „Hned jak jsme přišli na Langston, zamiloval jsem se na první pohled do vdovy po Robertu de Manneville, paní Alette. Stala se mou ženou a kolem svátku Narození Páně čekáme první dítě. Hugh nám staví dům v hradbách tvrze.“

Král se srdečně zasmál. „Jsi ty ale lišák, Rolfe de Briarde, a taky máš asi štěstí. Je ta vdova tedy hezká?“

„Má tchyně je kráska,“ odvětil Jindřichovi Hugh. „Hezčí než má Belle, ačkoliv i ona je rozkošná.“

„Jsem potěšen, že se vám vede tak dobře, moji páni,“ řekl jim král.

„Potřebuji silnou Anglii a oddané rytíře. Vím, že mohu nyní s vámi oběma počítat, když byla tato záležitost s mým bratrem prozatím vyřízena.“

Hugh a Rolf okamžitě porozuměli královu zdůraznění a mlčky přikývli. „Vždy jsme ti k službám, můj panovnice,“ odvětil Hugh. Potom ztlumil hlas a zeptal se: „Co uděláš se zrádci? Koneckonců jsi je slíbil omilostnit.“

Král se zlověstně usmál. „To jsem vskutku slíbil, ale jsou jiné způsoby, jak se zbavit rebelantů i jejich rebelií, moji přátelé.“

„Jsme s tebou, můj panovnice,“ odtušil Hugh pevně.

Mluvili dál, až konečně král přiznal, že je unaven, a jeho společníci odešli. Ráno se královi muži sešli s vévodovými, aby byli svědky podepsání mírové smlouvy mezi oběma bratry. Potom si král zavolal Hugha Fauconiera.

„Pojď složit hold vévodovi Robertovi, Hughu. Přeje si s tebou promluvit o tvých jestřábech.“

Hugh předstoupil a uklonil se před vévodou, hezkým mužem s výrazným obličejem a mírnýma modrýma očima. „Čím ti mohu sloužit, můj pane vévodo?“ dotázal se zdvořile.

„Jindřich říká, že nyní chováš ty krásné ptáky, jež kdysi choval tvůj děd. Je tomu tak, můj pane?“

„Má voliéra je teprve nově vystavěná, můj pane vévodo,“ řekl Hugh. „Můj děd dosud chová své jestřáby ve Worcesteru. Mám letos několik chovných párů a pár mladých ptáků, ale jinak nic.“

„Chci raroha,“ řekl vévoda Robert. „Musí být sněhobílý a cvičený k lovu jeřábů. Můžeš mi jednoho dodat?“

„Teprve až napřesrok na jaře, můj pane vévodo,“ odpověděl upřímně Hugh. „Mám krásného mladého ptáka, přišel na svět před dvěma měsíci, ze sněhobílých rodičů. Matka té samice je nejlepší raroh, jakého jsem kdy měl. Její ratolest by měla být ještě lepší, jen co bude vycvičena, ale výcvik vyžaduje čas.“

Vévoda Robert přikývl. „Jsem ochoten počkat na ptáka vycvičeného rodem Merlinsonů, Hughu Fauconiere. Až bude připravena, přivez mi ji sám, abys mohl osobně poučit mého sokolníka o péči o tohoto ptáka i ve věci jeho krmení. Takový tvor je vpravdě královského rodu.“

Hugh pohlédl na krále. „Se svolením mého lenního pána, můj pane vévodo,“ řekl.

„Máš mé svolení, Hughu, odvézt toho ptáka do Normandie. Nechť je to můj dar tobě, Roberte,“ pravil Jindřich galantně.

Vévoda sklonil hlavu směrem k mladšímu bratrovi. „Mé díky, Jindřichu. Bude to drahý dar, myslím.“ Pak se usmál.

Král se zasmál. „Co budeš chtít za toho ptáka, Hughu? Postačí ti čtvrtina rytířské mzdy?“ Pak se obrátil k svému bratrovi. „Hughovy statky v Langstonu mě stojí rok co rok dvě rytířské mzdy a ještě službu, kterou mi poskytuje. Je to věrný muž.“

„Langston?“ Vévoda okamžik uvažoval a pak řekl: „Jindřichu, musím s tebou mluvit o Langstonu. Syn předchozího pána zpochybňuje otázku jeho vlastnictví. Žádal mě, abych o tom s tebou promluvil.“

„Je zde?“ zeptal se král Jindřich.

„Tak jest, je,“ řekl vévoda Robert.

„Povolej ho sem a dohodneme tu věc hned,“ řekl král. Pak mrkl na Hugha, neboť slyšel už předchozího večera o návštěvě Richarda de Manneville na Langstonu.

Richard de Manneville vyšel z řad vévodových mužů, ukloniv se nejprve svému lennímu pánu a pak teprve králi.

Jindřich postřehl mužův omyl, anebo to byla poťouchlá nezdvořilost? „Jaký je tvůj nárok na langstonské sídlo?“ zeptal se Richarda de Manneville přísným hlasem.

„Langston dostal můj otec přímo od vašeho otce, sire. Jsem jediný žijící legitimní dědic svého otce. Sídlo je mé právem dědickým,“ odvětil králi sieur de Manneville.

„Tvůj otec napsal závěť, můj pane, v níž odkázal Langston tvé sestře. Isabelle jakožto věno a dědictví po něm. Kopie oné závěti byla mezi papíry mého bratra Viléma Rufuse, tehdy anglického krále, neboť byla napsána zde u dvora a jím schválena. Dozvěděl jsem se o smrti tvého otce dřív, než tě vůbec napadlo informovat o ní svou sestru. Jako král měl jsem právo vyžadovat poručenství nad tak mladou, nevinnou, nikým nechráněnou pannou. Tak jsem i učinil. Právem poručníka tvé sestry jsem ji zaslíbil svému člověku, siru Hughu Fauconierovi. Tvá sestra je s tímto uspořádáním spokojená, jakož jsem i já,“ končil král. Jeho tón byl rozhodný.

„Je-li tomu tak,“ řekl vévoda Robert, „pak dozajista sieur de Manneville nemůže vznést žádné další námitky, ba ani vznášet jakýkoli nárok na toto sídlo.“ Vévoda Robert byl spravedlivý muž.

V tmavých očích Richarda de Manneville byl hněv, ale věděl, že nemá na vybranou než přijmout rozhodnutí vydané anglickým králem a svým vlastním vévodou. Uklonil se oběma mužům se špatně zakrývanou rozladěností, král s ním však dosud neskončil.

„Pojď, můj pane,“ řekl žoviálním tónem. „Ještě neznáš manžela své sestry.“ Přitáhl kupředu Hugha. „Moji pánové, pozdravte jeden druhého a dejte si políbení míru.“

Hugh, pobaven vzniklou situací, učinil, oč ho jeho král žádal. Jeho švagr byl celý ztuhlý hněvem, ale Hugh předstíral, že si toho nepovšiml. „Pojď, Richarde de Manneville,“ řekl, „a vypijme spolu pohár vína. Je mi líto, že jsem při tvém příchodu nebyl na Langslonu. Má dobrá paní choť mě ovšem o tvé návštěvě Informovala.“

„A řekla ti ta protivná ženská, že mě ve své pohostinnosti ani nenechala přespat pod tvou střechou, můj pane?“ řekl Richard de Manneville podrážděně. „Doufal jsem, že má sestra manželstvím dospěje, ale vidím, že jsi k ní stejně nevšímavý jako náš otec.“

„Má choť je ojedinělé stvoření, bratře Richarde,“ Hugh vtiskl číši králova vína sieuru de Manneville do ruky. „Nedůvěřovala ti, obávám se, avšak já jsem si jist, že šlo z její strany o pouhou pošetilost, hm? Ženy jsou tak bázlivá stvořeníčka.“

„To je vcelku pravda,“ souhlasil mrzutě Richard de Manneville, pozvedl číši ke rtům a zhluboka se napil.

„Pak je mezi námi vše vyřešeno a jsme přátelé?“ řekl Hugh s úsměvem.

Richard de Manneville pokrčil rameny. „Dobře tedy,“ řekl. „Krom toho je pravděpodobné, že se už nikdy nesetkáme, Hughu Fauconiere. Málokdy mívám zapotřebí opustit své statky, leda při své každoroční službě vévodovi Robertovi. Už mám syna a od své ženy příslib dalších dětí. Přeji ti stejné štěstí. Doufám, že se má sestra projeví v chovu lépe než má macecha, paní Alette. Ta dokázala za všechna ta léta, co byli oddáni, dát mému otci jenom Isabellu. Možná to tak však bylo lepší.“

Hugh pozvedl číši k Richardovi. „Přeju ti bezpečnou cestu domů do Normandie,“ řekl tiše.

Když oba muži vyprázdnili své číše, rozešli se.

„Takže to je tedy konec,“ zamumlal Luc de Sai, přistoupiv k Richardovi de Manneville.

„Jak málo mě znáš, Lucu,“ zněla odpověď. „Možná to chvilku potrvá, ale jednoho krásného dne bude Langston můj. Jen ať má sestra a její manžel věří, že zvítězili. Jen ať se dají ukolébat do pocitu falešného bezpečí. Nakonec budu triumfovat já. Buď trpělivý.“

„A tvá sestra bude má?“ zeptal se jeho společník.

„Jestli ji budeš chtít, nechť je tomu tak,“ odpověděl Richard de Manneville.

„Chci ji,“ řekl Luc de Sai. „Tuším, že její vášnivost je stejně ohnivá jako její rudozlaté vlasy. Potěším se, až bude skučet rozkoší.“

„Jak nízké jsou tvé tužby,“ odvětil sieur chladně.

„Čím prostší jsou potřeby muže, tím lépe, můj pane. Potom je zřídkakdy zklamán,“ odtušil Luc de Sai a překvapil tak svého pána svým ostrovtipem.

Vévoda Robert zůstal v anglickém království svého bratra až do svátku sv. Michala, a kdekoliv se vévoda ukázal, působili jeho muži těžkosti a škodu. Rozhněváni tím, že jim byla odepřena válka a příjemnosti s ní spojené, stali se těžko zvládnutelnými. Angličtí občané, varováni svým uvážlivým monarchou, zakopali své cennosti, poslali své dcery do bezpečí a snášeli utrpení. Král Jindřich ponechal Normanům jistou volnost, nechtěje poškodit křehký mír. Ulevilo se mu však stejně jako jeho poddaným, když viděl, jak se vévoda Robert a jeho vojsko naloďují ke krátké cestě přes průliv, oddělující jejich říše. Pak král svou armádu propustil a většinu z ní poslal domů.

Hugh Fauconier a langstonští muži se vrátili za deštivého říjnového jitra. Hugh byl celý šťastný, že vidí svou tvrz, a ještě šťastnější, že

nebyla žádná válka, takže se mohl vrátit se všemi muži, kteří s ním začátkem července vyjeli. Rolf zářil radostí ze shledání s Alette, jejíž zaoblené bříško už bylo pod sukněmi viditelné a ona sama ho dychtivě vítala. Horlivě seskočil z koně, přitiskl ji k sobě a zvučně políbil.

„Opatrně, můj pane!“ Alette se vynořila z objetí zarůžovělá rumělcem a velikým štěstím, že ho má bezpečně doma.

Hugh sesedl ze svého oře, nespouštěje oči z Belliných. Stála a klidně ho očekávala. Její elegance i důstojnost na něj zapůsobily a potěšily ho. Byla každým coulem hradní paní.

„Vítej doma, můj drahý pane,“ uvítala ho. Její pohled byl vášnivý, klidným chováním by neoklamala nikoho, kdo Isabellu z Langstonu znal.

„Jsem rád, že jsem doma, madame,“ stahoval si jezdecké rukavice.

„Půjdeme dovnitř? Dnes už jsem užil mokra dost a toužím po teple ohně.“

„A taky troše vína, o tom nemám pochyb,“ odvětila Belle. „A jídlo je skoro hotovo, můj pane. Ty a tví muži budete hladoví po tolika hodinách v sedle.“ Obrátila se a kráčela do síně, Hugh těsně za ní.

„Potom budeš chtít lázeň a můj otčím rovněž,“ řekla Isabelle. „Jsme na vás připraveny, můj pane.“

„Nejprve pojíme a pak nechám Rolfa vykoupat. Chci zajít do voliéry. Ten mladý raroh, potomek mé Neige, co se vyklubal na jaře, byl přislíben vévodovi Robertovi. Mám jet napřesrok na jaře do Normandie a přivézt mu ho. Bude se cvičit na lov jeřábů.“

„Válka tedy skončila?“ zeptala se Belle, vzala od sloužícího číši hustého, sladkého červeného vína a podala ji manželovi.

„Dojednalo se to, aniž by se prolila krev,“ řekl Hugh a vysvětlil své choti podmínky smlouvy.

„Podle mého je od krále pošetilost omilostnit ty z pánů, kteří se proti němu vzbouřili,“ podotkla Belle. „Měli by být potrestáni.“

Hugh se zachechtal. „Neměj obav, ma Belle,“ řekl a lokl si vína.

„Král Jindřich není žádný hlupák. I když prominul Robertovi de Belleme a ostatním jejich zradu, jsou pošetilci, domnívají-li se, že se tím spokojil. Král je synem svého otce. Nezapomíná zlo, jež mu bylo způsobeno. Najde si jiné cesty, jak je potrestat. Smlouva tak pečlivě vytvořená arcibiskupem nevydrží navždy. Král chce mít Normandii a nakonec ji dostane. Vévoda je výborný voják, ale král Jindřich rovněž a má nad svým bratrem nadto výhodu, neboť je mnohem

chytřejší. Buď trpělivá a uvidíš, chérie.“ Vypil jedním douškem zbytek vína a políbil ji na tvář. „Doufám, že jste odpočatá, madame.“ Pohled měl řeřavý.

Podávalo se jídlo a síň zvučela bujarými hlasy, jako už několik měsíců ne. Isabelle se usmívala při pohledu na zdravý apetyt svého manžela a jeho mužů. Dobře, že jsou zase doma. Když se najedli, odvedla Alette svého chotě do koupací komnaty, ale Hugh dodržel slovo a spěchal do voliéry s Isabellou po boku.

„Počkej, až uvidíš, jak Couper vyrostla a jak pokročil její výcvik,“ řekla Isabelle hrdě. „A, tady je. Lind ji otužuje. Dobrý den, má milá malá krásko,“ vrkala Belle. Vztáhla ruku a jemně si přesunula sokolíka na pěst, mumlajíc láskyplná slovíčka a něžně sokola hladíc.

Hugh kývl, potěšen manželčinou zdatností. „Vzalas ji už na koně, ma Belle?“ zeptal se jí.

„Dvakrát, zrovna tenhle týden,“ odvětila Belle, laskajíc rozrušeného ptáka, který uslyšel neznámý hlas a polekal se. „Jen klid, má krásko,“ předla. „Tohle je tvůj pán a musíš si zvyknout na jeho hlas stejně jako na můj a na Lindův.“

Sokolík pohlédl zpříma na Belle, výraz měl nadutý a pak si začal divoce čechrat peří, jako na znamení naprostého nezájmu o oba přítomné.

Isabelle se zasmála, když stavěla mladého sokola zpátky na kamenný hrad. „Lind říká, že příští týden ji naučíme lovit pomocí vábničky, můj pane.“ Poškrábala ptáka na zátylku, než se od něj odvrátila.

„První závažný krok,“ odvětil Hugh. Pak se rozhlédl a všiml si mladého raroha, kterého slíbil vévodovi Robertovi. Zavolal sokolníka Alaina, který měl odpovědnost za velké ptáky. „Máme pro Blancu královského pána,“ řekl Alainovi. „Musí se naučit lovit jeřáby, než ji napřesrok na jaře odvezeme do Normandie. Král ji daroval vévodovi Robertovi.“

„Zaslouží si královský rod,“ řekl Alain. „Začnu ji sám cvičit v močálech, můj pane. Bude připravena.“

„Jak ji můžeš naučit lovit zrovna jeřáby?“ zeptala se ho Belle, když kráčeli ke tvrzi.

„Její vábnička bude vyrobena z páru jeřábích křídel,“ řekl. „Chtěla bys vidět část jejího výcviku, ma Belle?“

Belle divoce kývala. „Tak jest!“

Ve stínu přístřešku si ji k sobě tvrdě přitáhl. Jednou paží ji svíral kolem pasu. Druhá ruka hledala a našla prs, který divoce laskal. Rty jí žhavě mumlaly do ucha.

„Chci tě, ženo. Dokud jsem tě neuviděl, když jsme vjeli do hradeb, neuvědomil jsem si, jak moc jsi mi scházela, Isabello.“ Našel její bradavku a jemně ji několikrát štípl.

Srdce jí skákalo v hrudi jako šílené. Nohy pod ní náhle zeslábly. Bála se, že ji neudrží. „Můj pane! Co kdyby někdo přišel a našel nás tu?“ Cítila proti sobě jeho tvrdost.

„Pak si řeknou, že pán langstonské tvrze zahořel chtíčem po své krásné mladé ženě,“ odpověděl, jeho rty ji šimraly na krku hned pod uchem. „Neupejpejte se, madame, nebo si vás vezmu hned tady na místě a čert vem následky.“

„To by ses neodvážil,“ zajíkla se, zčásti otřesena, zčásti uchvácena zvědavostí, jestli by skutečně dokázal provést tuhle neslýchanou hrozbu.

Hugh se uličnicky zasmál, přitiskl manželku zády ke kamenné zdi přístřešku a jeho rty nalezly její ve spalujícím polibku. Navzdory vášnivosti jeho rtů si Belle uvědomovala, že zápolí se svým oděvem. Náhle, aniž by i jen na okamžik přerušil polibek, vklouzl jí hbitě rukou pod sukně, uchopil ji za hýždě a nadzvedl ji. Odtrhla se tváří od něj, zajíkajíc se překvapením, když do ní vstoupil, tvrdý jak železo a dychtivý.

„Óóó! Ááál Huuughu!“ Ovinula kolem něj nohy, oddychujíc ztěžka rozkoší. „Ano! Ano! Áááno! Ach svatá Matko, tys mi chyběl, lásko moje!“ Líbala ho horečně na tvář, rozohněná chtíčem. Bylo jí srdečně jedno, jestli je někdo uvidí. Chtěla ho!

Zprvu se do ní vsouval pomalými, cílevědomými pohyby svého mužství, polovinu počáteční rozkoše mu přinášely drobné steny, které vydávala. Pak, jak jeho vášeň narůstala, pohyboval se tvrdšími, rychlejšími tahy, až vzlykala rozkoší, až se otřásala, když společně dosáhli nebes v oslňujícím výbuchu kýženého uspokojení. Teprve pak ji spustil dolů, zvolna, tiskna ji pevně k sobě. „Ďábelská krásko,“ zavrčel tlumeně, „pokoušíš mou trpělivost.“

Isabelle se slabě zasmála. „Můj pane, nevěřila bych, že je něco takového možné. Už tě nebudu pokoušet k takové zbrklosti… ale bylo to skvělé!“ Přes přístřešek viděli déšť, jak se lije ve stříbrošedých proudech, a ona si uvědomila, proč je nikdo neobjevil. Schoulila se mu k hrudi.

Hugh pohladil rudozlatou hlavu, která ležela na jeho tunice. Teprve před několika minutami si uvědomil, že má moc strhnout ho k naprosté neuváženosti. Byl důkladně a doopravdy svázán pouty lásky; ale nebylo to, usuzoval, zase až tak špatné. Políbil ji na temeno. „Žádná žena mě nikdy tak nevzrušovala, ma Belle. Žádná jiná než ty. Nemyslím, že bych byl rád od tebe odloučen, chérie.“

„Tomu jsem ráda, můj pane,“ řekla mu, „neboť jsem tě rovněž postrádala.“ S úsměvem k němu vzhlédla. „Neměli bychom už jít dovnitř, můj pane? Jsem si jista, že má matka už otčíma důkladně vykoupala. Budou v této chvíli pohrouženi do daleko sladších úkolů, o tom nepochybuji.“

„Ne když je tvá matka v tak pokročilém těhotenství,“ řekl. „Rolf ví, že musí prozatím krotit svou touhu. Mluvili jsme o tom.“

Isabelle se zasmála. „Jak málo víte vy muži o ženách,“ řekla. „Má matka říká, že jsou způsoby, jimiž může muž se svou chotí nalézat rozkoš, i když je žena plná děťátka.“

„Skutečně?“ To ho překvapilo a zaujalo.

Přikývla. „Má matka to říká. Zanedlouho mi asi bude muset tu informaci předat.“

Odtáhl ji od sebe, oči rozšířené radostí. „Ty čekáš dítě, ma Belle?“

„Jsem o tom přesvědčena, můj pane,“ řekla klidně. „Má matka to potvrdila a ta by to rozhodně měla vědět lépe než já.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“ Tvář se mu rozsvítila štěstím.

„Neměla jsem měsíční krvácení od té doby, cos odjel do války, můj pane. A povšimneš si už změny na mých prsou, až budeme později spolu. Jestli je to syn, budu šťastna, bude-li nosit tvou podobu, ale ach, dou fám, že naše dcery nebudou mít tvou tvář! Nejsme tak bohatí, abychom měli na věno pro ošklivá děvčata!“

„Kdy?“ Jeho hlas zněl přiškrceně.

„Časně zjara, myslím,“ odvětila.

„Nemůžeš jezdit na koni,“ prohlásil a otevřev dveře tvrze, vtáhl ji dovnitř, do tepla síně.

„Hughu,“ řekla rozhořčeně, „kdyby mě napadlo, že se budeš chovat takhle hloupě, ještě bych ti nic neříkala. Jak mám cvičit Couper, když s ní nemůžu jezdit ven? Je má, ne tvoje, ani Lindova. Zeptej se mé matky. Ještě měsíc či dva mi nehrozí žádné nebezpečí.“

„Nedovolím ohrozit svého syna kvůli rozmaru,“ prohlásil Hugh směšným tónem, jaký od něj ještě nikdy neslyšela.

„Tvého syna, můj pane? A co tvá žena, anebo o mně náhle uvažuješ jen vzhledem k mé schopnosti dělat ti chovnou klisnu?“ zeptala se Belle zžíravě. „Stvoření, které se dá nahradit stejně snadno jako každé chovné dobytče?“

„Tak jsem to nemyslel a vy to dobře víte, madame,“ řekl.

„Nepokoušej se to překroutit, jak míváš ve zvyku, když nemůže být po tvém.“ Zamračil se na ni.

Belle mu zamračení oplatila, ani v nejmenším nezastrašena. „Je to taky mé dítě,“ řekla hněvivě. „Neohrozím je, můj pane, nejsem sobecká; ale jezdit budu nejméně ještě měsíc, abych mohla cvičit svého sokolíka. Couper by zmátlo, kdybychom ji náhle přestali cvičit. Nemůže se nic stát, nebudu-li pobízet koně do cvalu. Budu na své klisně jezdit jen krokem a stát, až budu čekat na sokola, až se vrátí s návnadou, Hughu. Nebudu skutečně lovit. Můžeš i jezdit se mnou, až vyrazím s Couper, abys měl jistotu, že nepokouším osud.“

„Já nevím,“ řekl. „Musím si promluvit s tvou matkou.“

Belle se sladce usmála. „Děkuji ti, můj pane,“ odpověděla, vědouc, že v tomhle bodě zvítězila. „Pojď,“ řekla a vztáhla k němu ruku.

„Budeš se teď chtít vykoupat, Hughu.“

Hugh Fauconier nad ní potřásl hlavou. „Kdybych byl věděl, že

čekáš dítě, Belle, nebyl bych k tobě prve tak hrubý.“

Zasmál se a byl to rozhodně svůdný zvuk. „Nejsem žádná přejemnělá květinka, Hughu,“ zněla její odpověď. „Docela se mi líbí tvoje síla. Jsem jen ráda, že déšť zabránil, aby nás někdo nachytal ve chvíli vášně.“ Pak se znovu zasmála a tentokrát to znělo dozajista poťouchle.

Následujícího dne vyjeli spolu s Lindem na první skutečnou cvičební lekci Couper. Lind upevnil ptákovi na konec řemínku dlouhý tenký provaz. Když dorazili na otevřené pole, kde měli se sokolem pracovat, pomohl Hugh manželce z koně a Lind předal Couper své paní na pěst v rukavici. Belle sejmula ptákovi čepičku, hvízdajíc celou dobu známý nápěv, na který sokola posledních několik měsíců navykala. Podali jí kus masa, upevněný k vábničce, a Belle opakujíc úryvek písničky Couper kouskem masa nakrmila, svírajíc ve štíhlých prstech pevně řemínky, upevněné k nohám stvořeníčka.

Lind nyní vzal maso a začal se od ptáka vzdalovat, drže přitom stále návnadu s masitým přívažkem tak, aby ji Couper jasně viděla. Nakonec se zastavil a položil ji na zem. Isabelle Couper pustila,

provázek se jí v ruce odvíjel, když pták přelétl krátkou vzdálenost od své paní k masu. Lind vztáhl ruku, aby si maso vzala, hvízdaje sokolnický volací signál, aby ji povzbudil. Konečně se zastavil a položil maso před Couper. Když se na ně vrhla, zvedl ji i s návnadou, pevně přitáhl řemínky a vrátil ji Isabelle. Hra se několikrát opakovala, až ji konečně Hugh kázal ukončit.

„Bude skvělá lovkyně, ma Belle,“ chválil sokolíka. „Ani jednou dnes nezaváhala v honu za návnadou, a to je teprv poprvé.“

„Co bude příště?“ zeptala se Isabelle manžela, když stahovala tmavou koženou čepičku zpátky přes jasné, ostré oči Couper, než ji předala zpátky Lindovi k přepravě.

Kráčeli spolu přes pole, koně se sokolníkem za nimi. „Budeme hrát tuhle hru s návnadou a masem ještě několik dní,“ řekl Hugh. „Jestli bude dál reagovat tak dobře jako dnes, pak začneme točit návnadou ve vzduchu a ty jí přitom budeš dávat volací signál. Je-li tak inteligentní, jak jsem přesvědčen, Couper se rychle naučí skočit z tvé pěsti a vrhnout se po kořisti ve vzduchu. Jakmile to dokáže, můžeme odstranit provázek. Tvůj sokolík pak bude moci volně létat a lovit. – Použijeme králičí kůži vycpanou masem místo návnady. Lind ji bude tahat před ptákem. Naučíme ji snášet se a vrhat na svou oběť. V další části tréninku nasadíme psy. Ti vyženou živého králíka nebo malého lovného ptáka z úkrytu, aby ho Couper mohla lovit. Jakmile svou kořist zabije, dostane její srdce jako odměnu za dobré chování.“

„Neměla bych to být já, kdo bude tahat návnadu po poli?“ zeptala se ho Belle.

„Měla,“ odpověděl jí upřímně, „ale protože Lind bude zvyšovat tempo na koňském hřbetě, aby tvého sokolíka řádně vyučil, a ty jsi řekla, že nebudeš jezdit krkolomnou rychlostí, bude to Lind, kdo musí dokončit tuto součást výcviku Couper. Použije tvůj volací signál, Belle, a přeješ-li si to, můžeš krmit svého ptáka srdcem kořisti, aby se posílilo pouto mezi vámi dvěma.“

„To vskutku udělám,“ odvětila. „Nejsem ufňukaná jako jiné ženy.“ Během příštích několika týdnů ti tři pracovali společně na výcviku sokolíka. Hugh pracoval rovněž s mladým rarohem, kterého slíbil vévodovi Robertovi. Výcvik této samice se velmi podobal výcviku sokolíka, až do jistého bodu. Jakmile si raroh zvykl lovit králíky a menší ptáky, seznámili ho se skutečnou kořistí. Na louku přivázali ke sloupku živého jeřába se zalepenýma očima a svázaným zobákem, aby se nemohl bránit, ostré spáry mu otupili. K zádům bezmocného

jeřába přivázali maso. Pak samici raroha ukázali kořist. Inteligentní Blanca okamžitě pochopila svou povinnost a zabila jeřába hned napoprvé. Dostala jeho srdce a Hugh i Alain hned věděli, že z velkého ptáka bude skvělá lovkyně.

Blancu naučili poznat volání jeřába. Alain odstranil z prvního, kterého zabila, hrtan, rozřízl ho a foukal do něj, čímž vznikal ten správný zvuk. Dělal to pokaždé, když byla v lovu úspěšná. Raroha nyní krmili společně s chrty, kteří lovili spolu s ním, aby se posílilo kamarádství mezi těmito tvory. Psi byli cvičeni tak, aby pomáhali rarohovi ulovit kořist.

Konečně byla úroda z polí a sadů pod střechou, sýpky naplněny a počasí se ochlazovalo. Dny se čím dál víc zkracovaly. Hugh ohlásil konec Belliných lekcí s Couper, ale nestěžovala si, neboť sokolík už byl dobře vycvičen k lovu. Svatého Martina oslavili pečenou husou. Přišel svátek zrození Páně a právě toho dne dala Alette de Briard život svému prvnímu synovi, kterého otec Bernard pokřtil na den svatého Štěpána.

Byl to snadný porod, což Alette značně překvapilo, neboť převelice trpěla, když se rodila Isabelle; syn jí však z těla vyklouzl rychle, sotva po pár hodinách bolestí. Chovajíc ho v náručí, prohlásila hrdá matka: „Už poznávám, že se podobá svému otci.“

Rolf zářil pýchou, uchvácen tím drobounkým človíčkem se svatozáří zlatých vlasů. Jeho syn! Má syna. Cítil, jak se mu do očí hrnou slzy, a když Hugh objal přítele kolem ramen, Rolf beze studu vzhlédl a řekl: „Kéž máš stejné štěstí, můj pane.“

„Boží vůle,“ řekl Hugh Fauconier a pohlédl na svou ženu, jež se usmála a souhlasně oběma přikývla.

Kapitola 9

„Podívej se na mě,“ kvílela Isabelle z Langstonu. „Vypadám jako stará bečka! Šaty už mi nepadnou a stěží můžu chodit. Vlasy mám doslova zplihlé! Kdy se tohle dítě narodí? Kdy?“

Hugh si přitáhl manželku zpátky do postele, rukou jí hladil velmi vystouplé bříško. „To malé se narodí, až bude k jeho narození čas, chérie. Netrap se.“

Belle se na něj zamračila. „Abych se netrápila? To je od tebe laskavé, můj pane. Jak vznešené! Jsem plná tvého syna, div neprasknu, a ty mi řekneš, abych se netrápila? Sotva můžu chodit po síni, abych plnila své povinnosti. Nemůžu spát, jak to dítě pořád kope. Je to děsná malá potvora! Kdyby tohle břímě nesli muži, Hughu Fauconiere, nemluvil bys jen tak lehkovážně o tom, abych se netrápila. „Jak by se ti líbilo napuchnout jako nějaké přezrálé ovoce, jenjen puknout?“ Vztekle se od něj odtáhla, slzy na krajíčku.

Měl co dělat, aby se jejímu hněvu nesmál, a přece doopravdy věřil, že chápe, jak zoufalé to pro ni všechno musí být. Jeho manželka byla zvyklá na aktivitu. Nesnášela skutečnost, že se nemůže pohybovat spěšně, jak byla zvyklá činit. A těhotenstvím se Bellina povaha nijak nezlepšila. V posledních týdnech byla čím dál nedůtklivější, až do té míry, že ji pouhé slovíčko, dokonce i jen pouhý pohled dokázaly přivést k zuřivosti.

„Moc dlouho už to trvat nemůže, chérie“ prohlásil. „Mohu si jen představovat, jak to máš ty poslední týdny těžké, ale už to potrvá jen docela krátce. Tvá matka říká, že to dlouho nebude, a ta by to dozajista měla vědět.“ Hugh uchopil ruku své ženy do syé a políbil ji.

Isabelle propukla v pláč. „Zítra nám narozeniny,“ řekla. „Bude mi sedmnáct. Stárnu, Hughu. Stárnu.“

Znovu byl v pokušení rozesmát se, ale neudělal to. „Jsi nejkrásnější stařena, kterou znám,“ prohlásil.

„Ach Hughu,“ popotahovala, náhle a nevysvětlitelně dojata jeho laskavostí.

Nazítří ráno, když se rodina shromáždila, aby jí popřála šťastné narozeniny, se v Bellině tváři objevil podivný výraz a Alette okamžitě věděla, kolik uhodilo.

„Máš porodní bolesti,“ sdělila dceři věcným tónem.

„Asi ano,“ souhlasila Isabelle a pak sebou škubla. „Něco cítím, matko, a chci to vytlačit!“ vykřikla.

„Dobré nebe!“ užasla Alette. „Zajisté nechceš porodit své dítě jako nějaká nevolnice na poli?“ Ale výraz v dceřině tváři ji přesvědčil, že možná Isabelle bude mít děťátko skutečně mnohem dřív než později.

„Nemáme čas,“ řekla ostatním. „Ido, Agneatho, pomozte mi položit mou dceru na stůl! Obávám se, že nemáme jinou možnost.“

Než se stihli pohnout, zvedl Hugh svou ženu do výše a jemně ji položil na sklizený stůl. „Jen klid, ma Belle,“ řekl něžným tónem.

„Dýchej zhluboka, chérie.“ Pohladil ji po čele.

„Rolfe, přines zástěnu, ať zakryjeme paní z Langstonu před slídivýma očima,“ nařizovala Alette manželovi. Začala svlékat dceři tuniku a sukně, nechala ji jen v košili. Vzala nůž a po obou stranách jemnou lněnou tkaninu rozřízla.

Hugh stál na konci stolu a objímal Isabelle, která nyní seděla s nohama přitaženýma k jeho hrudi.

„Ježíšmarjá!“ klela Alette. „Tohle mé vnouče nepočká! Honem, Rolfe!“

Zepředu přistavili před panskou tabuli zástěnu, což poskytlo Isabelle jistou míru soukromí. Ida a Agneatha už odběhly a vrátily se s horkou vodou, vínem, čistými klůcky, plenami a kolébkou pro budoucího novorozeného syna. Isabelle zavřískla a nedokázala se ubránit tomu, co ji táhlo dolů. Doslova cítila, jak se jí tělo napíná, nějaká síla jí cosi táhla z nejhlubšího nitra.

Vykřikla zas a znova. Hugh, objímaje ji pažemi kolem hrudi, jí broukal tichá povzbudivá slůvka a jemně ji líbal na hlavu. Belle důkladně zatlačila a pak se k svému úžasu cítila znovu volná. Uslyšela pláč. Pláč novorozeněte.

„Totě krásný chlapec,“ řekla její matka, zvedaje řvoucí zakrvavené stvořeníčko. „Máte syna, Isabello, Hughu.“

„Dej mi ho! Dej mi ho!“ křičela Belle.

„Nejprve ho očistěme,“ radila jí matka.

„Ne! Dej mi ho hned!“ dožadovala se Belle, divže neplakala, když jí Alette vložila dítě do náručí.

„Nech mě aspoň přeříznout pupeční šňůru,“ řekla, ale Isabelle ji neslyšela. Byla příliš uchvácena, příliš upoutána svým synem.

„Podívej, Hughu,“ řekla. „Vidíš, jak má malinké ručičky a nožičky? Myslím, že má tvůj obličej. Bude ošklivý ve tváři jako jeho zploditel, můj pane,“ ale hlas měla něžný láskou k oběma.

„Pojmenujeme ho po tvém otci?“ zeptal se Hugh. „Nikoliv,“ prohlásila Belle. „Pojmenuji našeho syna po jeho otci. Bude to Hugh Mladší,“ a předala děťátko své služce Agneatě, aby mohl být očištěn a uložen do bezpečí své kolébky.

Několik týdnů po narození Hugha Mladšího přišlo povolání od krále. Robert de Belleme, hrabě ze Shrewsbury, a jeho bratři Arnulf, hrabě z Pembroke, a Roger z Poitou, pán z Lancasteru, se vzbouřili proti králi. Král shromažďoval svou armádu, aby vyrazil k hranicím Walesu, kde zaujali stanoviště rebelové. Pohraničí mezi Anglií a Walesem zahrnovalo i oblast u jižního pobřeží Walesu. Hugh a Rolf shromáždili své muže, vojsko už se rozrostlo na padesát lučištníků.

„Tentokrát,“ řekl Hugh Isabelle, „se všichni nevrátí, obávám se. Tentokrát budou bojovat.“

„Hleď, aby ses vrátil,“ řekla mu. „A co Blanca? Jestli uposlechneš královy výzvy, nemůžeš ji přece odvézt k vévodovi Robertovi. Urazíš ho?“

„Pošlu vévodovi poselství, že nemohu přijet, ale budu se snažit přijet na podzim anebo příští jaro,“ řekl Hugh své ženě.

Isabelle přikývla, pak manžela políbila a statečně mu požehnala na cestu.

Robert de Belleme a jeho dva bratři z rodiny Montgomerie byli všichni každý po svém všemocní. Spojeni tvořili mocnou trojici. Naneštěstí je většina baronstva neměla v oblibě, neboť většina pánů byla daleko méně mocná. Montgomeriové neměli ve své vzpouře proti králi podporu ani od sobě rovných, ani od duchovenstva, ani od lidu, jenž je nenáviděl. Proč se opovážili postavit otevřeně proti králi Jindřichovi, to bylo většině záhadou. Ostatní, moudřejší, byli přesvědčeni, že Montgomeriové pošetile podlehli své přehnané ctižádosti.

Zahnáni zpět do vlastních hradů byli donuceni vzdát se po pouhých třech měsících. Každý z těch tří pozbyl své půdy jako pokuty za svou hloupost; a byli posláni i s rodinami do exilu v Normandii, kde okamžitě začali plánovat další vzpouru. Vévoda Robert sice aktivně neposlušnost vůči svému mladšímu bratrovi nepodporoval, ale také ji aktivně nepotlačoval. Po pravdě řečeno se velmi soustředěně díval jinam. Nebyl nijak šťastný, že jsou Montgomeriové zpátky v

Normandii, neboť kde se usadili, tam se s nimi vždycky objevily potíže.

Hugh Fauconier a Rolf de Briard se vrátili domů na Langston koncem července. Šest z jejich lučištníků padlo v boji – relativně nízký počet, a tak měli pocit, že měli štěstí. Král Jindřich byl velmi potěšen jejich oddaností i pomocí. Jen ať se velcí páni bouří proti jeho zákonné autoritě; právě malí páni jako Hugh podrží Anglii proti rebelům a cizincům. Jmenoval svého přítele z dětství baronem, aby ho odměnil, a když se Hugh zeptal, měl-li by odjet do Normandie, řekl král: „Na každý pád, barone Langstone, jeď a odvez mému bratrovi toho raroha. To ho líp než co jiného ujistí, že ho neviním ze zlého chování Montgomeriů. To je teď jeho starost, nechať mu Bůh pomůže. Chudák starý Robert. Ti mu ještě způsobí nesnáze, dozajista, dřív nebo později. Tak jest, jeď a zůstaň v Normandii, dokud vévodkyně Sibylle neporodí své dítě. Pak se vrať a přivez mi zprávy, jak veřejné tak soukromé, o tom, co se ti zdaří zvědět u dvora mého bratra.“

„Kéž bys mohla jet se mnou, ma Belle,“ řekl Hugh své ženě. „Jen kdyby byl náš syn trošičku starší a nepotřeboval tě, chérie.“

„Jenže on mě potřebuje,“ odvětila Isabelle. „Nechci ho dát ještě kojné, můj pane.“ Shlédla na postel, kde ležel jejich synáček nahý na ovčí kožešině, kopal a vrněl. Byly mu už skoro čtyři měsíce a každým dnem, říkala si Isabelle, jako by se jí měnil přímo před očima.

„Už teď jsem z dětství Hugha Mladšího o hodně přišel,“ pravil její manžel smutně. „Tak to v našem světě chodí, že zrovna teď musím být tolik pryč. Jen co bude král panovat delší dobu, zavládne v Anglii klid. Pak budu každým rokem povinován jen rytířskou službou. Budu doma, abych mohl naučit našeho syna jezdit na koni a lovit.“ Usmál se na děťátko, jež se dívalo na svého zploditele s širokým, bezzubým úsměvem. Hugh mu nabídl prst a nemluvně ho silně popadlo, až to otce překvapilo. „U všech všudy, ma Belle, má pevný stisk, ten náš kluk!“ Pak se sklonil a políbil dítě na čelo. „Dej pozor na svou matku, Hughu mladší. Vrátím se co nejrychleji.“

„Za jak dlouho?“ zeptala se Belle.

„Král chce, abych zůstal tak dlouho, abych mu mohl přinést zprávu o vévodkyninu porodu a zvědět pohlaví dítěte. Má je přivést na svět uprostřed podzima. Do svatého Martina bych měl být zpátky, nebude-li moře příliš rozbouřené.“

„Počasí je obvykle nejlepší buď těsně před bouří, anebo hned po ní,“ prohlásila Belle. „Jdi, můj pane. a udělej, co musíš. Bude tady Rolf a jsme teď dobře opevněni.“

Hugh Fauconier opustil znovu svůj domov prvního dne měsíce srpna ve společnosti Alaina sokolníka a šesti langstonských ozbrojenců. Vzal s sebou Blancu, raroha, který měl být darován vévodovi Robertovi; a půvabného malého krahujce, jehož zamýšlel dát darem vévodkyni. Krahulík veliký jako vlaštovka měl rezavohnědý hřbet a na rozdíl od ostatních ptáků ocasní péra. Krahujec byl rozhodně pták vhodný pro dámy. Najde kořist a pak se nad ní ve vzduchu zastaví, rychle bije elegantními křidélky, až se nakonec prudce snese k zemi, aby zabíjel.

Isabelle stála na hradbách tvrze, syna v náručí, a sledovala manžela, jak odjíždí k nedalekému pobřeží a čekajícímu plavidlu, které ho odveze do Normandie.

Opět byl čas sklízet úrodu z langstonských poli a sadů. Zrní bylo vymláceno a uloženo v sýpkách. Mouka byla semleta v panském mlýně, část se rozdělila mezi nevolníky a další nájemce, zbytek byl uskladněn. Jablečný mošt, pivo a víno byly vyrobeny a uskladněny ve sklepích tvrze. Pole, jež se měla na podzim osít a na jaře sklidit, byla zorána a obilí zaseto. Dobytek sehnali z letní pastvy blíž k domovu, aby se dal rychle zahnat pod střechu, kdyby nastalo nepříznivé počasí. Oslavili svatého Michala. Začalo předení lnu.

Christian de Briard vstoupil do desátého měsíce svého života, jeho robustnímu synovci Hughovi Mladšímu bylo šest a půl měsíce. Alette se svěřila své dceři se svým přesvědčením, že čeká další dítě.

„Tak brzo?“ řekla Isabelle překvapeně.

„Nejsem tak mladá jako ty, má dcero,“ odvětila Alette. „Chci dát svému Rolfovi aspoň dva syny, než budu neschopná počít.“

„Co jestli budeme mít Christian a já sestřičku?“ škádlila ji Belle.

„Dcera by mi vyhovovala stejně dobře,“ prohlásil Rolf, který rozhovor zaslechl, neboť seděli pospolu v síni a sledovali děti, lezoucí kolem. Sklonil se, políbil svou ženu a pak se obrátil k Belle.

„Sídlo je připraveno na zimu, ať přinese cokoliv,“ sdělil jí. „Všichni pracovali tuze tvrdě, má paní dcero. Rád bych odměnil nevolníky a dovolil jim jeden den lovit na tvých polích a v lesích. Ne víc, než jednoho jelena na vesnici a dva králíky na rodinu. Budeš souhlasit?“

„Tak jest,“ odpověděla Belle. „Zaslouží si to. Dej jim ten den. Jsou všechny domy před zimou dobře opraveny, Rolfe?“

„Dvě střechy, jedna v langstonské vesnici a druhá v nejvzdálenější vesnici, budou potřebovat zalátat, než začnou zimy, ale to už jsem zařídil, má paní. Řekl jsem, že od zítřka mohou ženy a děti paběrkovat na polích a v sadech. Dobře živení rolníci se nedají podnítit k žádným rebeliím. Zimy jsou už tak dost těžké.“

Přišel svatý Martin a spolu s ním list od Hugha Fauconiera, v němž své ženě sděloval, že vévoda a vévodkyně přivedli na svět syna. Vévoda však chtěl, aby ještě zůstal, aby mohli lovit jeřáby a vyzkoušet tak Blančinu zdatnost. Vévodkyni krahujec potěšil. Vrátí se domů co nejdřív. Nejpozději na jaře. Isabelle vzdychla, ale nedalo se nic dělat. Byla nucena přijmout manželovo rozhodnutí. Stěží mohl odmítnout vévodovu žádost, aniž by vážně urazil králova bratra.

Narození Páně se oslavilo v novém langstonském kostele, který byl podle Hughova přání zasvěcen sv. Alžbětě. Kostelní budova byla hrázděná, omítnutá a obílená. Střecha byla došková. Hugh chtěl kamenný kostel, jenže by museli čekat mnohem déle, než se kameny otesají a pak přivlečou přes bažiny a kopce z Northamptonshiru. Později snad budou mít kamenný kostel.

Langstonský pán chtěl vztyčit svůj kostel co nejrychleji. Jeho nevolníci pilně pracovali celé léto a podzim, káceli stromy, řezali prkna, míchali maltu, splétali došky, jen aby mohli oslavit narození Páně ve vlastním kostele. A vedle kostela byl domeček zvlášť postavený pro otce Bernarda a zbrusu nový hřbitov.

V předvečer svátku byl vnitřek kostela vyzdoben větvemi tisu a cesmíny. Alette a Isabelle celé dny vyráběly svíčky z nejčistšího včelího vosku do svícnů na oltáři. Tapisérie, kterou Alette tkala od odchodu svého prvního manžela na křížovou výpravu, visela za oltářem. Byla to scéna zobrazující Krista krmícího zástupy; lekce, jak říkal otec Bernard, kterak by pán měl zacházet s méně šťastnými; lekce, která se tady na Langstonu hezky praktikovala.

Na oslavu narození Páně dostal každý nevolník i svobodník na langstonském sídla dvě mírky piva, porci šunky a bochník chleba. Každé dítě bylo také obdarováno hrstí rozinek. Všichni, kteří se dokázali nacpat do síně, radostně zpívali o narození Jezulátka. Pilo se na zdraví nepřítomného pána a jeho dobré paní, která tuhle radostnou událost připravila. Pak byla rodina zanechána o samotě, aby mohla v klidu oslavovat. Isabelle však byla zamlklá. Hugh už se neozval. Smířila se s tím, že ho do jara neuvidí. Pohlédla na svého bratříčka Christiana de Briarda, který se nyní s velkým odhodláním

batolil všude, kam ho tlusté nožičky nesly; jeho synovec Hugh Mladší lezl za ním po čtyřech. Dobře, že budou mít jeden druhého, až vyrostou. Zalétla pohledem ke své matce a otčímovi, spokojeným a šťastným v očekávání druhého dítěte. Belle vzdychla.

Zima byla těžká, zle studená a mokrá. Přinesla několik ledových bouří, které poškodily četné stromy v sadech. Přišly Hromnice a bahnění ovcí, ale byla to bídná sezóna. Nenarodilo se tolik jehňat jako předchozího roku a mnohá z novorozeňat zahynula v záludné sněhové bouři, jež se strhla koncem měsíce. Jen ovce, říkala si Belle, dokážou být tak tupohlavé, aby vrhaly mladé v nejhorším možném ročním období.

Jaro přišlo pozdě, zem ne a ne rozmrznout. Když bylo konečně zaseto, spláchly všechno deště a muselo se sít znova, což bylo spojeno se značnými obtížemi, neboť půda byla nasáklá vodou a těžko se orala. Ozimá pšenice utrpěla zimou a vlhkem. Když ji konečně mohli sklízet, byla úroda nevalná. Nic z obvyklých znamení jako by neukazovalo na dobrou sklizeň.

„Dejž Bůh,“ řekla Isabelle otci Bernardovi jednou ráno po mši,

„aby byla letní sklizeň bohatá.“

„Bez pána, paní, čeká Langston jen málo dobrého,“ řekl třaslavým hlasem Děda Albert, starý kovář. „Kdež je pan Hugh? Potřebujeme ho.“

Isabelle uchopila muže s uslzenýma očima za ruku a řekla mu:

„Pán je u dvora vévody Roberta v králově záležitosti, dědo Alberte. Brzo se vrátí, já to vím.“

„Na Langstonu nebude štěstí, dokud nebude pán v bezpečí doma,“ prohlásil Děda Albert. „Snažíš se, paní. a miluješ svou půdu, to dozajista, ale Langston musí mít svého pána. Jeho štěstí je v pánovi.“ Přešly Velikonoce. Alette de Briard porodila svého druhého syna pátého dne měsíce května. Chlapec byl pokřtěn Jindřich, po králi.

Isabelle začínala panikařit. Kde je její muž?

„Pošleme ke králi dotaz, co je s Hughem,“ řekl jednoho večera Rolf, když seděl s nevlastní dcerou v síni. „Dozajista od něj bude mít nějakou zprávu a bude vědět, kdy se má vrátit.“

„Nikoli, já pojedu ke králi,“ řekla Isabelle tiše. Byli sami, sloužící se odebrali na lůžka a Alette ve své komnatě kojila novorozeného syna. „Zpráva by se s největší pravděpodobností ztratila mezi vší tou korespondencí, co král určitě dostává. Mě však nemůže ignorovat, budu-li stát před ním, že ne?“

„Belle, poslouchej mě,“ řekl její otčím. „Víš, že Hugh a já jsme byli s králem vychováni. Náš lenní pán má vlastnosti, o kterých jsme před tebou ještě nemluvili, protože pro tebe upřímně řečeno nebyly důležité. Ale pokud půjdeš ke dvoru, musíš vědět, že Jindřich Beauclerc je velmi chlípný muž. Odjakživa měl ženy raději, než by se patřilo. Ačkoliv se o něm říká, že s nimi obcuje spíš z politických důvodů než z vášně, já vím, že tomu tak není.“

„Král je ženatý muž, Rolfe,“ namítla Isabelle naivně, „a já vdaná žena. Nebude se o mě vůbec zajímat. Kromě toho nejedu ke dvoru kvůli radovánkám. Hodlám zjistit, kde se ocitl můj manžel a nic víc.“

„Král na tobě spočine okem, Belle, a spatří krásnou ženu,“ prohlásil její otčím. „Nemůžeš ho odmítnout, vzbudíš-li v něm chtíč.“

„Tak pojeď se mnou, Rolfe, a chraň mě,“ zasmála se Belle. „Budu ta nejřádnější paní. Krále Jindřicha neupoutám ani v nejmenším. Budu celou dobu nosit zavinutou hlavu a závoj a předstírat ostych. Kromě toho dozajista bude chovat vůči Hughovi takovou oddanost, že mu to znemožní mě svádět. Vezmeme s sebou Agneathu?“

„Hugh by nechtěl, abys tohle dělala, Isabello,“ řekl Rolf. „Zakázal by ti to a já jako tvůj otčím musím udělat totéž.“

„Vskutku jsi můj otčím, Rolfe,“ řekla Belle tiše a v jejím hlase bylo nebezpečí, nebezpečí, které Rolí znal. „Jsi však také správce Langstonu a já langstonskou paní. V nepřítomnosti mého manžela musíš poslouchat mě. Já tě poslouchat nemusím.“

Rolf de Briard vzdychl a sklonil hlavu. Neměl ji kam uvěznit, aby nemohla uniknout. Zkusil poslední léčku. „Dovol mi jet ke králi místo tebe,“ řekl. „Se mnou promluví ze starého přátelství.“

Isabelle zavrtěla hlavou. „Nikoli, Rolfe. Král tě láskyplně uvítá a pozve tě ke své lovecké společnosti. Nechá si tě u sebe, zatímco já tě převelice potřebuji tady na Langstonu. Nikoli, musím jet s tebou. Dozvíme se, co musíme, a vrátíme se rychle na Langston. Starý Albert už teď mumlá něco o tom, že štěstím Langstonu je jeho pán. Nevolníci ztratí odvahu, jestli se takové řeči rozšíří. Musíme dostat Hugha domů!“

„Tedy dobře, Isabelle,“ řekl Rolf poraženě. Pravděpodobně má pravdu, říkal si. Kdyby jel sám, vtáhl by ho Jindřich do dvorního dění, zatímco Langston by bez něj zahálel. Ona možná dokáže zahrát tu ustaranou myšku a vzbudit v králi soucit, ne chtíč. Alette bude stejně zuřit. „Tvé matce se to vůbec nebude líbit,“ řekl Isabelle.

„Má matka se bojí všeho, co považuje za neobvyklé. Ještě nikdy nebyla u dvora, víš.“ uchechtla se Isabelle. „Bude mě považovat za neposlušnici a tebe za šílence, že mi pomáháš.“

Alette je však oba překvapila, když ji zpravili o svých plánech.

„Považuji za skvělý nápad, abys jela ke dvoru a promluvila s králem,“ řekla své dceři. „Skutečně musíme mít Hugha zase co nejdříve doma. A jsem potěšena, můj pane,“ usmála se na svého chotě, „že Isabellu doprovodíš a uchráníš ji před nebezpečenstvím. Bylo by od ni nemoudré jet sama, jen se svými sloužícími. Kromě toho ty krále znáš a můžeš jí pomoci získat u něj audienci. Je dobrý čas k odjezdu. Konečně je zaseto a až do senoseče vlastně není nač dohlížet.“ Obrátila se k dceři. „Já se postarám o svého vnuka.“

Tohle Belle zapomněla vzít v úvahu a na okamžik zakolísala.

„Není odstavený,“ řekla zvolna.

„Ale už jí i normální stravu, protože rád napodobuje svého strýce Christiana,“ řekla Alette. „Mám spoustu mléka, dcero. Budu ho taky kojit, když bude potřebovat. Koneckonců už je mu přes rok. Jeď nalézt svého manžela. Potřebuješ další malé, aby ses měla o koho starat, a už je ti přes osmnáct.“ Uličnicky se zasmála.

„Jakož i vám, madame, a přece máte pořád děti,“ škádlila Belle matku. Pak na ni padla tesknota. „Ráda bych měla dceru, aby dělala společnost svému bratrovi,“ řekla.

„Já bych ji taky chtěla,“ řekla Alette a v modrých očích jí zajiskřilo, když pohlédla na svého manžela.

„Madame, vy dceru máte,“ odtušil, oplácejíc jí pohled plný náklonnosti a lásky.

„Ráda bych ještě další,“ prohlásila Alette tvrdohlavě.

„Časem,“ slíbil jí, „ale nejprve najděme Hugha.“

O několik dní později vyrazili do Winchesteru, neboť Rolf byl přesvědčen, že tam král ještě bude meškat, stráviv zde Velikonoce – v teplejším počasí se raději vyhýbal Londýnu. Vzali s sebou Bellinu služebnou Agneathu a dvanáct ozbrojenců na ochranu. Langston nechali dobře zajištěný, Hughův panoš sloužil jako kapitán stráží a Rolfův panoš měl v pánově nepřítomnosti dohlížet na panství. Otec Bernard malé společnosti před odjezdem z tvrze požehnal. Když sjížděli z kopce do langstonské vesnice, zastoupil jim cestu Děda Albert.

„Paní,“ řekl jí, vrásčitou tvář ustaranou, „kamž míříš? I ty nás opustíš?“

„Jedu ke králi, Dědo Alberte,“ řekla Belle. „Bude vědět, kde je pan Hugh. Má matka je v tvrzi s mým synem Hughem Mladším. Dokud se mu nevrátí otec, je pánem Langstonu a jeho štěstím on. Vrátíme se brzy, to ti slibuju.“

„Bůh s tebou, paní,“ řekl Děda Albert spokojeně. „Malý pán je v tvrzi se svou babičkou. Totě dobré. Totě dobré.“ Ustoupil stranou, aby je nechal projet vesnicí až tam, kde čekal převozník, aby je dopravil přes řeku Blyth, odkud se mohli dostat na silnici do Winchesteru.

Isabelle byla velmi vzrušena; za celý svůj život nikdy neopustila langstonské pozemky. Dokonce ani nikdy nepřeplula řeku. Nebylo to zapotřebí. Všechno, co chtěla nebo potřebovala, se dalo nalézt na Langstonu. Dokonce i kdyby byl její otec žil a dojednal jí sňatek, zůstala by pravděpodobně ve svém domově, neboť byl jejím věnem. Nyní, když ji přívozní pramice vezla přes řeku, měla Isabelle pocit, jako by se pouštěla do velkého dobrodružství.

„Naplánoval jsem naši cestu do Winchesteru, Belle, tak, abychom mohli přespat každou noc v klášterních hospicích nebo v nějakém opatství,“ vysvětloval Rolf. „Protože jsi ještě nikdy necestovala, bude ti možná prvních pár dní připadat kapku únavných.“

„Co když není dvůr ve Winchesteru, Rolfe?“ zeptala se ho.

„Jestliže se král přestěhoval na jiné místo, jsou ve vládě tací, kteří zůstanou. Ti budou vědět, kam musel jet. Ale Jindřich ve Winchesteru bude, tím jsem si jist. Nemá rád v tuhle roční dobu Londýn a ještě je moc brzo, aby odjel lovit do Nového lesa.“

„Jak dlouho nám potrvá, než se dostaneme do Winchesteru?“ dotazovala se.

„Sedm až devět dní, pokud všechno dobře půjde a budeme mít slušné počasí,“ prohlásil. „Uvidíš Londýn, Belle, ale nejprve musíme projet Colchesterem. Je to malé město a tuze staré, jenomže tys město ještě nikdy neviděla. Bude to dobrý začátek, neboť Londýn je velké, hlučné místo, jaké si neumíš ani ve snu představit. Nezůstaneme tam dlouho.“

Projížděli venkovskou krajinu, až dospěli k úzké silnici. Zahnuli na ni a vydali se směrem k jihu. První noc přečkali v malém klášteře sv. Marie. Agneatha a její paní dostaly lůžka v klášteře samém, Rolf a muži spali v hospiců náležejícím ke sv. Marii hned za hradbami kláštera. Večeři měli skrovnou: skývu chleba, kus vařené ryby, číši jablečného moštu.

„Ty se nerozmazlují, co?“ zašeptala Agneatha Isabelle, když seděly spolu stranou od jeptišek u vlastního stolku. Uždíbla ze skývy kousek chleba a poznamenala: „Tenť je zatuchlý a ryba tuze dobře nevoní, paní, bojím se.“ Agneatha byla dvacetiletá a velmi výmluvná dívka. „Umřeme hlady, než se dostaneme tam, kam jedeme, jestli se nám bude dostávat všude takovéhle pohostinnosti.“ Oříškově hnědé vrkoče se jí třásly rozhořčením, neboť Agneatha si na jídlo potrpěla, jak dosvědčovala i její buclatá postava.

„Pst, Agneatho, klášter sv. Marie je zřejmě chudý. Podívej, dobré sestry mají jen polévku a chléb. Očividně nám daly, co měly nejlepšího. Máme štěstí, že dlíme v bezpečí. Rolf říká, že cestování je tuze nebezpečné a že jen ozbrojenci brání lapkům, aby nás přepadli. Až dorazíme ke dvoru, budeme velkolepě hodovat.“

Nazítří zastavili pět mil od Colchesteru. Následujícího jitra projeli městem. Všichni langstonští žasli nad počtem lidí, jež nalézali na silnici, když postupovali k městu. Byli tu pánové a dámy s ozbrojenci podobnými langstonskému houfci. Byli tu sedláci, ženoucí na městský trh dobytek a husy. Minul je opat na krásně očabrakované mule, následován dvojstupem mnichů v hnědých kápích, kteří za pochodu zpívali chorál. A pak to uviděli, ohromnou tvrz tyčící se nad městem. Isabelle v úžasu zírala s ústy dokořán. Byla to největší budova, jakou kdy v životě viděla, daleko, daleko větší než langstonská tvrz.

Rolf se usmál. „Toto město,“ řekl, „je tady déle, než si kdo dokáže zapamatovat. Když byly v Anglii keltské kmeny, toto město už tady stálo. Lid, který dobyl tuhle zemi před Sasy, budoval zde chrámy svým božstvům, dokud tady žil. Hrad je postaven na troskách jednoho z oněch chrámů. Některé z cihel v hradu z něj pocházejí. Je tady dobytčí trh pro celý kraj, a odjakživa tady byl. A nacházejí se tu nejlepší ústřice na světě,“ dodal.

„Nedokázala bych si takovéhle místo představit,“ řekla Belle.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se jí.

Zavrtěla hlavou. „Je tu tuze hlučno, Rolfe.“ Zasmál se. „Počkej, až uvidíš Londýn,“ varoval ji.

Byli na cestě několik dní a počasí jim přálo. Časné jaro bylo příliš mokré a teď jako by bylo nadmíru sucho. Belle poznala, že většina polí, kolem nichž projížděli, byla pozadu v růstu stejně jako pole na Langstonu. Nic nenasvědčovalo dobrému roku a ona si dělala starosti, že se jim nepodaří přečkat příští zimu bez hladovění.

Začínala se na Hugha hněvat. Má být doma. říkala si, a ne běhat někde po Normandii. Langston ho potřebuje. Jeho syn ho potřebuje. Ona ho potřebuje.

Konečně, když se silnice začaly ještě víc zaplňovat, si uvědomila, že se blíží k Londýnu. Už město viděla před sebou, obklopené oparem dýmu.

„To je z ohňů, živených uhlím a dřevem, jimiž se topí a vaří,“ odpověděl Rolf na její nevyřčenou otázku.

Minuli Ealdgate, portál, jenž byl údajně nejstarší městskou branou. Město je obklopilo a Isabelle se poprvé v životě bála. Bylo tu přespříliš mnoho lidí. Příliš mnoho budov se shluklo po obou stranách úzkých ulic. Docela ztichla a dívala se přímo před sebe, jako by hledala únik z tohoto strašidelného místa. V šedém dni působilo město ještě temněji.

„Musíme přes řeku,“ řekl Rolf, „abychom se dostali na silnici do Winchesteru. Tentokrát nepoužijeme přívoz, ale pěkný most.“

Dojeli na otevřené tržiště u řeky. Belle se dýchalo trošku snáz, když se dostala z pochmurných městských ulic. Užasle se rozhlížela kolem sebe. Byly tu stánky se vším možným zbožím. Na jednom byly vystaveny štůčky látek, jaké ještě nikdy neviděla. Třpytily se a měly barvy, jež si nedokázala ani představit. Stánek drůbežáře byl ověšen kuřaty, kachnami a divokým ptactvem. Koňský handlíř vystavoval svá zvířata, aby si je případní kupci mohli prohlédnout. V jedné budce nabízeli glazovanou keramiku, jemně vysoustružené dřevěné mísy a lžíce. Rolf se zastavil u budky obchodníka s vínem, aby oběma koupil pohár vína. Zavolal caletnika s tácem žemlí nad hlavou, aby se zastavil, a vybral tři žemle s rozinkami, zaplativ muži za jeho zboží půlpenny.

„Tam je most,“ ukázal Rolf, když popojeli o kus dál.

„Tenhle Londýn se mi nezamlouvá,“ řekla Isabelle. „Budu ráda, až se ho zbavíme. Je ještě špinavější a hlučnější než Colchester. Bude to ve Winchesteru taky tak zlé, co myslíš?“ Nacpala si zbytek žemle do úst, žvýkajíc sladké rozinky, až pukaly.

Rolf se zasmál. „Winchester nebude o nic horší než Colchester, Belle, a nemusíš tam zůstat dlouho, to ti slibu j u. Přinutím krále, aby nás přijal. Pak se budeme moci vrátit domů.“

S rachotem přejeli most a město nechali za sebou. Silnice, po které nyní putovali, se jmenovala Stane Street. Postavili ji Římané. Počasí jim přálo a Rolf se domníval, bude-li tomu tak nadále, že se dostanou

do Winchesteru za dva dny. Nebyl nijak šťastný, že veze ke dvoru Isabellu z Langstonu. Co když se do ní Jindřich zblázní? Ať si věřila čemu chtěla, skutečnost, že je ženou Hugha Fauconiera, by králův chtíč nijak neovlivnila. Naštěstí byla Belle venkovanka, neměla elegantní odění normanských dam od dvora. Nádherné vlasy měla dobře skryté pod skromnou lněnou rouškou, šat prostý. Bude vypadat jako špaček mezi pávy. Při troše štěstí krále nezaujme. Při troše štěstí jim řekne, co potřebují vědět, a budou se moci vrátit zpátky na Langston.

Po zbytek cesty jim svítilo slunce a teplý jarní vítr jim vál do zad a poháněl je kupředu. Konečně dorazili do Winchesteru, který, jak Belle ihned usoudila, vůbec nepřipomínal Colchester ani Londýn, bylo to daleko tišší město, jemuž dominovala románská katedrála a hrad. Teprve když tam vstoupili, Rolf poznal, že dvůr zde ještě mešká. Poznával mnohé tváře a v městě panovala atmosféra mírného ruchu. S hlubokým povzdechem rezignace zavedl svou malou společnost ke hradu.

„Óóó, že je to napínavé?“ brebentila Agneatha. „Myslíš, že se dostaneme až ke králi, má paní? Óóó, nebudou mi věřit ani zpola, až to budu vypravovat na Langstonu.“

„Ne,“ řekla Belle zamyšleně, všímajíc si elegance ženského odění,

„to nebudou.“ Shlédla na svůj praktický, ale prostý oděv. Proč jí to Rolf neřekl? Dozajista Hugha znectí! Bude muset udělat z nouze ctnost, protože jinou možnost nemá, a koneckonců to byl její nápad, jet ke dvoru a obrátit se s žádostí na krále. Mohla jen doufat, že ji její vzezření nepoškodí.

Byl čas oběda a král byl ve Velké síni. Rolf nechal Isabellu a langstonský houfec čekat před síní. Nechtěl ohlašovat jejich přítomnost tak dramaticky, neboť si nebyl jistý, jak dalece je Hughova návštěva v Normandii obecně známá. Vždycky všude byli nějací špehové, ochotni hlásit i tu nejnevýznamnější maličkost, o které se kde klevetilo, vévodovi Robertovi jakož i Robertovi de Belleme, který odpřisáhl pomstu králi Jindřichovi za to, že ho vyhnal z Anglie. Rolf uviděl jedno mladé páže, které znal, a zavolal je k sobě.

„Jdi ke králi, pachole, a řekni, že ke dvoru právě přijel sir Rolf de Briard a rád by s ním mluvil mezi čtyřma očima, bude-li tak převelice laskav a věnuje mu pár minut. Počkej, až budeš moci oslovit krále diskrétně. Rozumíš, pachole?“

„Tak jest, můj pane,“ řekl chlapec a odkvačil.

Rolf stál tiše u stěny a pozoroval, jak se páže přibližuje ke královu uchu. Kejklíř s malým komickým psíkem zahájil své zábavné vystoupení před panskou tabulí, pes házel svému pánu míčky, pak po nich chňapal a budil mnoho smíchu. Pozornost hodovníků byla plně upoutána. Rolf uviděl, jak král naklonil hlavu ke straně a ve stínu králova křesla spatřil páže. Král pacholeti kývl a Rolf sledoval, jak pohybuje jemně rty. Pak se vrátil pohledem ke kejklíři a halasně se zasmál pejskovým kouskům.

Páže spěchalo zpět k Rolfovi. „Král říká, že tě přijme ve své komnatě. Máš tam hned jít a počkat na něj. Přijde, až bude moci.“

Rolf pážeti poděkoval a vyšel z Velké síně. „Jděte do síně,“ řekl langstonským mužům. „Řekněte, že jste tu se sirem Rolfem de Briardem, vrchním správcem langstonské tvrze. Dostanete najíst. Zůstaňte tam, dokud pro vás nepřijdu, a mluvte co nejméně.“ Pak se obrátil k Isabelle a Agneatě. „Král mě přijme, Belle. Pojď, vezmu tě do komnaty, kde budeme mluvit. Nevím, jak dlouho potrvá, než přijde, takže musíme počkat. Aspoň budeš mít klid.“

Šli do malé místnosti, kde Hugh poprvé mluvil s králem o Langstonu a kde se později on a Rolf s králem rozloučili. Teprve když vstoupili, objevilo se páže s vínem a číšemi. Postavilo vše na stůl a odešlo. Rolf nalil Belle pohár tekutiny. Ubohá děvčata už nejspíš umírala hlady, ale neměli jinou možnost než čekat. Belle se velkoryse rozdělila o své víno s Agneathou, které kručelo v břiše směsí hladu a vzrušení.

Isabelle uvažovala o svém odění. Bylo zoufale prosté, ačkoliv to byly jedny z jejích nejlepších šatů. Sukně byla z indigově modrého plátna. Trávově zelená lněná tunika byla opásaná opaskem vyrobeným z čtverečků modře a zeleně smaltované mědi, do každého čtverečku byla vsazena jediná malá perla. Vyšívání u krku a na lemech rukávů u šatů bylo z ryzího zlata, vzorek listů. Vlasy, úhledně spletené do jediného vrkoče, měla zakryty hezkou bílou plátěnou rouškou, jejíž lem byl rovněž vyšit zlatou nití. Isabelle si nenápadně smetla z oděvu prach cesty. Kéž by tak měla čas převléci se do něčeho lepšího. Kéž bych tak měla lepší šaty, pomyslela si.

„Vypadáš pěkně,“ konejšil ji Rolf. „Vypadám jako to, co jsem,“ řekla Belle trošku dopáleně, „venkovská nána. Proč jsi mi nic neřekl o tom krásném oblečení, co nosí dámy u dvora? Doufám, že Hugha neztrapním svým nemoderním vzezřením, Rolfe. Viděla jsem ty

nádherné látky v Londýně, na tom tržišti u mostu. Mohu si nějaké koupit, až se budeme vracet domů? Má paní matka by dozajista měla radost z něčeho tak krásného.“

„Vůbec jsem o oblečení moc neuvažoval, než jsme odjeli z Langstonu,“ přiznával Rolf. „Kromě toho jsi nepřijela ke dvoru, aby ses k němu připojila. Přijeli jsme zjistit, kam se poděl Hugh, Isabello.“

„Rozhodně by neuškodilo, kdybych vypadala pěkně,“ odvětila Belle dotčeně. „Proč muži tyhle věci nechápou?“

„Belle,“ řekl jí Rolf tlumeně a naléhavě. „Nezapomínej, co jsem ti říkal o králi. Má slabost pro hezké ženy, a ty jsi velmi hezká žena. Musím tě varovat – to, že jsi chotí jeho přítele, by ho nezastavilo, kdyby po tobě zatoužil. Zatímco jsem čekal v síni, dozvěděl jsem se, že královna má někdy v srpnu porodit. Její první malý princ přišel na svět příliš brzy a děťátko pak zemřelo. Tohle dítě je tudíž dvojnásob důležité. Král už po mnoha týdnů nenavštěvuje svou choť v loži. Já ho dobře znám. Bude mít oči na stopkách. Nech mluvit mě a pro sladkého Ježíše, drž své rozkošné oči u země a hlavu sklopenou. Ať se chtíč Jindřicha Beauclerca porozhlédne někde jinde.“

„Dobře tedy, Rolfe, budu hrát měkkou a skromnou ženušku Hugha Fauconiera, aby tě netrefil šlak a má matka znovu neovdověla; ale považuji to za směšnost. Neodejdu však odtud, dokud se nedozvím, kde je můj manžel. Pochop to a nezklam mě.“ Belle si znovu zuřivě uhlazovala sukně a roztřásala je, aby nebyly zmačkané.

Čekali. Agneatha usnula, vyčerpání se konečně dostavilo a příliš silné, neředěné víno jí stouplo do hlavy.

„Chuděra,“ řekl Rolf. „Je toho všeho na ni moc, myslím.“ Belle přikývla a pak se usmála. „To víno bylo velmi silné a já se obávám, že jsem ho Agneatě dala víc, než jsem měla. Není zvyklá na tak dobrý mok a mám-li říci pravdu, pak ani já ne, avšak z opatrnosti jsem ulila stranou.“

Konečně uslyšeli na chodbě před malou komnatou kroky. Páže rozrazilo dveře a do místnosti vstoupil král. Rolf se hluboko uklonil a Belle rozprostřela sukně v hlubokém pukrleti, hlavu hodně skloněnou a oči skromně sklopené, jak jí naznačil otčím. Přesto se však nedokázala ubránit kradmému pohledu na krále a shledala, že je to muž pěkné postavy, s černými vlasy a jasně modrýma očima.

„Rolfe, jsem rád, že tě vidím, a kdo je tato dáma?“ zeptal se.

„Můj panovnice, smím ti představit Isabellu z Langstonu, choť mého pána Hugha a mou nevlastní dceru? Přijeli jsme z Langstonu, abychom tě poprosili o zprávy o Hughovi. Neslyšeli jsme o něm od svatého Martina.“

„On se nevrátil do Anglie?“ Králův hlas zněl zmateně. Upoután tou novinou, odvrátil se od Belle. „Žádal jsem ho, aby zůstal nějakou dobu u dvora mého bratra a nasbíral co nejvíc drobných informací, ale usuzoval jsem, že se vrátil domů už časně zjara. Nebylo třeba, aby zůstal déle, neboť mi nemohl povědět nic, co bych už nevěděl; například že Robert de Belleme proti mě štve v Normandii a napadl těch několik málo mých držav, jež mi tam bratr navrátil. U dvora mého bratra je zřejmě jen málo tajemství, jež by nebyla v obecné známosti. Toto je nanejvýš podivné, Rolfe.“

„Co se tedy mohlo stát mému manželovi?“ zeptala se Belle. Král se obrátil a poprvé si ji důkladně prohlédl. „Madame, obávám se, že nevím,“ řekl upřímně a zaznamenal, že Isabelle z Langstonu je tuze pěkná mladá žena.

„Ale musíš to zjistit!“ vykřikla Belle. „Byls to ty, můj pane, kdo poslal mého chotě do Normandie! Toho raroha mohl klidně doručit jen sokolník. To tys žádal Hugha, aby zůstal u vévody Roberta. Já chci svého manžela zpátky! Potřebujeme ho na Langstonu. Můj syn je bez Hugha Fauconiera sirotek! Kdo ho bude bránit?“ Líce měla zardělé a oči ji dopáleně jiskřily.

„Belle!“ Hlas Rolfa de Briarda byl nejistý. „Můj pane, musím se za svou nevlastní dceru omluvit. Je to otevřené venkovské děvče, nezvyklé na způsoby tvého dvora a zdejšího protokolu.“

„Nikoli, můj pane, neomlouvej se, neboť dáma má pravdu, říká-li, že za Hugha nesu odpovědnost já.“ Král se na Belle pousmál. Pak vztáhl ruku a pozvedl k sobě její tvář, zaujat skutečností, že neklopí stydlivě oči, jak by mnohá učinila, ale místo toho zpříma hledí do jeho modrých zraků. „Pošlu do Normandie k svému bratrovi, má paní Isabello, pro zprávy o Hughu Fauconierovi. Znovu se shledáš se svým chotěm tak rychle, jak jen to dovedu zařídit. Do té doby musíš zůstat zde u dvora jako náš host. Mám rád nové tváře a zanedlouho začneme lovit v Novém lese. Přicestovalas snad s jedním z krásných ptáků Hugha Fauconiera?“

Belle se pohnula jen tolik, aby vymanila bradu z jeho lehkého sevření. „Nikoliv, můj pane. Toto není výlet pro radost, jak pochopíš. Přijela jsem jen pro zprávu o svém choti. Jsem poctěna

tvým pozváním, ovšemže, ale nemůžeme zůstat. Je třeba pomýšlet na mé děťátko a již je skoro čas senoseče. Nevolníci nemohou zůstat příliš dlouho sami, když je stráží jen má matka. Nemá autoritu, aby jim mohla velet, jsouc něžné povahy a mírného vystupování.“

„Vskutku,“ řekl král, pobaven a ještě víc uchvácen touto dívkou, jež k němu hovořila tak vážným a praktickým tónem, jako by byl jí na roven a ne král.

Rolf těžce polkl. Měl by Isabellu nějak zarazit. Věděl, že nedokáže pochopit, v jakém je nebezpečí, ale on to rozhodně vnímal. „Můj panovnice, obávám se, že musím se svou nevlastní dcerou souhlasit.“ Silně zdůraznil to spojení v naději, že spolu se skutečností, že jde o Hughovu ženu, odradí krále od veškerých chlípných úmyslů. „Jak vím, řekl ti Hugh, že to byla paní Isabelle, kdo udržel Langston pohromadě a v blahobytu, když byl její otec mimo Anglii. Má sladká choť Alette prostě není dost silná, aby udržela pevnou nadvládu a postarala se o vše, co je zapotřebí na panství udělat. Musíme se co nejrychleji vrátit. Vím, že k nám pošleš, až budeš mít zprávu o Hughu Fauconierovi.“

Pak se král usmál. Byl to poťouchlý úsměv. „Pošli jednoho z vašich mužů zpět na Langston pro několik ptáků,“ řekl Isabelle.

„Bylo by pošetilé vracet se tak daleko, jen abys musela čekat na zprávu z Normandie. Zůstaneš-li zde, bude ti zpráva doručena tím rychleji. Zítra pošlu ke svému bratrovi. Jsem si jist, že Langston přežije vaši krátkodobou nepřítomnost, madame, ale máte-li přehnané obavy, pak se sir Rolf může klidně vrátit ke svým povinnostem i ke své choti.“

„Nemám oblečení ke dvoru,“ namítla Isabelle. „Pohleď na mě, můj pane, nejsem než prostá venkovanka. Zahanbil bys mě i mého pana chotě, kdybych byla donucena objevit se v takovém šatě.“

„Patřičný šat vám lze opatřit, madame,“ odvětil král.

„Nemám prostředky na zaplacení takového odění,“ prohlásila Isabelle upřímně. „Musím se vrátit domů, můj panovniče.“

„Nikoli, madame, musíte zůstat zde. Jsem tvůj král, Isabello z Langstonu, a ty mě poslechneš. Teď musím jít a podívat se na královnu. Zanedlouho čeká dítě a cítí se nanejvýš nepříjemně. Uklidňuje ji, navštívím-li ji, když je tak nepokojná. Zůstaň zde, dokud pro tebe nepřijde páže. Uvede tě do tvých komnat. Ty zůstaneš, Rolfe, nebo tě povinnosti volají do Langstonu?“ V

modrých očích Jindřicha Beauclerca zajiskřilo uličnictvím a radostí, že je po jeho. Byl to vskutku nebezpečný protivník.

„Zůstanu, můj panovnice, neboť jinak bych nedostál svým povinnostem k mému pánu, Hughu Fauconierovi,“ řekl Rolf tiše.

„Nezapomeň, Rolfe,“ připomněl mu král. „Tvá přísaha věrnosti mně stojí nad slibem, kterým ses zapřísáhl Hughovi.“ Pak se král prudce otočil a opustil malou komnatu.

„Krucinál!“ zaklel Rolf, bílý kolem rtů.

„Ach Rolfe,“ snažila se ho Belle uklidnit, „není to tak zlé. Radši bych se vrátila domů, ale když král chce, abychom zůstali, pak zůstat musíme. Nemáme v této věci na vybranou.“

„Copak nechápeš, Isabello?“ vykřikl. „Král po tobě zatoužil! Neměl jsem tě vodit ke dvoru.“

„Může si toužit jak chce, Rolfe,“ odvětila Belle. „Já mu po vůli nebudu. Koneckonců je to jen muž. Já mám možná s muži málo zkušeností, ale vím toho dost, abych se dokázala vyhnout nevítané pozornosti nápadníka.“

„Jestli tě chce, pak tě bude mít, Belle,“ řekl Rolf chmurně. „Je to král. Žena neodmítá krále.“

„Proč ne?“ otázala se. „Je králův pták něco jiného než pták obyčejného pána? To je směšné!“

„Nikoli, Belle, pták je pták, ale král není obyčejný pán. Když král přikáže, musí jeho věrný poddaný poslechnout. Jestliže král zatouží vložit svého královského těšitele mezi tvá sněhobílá stehna, ochotně je rozevřeš, neboť jinak by ses dopustila velezrady, má tvrdohlavá děvo. Ach, nebyla bys z takového zločinu obviněna veřejně, nicméně bys urazila Jindřicha Beauclerca a on už by si našel cestu, jak tě potrestat. Možná by poslal Hugha bojovat proti Robertovi de Belleme, který sužuje jeho normanské državy. Hugh by mohl přijít o život a ty bys ovdověla. Pak by převzal poručenství nejen nad tvou osobou, ale i nad Hughem mladším. Mohl by si tě neskrývaně držet jako milenku anebo tě provdat za některého ze svých poslušných pánečků, kteří by se dívali jinam, když by král dával průchod své vášni k tobě. Až bys ztratila jeho přízeň, zůstala bys přikována k nějakému cizímu člověku, který by možná nebyl tak láskyplný a tolerantní, jako byl k tvému drzému chování Hugh. Varoval jsem tě, abys nejezdila ke dvoru, Belle, ale tys mě neposlechla. Teď musíš přijmout všechno, co možná vznešeně.“

„Já nevěděla,“ zašeptala Isabelle, zděšena tím, co jí Rolf řekl.

„Ach, svatá Matko! Dokážu mu odolávat jen krátce. Jestli se Hugh rychle nevrátí, budu zničena!“

„Pokud jde o to,“ Rolf svou nevlastní dceru konejšivě objal kolem ramen, „Hugh to nemusí vědět, Isabello. Já mu to neřeknu a ty taky nemusíš, pro jeho dobro stejně jako pro tvé vlastní.“

Slza sklouzla Belle po tváři. „Ach Rolfe, co jsem to udělala?“ rozplakala se tiše. Pak zbledla ještě víc. „Agneatha!“ řekla. „Určitě se to dozví, jestli se mě král pokusí svádět. Dva možná dokážou udržet tajemství, ale tři dozajista ne!“

„Musíš být tvrdá, Isabello, a já vím, že to dovedeš. Upozorni svou služebnici, že zradí-li tě, propustíš ji. Nevolník bez pána nemůže přežít a to Agneatha ví. Už jen proto udrží všechna tajemství.“

Isabelle přikývla. „Chvilku jsem se bála,“ řekla. „Musím si udržet zdravý rozum, jestli mám přežít, Rolfe.“

„Tak jest, to musíš,“ souhlasil a lehce ji povzbudivě stiskl. Pak dodal: „Myslím, že si můžeme dovolit koupit ti jedny či dvoje šaty ve dvorském stylu, Belle. Mám u sebe peníze. Mohlo by ti to poskytnout několikadenní oddech od králových pozorností, než je vyrobí. Pak, až tě představí u dvora, budeš moci držet hlavu vzhůru, aby na tebe byl Langston hrdý.“

Dveře do komůrky se otevřely a vstoupilo páže. „Můj pane, má paní. Král mě poslal, abych vás doprovodil do vašeho příbytku. Kdybyste mě laskavě následovali, prosím.“

Isabelle přistoupila ke křeslu v rohu, kde seděla Agneatha s hlavou skleslou na prsa a tiše, sotva slyšitelně pochrupovala. Šťouchla do služebné. „Probuď se, Agneatho,“ řekla. „Probuď se!“

Agneatha sebou trhla. Vymrštila hlavu a polekaně se rozhlížela po místnosti. „Král už tedy přijde?“ zeptala se, potácivě vstávajíc.

„Přišel a odešel,“ prohlásila Isabelle.

„On přišel a já ho neviděla? Óóó, má paní!“ kvílela mladá žena.

„Celou cestu až sem, a já ho vůbec neviděla!“

„Budeš mít ještě spoustu času krále uvidět. Agneatho,“ řekla Isabelle své sloužící. „Byli jsme pozváni, abychom krátkou dobu zůstali u dvora, než král něco zjistí o lordu Hughovi. Teď pojď, neboť je zde páže, aby nás zavedlo do komnat, kde budeme spát.“

Agneatha zazářila radostí. „Och,“ zvolala, „já jsem tak rozrušená, má paní. Zůstat tady u dvora a uvidět krále! Jak krásně nás uctili. Stará Ida zezelená žárlivostí.“ Isabelle pohlédla na svého otčíma,

neschopna potlačit zachichotání, které jí bublalo v hrdle. Oni jsou v takovéhle kaši a nevinná malá Agneatha toho ví sotva polovinu!

Kapitola 10

Následovali páže hradem, až nakonec vstoupili těžkými, železem okovanými dveřmi do středně velké místnosti. Kamenné stěny byly obíleny. Byl tu malý krb a jediné okno s bytelnými dřevěnými okenicemi. Zařízení bylo praktické, neboť většina lidí přijíždějících ke dvoru si s sebou vozila vlastní předměty denní potřeby. Byl zde stůl, dvě židle a lůžko, zpod něhož se dal vytáhnout truhlík. Na posteli sice byla žíněnka, ale žádné další ložní prádlo a také nikde žádné závěsy.

„Kde budeš spát ty, Rolfe?“ Isabelle byla zmatena. Místnost byla víc než dost velká pro ni a pro Agneathu, ale rozhodně ne pro všechny tři. Hledala spojovací dveře, ale žádné spojovací dveře tu nebyly. „Kde má spočinout můj otčím?“ zeptala se pacholete.

„Král říká, že sir Rolf může spočinout mezi hradními rytíři a že ví, jak nalézt cestu, má paní,“ pravilo páže.

Isabelle kývla a chlapce propustila. Když za sebou zavřel dveře, obrátila se k Rolfovi. „Máš pravdu, můj pane. Král je nanejvýš odhodlán, aby v této záležitosti bylo po jeho. Docela účinně mě izoloval. Odvažuješ se nicméně přesto zůstat?“

Rolf zavrtěl hlavou. „Tuhle bitvu musíš vybojovat sama, Isabello,“ řekl jí. „Jsi chytrá, já vím, ale bojím se, že král je daleko chytřejší. Je obratný lovec a ty jsi kořist, po níž prahne.“

Agneatha se dívala z Rolfa na svou paní úplně zmatena. Mluvili v hádankách. Při pohledu na její zmatek jí Isabelle vysvětlila, oč jde. Mladá služebná byla otřesena. „Totě zlé!“ pravila. „Myslím, že tohoto krále koneckonců ani vidět nechci, má paní.“

„Král se nikdy nemýlí, Agneatho,“ řekl jí Rolf jemně, „a cokoli se stane, nikdy nesmíš živé duši nic z toho vyzradit.“

„Udržet tohle tajemství bude to nejtěžší, cos kdy dokázala,“ pravila Isabelle své služebné, „ale jestli prozradíš někomu na Langstonu pravdu a já se dozvím, žes rozpoutala nějaké řeči, dám tě zbičovat a vyhnat ze svých pozemků. Znáš osud nevolníků, kteří nenáleží ke své půdě, Agneatho. Ze své rodiny jsi se vyšplhala nejvýš, postoupilas od lopoty na polích ke službě v pevnosti. Jsi mi dobrou a věrnou služebnicí a já tě tuze miluji. Sloužilas mi počestně ve všech

těžkostech, ale kdyby mě mělo potkat to nejhorší, nezostudím svého chotě, matku ani dítě. Rozumíš mi?“

Agneatha přikývla. „Vím, že po tomhle neprahneš, má paní,“ řekla.

„Nikomu to nepovím a budu se modlit, aby král ztratil potenci. Óóó, kéž bychom byly doma! Má stará babka má lektvar, co připraví o život kdekterého bujarého ptáka!“

„Svatá Matko!“ zvolal Rolf. „Kéž bych nikdy nerozladil tvou starou babku, Agneatho.“ Pak hladce změnil téma. „Musíme jet na tržiště do města a vybrat ložní prádlo, jinak budete mít obě nanejvýš nepohodlný nocleh. Na truhlici není žádná žíněnka. A snad by se dala najít i nějaká látka na nové šaty, hm, Belle?“ Povzbudivě se na ni usmál.

„Ale já nejsem dost šikovná, abych dokázala ušít některé z těch krásných dvorských toalet,“ odvětila Isabelle, „a běda, ani Agneatha ne.“

„Můžu ti najít švadlenu,“ slíbil Rolf. „Agneatho, otevři okno, aby se komnata mohla větrat, dokud budeme na trhu.“

„Jak mi můžeš najít švadlenu?“ zeptala se ho Belle. Její otčím se na ni zazubil. „Znám u dvora mnoho dam,“ uchechtl se. „Ty mi dokážou poradit.“

„Vskutku?“ Pak mu úsměv oplatila a spěšně vyrazili.

Ve městě bylo dobře zásobené, hodně velké tržiště pod širým nebem, kde se čile obchodovalo, pokud byl přítomen dvůr. Isabelle rychle opatřila nové peřiny pro sebe i Agneathu; jemná lněná prostěradla vybraná z bedničky navoněné levandulí; péřové polštáře; prachové po krývky; mosazné umyvadlo na mytí a džbán na vodu. Našla ložní závěsy z barchetu s tmavě modrým vzorkem; hliněný nočník; několik svícnů a svíčky.

„Totě drahé, tenhle příchod ke dvoru,“ poznamenala dopáleně.

„Ložní prádlo a závěsy prodáme zpátky vetešníkovi, až budeme, odjíždět,“ prohlásil Rolf. „Moc nedostaneme, ale něco z toho, co jsme vydali, se nám vrátí.“ Konejšivě poplácal svou nevlastní dceru po ruce. Isabelle měla sklon ke skrblivosti, což dozajista nebyla u ženy špatná vlastnost, zvláště u ženy částečně odpovědné za blaho panství. „Teď pojď, děvče,“ řekl, „najdeme kupce, co prodává hezké látky na hezké šaty.“ Vedl obě své svěřenkyně tržištěm, až našli stánek ověšený takovými látkami, jaké obě ženy ještě nikdy neviděly.

Isabelle stála několik minut v němém úžasu, pohybujíc hlavou sem a tam. Konečně řekla s mohutným, hlasitým povzdechem: „Rolfe, já se nemohu rozhodnout! Jsou všechny tak krásné a,“ ztlumila hlas,

„podle mého nejspíš děsivě drahé. Můžeme si takovou látku dovolit?“

„Vyber si, co se ti líbí, Belle,“ řekl. „Nezapomínej, že jsi paní z Langstonu, která přišla ke dvoru.“

Znovu se obrátila k látkám. Z toho levandulového damašku by byla nádherná tunika přes sukni z fialkového hedvábí. Ne. Karmínové hedvábí na sukni, a pak by si mohla nechat udělat druhou tuniku z tmavě fialového damašku. A ten nádherný tmavě oranžový brokát, z toho by byla další tunika, která by se dala nosit přes žlutou hedvábnou sukni, jež by se hodila rovněž ke smetanově bílému brokátu, a ten by se zas dal nosit k té karmínové sukni, jejíž fialková tunika by mohla jít rovněž k sukni žluté. Než však stihla promluvit, přerušil je hlas, který za nimi zatrylkoval:

„Rolfe? Rolfe de Briarde! Ach, jsi to ty!“

„Mavis, to je krásné, zas tě jednou vidět,“ odvětil Rolf a políbil ženě ruku. „Smím ti představit svou nevlastní dceru? Paní Isabelle z Langstonu. Bello, tohle je paní Mavis z Farnley.“

Obě ženy si pokynuly, odhadujíc přitom jedna druhou pohledem. Mavis z Farnley byla velmi hezká žena s tmavými vlasy, jasně modrýma očima a světlou pletí, již ještě zesvětloval ruměnec na tvářích. Byla nastrojena do nejmodernějšího oblečení, až to Belle přivádělo do rozpaků: tuniku měla z nebesky modrého brokátu, protkaného nitkami z ryzího zlata, a elegantně zřasenou tmavě modrou sukni. Isabelle si vedle ní připadala jako vesnický balík.

„Tvá nevlastní dcera?“ Mavis nespouštěla z Belle oči. „Kdes vzal nevlastní dceru, Rolfe de Briarde? Na tvou nevlastní dceru vypadá tuze odrostle, obávám se, a velmi, velmi hezky.“

Rolf se zasmál. „Před dvěma roky jsem se oženil s její matkou, Mavis, a nejenže mám tuhle hezkou dospělou dívku za nevlastní dceru, má paní choť mi za tu dobu porodila i dva syny.“

„Skvělé, můj pane, to ses činil!“ zasmála se Mavis. „Kdes našel svou paní choť a proč jsi byl tak dlouho pryč od dvora, Rolfe de Briarde? Chyběls nám.“ Položila mu buclatou ručku na rameno a usmála se na něj.

„Žiju nyní v Suffolku, Mavis. Jsem správcem u Hugha Fauconiera. který je pánem Langstonu. Paní Isabelle je jeho chotí.“

„Hugh je tedy u dvora? A poznám i tvou ženu, Rolfe?“ dotazovala se Mavis. Obrátila se k Isabelle, aby i ji zahrnula do jejich rozhovoru. „Doufám, že víš, jaký lotr je tenhle Rolf de Briard, má paní. Mnoha dámám zlomí srdce, až se dozví o jeho sňatku. Jeden den tady on a Hugh Fauconier byli – nazítří byli pryč, a nikdo z nás netušil, kam se poděli.“

„Potřebujeme švadlenu, Mavis,“ smál se Rolf. „Ty jsi určitě jedna z nejelegantnějších žen u dvora a já vím, že budeš znát nejlepší švadlenu ve Winchesteru. Chudák Belle se neobjeví před dvorem, dokud nebude mít módní dvorské odění. Proto jsi nás tady dnešního dne nalezla.“

Mavis vrhla na Isabellu kritický pohled. Pak svou malou ručkou dívku poplácala. „Máš naprostou pravdu. Belle. Smím ti říkat Belle, doufám? Budeme přítelkyně, já to vím! Tvé odění se zcela dobře hodí do Suffolku. Já sama jsem venkovské děvče, směs normanské a saské krve, víš. Ke dvoru by se však žena měla upravit oslnivěji. Jaké látky sis vybrala? Ukaž mi je.“

Isabelle jí předložila svůj výběr k posouzení.

„Tuze hezké,“ pochválila ji Mavis, „ale dovol mi navrhnout, aby sis vybrala místo prostého fialového damašku ten fialový protkaný zlatou nití. A budeš potřebovat nějaké passemente šňůry, zlaté i stříbrné, na lemování. A pokud jde o tu švadlenu! Mistr John, váš nejpokornější obchodník se suknem,“ udělala Mavis škádlivý obličej na majitele stánku, „je čirou náhodou chotěm nejlepší švadleny v celém Winchesteru – není to snad pravda, mistře Johne?“

„Její Urozenost je příliš laskavá,“ pravil kupec, ale pak se obrátil k Isabelle. „Jestli si Tvá Urozenost přeje, dokáže má choť vskutku vyrobit róby, jež budeš potřebovat při návštěvě u dvora.“

Isabelle přikývla. „Ano,“ řekla.

„Ať přijde mistrová Mary zítra nahoru na hrad,“ nařizovala Mavis obchodníkovi s látkami. „A nech ať se ptá po komnatách Isabelly z Langstonu. Pošlou ji k ní.“ Pohlédla na Rolfa a Belle. „No, a teď pojďme, máme společnou cestu zpátky. To je tvá služebnice? Jaké je její jméno?“

„Agneatha, má paní,“ odpověděla Belle.

„Inu, Agneatho, musíš se spřátelit s mou Jane. Ta ti poví všechno, co budeš potřebovat vědět o životě u dvora. Já na mou duši nevím, co bych si bez Jane počala. Pamatuješ se na Jane, viď, Rolfe? Je to takové zlaté, oddané stvoření. Vyrůstaly jsme spolu, víš. Mám

podezření, že můj otec byl též jejím otcem, ale nikdo se to nikdy neopovážil vyslovit nahlas, i kdyby to vskutku byla pravda.“ Repetila dál, vesele rozprávěla, když společně kráčeli zpátky na hrad.

Když opět dorazili do královského sídla, popřála však Isabelle Mavis z Farnley dobrou noc. „Měli jsme dlouhou cestu,“ řekla prostě na vysvětlenou.

„Ale ve Velké síni bude dnes večer hudba a zábava,“ protestovala Mavis.

„Necítím se příjemně, když jsem oblečená tak, jak jsem, má paní Mavis. Až budu mít hotové první odění, pak se k vám ráda přidám,“ odvětila Isabelle. Pak udělala před druhou ženou zdvořilé pukrle a s Agneathou v závěsu odspěchala do své komnaty. Věděla, že ložní prádlo už z trhu přineslo pachole, jemuž za to Rolf zaplatil. Byla hladová, unavená a začínala se trochu bát.

„Isabelle nečekala, že bude pozvána, aby zůstala u dvora, a trošku ji to všechno zaskočilo,“ vysvětloval Rolf Mavis.

„Je žena Hugha Fauconiera,“ řekla Mavis, „a každý ví, že ty a Hugh jste byli královi nejmilejší přátelé z chlapeckých časů. Mimochodem, kde je Hugh? A proč se nepostaral, aby si jeho žena přivezla ke dvoru řádné oblečení? Na mou duši, ti muži!“

„Hugh s námi není, Mavis,“ řekl Rolf, „ani má paní choť. Než si vytvoříš nesprávný názor, dovol mi vysvětlit ti, že Hugh je zaneprázdněn úkolem, který dostal od krále, měl se však už dávno vrátit. Isabelle si začala dělat starosti a nedala jinak, neboť jest nanejvýš tvrdohlavá, než abychom jeli ke dvoru a sami se vyptali, co s ním je. Musím tě však poprosit, aby ses nepodílela na žádných klepech stran této záležitosti. Mysleli jsme, že jen přijedeme, dotážeme se, dostane se nám uklidnění a odjedeme, a to vše v jediném dni.“

„Jenže Jindřichu Beaclercovi stačil jeden pohled na Isabellu z Langstonu a rozhodl jinak,“ konstatovala Mavis bystře. „Chuděra nevinná. Vážně, Rolfe, měls mít víc rozumu a nevozit tak hezké stvoření ke dvoru. Zrovna ty přece víš, jaký je, když vidí ženskou, do které se poblázní.“

„Nemohl jsem zabránit Belle přijet,“ řekl Rolf. „Vřele Hugha miluje a on je pryč už několik měsíců. Už měl být doma, Mavis. Ty vidíš v Isabelle venkovské děvčátko, postrádající zkušenost. Možná je to v jednom směru pravda, ale dej si říci, že má nevlastní dcera je

odhodlaná žena silné vůle. Byla ještě dítě, když její otec, Robert de Manneville, opustil Anglii a vydal se s vévodou Robertem na křížovou výpravu. Krátce poté zemřel správce panství a ona držela Langston sama. Neuměla tehdy číst ani psát a tak nosila záznamy o panství v hlavě. Všechno bylo v dokonalém pořádku, když jsme po smrti jejího otce přišli na Langston Hugh Fauconier a já. Langston náležel před vládou vévody Viléma Hughově rodině. Král Jindřich mu ho vrátil a dal mu Isabellu za manželku. Teď se Hugh ztratil a Belle ho chce zpátky. A taky ho dostane.“

„Rolfe, vždyť ty svou nevlastní dceru obdivuješ,“ řekla Mavis.

Zamyšleně se usmál, překvapen jejím konstatováním, ale uvědomil si, že je to pravda. „Obdivuji,“ souhlasil.

„Podobá se své matce?“ zvídala Mavis.

„Nikoli. Alette je něžná, poddajná žena, jež mi zcela dobře vyhovuje; ale Hugh byl zaujat Belle od té chvíle, co ji spatřil. Hádají se se stejnou vervou, jako se milují.“ Uchechtl se. „Já mám raději svou sladkoněžnou Alette než její dceru, která má jazyk ostrý jako dobře nabroušenou čepel širočiny. Teď je zticha jen proto, že ji ohromilo to všechno, co za poslední týden uviděla.“

„A bezpochyby i Jindřich Beauclerc, náš panovník, který pravděpodobně nikterak nezastíral, jak ho tvá nevlastní dcera přitahuje. Je poslední dobou jako starý kozel, když má královna tak blízko k porodu a je nedostupná jeho vášním. Jak se doslýchám, jeho chtíč už oplodnil dvě urozené dámy. Legie jeho parchantů rozhodně narůstá každým dnem. Doufám, že tvá ubohá Isabelle s ním neotěhotní. Když má manžela pryč, nedalo by se předstírat, že je to jeho dítě. Jaký skandál by nastal!“

„Svatá Matko!“ zvolal Rolf. „To jsem neuvážil.“

Mavis z Farnley obrátila modré oči v sloup. „Muži,“ řekla opovržlivě, „to uváží jen zřídka. Tys nikdy ani nepomyslel na důsledky svého chtíče.“ Pak se zasmála. „Ach, pojď, Rolfe de Briarde, přidejme se k ostatním ve Velké síni. Máš tu mnoho přátel, kteří tě s radostí uvítají zpátky u dvora a poblahopřejí ti k tvému štěstí.“ Zavěsila se do něj a odváděla ho.

Belle a Agneatha se mezitím vrátily do komnaty, jež jim byla přidělena. Zavěsily barchetové závěsy kolem lůžka a rozestlaly postel i truhlu. Langstonští muži mezitím přinesli do komnaty Isabel linu cestovní truhlici. Agneatha rozdělala oheň v krbu a zavřela okenice, aby dovnitř netáhlo. Venku začalo pršet, první déšť od té

doby, co opustili Langston. V místnosti však bylo teplo a sucho, skoro příjemně.

„Mám hlad,“ řekla Isabelle. „Nejedli jsme od té doby, co jsme dnes ráno opustili klášterní hospic. Najdi Velkou síň. Rolf tam bude, nebo někdo z langstonských mužů. Řekni jim, že chceš pro nás jídlo, a pak ho sem přines.“

„Nejdřív nám seženu nějakou vodu,“ řekla Agneatha. „Pak najdu jídlo. Sama mám hlad.“ Zvedla džbán a vyšla z místnosti, ale vrátila se za chviličkou nesouc nejen džbán, ale plné vědro vody. „Ten nejhezčí mladý ozbrojenec mi pomohl a dovolil mi vzít taky ještě jedno vědro navíc,“ vysvětlovala.

Zatímco Agneatha opět zmizela, aby jim vyhledala nějakou večeři, postavila Belle konvici do horkého popela v rohu krbu, aby se její obsah ohřál a ony se mohly před spaním umýt. Toužila po skutečné lázni a uvažovala, je-li tady něco takového možné.

Zdálo se jí, že trvalo hodně dlouho, než se Agneatha vrátila, ale přinesla s sebou chleba, sýr, skopovou kýtu a karafu vína s dvěma poháry. To poslední nesl jeden z langstonských mužů.

„Našla jsem pana Rolfa v síni, paní,“ řekla Agneatha. „Ukázal mi, jak dostanu jídlo, a poslal Berta, aby stál na stráži před komnatou. Prý ti mám říct, že tam pořád bude někdo z našich lidí a on sám tě navštíví ráno.“

„Ty jsi jedl, Berte?“ zeptala se Isabelle ozbrojence.

„Tak jest, má paní. Jídlo však není tak čerstvé jako u nás doma. Budu rád, až budeme zpátky. Jak dlouho tu musíme zůstat?“ Bert nervózně přešlápl z nohy na nohu. Ostatní ho požádali, aby se pokusil tuto informaci zjistit.

„Král poslal posla ke dvoru svého bratra do Normandie,“ vysvětlovala Isabelle. „Musíme počkat, až se vrátí. Do té doby jsme můj otčím a já pozváni, abychom s králem lovili.“ Pak se na vojáka usmála. „Já bych byla taky radši doma,“ přiznala.

„No, teď jsi to slyšel od Její Urozenosti samotné, Berte,“ prohlásila Agneatha ostře. „Vypadni odtud a plň svou povinnost, ať se můžeme konečně najíst.“ Zdůraznila svůj rozkaz hbitým dloubnutím do žeber.

Bert se uklonil a odešel.

Agneatha prostřela pro svou paní a pro sebe na hrubém stole. Usedly a daly se do jídla. Chléb byl čerstvý a sýr chutný, ale skopové bylo tvrdé a Agneatha je kritizovala, když zuřivě žvýkala

mastné maso a polykala je. Isabelle měla co dělat, aby se nesmála, ale nedokázala potlačit chichotání.

„Máš pravdu,“ řekla své služebné. „Je to hrůza. Jeden by myslel, že král bude jíst lépe.“

„Mohla jsem přinést kus ryby,“ řekla Agneatha, „ale namoutě, nezamlouval se mi její zápach. Možná to bylo tou omáčkou.“

„Až budeme moci jíst v síni, bude to lepší,“ řekla Isabelle. „Jídlo bude pestřejší – aspoň já doufám, že bude.“

Dojedly a Agneatha odklidila zbytky, když se ozvalo zaklepání na dveře. Za nimi stál malý chlapec, nanejvýš šestiletý. Byl velmi elegantně oděn a půvabně obešel Berta, který mu s velkou úctou podržel otevřené dveře. V rukou nesl malý proutěný košík. Pachole se uklonilo.

„Dobrý večer, má paní Isabello. Jsem Henry Beauchamp, páže v královské službě.“ Podal jí košík. „Můj pan král se domníval, že by ti mohly chutnat tyhle čerstvé jahody, má paní.“

„Prosím, poděkuj za mě králi, Henry Beauchampe,“ řekla Isabelle zdvořile. Pak nedokázala odolat a zeptala se ho: „Jak jsi starý?“

„Je mi šest, má paní, a už rok jsem v královské službě,“ zapípal.

„Když mi zemřela maminka, poslali mě ke dvoru. Král je můj otec, víš. Domnívali se, že mé šance na postup budou lepší, když budu u něj, než zůstanu-li pouhou vzpomínkou.“ Znovu se uklonil. „Povím králi, že jsi potěšena, má paní, a popřeju ti dobrou noc. Bůh ti dej klidný spánek a příjemné sny.“

„Svatá Matko,“ řekla Agneatha, když chlapec odešel. „Takový krásný mladý pán, a tak útlého věku, má paní.“

„Ano,“ řekla Isabelle zamyšleně, uzobávajíc hezkých jahůdek, které byly rozloženy na podkladu zelených listů. Chlapec byl královým parchantem. Co když nedokáže krále odradit a bude se muset podrobit jeho tužbám? Bude i ona matkou parchanta? Hugh by jí to nikdy neodpustil. Ona sama by si to nikdy neodpustila! „Neměla tvoje stará babka nějaký lektvar, který by zabránil mužskému semeni zakořenit se v životě ženy?“ otázala se Agneathy.

Dívka se zarděla. „Ale má paní, taková hříšná věc! Taková věc je zakázaná,“ protestovala Agneatha.

„Pověz mi pravdu,“ řekla Isabelle. „To dítě je králův parchant. Co když budu muset s králem ležet? Jak dokážeme uchovat takové tajemství, jestli se vrátím na Langston s velkým břichem a můj manžel je po všechny ty měsíce pryč? Musím se chránit.“

„Existují určité byliny, které když se smíchají, mohou ti pomoci,“ řekla Agneatha zvolna. „Snad by se daly sehnat na tom trhu, kde jsme byli dnes odpoledne. Zítra se můžu jít podívat.“

„Udělej to,“ přikázala jí Belle. Umyly se v teplé vodě ze džbánu, svlékly a zalezly do postelí, když předtím sfoukly svíce. Oheň zvolna odumíral, až se nakonec rozdrobil v záři oranžových uhlíků, jež zvolna uhasínaly v šedé nicotě. Zprvu Isabelle slyšela slabé zvuky veselí odkudsi z hradu a pak konečně i ty utichly a nezbylo ničehož než ticho, přerušované Agneatiným tichým, jemným pochrupováním.

Isabelle ležela v cizí posteli, v cizím pokoji, na cizím místě. To byl ale den, říkala si. Viděla a naučila se toho za tento jediný den víc, než za všechny dny své cesty až do nynějška. Uvažovala, jak budou vypadat její nové róby. Ještě nikdy neviděla ani necítila v prstech tak skvělé látky jako ty, co jí Rolf dnes odpoledne nakoupil. Ačkoliv ji král znervózňoval, zvlášť to, jak nespouštěl oči z jejích – kdyby nepřišla ke dvoru, nikdy by se ani nedozvěděla, že tak krásné šaty existují. Než se vrátí domů, koupí u mistra Johna ještě další látku pro maminku, aby jí mohla okopírovat a ušít své vlastní módní róby.

Agneatha procitla před svou paní a vstala, oblékla se a odkvačila do Velké síně, aby jim nalezla něco k snídani. Nashromáždila čerstvě pečený chléb, máslo, med a pár vajec natvrdo, která vylákala z kuchtíka úsměvem a lichocením. Přidal se k ní jeden z langstonských mužů s vysvětlením, že vystřídá Berta, a tak ho Agneatha poslala pro džbán jablečného moštu. Když se vrátila do jejich komnaty, doplnila do džbánu čerstvou vodu a rozdělala nový oheň, vstrčivši džbán zpět do rohu ohniště.

Když kolem sebe uslyšela ten ruch, Isabelle se probudila a užasla, že zaspala východ slunce. Protáhla se a pozdravila Agneathu: „Dobré jitro. Jak jsem mohla tak dlouho spát? Je to čerstvý chleba, co cítím?“ Odhodila pokrývku a vylezla z postele.

„Čerstvý chleba, ještě teplý z trouby,“ řekla Agneatha s úsměvem.

„Pojď, paní, a sněz si snídani. Švadlena dozajista přijde dnes ráno a ty na ni musíš být připravená.“

Belle si sedla a utrhla kus bochníku, potřela ho máslem a pokapala medem. Strčila ho do úst a špičatým jazýčkem zašmejdila kolem rtů, aby zachytila kapku medu. „To je dóóóbrota,“ řekla. „Vejce! Tys

našla vejce!“ Natáhla se po jednom, začala je loupat a hbitě je snědla.

S úsměvem se k ní její služebná přidala; nalila Isabelle číši pěnivého moštu. Obě ženy rychle jedly, spolykaly všechno, co se Agneatě podařilo přinést. Zbylo taky ještě trochu jahůdek, a ty také dojedly.

„Já se chci vykoupat,“ prohlásila Isabelle, když dojedly a stůl byl uklizen. „Jsem špinavá a nekoupala jsem se víc než týden, co jsme odjeli z Langstonu. Vlasy mám plné prachu. Jdi najít mého otčíma, Agneatho. Naši ozbrojenci by měli vědět, kde Rolf je. Pověz mu, že se musím vykoupat! U tohohle dvora se dozajista koupou.“ Sedla si zpátky na postel, rozpletla si vlasy, chopila se hřebene a začala si divoce pročesávat rudozlaté lokny.

Agneatha zmizela z komnaty. Když si rozčesala zaknocené vlasy, Isabelle vstala, odjistila okenice a otevřela je dokořán, aby se podívala z okna. Pod ní bylo město Winchester, kámen jeho románské katedrály byl ve světle deštivého rána šedý. Obloha začínala znatelně světlat a zdálo se, že den bude přece jen příjemný; ale bylo to o tolik jinačí než doma! Ach Hughu, kdepak jsi? říkala si. Vrať se ke mně domů. Prosím tě, vrať se ke mně domů, můj nejdražší pane. Pak se odvrátila od okna a vzdychla.

Ozvalo se zaklepání na dveře, ty se otevřely a za nimi stál Rolf de Briard. Vstoupil a políbil Belle na tvář. „Dobrýtro, Isabelle,“ řekl.

„Spalas dobře?“

Přikývla. „Spala, ale stýská se mi po domově, můj pane.“

„A stýská se ti po naší krásné lázni,“ řekl s úsměvem.

„To stýská! Jak se tady lidé myjí, můj pane?“

„Zařídil jsem, aby ti dali dřevěnou vanu, a až se budeš chtít vykoupat, stačí jen poslat naše ozbrojence pro vodu,“ řekl jí.

„Přinesou ti ji z kuchyně, kde je ohřátá.“

„Jak primitivní,“ nakrčila Belle nos. „To se i král takhle koupe, můj pane?“

„Bohužel ano. Má obrovskou dubovou vanu, pospojovanou pásy železa. Vozí ji se svými zavazadly, když cestuje z hradu na hrad,“ vysvětloval jí Rolf.

Isabelle potřásla hlavou. „Pořádná koupací komnata je lepší,“ řekla. „Král mi poslal včera večer košík jahod. Musím přiznat, že přišly tuze vhod.“

„Nepřinesl je sám, viď?“ zeptal se jí Rolf.

„Ovšemže ne.“ řekla Isabelle a pak se zeptala. „Mysliš, že by se opovážil? Ááá, tak proto jsi postavil k mým dveřím naše ozbrojence, Rolfe. Děkuju ti. Myslím, že ještě nejsem připravena vypořádat se s králem Jindřichem. Krucinál! Kde je Hugh?“

„Udělám, co bude v mých silách, abych tě ochránil, Belle, ale chápeš, že nemohu krále urazit ani se mu přímo postavit,“ řekl Rolf.

„Já vím,“ odvětila Belle. „Já se mu však postavím. Nevzdám se ochotně takovému chlípníkovi. Měl by se stydět, využívat své moci a postavení, aby dostal ženu do svého lože!“

Rolf už o té záležitosti dál nemluvil. Jindřich svede jeho nevlastní dceru se šarmem a vskutku využije svého postavení a své moci, aby ji zlákal a aby se mu podvolila. Hádat se s Belle by absolutně k ničemu užitečnému nebylo. Brzo se dozví, že král Jindřich Beauclerc není jen tak někdo. Jestli se rozhodne, že jeho novou hračkou má být Isabelle z Langstonu, pak ji dostane.

Přišla Agneatha s dřevěnou vanou, následována řadou ozbrojenců přinášejících slíbenou horkou vodu. Rolf se rozloučil se svou nevlastní dcerou a vzdálil se. Když byli všichni muži pryč, Agneatha zamkla dveře komnaty zevnitř a pomohla Belle odstrojit se. Belle se vděčně pohroužila do vody, tvář se jí rozjasnila pousmáním.

„Óóó, to je příjemné, Agneatho. Máme nějaké mýdlo?“

Služebná přikývla. „Tak jest!“ Pak vytáhla koláček navoněný levandulí. „Pamatuješ na svou svatební noc, má paní, když ti matka navoněla vodu ke koupání a tys kolem toho nadělala takové cavyky?“

Isabelle se smíchem napěnila mýdlo mezi dlaněmi a začala se mýt.

„Tak jest, pamatuju! Změnila jsem se od té doby, viď? Krom toho,“ vymlouvala se, „můj choť má tu vůni rád.“

„Óó, má paní, myslíš, že ještě někdy pana Hugha uvidíme?“

„Přijde domů, Agneatho, tím jsem si jista. Musí!“ řekla Isabelle silným hlasem. „Není to běžná věc, že se mužský zaběhne a zapomene na čas? Nikdy nejsou dospělí, viď?“

„Ne, má paní,“ souhlasila Agneatha, „to dozajista ne.“

Když Belle skončila s koupelí a umyla si vlasy, usušila se a oblékla si čistou košili. Vyždímala si nadbytečnou vodu z dlouhých vlasů a zuřivě je drbala ručníkem. Byla by hloupost oblékat se, když tu dnešního dne bude švadlena, a kromě toho nehodlala opustit tuto komnatu, dokud nebude mít slušné oblečení. Ozbrojenci odnesli vanu, nejprve však vylili vodu po koupání z okna dolů na zem.

Teprve když s tím byli hotovi dorazila mistrová Mary, švadlena, aby vzala Isabelle míru. Byla to žena s lícemi jako jablíčka, s veselým úsměvem a přívětivým chováním.

„Těší mě, madame,“ udělala pukrle. „Přicházím od mistra Johna z trhu. Mám zato, že budeš potřebovat malou garderobu pro svůj pobyt u dvora. Bylo mi řečeno, že mě doporučila paní Mavis z Farnley. To je dáma velikého vkusu a stylu.“

„Merci bien, mistrová,“ řekla Mavis a vtrhla do komnaty.

„Dobrýtro, Isabello z Langstonu. Doufám, že ti to nevadí, ale napadlo mě, že bys mohla stát o mou pomoc.“

„Ach ano!“ řekla Belle s radostí, že vidí svou novopečenou přítelkyni. „Tolik jsem obdivovala odění, které jsi měla na sobě včera.“

„Nu, začneme, mistrová Mary,“ řekla Mavis. „Přineslas látky? Ovšemže ano!“

Mistrová Mary se usmála Mavisinu nadšení a pokynula své malé pomocnici. „Nejdřív to ibiškové hedvábí.“ Obrátila se k Belle.

„Totoť je na sukni?“

„Tak jest,“ řekla Belle.

Mistrová Mary se dala do práce. Měřila, stříhala, stehovala. Nejprve ibiškově zbarvenou sukni a pak blatouchově žlutou sukni. Potom přišly tunikové šaty, jež se budou nosit přes sukně: nádherně sytě fialový damašek, protkaný zlatými vlákny, a něžně levandulový se složitým vytkávaným vzorkem. Mavis navrhla, aby se levandulová tunika lemovala stříbrnou passemente a švadlena souhlasně přikývla. Měděná passemente se použila na olemování tmavě oranžové brokátové tuniky.

„Ta barva jde tuze dobře ke tvým nádherným vlasům,“ řekla Mavis. „Neuvědomila jsem si včera, jak máš krásné vlasy, neboť byly skryty pod tím skromným závojíčkem, co nosíš. Mistrová Mary, nemá mistr John nějakou průsvitnou látku protkanou mědí, a jednu třeba zlatem, a jednu stříbrem, aby z nich byly hezké závoje pro paní Isabellu?“ Obrátila se k Belle. „Přivezla sis čelenku, nebo třeba jednu či dvě obroučky?“ Belle zavrtěla záporně hlavou. Mavis znovu pohlédla na mistrovou Mary. „Koho bys doporučila?“ zeptala se švadleny. „Taky to nemůže stát jmění.“

„Jakuba Zlatníka,“ řekla mistrová Mary bez zaváhání. „Je to nejpočestnější mužský, co jsem kdy poznala. Vždycky k němu můžete být úplně upřímné a nemusíte se bát, že vás bude pomlouvat

u dvora. Vpravdě mám podezření, že v sobě chová několik velikých tajemství. Je známo, že král dává Jakubovi utržit.“ Usmála se na Isabellu ze své pozice na kolenou, kde špendlila oranžovou tuniku.

„On vám najde něco hezkého na ty vaše závoje, abyste se nemusela stydět nosit je před vysoko urozenými a mocnými, ale nebudete na to muset zastavit celé panství.“ Uchechtla se. „Tak, tahle je hotová. Teď střihněme tu poslední.“

„Rolf mi nejspíš čelenku koupí, když ho požádám,“ řekla Isabelle zadumaně. „Mám jednu hezkou doma, ale vůbec mě nenapadlo, že bych ji mohla na téhle cestě potřebovat. Óóó, to není ta látka, kterou jsem si vybrala na tu poslední tuniku, mistrová Mary, ale propána, ta je krásná.“

„Já to prohodila,“ řekla Mavis. „Dneska časně ráno jsem se tam vrátila, protože jsem si pořád říkala, jak je ten obyčejný smetanově zbarvený brokát nudný. Bello. Tahle látka je daleko oslnivější, co říkáš?“

Isabelle pohlédla na smetanový polohedvábný brokát, tkaninu s jemně vystouplým vzorkem. Byly v ní vytkané drobné zlaté hvězdičky. „Je rozkošná,“ přiznala, ale její praktická duše kvílela nad cenou tak krásné látky, kterou bude nosit jen za svého krátkého pobytu u dvora. Ale stejně, až se vrátí na Langston, třeba dokáže něco ze svých nových šatů upravit, aby to padlo matce. Pak budou mít obě krásné róby ke zvláštním příležitostem.

„Na tyhle zlatou passemente?“ zeptala se Mavis.

„Skvělé!“ nadchla se Mavis. „Ty zlaté hvězdičky jsou kouzelné, ale ne tak docela dost na tak panenskou barvu. To lemování je zcela na místě!“

„Všechno se to podloží příslušejícím podšívkovým hedvábím,“ podotkla mistrová Mary.

Když bylo zkoušení hotovo, oblečení nastřiháno, mistrová Mary všechno posbírala, úhledně poskládala a uložila do koše, který pak podala své pomocnici.

„Jak brzy budete něco mít pro paní Isabellu?“ otázala se Mavis.

„Nechce se ukazovat a je uvězněna ve své komnatě, dokud nebude mít řádné oblečení. Je tady tolik lidí, kterým ji chci představit, a její čas u dvora je omezen. Neměla by ho strávit tady.“

„Můžu mít pro tebe jednu róbu zítra,“ obrátila se švadlena na Isabellu, „zbytek pozítří.“ Pak udělala pukrle před Isabellou a Mavis a Belle řekla: „Děkuju ti za zakázku, má paní.“

„Jak se jí má zaplatit?“ napadlo Isabellu, když mistrová Mary konečně odešla. „Já nemám peníze.“

„Rolf jí zaplatí,“ řekla Mavis. „Nemusíš s sebou nosit mince, Isabello. To je úkol muže.“ Pak změnila téma hovoru. „Hraješ šachy?“ zeptala se.

„Ano,“ zasmála se Belle, „ale ne v košili. Počkej, obléknu se.“

Mavis kývla a pak řekla: „Je čas večeře. Musím jít, ale dnes večer se vrátím a přinesu šachovnici.“

Ve velké síni Mavis vyhledala Rolfa a řekla mu: „Belle a já jsme strávily skoro celý den s mistrovou Mary. Myslím, že tě její proměna potěší. Do zítřka bude mít šaty. Jakub Zlatník jí přijde ukázat čelenky, tak se postarej, aby dostal taky zaplaceno, můj pane.“

Rolf se uchechtl. „Ty učíš mou nevlastní dceru špatným zvyklostem, Mavis má sladká. Vždycky to bylo prosté venkovské děvče.“

„A tím by myslím nejraději zůstala,“ odtušila Mavis. „Poznala jsem, jak uvážlivě přemítá o každé minci, o níž tušila, že bude vydána za její krásu; a připadalo jí, že by se dala lépe utratit jinde. Určitě musí být skvělou hradní paní na Langstonu. Až se najím, vezmu figurky a šachovnici a půjdu si s ní zahrát šachy. Vidím, žes postavil před její komnatu své lidi. Totě tuze moudré, ačkoliv by dozajisté nedokázali zabránit našemu příteli, aby ve svém vlastním domě do jejího pokoje vstoupil. Přesto však je to dobře.“

„Isabelle chápe své postavení, ačkoliv z něj dozajista není nikterak šťastna,“ odvětil Rolf.

„Snad sejde-li z očí, sejde i z mysli,“ odpověděla mu Mavis. „Zde u dvora je mnoho hezkých žen, jež mohou zaujmout jeho pozornost.“

Ve své komnatě povečeřely Isabelle a Agneatha kapouna, hovězinu, dušený hlávkový salát, čerstvý chléb, máslo a sýr. Objevilo se královo páže s karafou králova vlastního vína. Bylo syté, ovocné chuti a rubínové barvy. Isabelle mladému Henrymu Beauchampovi poděkovala.

„Král by rád věděl, smí-li vás navštívit ve vaší komnatě, madame,“

řekl jí chlapec.

„Jak velkomyslné!“ předstírala Belle úžas. „Myslím, že by se to nepatřilo, mladý pane, a krom toho mé nové dvorní toalety nejsou ještě dohotoveny. Nemohla bych přijmout krále v tomhle starém odění. Prosím, řekni králi, že zítra budu mít šaty a pak mu poděkuji

za jeho laskavost. A mohl by ses ho zeptat, zda už odjel posel k vévodovi Robertovi do Normandie, aby se pozeptal po mém choti.“

Chlapec se uklonil a odešel.

Když se vrátila Mavis s šachovými figurkami a šachovnicí, řekla jí Isabelle o vzkazu, který Henry Beauchamp přinesl od krále.

„Ten je dozajista odhodlaný, že?“ řekla Mavis. „Nu, Rolf mi řekl, že víš, že ho nemůžeš odmítnout.“

„Proč ne?“ zeptala se jí Belle s očima sršícíma zeleným ohněm.

„Proč nemohu odmítnout královy chlípné návrhy? Proč musím poslušně vyhovět, říci ‚Ano, můj panovnice‘ a roztáhnout nohy královskému těšiteli?“

Mavis z Farnley byla ohromena. „Já… já nevím,“ řekla. „Nejspíš protože je král. Krále ženy prostě neodmítají.“

„Proč ne?“ otázala se Belle. „Král je jen člověk. Mocný člověk, to uznávám, ale pořád jen člověk. Proč by mělo být takovému muži dovoleno ničit pověst ctihodné ženy? Jeden by řekl, že dobrý křesťanský král bude chtít takovou ženu ochraňovat, ne ji ohrožovat svým mužstvím a mocí, kterou nad ní má jako její lenní pán. Je to špatnost a já se nedám obelstít!“

Mavis si nemyslela, že by všechno její odhodlání dokázalo Isabellu z Langstonu ochránit před králem, jestliže nabyde vrchu králův chtíč. Přece však pochopila, že Isabella není z žen, s nimiž by se dalo diskutovat. Ničemu by neprospělo obracet se na chudáka Rolfa de Briarda. Kdyby se dozvěděl o postoji své nevlastní dcery, když už si myslel, že rezignovala na to, co se stane, ať je to cokoliv, s největší pravděpodobností by ho trefil šlak. Už tak se cítil provinile, že to děvče přivedl ke dvoru.

„Uděláš, co budeš považovat za nejlepší, ovšem,“ řekla Mavis,

„majíc na mysli Hughovo postavení, blaho vašeho syna a samozřejmě osud Langstonu.“ Pak se zasmála. „Myslím, že v tobě asi Jindřich Beauclerc narazil na sobě rovnou, Belle. Nevěřím, že někdy nějaká žena pokorně řekla: ‚Ne, můj panovnice, a jdi pryč!‘ Možná by ho to docela překvapilo, ale měj se na pozoru, aby ho tvé tvrdohlavé odmítání nezaujalo ještě víc, než tvé svěží venkovské půvaby,“ varovala ji Mavis.

Část III.

Bretaň

Léto 1108 – Léto 1104

Kapitola 11

Isabelle nervózně hleděla do naleštěného stříbrného zrcadla, které jí přinesla Mavis. Stěží dokázala uvěřit, že ta elegantní mladá žena, co se z něj na ni dívá, je Isabelle z Langstonu. Měla na sobě svou žlutou sukni s tmavě oranžovou tunikou. Tunika byla přepásána pospojovanými měděnými kotouči, žlutě smaltovanými. Na levém rameni měla upevněnu stejnou brož. Vlasy měla úhledně uchycené do zlaté síťky, posázené drobnými sladkovodními perlami. Přes hlavu měla přehozený průsvitný gázový závoj, upevněný žlutě smaltovanou obroučkou. Belle zavrtěla palci v nových měkkých střevících, jež byly obarveny na žluto, aby se hodily k suknici. „Jsem skutečně krásná,“ řekla tiše. Celý život ji srovnávali s Alette a shledávali nedostatečnou; teď si však uvědomila, že prostě jen vyhlížely každá jinak a Alette odpovídala módnímu ideálu krásy.

„Marie, matko Boží!“ zaklela Mavis. „A to si uvědomuješ teprve teď, Belle? Samozřejmě že jsi krásná.“ Pak se zasmála. „Tvůj obraz v hladině rybníka ti nikdy nepoví všechno, viď?“

Isabelle zavrtěla hlavou. „Ne,“ přiznala. „Maminka má malé měděné zrcadlo, ale není tak velké ani tak jasné jako tvoje stříbrné, Mavis. Děkuju, žes mi ho přinesla, abych se mohla vidět.“

„A teď už chápeš nebezpečí, které ti hrozí od krále?“ otázala se Mavis vážným tónem. „Ach, u dvora jsou ženy, většina z nich je lépe vyparáděná a z mocnějších rodin, ale Jindřich Beauclerc uvidí jen tebe, Belle. Buď opatrná a nepohněvej ho.“

„Nepřivedu svého manžela z vlastní vůle do hanby, Mavis,“ řekla Isabelle tichým hlasem. „Ani s králem ne.

A král by neměl dovolit, aby jeho chtíč vymazal přátelství tak dlouhého trvání.“

Mavis zavrtěla tmavou hlavou. „Bůh ti pomoz,“ řekla, „protože teď ti dozajista může pomoci už jenom On, Belle.“

Síň byla učiněný zázrak a Isabelle se ze všech sil snažila ovládnout, ale bylo to těžké. Nedokázala se ubránit užaslému zírání. Šest obrovských krbů lemovalo boční stěny síně, tři z každé strany. Královu síň obývalo přes sto osob, seděli na lavicích u stolů postavených na dřevěných kozách, přičemž místa neměli zajištěna jen podle hodnosti, ale podle svého osobního významu pro krále.

Muž sedící poblíž čela tabule mohl být ode dneška za měsíc docela dobře až na dolním konci. Obě mladé ženy si našly místa vzadu a usadily se ke skupině dalších dam.

„Toto je Isabelle z Langstonu, choť Hugha Fauconiera,“ představila ji Mavis ostatním ženám. „Přišla nedávno ke dvoru se svým otčímem, Rolfem de Briardem.“

Ostatní Bellu vítaly, důkladně si ji prohlížely, souhlasně pokyvovaly nad jejím oblečením, jež sice bylo přiměřené, ne však vzhledem k jejímu postavení přehnané. „Dobře vychovaná mladá žena,“ shodly se v duchu Isabelliny spolustolovnice.

„Ještě jsem neviděla Hugha Fauconiera, má paní,“ podotkla jedna z žen, „ale viděla jsem toho půvabného nezdárníka, Rolfa de Briarda.“

„Můj manžel se zdržel s královým posláním,“ odpověděla Belle opatrně. „Nemohla jsem už vydržet čekat doma ani o chvilku déle a tak mě můj otčím odvezl do Winchesteru, abychom mohli zjistit nejnovější zprávy o Hughovi.“

„Máte už děti?“ otázala se jiná žena.

„Syna,“ odvětila Belle. „Nechala jsem ho v péči své matky.“

„Á, velmi moudré,“ pochválila ji jedna starší dáma. „Kde není mateřská láska, je nejlepší babička. Bude to však již mnoho let od té doby, co tvá matka chovala nemluvně, to se vsadím.“

„Kdepak, má paní!“ zasmála se Belle. „Sir Rolf už obdařil mou matku dvěma dětmi a ona mu tvrdí, že touží po dalších.“

„Velkolepé!“ prohlásila starší paní a pak se zasmála. „Tvůj otčím je rozhodně vášnivý chlapík, ale koneckonců byl vychován s králem a všechny víme, co ten je zač!“ Tuto poznámku následovalo další veselí.

Isabelle se zarděla. „To mi bylo řečeno,“ řekla. Pak se odvrátila a odepnula si nožík, zavěšený na opasku, aby mohla napichovat jídlo, jež jí bude nabídnuto. Před ní ležela ošatka čerstvě pečeného chleba. Zatímco král a jeho vysocí urozenci mohli jíst ze zlatých a stříbrných mis, ti vzadu v síni si vystačili s vydlabanými bochníky chleba, do kterého se dávalo jídlo. Naklonila se k Mavis a zašeptala: „Kde je Rolf?“

„Nahoře u panské tabule, vsadím se,“ odvětila Mavis. „Bude se všemi svými starými přáteli, královými osobními společníky. Je to pěkně divoká banda. Není tam místo pro neviňátko, jako jsi ty.“

Těm vzadu v síni byly nejprve nabídnuty tučné škeble vařené v páře v mořských řasách a pak jim do vydlabaných bochníků

naporcovali dušenou zvěřinu. Omáčka byla z červeného vína s koprem, Belle si však nebyla jistá, jak dalece je maso čerstvé a jedla poskrovnu. Pohár jí však naplnili úctyhodným červeným vínem. Potom se podávaly cukrované oplatky. Lip se mi jedlo v mé komnatě, usoudila Isabelle sarkasticky.

Rolf dorazil, sotva dojedla. Poklekl vedle ní a řekl tiše: „Formálně tě představím králi a královně, Belle.“ Pak vstal a usmál se na ni.

„Jak pěkně vypadáš, dcero.“

Belle vstala, smetla si drobečky a upravila záhyby suknice. Zdvořile se omluvila a následovala svého otčíma k místu před panskou tabulí. Tiše stáli a čekali, až si jich někdo všimne. Belle viděla, že král kradmo pokukuje jejich směrem, ale neudělal žádný pohyb, jímž by dal najevo, že o nich ví. Čekali a ona cítila, jak v ní roste vztek. Neodvážila se však dát najevo podrážděnost. Konečně královna otočila hlavu, uviděla je, naklonila se k svému manželovi a něco mu pošeptala. Král otočil hlavu a předstíraje překvapení, že je spatřuje, široce se usmál.

„Sir Rolf de Briard,“ řekl, „a kdopak je to s tebou?“ Ačkoliv král tuze dobře věděl, kdo Isabelle je, bylo jejich první představení tajné a tak to muselo i zůstat. Nikdo jiný nesměl vědět, že se už setkali, neboť by tím byl narušen přísný dvorský protokol.

„Můj panovnice,“ řekl Rolf obřadně, „dovol mi, abych představil tobě i naší nanejvýš vznešené a dobré královně Maude svou nevlastní dceru, paní Isabellu z Langstonu, choť sira Hugha Fauconiera.“ Uklonil se a Belle udělala pukrle.

„Vítáme vás co nejsrdečněji,“ děl král Jindřich žoviálně. „Teprve nedávno jsem poslal ke svému bratrovi pro zprávu o siru Hughovi. Zůstanete oba u nás, dokud nedostanu odpověď, pravda?“ V úsměvu ukázal snad všechny zuby.

„S radostí, můj panovnice, a přijmi naše díky za své velkorysé pohostinství,“ odpověděl Rolf, opět se hluboce ukláněje.

Isabelle zůstala vzpřímena na znamení němého vzdoru. Král se zazubil, mžiknutím oka přijal její výzvu. Pak promluvila královna. V jejím měkkém hlase bylo slyšet náznak zvuku její skotské domoviny. Něžné modré oči měla nevinné, výraz tváře milý. Byla v dosti pokročilém stupni těhotenství.

„Máš děti, má paní Isabello?“ zeptala se, instinktivně se dotýkajíc rukou zaobleného břicha.

Bellin hněv roztál. „Tak jest, madame, syna, známého jako Hugh Mladší,“ řekla s úsměvem. „Je v péči mé matky.“

Královna přikývla. „Je to těžké, já vím,“ řekla Belle, „být na vážkách mezi dětmi a povinností. Jsi vítána v mých komnatách.“ Usmála se na Isabellu svým sladkým úsměvem.

„Děkuji vám, madame, za vaši laskavost,“ odvětila Belle a pak se uklonila královně, neboť pochopila, že jsou již propuštěni.

„Pěkná práce,“ řekl jí Rolf, když odcházeli.

Bylo po jídle a ze stolů sklizeno. Nastala zábava: minstrel z Irska, který dojemně zpíval o smrti a vznešených bitvách; kejklíř, který k Isabellinu úžasu dokázal udržet ve vzduchu čtyři pozlacené koule najednou; a muž a žena se smečkou malých psíčků, kteří tančili na zadních nožkách, předváděli piruety na kamenné podlaze síně a sklízeli převeliký potlesk přihlížejících. Isabelle ještě nikdy nic takového neviděla. Smála se a nadšeně tleskala, až jí zruměnily tváře.

„Řeklas někomu, že máš pokoj pro sebe?“ zeptal se jí náhle ustaraně Rolf.

Isabelle zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Proč by na takovou záležitost vůbec přišla řeč? To, jak noclehuji, může stěží ještě někoho jiného zajímat.“

„Jestli se nikdo nedoví, že se ti dostalo přepychu vlastní komůrky, nevznikne ani podezření, že jsi zapletena s králem,“ vysvětloval jí Rolf. „Kdyby to někdo odhalil, hraj si na neviňátko a říkej, že podle tvého názoru za to vděčíš přátelství, jež král chová k tvému manželovi – proto že se ti dostalo té cti.“

„Já s králem zapletena nejsem,“ prohlásila Belle klidně.

„Oba víme, že je to jen otázka času,“ odvětil Rolf trpělivě.

„Mám pozvat Mavis, aby se mnou sdílela můj příbytek?“ zeptala se Belle.

„Mavis má kde spát,“ řekl Rolf trošičku podrážděně. „Nebuď hlupáček, Isabelle. Víš, jak to je.“

„Nebudu dělat žádnému muži kurvu!“ zasyčela Belle hněvivě.

„Už se s tebou o téhle věci nebudu dál hádat,“ odsekl. „Víš zatraceně dobře, že tvou první povinností je Langston a Hugh. Jestli to znamená osobně posloužit králi, tak musíš!“

„Hugh by měl sotva radost, kdyby shledal, že po mně Jindřich Beauclerc plane chtíčem, Rolfe, a ty to dobře víš. Vyhnu se královým návrhům, jak jen to půjde, ujišťuji tě,“ řekla pevně.

„A až už se nebudeš moci déle králi vyhýbat?“ zeptal se.

„Kéž by ten čas nenadešel.“ odvětila Isabelle. Pak udělala před svým otčímem pukrle a vydala se ze síně do své komnaty.

„Obdivovali tě hodně?“ vyptávala se Agneatha dychtivě, když Isabelle vstoupila do místnosti. „Vidělas krále? Byla tam královna? Je hezká?“

Belle se smála nadšení své služebné. „Samozřejmě jsem viděla krále,“ řekla, „a královnu taky. Rozhodně je hezká, ale vypadá tuze unaveně. Nejspíš jsem vypadala taky tak, když jsem nosila pod srdcem malého Hugha. Jídlo však bylo děsivé. Už se těším domů. Zvěřina byla tvrdá a maso, tuším, kapku příliš uleželé.“

Agneatha opatrně pomohla Belle odložit její krásnou tuniku. Služka pak důkladně oděv prozkoumala. „Ani flíček,“ prohlásila triumfálně. S puntičkářskou pečlivostí tuniku vykartáčovala, protřepala a úhledně složila do cestovní truhlice. Stejnou proceduru provedla s Isabellinou dlouhou suknicí, zatímco její paní si zula měkké střevíce a postavila je stranou. Agneatha naplnila malé umyvadlo teplou vodou a Isabelle si umyla ruce, krk a obličej. Pak si vydrhla zuby malým hrubým hadříkem a pastou vyrobenou z jemně mleté křídy, propolisu a máty. Nakonec si Isabelle vypláchla ústa, vyprostila vrkoče ze síťky a sedla si, aby jí Agneatha mohla vykartáčovat dlouhé rudozlaté vlasy.

„Služebná paní Mavis říká, že brzo pojedou lovit do Nového lesa,“ řekla Agneatha. „Je tam královské ležení, kde bydlí král a jeho hosté; a další velcí páni tam taky mají svoje domy. Myslíš, že nás pozvou, paní?“

„Nejspíš ano,“ řekla Belle. „Lind by tu měl být brzo s Couper a sokolem sira Rolfa.“ Vzdychla. „Kéž bychom byli doma, Agneatho. Ó, jak toužím, aby tu byl můj pan manžel a abychom byli všichni doma!“

„Óóó, paní, mně se to zdá tak tuze napínavé, být na návštěvě tady u krále a jeho dvora!“ nadchla se Agneatha. „Až přijedeme domů, budu mít nacestováno víc, než si kdo z mně rovných na Langstonu pamatuje. Líbí se mi tady. Langston je nudný, jen obyčejný každodenní život a dřina.“

„A přece mu dávám přednost,“ odvětila Isabelle.

Dveře do komnaty se náhle otevřely a vstoupil král s úsměvem, zatímco Agneatha s ústy dokořán upustila kartáč. „Víš, kdo já jsem, ženská?“ zeptal se jí žoviálně.

Agneatha přikývla, celá omráčená, a při pukrleti nešikovně škobrtla.

„Počkáš před komnatou své paní spolu se strážným a nevstoupíš sem ani nedovolíš nikomu jinému vstoupit, dokud ti neřeknu, že je to dovoleno. Rozumíš, děvče?“

„Ano, můj panovnice!“ Služčin hlas byl přiškrcený. Pak vycouvala z místnosti s očima vyvalenýma.

Král přistoupil ke dveřím a zastrčil za ní závoru.

„Jak se opovažuješ vnikat do mého soukromí,“ řekla Isabelle ledovým tónem. Držela se zpříma, ale srdce jí divoce bušilo.

Obrátil se. „Zdála ses mi dnes večer ve své nové róbě velmi krásná,“ řekl král, nevšímajíc si jejího zjevného hněvu, „ale myslím, že jsi ještě krásnější teď v košili, s těmi krásnými vlasy rozpuštěnými a lesklými.“ Vztáhl ruku a dotkl se hedvábné lokny. „Jsou na dotek jako hedvábí.“

„Můj panovnice, urážíš mě,“ opáčila hněvivě. „A co hůř, zrazuješ přátelství, jehož si můj choť tak cení.“

„Jít do postele se svým králem platí za poctu, Isabello,“ prohlásil a přistoupil blíž k ní, aby ji objal kolem ramen.

Belle se pohnula ještě hbitěji a vyhnula se tak majetnickému stisku.

„Já nepokládám za poctu přinutíš-li mě ke kurvení,“ řekla chladně.

„Jsi muž, můj panovnice. Nic méně. Nic více. Náhoda zrození tě postavila na žebříku života výš než ostatní, než mého Hugha; ale neměla by ti dávat právo vnucovat se mi!“

„Kdybys byla muž, dal bych se tebou obhajovat před zákonem, Isabello,“ prohlásil král pobaveně. Žádná ženská ho ještě nikdy neodmítla tak otevřeně ani tak mazaně, jako ho teď odmítala ona. Zaujala ho od první chvíle, ale tahle nová stránka, kterou mu ukazovala, ho rozpalovala do běla. Isabelle z Langstonu byla nádherné stvoření. Teď ji chtěl daleko víc, než když prve vstoupil do jejího pokoje. Tohle bude svádění, jaké ještě nepoznal. Bude vyžadovat jeho uměleckou obratnost do poslední unce, a že byl nějak obratný.

Jeho nejchytřejší rádce a dobrý přítel, hrabě Robert z Meulanu, byl přesvědčen, že Jindřichovy vášně jsou hnány jen politickými cíli a netajil se tím; jenže Robert se mýlil. Vášně Jindřicha Beauclerca byly poháněny jeho láskou ke krásným ženám. Jako by se jich nedokázal nabažit. Žádné dvě nebyly stejné. Jejich různorodost byla nekonečná. Byla to fascinující, okouzlující, zbožňováníhodná

stvoření určená mužům pro radost. Ženy byly poklady k líbání a laskání, k naplnění mužovým semenem. Modré oči se mu nebezpečně zatřpytily. Pak se rychle natáhl a uvěznil ji ve svém objetí.

„Pusť mě!“ řekla zuřivě, zápolila, nadarmo mu bušila pěstmi do hrudi.

Místo toho jediným prstem sledoval obrys jejích plných rtů.

„Takovéhle rty, Isabelle, se dozajista lépe zaměstnávají líbáním než vzpurnými řečmi,“ prohlásil. „Jsem zplna připraven ti lichotit, srdéčko, ale je-li ti více po chuti znásilnění, i v tomto umění jsem obratný.“

„Já budu zvracet,“ řekla Isabelle náhle.

„Cože?“ Královo sevření se mírně uvolnilo a on na ni nervózně pohlédl. Určitě neslyšel správně.

„Já budu zvracet!“ opakovala a zapotácela se. „Óóó, Bože!“ Vymanila se z jeho sevření, popadla umývadlo a vy zvrátila do něj obsah svého žaludku. Čpavý pach zvratků rychle zaplnil celou místnost.

Jindřicha Beauclerca polekal tento náhlý obrat událostí. Všechny myšlenky na svádění ho opustily, jak tam stál a zíral na Isabellu z Langstonu, jež byla nyní bledá a dál se mírně potácela.

„To dušené maso bylo přesmíru uleželé,“ sténala. „Já to věděla a přece jsem je snědla, neboť jsem měla hlad.“ Předklonila se, žalostně sténajíc.

„Pošlu ti služebnou,“ řekl král a hbitě od ní couval, odsunul závoru a spěchal ven z komnaty.

Za okamžik vstoupila Agneatha s velmi úzkostlivým výrazem.

„Paní, byla to ta zvěřina?“ zeptala se ustaraně. Objala Belle a pomohla jí do postele. „Král říká, že tě navštíví jindy,“ řekla dívka své paní.

„Je pryč?“ napůl šeptala Belle.

„Ach ano, paní! Žádný muž nevydrží pohled na ženu, které se obrací žaludek naruby. Všechna romantika je pak ve psí,“ prohlašovala Agneatha.

Belle s chichotáním seskočila z postele. „Dej mi trochu vína na vypláchnutí úst, Agneatho,“ řekla. Barva už jí proudila zpátky do lící.

Služebné v jasných očích svitlo náhlé poznání. „Óó, paní, ty sis sama zvedla žaludek!“ řekla tlumeně.

„Dělávala jsem to, když jsem byla malá a maminka mi nechtěla dát něco, oč jsem stála,“ řekla Isabelle. „Je to pro mě skutečně docela snadné.“ Zašklebila se. „Ta zvěřina byla moc uleželá, ale jíst se dala. Teď se však budu moci den nebo dva vyhýbat dvoru, zatímco se budu zotavovat ze své indispozice.“ Uchopila číši, kterou jí Agneatha podala, vypláchla si vínem ústa a vyplivla je do umyvadla, načež zbytek vypila, aby si uklidnila rozbouřený žaludek.

Agneatha popadla umyvadlo. „Odnesu to, paní. Otevři okna, ať se vyvětrá ten zápach, jinak tady nebudeme moci dneska v noci vůbec spát.“ Odkvačila z místnosti.

Isabelle otevřela západky na okenicích a otevřela je dokořán. Venku stříbřil střechy domů dole ve městě měsíc, který byl téměř v úplňku. Vyklonila se na římsu a vdechovala chladivý noční vzduch. Vidí dnes večer tenhle měsíc Hugh, ať je kdekoliv? Jestli opravdu vidí, pak je ten měsíc poutem mezi nimi. Modlila se, aby tomu tak bylo a aby se rychle vrátil k ní domů. Její mezihra s králem ji dnes večer poděsila. Jak dlouho ho dokáže odrážet, než se urazí?

„Hughu,“ zašeptala, „vrať se ke mně, má lásko!“

Příští dva dny si Isabelle hrála na nemohoucí, držela se ve své komnatě a nechávala si od Agneathy nosit ze síně drobné delikatesy. Přišla Mavis a Isabelle jí pověděla o srážce s králem. Mavis se nedokázala ubránit smíchu.

„Hrozně ráda bych viděla výraz v králově tváři, když jsi mu vyzvracela večeři doslova k nohám. Pochybuju, že se kdy dříve nějaká žena něčeho takového opovážila,“ zvolala. „Inu, dokázala jsi chlípného monarchu odradit, aspoň dočasně.“

„Nevím, co budu dělat, až ke mně zase přijde,“ svě řovala se jí Belle ustaraně. „Kéž by se tak vrátil domů Hugh!“

„Myslím, že znovu už královým výbojům uniknout nedokážeš,“ pravila Mavis věcně. „Ještě jsem neslyšela, že by ztratil o nějakou ženu zájem dřív, než uspokojí své tužby po jejím těle. Musela bys být tuze, tuze chytrá, abys unikla jeho návrhům, Isabello, aniž bys ho urazila. Nemyslím, že by to bylo možné.“

„Já taky ne,“ připouštěla Isabelle tiše. „Óó, nic z toho by se nestalo, kdybych netrvala na tom, že půjdu ke dvoru!“

„Chvála Bohu, že jsem panna!“ řekla Mavis. „On nikdy nekompromituje panny z dobrých a vznešených rodin.“

„Tys nikdy nebyla vdaná?“ Isabella byla překvapena. Mavis byla dozajista nejméně stejně stará jako ona. „Kolik je ti let?“

„Osmnáct,“ odvětila Mavis vesele. „Už jsem byla třikrát zasnoubena a všichni zemřeli na dětské choroby. Toho posledního jsem skoro dostala k oltáři, jenže on dostal den před sňatkem neštovice a za dva dny bylo po něm. Má rodina mi teď dojednává další manželství. Ženich je vdovec asi Hughova věku. Naštěstí nemá žádné ratolesti, takže mé děti budou jeho dědici. Mají v plánu uspořádat svatbu kolem svatého Martina.“ Zazubila se na Isabellu.

„Doufejme, že se ženich dožije naší svatební noci.“

Isabelle se nedokázala zdržet chichotání. „Ty jsi vážné dost děsná, Mavis,“ řekla.

„Inu,“ opáčila Mavis, „když děvčeti zemřou tři nastávající manželé, nedodávají to zrovna kouzla amuletu pro štěstí. Jestli nedostanu tohohle k oltáři a do postele, bude se o mně hodně mluvit mezi těmi laskavějšími – a ti méně laskaví si budou myslet, že nosím smůlu, a těch je naneštěstí většina. Kromě toho už stárnu a chci děti.“

„Ááá,“ řekla Isabelle a na okamžik se zapomněla a tvář jí zněžněla,

„mně se stýská po mém maličkém Hughovi. Někdy, když se bojím nejvíc, zavřu oči a myslím na něj. Dovedu si ho úplně představit, jak se batolí po těch svých tlustých nožičkách za mým bratříčkem Christianem. Jak bych byla ráda doma!“

„Zítra bude hon,“ řekla jí Mavis. „Nic velkého, jen za městem v polích. Král začíná být neklidný a touží lovit jeleny v Novém lese, ale ještě je na to moc brzy. Pojedeš se mnou?“

„Očekává se ode mě, že se zúčastním lovu?“ uvažovala Belle.

„Víc než dva dny z podrážděného žaludku nezískáš,“ řekla Mavis praktickým tónem. „Už jsi součástí dvora a jestliže se neukážeš, bude to působit prapodivně, obzvlášť jestli pro tebe král pošle, a on je dost smělý, aby to udělal. Tuším, že s ním prahneš vyjednat jednu soukromou záležitost.“

Isabelle přikývla. „To ano,“ připustila a pak se zeptala: „Co si vezmu na sebe? Rozhodně ne žádné ze svých dobrých nových šatů.“

„Nikoliv, jedny z těch šatů, co sis přivezla z domova, tuze dobře postačí,“ řekla Mavis, „ale samozřejmě si můžeš vzít hezkou čelenku.“

Agneatha vrazila do místnosti, překypujíc vzrušením. „Paní, z Langstonu přijel Lind s tvým sokolíkem!“

„Tím je to vyřízeno,“ prohlásila Mavis. „Tvůj sokol je tady. Zítra musíš na hon. Přijdu pro tebe a zajdeme spolu na mši, než vyrazíme.“ Pak odešla.

Nazítří ráno. ještě než se obzor zbarvil prvním úsvitem, Isabelle vstala, umyla se a s Agneatinou pomocí se oblékla. Vybrala si tmavě zelenou sukni a tuniku, kterou si přepásala kroucenou šňůrou ze zeleného hedvábí s měděným kovovým vláknem. Měkké kožené holínky ji zastudily na nohou, když do nich vklouzla. Zapletla si vlasy do copů, pletence svinula, upevnila je želvovinovými jehlicemi a zakryla mědí vyšívaným závojem, přes který si nasadila měděnou obroučku zdobenou malachitem.

„Dej mi tu koženou rukavici,“ nařídila Agneatě a pak si ji zastrčila za opasek, kde zůstane, dokud nepřijde čas vzít Couper na ruku.

Přišla Mavis a obě ženy se společně vmáčkly dozadu do královské kaple, aby vyslechly mši. Potom Mavis odtáhla Belle do Velké sítě, kde pojedly chleba, maso a hrušky. Zhltaly jídlo, spláchly je moštem a pak si spěchaly do stájí pro koně. Mavis se vyhoupla na jemného bílého dámského jezdeckého koně. „Říkám jí Daisy,“ řekla Isabelle, která nasedala na svého šedého valacha. „Svatá Matko, to je velké zvíře!“

„Je docela milý,“ sdělila jí Isabelle.

„Jak mu říkáš?“ Mavis byla fascinována zjištěním, že její přítelkyně jezdí na tak velkém koni.

„Gris,“ odpověděla Belle, usazujíc se na hřbetě svého koně.

„Paní.“ U třmene jí stál Lind. „Přinesl jsem ti Couper.“

„Děkuju ti, Linde,“ řekla Isabelle, vytáhla z opasku rukavici a navlékla si ji na ruku. Pak se natáhla a vzala od sokolníka Couper.

„Zdravím tě, ma petite,“ zašveholila na ptáka, který při zvuku hlasu své paní načechral peří.

„Cestovala dobře,“ poznamenal Lind.

„Dostal jsi přístřeší a jídlo?“ zeptala se ho Isabelle.

Lind pokýval hlavou. „Tak jest, paní. Je tady spousta takových jako já i odjinud. Tvá paní matka říká, že malý pan Hugh je v její péči šťasten, ale doufá, že tě brzy uvidí doma.“ Pak při pohledu na to, jak se koně neklidně vrtí, neboť lovecká společnost se dala do pohybu, dodal: „Budu tady a vezmu od tebe Couper, až se vrátíš, má paní.“

Lovecká společnost projela městem a přes pole k nedaleké řece. V močálech vypustili psy, aby vyplašili všechny vodní ptáky, kteří tu

hnízdili. Den však skončil zklamáním, protože se dalo najít jen tuze málo ptáků, což bylo nezvyklé vzhledem k místu a roční době. Isabelle neměla vůbec příležitost nechat Couper vzlétnout. Král měl špatnou náladu, to poznala. Jindřich neměl rád zklamání.

Vrátili se do hradu, kde celé odpoledne a večer Isabelle poslouchala řeči o špatném roce. Obilí neroste. Sena bylo pomalu. Na stromech v sadě je málo ovoce, i to, co tam je, je malé. Všechno ukazuje na špatnou sklizeň. A teď žádné vodní ptactvo k lovu! Ostatní však tíkali, že jaro pouze přichází později než obyčejně. A pokud jde o nedostatek vodních ptáků, to se dá snadno vysvětlit. Období hnízdění už skončilo a ptáci se nejspíš na léto vydali proti proudu.

Královna nejela toho dne na hon. Pokročilé těhotenství jí v tom zabránilo. Seděla večer v čele tabule, bledá a očividně se cítila velmi nepříjemně. Při pohledu na ni dostala náhle Belle chytrý nápad. Bylo zřejmé, že královna nemá hlad, anebo prostě už nedokáže déle snášet sytou stravu, poskytovanou královskou kuchyní. Když královna s dámami opouštěla síň, Belle vstala a táhnouc za sebou Mavis, následovala ji.

„Kam to jdeme?“ dotazovala se její společnice. „Nevíš, že král na tebe celý večer hledí jako na cukrle?“

„Právě proto se jdeme schovat do královniných komnat,“ řekla Belle s poťouchlým pousmáním. „Ta dáma se zdá tuze nesvá a je dost možná, že budu k službám jí namísto jejímu choti.“

Mavis zavrtěla hlavou, ale zasmála se.

„Inu, chtěla bys být na mém místě?“ otázala se Isabelle.

„Nikoliv,“ odvětila Mavis, „nechtěla, ale nemůžeš se králi vyhýbat věčně, Belle. Nakonec je vždycky po jeho.“

„Tentokrát ne,“ znělo pevné prohlášení.

Vstoupily do královniných pokojů ve společnosti dalších žen. Nedlouho poté královna řekla: „Jestli se toto dítě brzy nenarodí, zemřu! Ještě nikdy v celém svém životě jsem se necítila tak nepříjemně. Jsem napuchlá jako hrozen vína a stěží už můžu chodit.“ Nervózně přecházela po své denní komnatě.

„Snad ti mohu pomoci, Veličenstvo,“ Belle směle předstoupila a uklonila se. „Veličenstvo se na mě možná nepamatuje, neboť jsem u dvora nová. Jsem Isabelle z Langstonu, manželka sira Hugha Fauconiera. Měla jsem mnohé příznaky stejné jako Veličenstvo,

když jsem nosila pod srdcem svého syna. Smím se ti svěřil s medikamenty mé matky, jež mi je pomohly zmírnit?“

„Óó, kéž bys to udělala, Isabello z Langstonu!“ pro sila královna.

„Veličenstvo je přespříliš na nohou,“ Isabelle vzala královnu za ruku a vedla ji k sedátku. „Mavis, přines několik polštářů královně pod záda a na podložení nohou.“ Poklekla před královnou Matildou a jemně jí zula střevíce. Ženina chodidla, kotníky i nohy byly zle napuchlé. „Nevím proč,“ Isabelle opět vstala, „ale když necháš dolní končetiny ve výšce, pomůže to proti otékání, říkala moje matka, a mně to pomohlo.“ Nastrkala polštáře královně pod nohy a za záda.

„Něco by na tom mohlo být,“ řekla královna zvol1 na. „Ráno, když vstávám, nemám nohy vůbec naběhlé.“

„Snad by místo celodenního přecházení,“ navrhla Belle, „bylo lépe, aby se Veličenstvo nosilo v nosítkách. Koneckonců jsi nyní v nanejvýš delikátním stavu. Nosíš dědice Anglie a mělo by se s tebou zacházet jemně. Král, Bůh mu žehnej, je nanejvýš činorodým mužem, jak všichni víme, není to však on, kdo tohle dítě porodí. Je to Vaše Veličenstvo, kdo nese břímě nového života.“

„Ta ženuška mluví rozumně,“ ozvala se Mary Malcolmová, královnina stará chůva, jež s ní přijela do Anglie. „Drž si ji u sebe, jehňátko moje. Bude k užitku víc než ta uchichtaná tlupa krásných dam. Ty mladší ničehož nevědí o rození a ty starší už to zapomněly.“

„Také je tu záležitost královniny stravy, Malcolmová,“ řekla Belle hbitě. „Jídla nabízená Jejímu Veličenstvu jsou tuze sytá a příliš mastná. Dáma v jejím stavu má choulostivý žaludek. Jídlo, jež se jí nabízí, by mělo být výživné a jemné.“

„Tak jest, pravdu máš,“ řekla Mary Malcolmová, „a cože žádná z nás neměla tolik rozumu, aby si na to vzpomněla?“ Byla velmi pohněvaná, nejen sama sebou, ale i ostatními, jež byly vybrány, aby sloužily jejímu vzácnému miláčkovi.

Mladá královna se zasmála. „Dostalo se ti zřejmě příznivého přijetí u Mary Malcolmové, Isabello z Langstonu. Zůstaň u mě jako jedna z mých společnic, dokud se mi dítě nenarodí. Vidím, že budu potřebovat v nadcházejících dnech tvou radu ještě víc. Doufám, že ti nebude vadit vzdát se honitby. Bylo mi sděleno, že máš krásného sokolíka.“

„Můj sokolník může toho ptáka cvičit, Veličenstvo,“ řekla Belle mile. „Já víc než ráda zůstanu u své královny tak dlouho, jak jen jí

mohu být ku pomoci. Nejsem zvyklá zahálce, jsouc venkovanka, jak vidíš. Mohu dostat pryčnu zde v komnatách Veličenstva?“

„Ovšemže,“ souhlasila královna, ráda, že má tuto půvabnou mladou ženu zhruba svého věku a méně načichlou pompou a atmosférou anglického dvora než ostatní ženy kolem. „I já byla kdysi venkovankou,“ svěřila se Belle. „Žila jsem v klášteře, jenž má teta založila po smrti svého chotě. Byla tam abatyší a já myslela, že budu jeptiškou, jenže pak si mě král Jindřich vyhlédl za ženu a můj bratr mu vyhověl, neboť to znamenalo mír mezi našimi dvěma zeměmi.“ Královna se obrátila k Mavis. „Běž říci služebné Isabelly z Langstonu, kde je a kde dnes zůstane na noc, jinak si to ubohé děvče bude dělat starosti, co se děje s její paní.“

Mavis povstala z místa na stoličce u královny a s úklonou odspěchala z místnosti.

„U mě budeš zcela v bezpečí, Isabello z Langstonu,“ řekla královna prozíravě a v té chvíli si Belle uvědomila, že královna ví o manželových eskapádách.

Uchopila královninu ruku a políbila ji. „Děkuji Veličenstvu za laskavost. Jsem počestná žena a budu ti sloužit stejně oddaně, jako můj Hugh sloužil králi.“

„Tak je to mnohem lepší, myslím,“ královně Matildě zajiskřilo v modrých očích.

Ráno po mši král uviděl Belle mezi královninými ženami. „Přijalas do svých služeb novou dámu, má drahá?“ zeptal se své choti.

„Tak jest, můj pane, vskutku jsem tak učinila,“ odvětila královna Matilda. „Isabelle z Langstonu se pro mě stala nepostradatelnou.“ Usmála se vzhůru na svého manžela, svádějíc s ním bitvu pohledů.

„Když mám nyní tak blízko okamžik, v němž dám Anglii budoucího krále, nemělo by mi být odpíráno nic z toho, po čem zatoužím, Jindřichu. Dozajista mě nechceš rozrušit tím, že bys mi ukradl Belle na ty své protivné hony? Ty máš společníků habaděj, ale já musím zůstat tady, téměř sama a obklopená starými tvářemi. Mezi mými dámami se stěží najde mladá žena mého věku. Kromě toho mi Belle už pomohla zmírnit otoky na nohou a chodidlech, jež mě tolik sužovaly. Má čerstvou zkušenost s těhotenstvím. Já se bez ní prostě neobejdu!“

„Dobře tedy, má drahá,“ řekl král ve zjevně dobrém rozmaru a pak se obrátil a upřel pohleď na Isabellu. „A vy, madame, spokojíte se službou své královně, raději než abyste ochutnávala všechny rozkoše,

jež vám může nabídnout dvůr? Často není snadné potěšit panovníctvo.“

„Jsem jen prostá venkovanka, můj panovnice,“ odpověděla Isabelle upřímně. „Rozkoše, o nichž hovoříš, jsou pro mě tuze omamné. Já se spokojím službou královně, dokud se můj choť nevrátí domů.“ Udělala to nejroztomilejší pukrlátko a vrhla na něj zářivý, neskrývaný úsměv.

Henry Beauclerc se na ni rovněž zazubil a pak poklonu opětoval. Nanejvýš chytrá žena, usoudil opět. Prozatím ho přechytračila. Nevěděla o tom, ačkoliv očekával, že jí to dost brzo její služebná poví, ale předchozího večera byl v její komnatě a očekával, až se vrátí ze síně. Poslal služku do společných spacích prostor pro ženy jejího nižšího postavení a dal děvčeti rozkazy, aby se nevracelo před úsvitem. Pak si udělal pohodlí na Isabellině posteli, jenomže ona nepřišla.

Zprvu mu její nepřítomnost dělala starosti a pak začal uvažovat, jestli snad to skromné a sladké chování, jímž se projevovala, nebyla léčka. Je u milence? Pak se vysmál sám sobě. Isabelle z Langstonu není u dvora dost dlouho, aby si tu opatřila milence. Její služka ji očividně očekávala. Konečně po hodině odešel z její komnaty, vyhledal své páže, Henryho Beauchampa, a poslal ho vyhledat Isabellu z Langstonu. Hoch se vráni se sdělením, že je spolu se svou přítelkyní Mavis Farnley v královniných komnatách. Král šel do postele sám, podrážděn a pobaven současně.

Teď se díval, jak Isabelle kvapně odchází spolu s jeho ženou a ostatními dámami. Obrátil se k Rolfu de Briardovi se slovy: „Copak tvá nevlastní dcera nechápe svou povinnost vůči mně, Rolfe? Určitě jsi jí to řekl.“

„Belle je tvrdohlavá žena, můj pane,“ řekl Rolf tiše. Pak dodal:

„Nevolníci jí říkají Pekelná Belle, neboť dokáže být ve svém chování nanejvýš svévolná. Obávám se, že bude po jejím.“

„Pak jsme, myslím, v jakémsi rozporu,“ odvětil král, „neboť v té věci dříve či později bude po mém.“

Žádná žena ještě nikdy Jindřicha neodmítla a jeho to mátlo. Proč nedokáže ta krásná Isabelle z Langstonu docenit čest, jež je jí prokazována? A on své levobočky vždycky uznával! Možná Rolf, který byl jemný chlapík, nepopsal dívce situaci dost jasně. To by mohlo být jediné rozumné vysvětlení pro její chování.

Král střehl po okamžiku, kdy by si mohl vzít Isabellu stranou a mezi čtyřma očima jí všechno objasnit, dokázala se však velmi obratně takovému setkání vyhýbat a jemu se do hlavy začala vkrádat drobná vtíravá pochybnost, že snad skutečně pochopila, ale netouží se stát jeho milenkou. To bylo absolutně neodpustitelné. Nikoliv! To byla velezrada!

Pak se na něj osud usmál. Šel do voliéry cvičit svého raroha a nalezl tam Isabellu s jejím sokolíkem. Při pohledu na krále udělala hezké pukrlátko. Pak podala ptáka svému sokolníkovi a s prohlášením, že ji volají povinnosti, Isabelle odběhla. Král ji s vlčím úsměvem následoval. Cesta, již zvolila zpět do královniných komnat, ji povede úzkou, odlehlou chodbou. Tam ji zastihne a záležitost na místě vyřeší.

Isabelle za sebou někoho slyšela. Instinkt jí napovídal, kdo to je. Kráčela rychle, namáhala se, aby se nepoddala panice nebo se nerozběhla, čímž by dala jasně najevo své pocity vůči králi. Pokud se mu prostě vyhýbá, nemůže dojít ke střetu. Pak si uvědomila, že vstupuje do chodbičky, jež se napojovala na velkou chod bu vedoucí ke královniným komnatám. Královniny dámy ji používaly, protože to byla zkratka, ale bylo tu docela pusto. Srdce jí pokleslo a pak ucítila na rameni ruku.

„Počkej, Isabello z Langstonu,“ uslyšela krále a pak ji obrátil tak, aby stála tváří k němu.

„Óó, můj pane.“ Předstírala překvapení při pohledu na něj.

„Prosím, nech mě jít, nebo přijdu pozdě a Její Veličenstvo mě očekává. Dostala jsem volno jen na krátko, abych mohla cvičit Couper, svého sokolíka.“

Obratně ji otočil zády ke zdi a přitiskl se na ni tělem. „Přivádíš mě k nepříčetnosti, ty malá pokušitelko,“ zamumlal král a předklonil se, aby ji políbil.

Isabelle odvrátila hlavu a k jeho překvapení se zachichotala. „Óó, Vaše Veličenstvo, vy jste ale ošklivý,“ zacvrlikala na něj. „Nesmíte ke mně přistupovat takhle hříšně. Já jsem počestná žena.“

„Nezapomněl jsem na ten večer, kdy jsem přišel do tvé komnaty a tys byla v košili s těmi krásnými vlasy rozpuštěnými po ramenou. Proklel jsem tu zvěřinu, po které jsi onemocněla, což přerušilo slibnou a nanejvýš rozkošnou mezihru,“ říkal Jindřich Beauclerc a jeho prsty se jí zarývaly do paží. „Chci tě, Isabello! Dozajista rozumíš, co tím míním? Vím zatraceně dobře, že ano! Jsem tvůj král.

Král si smí dělat všechno, co ho pobaví. Kdyby nemohl, nemělo by smysl být králem.“ Hřbetem ruky jí jemně laskal šíji. Pak uchopil její bradu palcem a ukazováčkem a tvrdě ji políbil na ústa. „Chci s tebou spát, Isabello, a udělám to, ty mazaná ženská. Řekli ti, že není hanba být mou milenkou, a já své bastardy vždycky uznávám. Postarám se o tebe, dokud budeme spolu, a Hugh tady není, aby se o tom dozvěděl.“ Rukama zápolil se svým oblečením i s jejím.

Isabelle věděla, že musí jednat okamžitě, aby unikla osudu, který jí král připravoval. On ji chce znásilnit tady v téhle zšeřelé chodbě, uvědomila si. Zmobilizovala v duši každičkou unci provinilosti a začala hlasitě vzlykat úzkostí. Překvapen tímto zvratem událostí král uvolnil stisk, kterým ji držel, a ona se v té chvíli protáhla kolem něj a vrhla se s úmyslně s hlučným projevem hlubokého smutku přes zbývající vzdálenost, která ji dělila od dveří vedoucích do hlavní chodby. Za sebou ho slyšela, jak zuřivě kleje. Vkročila do hlavní chodby a opět byla ztělesněním sebeovládání a rychle zamířila do příbytku královny Matildy.

Mavis si však všimla zardělých tváří své přítelkyně. „Co se stalo?“ zeptala se Belle tichým hlasem.

„On mě nachytal ve zkratce a užuž došlo k nejhoršímu, ale dostala jsem se pryč,“ řekla Isabelle. Pak se zasmála. „Nebyl zrovna jemný, smím-li to podotknout.“

„Hraješ si s ohněm,“ Mavis potřásla svou hezkou hlavou. „Jen nebesa vědí, co udělá, jestli ho zaženeš příliš daleko.“ Pak okamžik uvažovala. „Hledá tě Rolf. Prý tě později vyhledá ve Velké síni.“

Rolf dostal zprávu, jak se Isabelle toho večera dozvěděla, že téhož dne dorazil z Normandie mladý posel. Její otčím nicméně nevěděl, jakou zprávu o Hughovi ten posel přinesl, neboť mu to král ještě neřekl.

To Belle nezastavilo. S pomocí Mavis vyhledala posla, mladého a nezkušeného panoše. Mavis s chlapcem dost nestydatě koketovala.

„Tohle je má přítelkyně, Isabelle z Langstonu,“ sdělila poslovi se svůdným úsměvem. „Přinesl jsi králi nějaké zvěsti o jejím choti, siru Hughu Fauconierovi? Byl vloni na podzim a v zimě u dvora vévody Roberta.“

„Byl on tím pánem, co přinesl mému panu vévodovi toho krásného raroha, jenž loví jeřáby? To je tedy pták!“ řekl panoš obdivné.

„Můj manžel toho ptáka vychoval a sám ho vycvičil,“ řekla Belle s přívětivým úsměvem. „Já jsem však na Hugha dosti rozzlobená.

Hraje si u vévodova dvora, kdežto my ho potřebujeme zpátky na panství.“

„Ó, ten už u dvora mého pána není,“ prohlásil posel. „Odjel před svátkem Zrození Páně navštívit sieura de Manneville. Mého pána dost překvapilo, když se jeho bratr dožadoval zpráv o siru Hughovi. On se domníval, že letos na jaře odjel z Manneville domů,“ končil mladý panoš.

Zatímco Mavis dál flirtovala s mladým Normanem, aby v něm nevzniklo podezření, Isabelle odběhla najít svého otčíma.

„Kristovy rány!“ zaklel Rolf, když tu zprávu uslyšel. „Co jestli ho tvůj bratr zabil ve zvrhlé snaze získat zpátky Langston?“

„Hugh není mrtvý!“ řekla Isabelle tiše. „Poznala bych, kdyby byl mrtvý. Richard je zbabělec. Hugha by nezabil ze strachu z odhalení, ale uvěznil by ho. Musíme zpátky na Langston! Mohl by se pokusit způsobit mému synovi škodu. Zavraždit na dálku dítě je daleko snazší než zavraždit dospělého muže. Děti jsou tak choulostivé.“ Proč propána, uvažovala, odjel Hugh na Manneville? Určitě přece pochopil, jak nebezpečný dokáže Richard být, když se ocitne v úzkých. Copak mu to neřekla?

„Co když tě král nepustí, Belle?“ zeptal se Rolf. „Jindřich nespěchá, aby ti předal zprávu, již mu posel přinesl od bratra, pokud ti vůbec zamýšlí tu zprávu předat. Hughovo zmizení je pro Jindřicha Beauclerca jen výhodné, dcero.“

„Pak musím zůstat, Rolfe, ale ty musíš jet domů. Matka není dost silná, ani dost statečná, aby čelila Richardově zlovolnosti. Krom toho máš oproti všem najatým mordýřům tu výhodu, že budeš útok očekávat. Já si podržím Agneathu a Linda, aby mi sloužili. Vem polovinu našich mužů a jeď se vším chvatem na Langston. Odjed ještě tohoto dne, Rolfe. Cítím, že není času nazbyt. Pověz matce, co se stalo. Pak dávej bedlivý pozor na každou známku zločinného spiknutí proti synovi Hugha Fauconiera a Langstonu.“

Rolf de Briard nepotřeboval déle pobízet. Naprosto souhlasil s úsudkem své nevlastní dcery. Teprve v půli cesty zpátky na Langston si náhle uvědomil, že Isabelle neřekla vůbec nic o tom, jak by bylo možné vysvobodit Hugha ze spárů jejího bratra. Rozhodně nemohla počítat s královou pomocí, leda by se mu podvolila. Ovšemže! To je její řešení, a poslala ho domů, aby nebyla v rozpacích před příbuznými.

Když byl v bezpečí doma, zjistil Rolf ke svému velikému rozladění, že existuje ještě další vysvětlení. Na Langston přijel královský posel a požadoval, aby se paní sídla vrátila ke dvoru, jenž se nyní přestěhoval na loveckou sezónu do Nového lesa.

Rolf užasle královu poslovi řekl: „Má nevlastní dcera zde není. Já sám jsem ji zanechal před několika týdny ve Winchesteru. Neříkala nic o návratu domů na Langston. Nejsou zde ani její sloužící. Pověz králi, že nemám tušení, kde by mohla být, avšak vrátí-li se domů, rozhodně jí povím o jeho královském rozkaze a postarám se, aby se okamžitě znovu vrátila ke dvoru.“

Posel odjel. O dva dny později se vrátili Agneatha a ozbrojenci.

„Kde je tvá paní?“ otázal se Rolf de Briard dívky. „Cožpak zde má paní není, můj pane?“ podivila se služka.

Rolf zavrtěl hlavou. „Ne, Agneatho. Není.“

Agneatha začala plakat. „Já se jednou ráno probudila, můj pane, a ona byla pryč. Lind taky, jejich koně a sokolík. Několik dní jsem čekala, ale ona se nevrátila. Královna byla nanejvýš rozladěna, můj pane. Král zuřil a vyhrožoval, že mě nechá zbít, jestli mu neřeknu, kde je, ale já mu to říct nemohla. Šla jsem za paní Mavis, ale i ona tvrdila, že neví, co se stalo s mou paní Isabelle. Když se dvůr přestěhoval do Nového lesa, vydali jsme se s muži na cestu domů.“

„Richard!“ Alette zpopelavěla ve tváři.

Rolf zavrtěl hlavou. „Nikoliv. Nemá jak ji odlákat ode dvora. Krom toho i kdyby měl, proč by bral Linda, jejich koně a Couper? Nikoli, má sladká choti. Isabelle, vědouc, že její dítě je s námi v bezpečí, odjela tuším do Normandie, aby Hugha sama přivezla zpátky. To může být jediná odpověď, jak se obávám. Doufám, že byla natolik moudrá, aby cestovala s někým dalším, kdo má s ní stejnou cestu, neboť cestovat o samotě je dozajista přivoláváním neštěstí. Pravděpodobně pojede k vévodovi Robertovi a poprosí o jeho pomoc, ježto Richard je jeho leníkem. Jaké děvče je ta tvá dcera, Alette! Nechci mít žádnou tak tvrdohlavou ratolest,“ řekl své ženě.

„Já ti také žádnou další takovou na svět nepřivedu,“ prohlásila Alette s vervou. „Snažila jsem se být dobrou matkou, Rolfe. Snažila! Jenže Belle byla vždycky příliš silná, než abych ji zvládla.“

„Musíme se modlit za bezpečný návrat naší paní,“ řekl otec Bernard konejšivým tónem. „Vím, že Bůh je s Isabellou z Langstonu, neboť její věc je spravedlivá. Důvěřujte Bohu a Jeho

požehnané matce, mé děti. Víme, že paní Isabelle se k nám bezpečně vrátí, až Pán dá, a s ní i Hugh Fauconier.“

Kněz je všechny odvedl do kaple.

Kapitola 12

Král nijak nespěchal, aby Isabelle pověděl o poslovi od svého bratra. Po pravdě řečeno jí o Hughovi neřekl nic, navzdory tomu, že za ním přišla, když byl s královnou ve Velké síni, a zeptala se ho. Isabelle už věděla, co musí udělat. Vyhledala správce domácnosti Anselma, arcibiskupa z Canterbury, který se chystal na pouť do Říma.

„Dva z mých služebníků, sokolníci, musí cestovat do Normandie,“ řekla mu. „Mohou cestovat s tvým průvodem, mistře Odo, aby byli v bezpečí před lapky a zlovolníky?“

„Odjíždíme nazítří,“ řekl pochybovačně arcibiskupův správce.

„Mohou být připraveni,“ odvětila Isabelle. „Mají sokolíka pro vévodova syna, dar od krále jeho synovci.“

„Sokolíka pro nemluvně?“ Správce zvedl obočí.

Isabelle se zasmála. „Souhlasím,“ řekla mile, „ale král trval na tom, aby se pták poslal a aby ho osobně doručili mí vlastní sokolníci. Co mohu dělat?“ Lhostejně pokrčil rameny.

„Mohou cestovat s námi,“ řekl správce. „Musí si však opatřit vlastní stravu. Postarám se, aby dostali napít.“

„Mé díky,“ řekla Isabelle a vtiskla správci do tučné dlaně minci.

„Jsou to dobří muži a já budu klidně spát, vědouc, že cestují v poměrném bezpečí s arcibiskupovým průvodem.“

„Mají štěstí, že mají tak starostlivou paní,“ řekl správce pochvalně, cítě v dlani úctyhodnou tíži mince. „Požádám svého pána, aby se modlil za tebe i za tvou rodinu.“

„Jsem poctěna,“ Isabelle udělala pukrle a vzdálila se. „Pan Hugh mě nejspíš zabije,“ řekl Lind nervózně, když ho Isabelle vyhledala a vysvětlila mu svůj plán.

„Pan Hugh nemůže udělat nic, dokud ho vězní můj bratr,“ odpověděla mu.

„Dozajista budeme odhaleni, paní,“ staral se Lind. „Nikdo nepostřehne naše přestrojení, slibuju ti to,“ ujišťovala ho Isabelle.

„Budeme bratři. Ty starší, já mladší. Jmenuju se Lang. Jsme sokolníci, svobodníci, a v mládí cestujeme, než se usadíme u nějakého pána. Ačkoliv jsem řekla arcibiskupovu správci, že cestujeme k vévodovu dvoru, abychom tam doručili ptáka, byla to

jen malá lež. Vůbec tam nepojedeme a ježto tam nejede ani arcibiskup, nedozví se jeho správce, zda jsme dorazili ke dvoru vévody Roberta anebo ne.“

„Kam jedeme?“ odvážil se zeptat Lind. „Do domova mých předků v Manneville,“ prohlásila Isabelle. „Tam byl můj pan Hugh viděn naposled a já se vsadím, že tam ještě je, uvězněn v žalářní kobce mého bratra.“

„A jestliže tam je,“ promluvil Lind už směleji, „jak ho dokážeme ty a já vysvobodit, paní? Je-li tvůj bratr natolik smělý, aby uvěznil mého pana Hugha, poslechne tě? Myslím, paní, že se ocitneš rovněž ve vězení.“

„Nehodlám dráždit svého bratra v jeho doupěti,“ řekla Isabelle trpělivě. „Ty a já se všeho všudy jen přesvědčíme, že můj manžel je v Manneville. Pak pojedeme ke dvoru vévody Roberta a předložíme mu své důkazy. Vévoda se postará, aby byl Hugh osvobozen spolu s muži, kteří cestovali s ním. Nesmíme zapomenout na šest langstonských mužů a Alaina, tvého spolusokolníka. Budou rovněž vězněni mým bratrem, jinak by se vrátili domů.“

„Ledaže jsou mrtvi,“ řekl Alain chmurně. „Znám svého bratra,“ odvětila Isabelle. „Přinutí násilím langstonské muže, a možná i Alaina, aby mu sloužili; nemá rád plýtvání. Nekrmil by je, ledaže si vydělají na svůj chléb. Ale nemohl by je pustit.“

„A jakpak má někdo uvěřit, že jsi pachole, paní?“ otázal se Lind.

„Nevypadáš jako chasník.“

Isabelle mu dala ze svého malého váčku několik mincí. „Jdi na městský trh, Lindě, a opatři nám jídlo a všechno ostatní, čehož potřebujeme na cestu. Zabal nám to do sedlových brašen, ale buď opatrný. Čím méně lidí tě uvidí, tím menší pravděpodobnost, že bude odhalen náš pravý cíl.“ Propustila sokolníka a pak spěchala vyhledat svou přítelkyni Mavis z Farnley.

„Tys dozajista šílená,“ řekla Mavis, když jí Isabelle pověděla o svém plánu. „Já jsem stejně pošetilá romantická jako ty, Isabello. Nejsem si jista, zda to, co činíš, je moudré, ale pomohu ti s garderobou. Bratr, který mi dělával ochránce ve společnosti, když jsem přišla ke dvoru, před několika měsíci odjel, aby se oženil, ale nechal zde něco ze svého ošacení. Mohu ti dát několik párů nohavic a dva kabátce. Myslím, že můžeš dostat i plášť. Budeš si muset sehnat holínky, Isabello, aby ti sahaly do poloviny lýtek. Ty svoje pěkné střevíčky nosit nemůžeš. Ranulf po sobě nechal dost obnošený

pár holínek. Ty máš na ženu velkou nohu a on měl na muže malou. Možná že postačí. A budeš také potřebovat pletené nohavice. Bude nám zapotřebí ústraní tvé komnaty, abychom to šatstvo vyzkoušely. Můžeš se zbavit své Agneathy?“

Isabelle přikývla.

„Učiň tak a já k tobě přinesu bratrovo ošacení,“ řekla Mavis.

„Agneatha neví, co připravuješ, viď?“

„Nikoliv,“ řekla Isabelle. „Nemohu ji vzít s sebou. Neříkej jí, že víš, kam jedu, Mavis. Je lépe, aby zůstala v nevědomosti, jinak by se vyděsila a pověděla to králi. Postarej se, aby ona a mí langstonští muži odjeli co nejdříve domů.“

„Postarám,“ slíbila Mavis a pak odspěchala pro slíbené oblečení.

Isabelle kráčela dál královskou zahradou, kde si obě mladé ženy mohly promluvit bez strachu, že je někdo vyslechne. Když dorazila do své komnaty, poslala Agneathu ke stánku mistrové Mary na tržiště, aby jí přinesla nový závoj. Bylo nepravděpodobné, že by Agneatha narazila na Linda, a pokud ano, poskytne to Lindovi příležitost cvičit si obratnost v utajování.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře komnaty a za nimi stála Mavis, nesoucí několik vybraných kusů oděvu. Všechny byly vypracované, z dobrého materiálu, ale ne tak bohaté, aby vzbudily podezření. Barvy byly tmavé a prosté. Teplý, tmavě hnědý plášť měl přezku ze zelenavého bronzu s keltským vzorem. Isabelle si všechno vyzkoušela a padlo jí to.

Mavis se zachichotala. „Na chlapce máš moc velká prsa.“

„Počkej, uvidíš,“ prohlásila Isabelle. Obrátila se k ní zády, omotala si prsa kusem látky a pak se znovu otočila na patě čelem k přítelkyni.

„Už je to lepší, Mavis?“

Mavis, už vážněji, kriticky prohlížela svou přítelkyni. „Tak jest,“ přikývla, „ale co uděláš se svými krásnými vlasy. Belle?“

„Ostříhám je,“ řekla Isabelle tiše. „A obarvím na tmavo, jinak by jejich zářivá barva upoutávala pozornost, o niž nestojím. Nevidím jinou možnost, Mavis, ty snad ano?“

Po Mavisině hezké tváři začaly stékat velké kulaté slzy. „Tvoje vlasy jsou tak krásné. Belle,“ vzlykala. „Ach, nedělej tuto pošetilost, prosím tě o to! Nemohla bys zůstat u královny? Ta tě dozajista ochrání.“

„Musím najít Hugha,“ řekla Isabelle. „Není jiné cesty, Mavis, a ty to víš. Nemohu se věčně skrývat za sukněmi naší dobré královny.

Král mi ještě nepověděl o poslovi od svého bratra. Ani nemyslím, že by to měl v úmyslu. Za těchto okolností – jak ho mohu prosit, aby znovu poslal ke svému bratrovi, vévodovi, aby jel za mým bratrem a prohledal jeho žalářní kobky? Je to všechno beznadějné! Já musím jet, Mavis. Kdo by jinak přispěl Hughu Fauconierovi na pomoc, ne-li já?“

„Máš pravdu,“ popotáhla Mavis. „Myslím, že já bych nedokázala být tak statečná jako jsi ty, Isabello z Langstonu. Bůh a Jeho požehnaná matka nechať cestují s tebou, má přítelkyně!“ Pak Mavis z Farnley vyběhla z komnaty.

Belle rychle sbalila šatstvo, které jí přinesla, a raneček ukryla tam, kde ho Agneatha pravděpodobně nenajde během těch několika hodin zbývajících před jejím odjezdem. A když se služka triumfálně vrátila od stánku mistrové Mary, třímajíc závoj z měňavých vláken, Isabelle ji mocně velebila.

„To je krása, Agneatho. Nejrozkošnější závoj, jaký jsem kdy viděla. Má stříbrná obroučka se k němu bude dokonale hodit!“ Vesele spráskla ruce. „Oslavme tvou šikovnost, děvče moje. Nalej nám oběma číši toho skvělého červeného vína, jímž mě král neustále zásobuje, a napijeme se na nejrozkošnější závoj v celém Winchesteru. Nikoli, v celé Anglii!“

Chichotajíc se nad dobrou náladou své paní, Agneatha poslechla a nalila oběma velkorysou dávku králova vína. Isabelle si však pamatovala, jak silný mok zapůsobil na její služebnou, když jej naposled ochutnala, a skutečně, Agneatha zanedlouho opět usnula, skulila se na svou truhlici a prochrápala celou noc.

Isabelle sama spala několik hodin a procitla v nejtemnější noční hodině. Několik minut ležela a pak vyklouzla z postele. Uchopila nůž a zařízla jej do svého tlustého copu, kousnuvši se do rtu, až ucítila na jazyku krev, když vlasy odpadly od hlavy. Slabé světlo ohně nyní ozařovalo pletenec, který třímala v ruce. Rozhrábla uhlíky v maličkém krbu a položila vlasy na ně a pak šla otevřít okna, aby zápach neprobudil Agneathu. Teplou vodou ze džbánu, který stál v horkém popeli, rozmíchala tmavé barvivo, předklonila se a ponořila do něj hlavu, až byla důkladně namočená. Barvivo bylo z vlašských ořechů a ona věděla, že hned chytí. Přebytečnou tekutinu si z hlavy setřela a ručník přihodila na oheň, aby se neprozradila. Pak opatrně a po hmatu zarovnala okraje svého účesu pomocí malých nůžtiček, jež jí náležely. Vezme je s sebou.

Rychle se oblékla, navlékla si tmavě zelené nohavice, pevně je přepásala a přes ně si natáhla tmavé pletené spodky. Pak si stáhla prsa. Následovala lněná kytle podšitá měkkou světlou vlnou. Na moři bude chladno. Přes kytlici si vzala dvě hedvábné košile a nakonec kabátec. Zvolna si natáhla černé kožené holínky, které jí Mavis dala. Prve už se s Mavis radovaly při zjištění, že boty dokonale padnou. V mužském ošacení bylo Isabelle divně. Zvedla svůj plášť, přehodil; i si ho přes ramena a zapjala. Pak vzala raneček s rezervním oblečením, který si brala s sebou. Agneatha ještě stále hlasitě chrápala. Belle se něžně usmála, otevřela dveře své komnaty a vyklouzla na chodbu, kde Bert před jejími dveřmi klimbal vestoje, což předem tušila, opřen o své kopí, až se mu plavá hlava pohupovala. Po špičkách se proplížila kolem něj.

Dole ve stájích čekal Lind s jejich koňmi. Vyvalil oči při pohledu na svého bratra Langa. Isabelle si přiložila prst ke rtům, mlčky naskočila na Grise a vzala si na rukavici Couper. Lind beze slova nasedl na vlastního koně a společně krokem vyšli z hradní brány. Stráž kývla a nechala je projít.

„Řekl jsem mu, že cestujeme s arcibiskupem,“ řekl Lind, když byli z doslechu. „Připadalo mi lepší, aby se na tebe moc důkladně nedíval, má paní, ale musím říct, že je z tebe krásné pachole.“

„Nemám v úmyslu mnoho mluvit,“ prohlásila Isabelle. „Je těžké udržet hlas tlumený a hluboký. Nechci nás prozradit dřív, než dosáhneme svého cíle.“

„Tak jest,“ souhlasil Lind, ale v hloubi duše si nebyl tuze jist, že to bude fungovat. Jenomže byl než pouhý sloužící, jakkoliv byla paní Isabelle žena. Nebylo na něm, aby zpochybňoval její rozhodnutí.

Dorazili k arcibiskupovu dvoru, kde byl shromážděn veliký průvod, užuž připravený k odchodu. Isabelle ukázala svému společníkovi správce Oda a Lind k němu přistoupil, uklonil se, chvilku hovořil a pak se vrátil, aby sdělil své paní, že mají putovat na konci průvodu s několika dalšími, kteří se připojili k arcibiskupově společnosti z důvodu bezpečnosti. K pobřeží dorazili navečer a dalšího dne ráno se nalodili na člun do Normandie.

Isabelle ještě nikdy nebyla v lodi na moři a upřímně řečeno se trochu bála. Ona, Lind a jejich koně se nalodili na otevřenou palubu a tam zůstali, dokud o dva dny později nedorazili na místo určení. Měli štěstí, jak se dozvěděla z odposlechnutého hovoru kolem sebe, že je nepotkala žádná bouře. V zastřešeném koutě na palubě s

Couper na ohnutém předloktí se Isabelle choulila spolu s Lindem, který nežasl nad jejich situací o nic méně než jeho paní. Žádný z nich nedokázal nic sníst krom kousku chleba a jen tu a tam spolkli doušek vína, aby neměli žízeň. Pohled na to, jak anglické břehy mizí, bylo to nejstrašlivější, co kdy Belle zažila. A pohled na čím dál víc se přibližující pobřeží Normandie byl tou největší úlevou. Opustili průvod arcibiskupa Anselma, nadále předstírajíce, že jedou do Rouenu, ke dvoru vévody Roberta. Místo toho putovali směrem do Bretaně, neboť Manneville ležel poblíž hranic oné země.

Cestou jim nedalo, aby si nepovšimli, že úroda na polích není o mnoho lepší než v Anglii. Bylo zřejmé, že všude kolem bude špatný rok. Chudoba se tu však zdála zakořeněna ještě hlouběji. Každý večer si našli přístřeší na polích, neboť Isabelle se neodvažovala utrácet těch pár mincí, jež měli, za ubytování, dokonce ani v církví udržovaných hospicích ne. Kdoví, kdy je budou potřebovat? Kromě toho ve své chlapecké maškarádě by musela být ubytována s jinými muži, kteréžto situaci se raději vyhýbala. Nesli si s sebou svou skrovnou stravu, již doplňovali drobnými nákupy v těch nečetných vesnicích, které míjeli. Nakonec dorazili k domovu předků, jež Isabelle nikdy nepoznala.

Poprvé uviděla Manneville z hřebene kopce. Byl to malý hrad, ani ne tak velký jako Langstonská tvrz, postavený z chmurného, tmavého kamene. Nebylo na něm nic přívětivého ani pohostinného. Belle dokázala nyní dobře pochopit, proč se matka tak radovala, když odtud odjela do Anglie. Dlouhou dobu mlčky stála a pak promluvil Lind a vytrhl ji ze zadumání. „Nu, paní, co teď uděláme?“

„Musím vymyslet, jak se nejlépe dostaneme na Manneville,“ řekla Isabelle pozvolna. „Nevidíš, jestli tam někde mají voliéru?“

„Každý pán, vysoký či nízký, si drží ptáky k lovu,“ řekl Lind. Čekal na její rozhodnutí. Skutečně ho v těch dnech, kdy společně cestovali, překvapovala. Hned to první ráno, když slunce konečně vyšlo a on se na ni pořádně podíval, byl otřesen. Isabelle z Langstonu zmizela. Uvědomil si, že si ostříhala své nádherné rudozlaié vlasy a obarvila je barvou z vlašských ořechů. Teprve tehdy doopravdy pochopil, jak hluboce je odhodlána nalézt svého manžela.

Jela po jeho boku, vezla Couper a ani jednou si nepostěžovala na dlouhé hodiny strávené v sedle ani na nedostatek a bídnou kvalitu jídla, jímž se živili. Je to, usoudil, velmi statečná paní. Měl teď větší

důvěru v její osobu i poslání než na samém začátku. Stále si sice nebyl jist, zda se dostanou v bezpečí zpět do Anglie, ba dokonce zda vůbec najdou pana Hugha, ale panečku, do jakého dobrodružství je zavedla, říkal si.

Konečně Isabelle promluvila. „Richard možná má pár ptáků, je ale nepravděpodobné, že by si držel sokolníka. Snad bys ho dokázal umluvit, aby nás přijal. Linde. Můj bratr je velice skoupý, ale musíme ho přesvědčit, aby nám dovolil zůstat, jinak nezjistíme, kde drží Hugha.“

„Pak tedy do toho,“ řekl Lind a společně sjeli z kopce k branám Manneville.

Vpustili je do hrádku a zavedli do velké síně, kde seděl Richard de Manneville u večeře. Isabelle se snažila ovládat svůj pohled, ale letmé mžiknutí očima jí prozradilo, že v síni je čisto. Ona a Lind stanuli před jejím bratrem. Toto byla první pravá zkouška jejího přestrojení. Prohlédne je Richard? Sotva dýchala.

„Nu, kdo jste?“ otázal se Richard.

„Já jsem Lind, můj pane. Toto je můj bratr Lang. Jsme sokolníci, můj pane. Svobodníci.“

„Ty nejsi Norman,“ Richard na ně upřel tvrdý pohled.

„Nikoli, můj pane. Jsme Angličané,“ odvětil Lind přívětivě.

„Co tedy chcete?“ otázal se Richard de Manneville podezíravě.

„Můj bratr a já jsme se rozhodli vydat letos v létě za dobrodružstvím. Přicestovali jsme z našeho domova poblíž Nového lesa. Kdykoli nám začaly docházet peníze, nabídli jsme své služby místnímu pánovi. Viděl jsem tvou voliéru, můj pane, když jsme vjížděli do hradu. Nedržíš-li si sokolníka, pak by se pro nás snad trochu práce našlo. A držíš-li sokolníka, pak žádáme jen o přístřeší na dnešní noc a pak se vydáme na další cestu.“

Muž sedící po levici sieura de Manneville se ke svému pánovi naklonil a něco mu šeptal. Kradmý pohled Belle stačil, aby poznala Luca de Sai. Zadržela dech a uvažovala, co asi jejímu bratrovi říkal. Dozajista ji nepoznal.

„Nemám sokolníka,“ řekl Richard konečně. „Moji ptáci jsou jen zhruba vycvičeni a neškodila by jim trocha vychování. Odvedete-li dobrou práci, možná vám vyplatím pár mincí. Prozatím vám poskytnu jen stravu ze své síně a spát můžete ve stáji.“

„Děkuji ti, můj pane,“ Lind se uklonil a dloubl do svého bratra,

aby učinil totéž. Společně odcouvali od panské tabule a našli si místa

pod pódiem, u prkenných stolů. Mlčky snědli z dřevěných misek dušeného králíka a nic, říkala si v duchu Belle, nikdy nechutnalo tak dobře. Neměli teplé jídlo od té doby, co odjeli z Anglie. Potom jim zámecký správce, nahrbený stařec, ukázal stáje, kde měli být ubytováni spolu se svými koňmi.

Příští týden pilně pracovali se sokoly sieura de Manneville, kteří byli všichni odchyceni v divoké přírodě a dostalo se jim jen základních lekcí ve výcviku. Společně uhlazovali hrubé chování těch ptáků, dokud nebyl Lind přesvědčen, že by ptáci mohli lovit i s rarohem vévody Roberta. Richard byl víc než spokojen. Isabelle si vůbec nedokázala vzpomenout, že by ho někdy byla viděla tak dobře naladěného. Pak se dozvěděla, že její bratr se na podzim přidá k vévodovu dvoru. Mít tak dobře vycvičené ptáky, to se mu přičte k dobru.

Jeho mladá choť však nepojede. Porodila svému manželovi syna, potratila dceru a teď už zase čekala dítě. Isabelle ji viděla hned ten první večer sedět po manželově pravici. Bylo to tiché, hezké děvče s něžnýma modrýma očima a tmavě plavými vrkoči, které jí úhledně visely po obou stranách hlavy. Isabelle se nedokázala ubránit úvahám, jak její bratr dokázal upoutat tak milou dívku, neboť bylo očividné, že ji všechno služebnictvo zbožňuje.

Richard byl nicméně lhostejný ke štěstí, jež měl při volbě své družky. Nikdy svou choť za nic nepochválil, hned ji však hlasitě a veřejně kritizoval, nebylo-li mu všechno po libosti. Když viděla, jak se chová, uvědomovala si nyní Isabelle, jak velice se Richard podobá jejich otci a jak velice se něžná Blanche de Manneville, neboť to bylo jméno její švagrové, podobá její vlastní matce. Poslušná. Tichá. Ani slůvko stížností. A očividně velmi nešťastná, pokud nebyla ve společnosti svého synáčka.

Isabelle a Lind už byli na Mannevillu několik týdnů a věděli, že jejich zdejší pobyt brzy skončí. Neviděli žádného z langstonských mužů, ani stopu po Alainovi sokolníkovi. Mannevillské podzemní kobky se používaly ke skladování vína, jak se dozvěděli. Isabelle byla s rozumem v koncích. „Kde může být?“ kvílela, když seděli jednou odpoledne s Lindem na seníku.

„Já nevím, má paní,“ odvětil Lind, „ale je zřejmé, že můj pan Hugh tady na Manneville není.“

„Jestli mu Richard zkřivil jen vlásek na hlavě,“ zapřísahala se Belle, „já ho sama osobně zabiju, Linde!“

Pod sebou uslyšeli polekané zajíknutí a než stihla říci ještě jediné slovo, Lind už skočil přes pažení a dolů do stáje, aby chytil toho, kdo jim naslouchal. Isabelle byla dost blízko za ním, aby spatřila zděšenou tvář Blanche de Manneville.

„Ty jsi děvče!“ vykřikla Blanche tiše.

„Jsem tvá švagrová Isabelle z Langstonu a prosím, tlum hlas, paní. Nechceme ti ublížit.“ Belle však ještě nenaznačila Lindovi, aby svou zajatkyni pustil. Místo toho šla rovnou k věci. „Můj manžel, sir Hugh Fauconier, byl spatřen zde na Mannevillu. Do Anglie se však nevrátil. Víš, kde je?“

Modré oči Blanche de Manneville byly ve strachu obrovské, nebyli to však oni, to Isabelle poznala, koho se děsila.

„Richard se nemusí dozvědět, kdo jsem, ani žes mi to pověděla,“ ujišťovala ji Belle. „Abych řekla pravdu, je podle mého daleko lepší, když se to nedozví,“ dokončila s povzbudivým pousmáním.

„Nebojím se svého chotě,“ řekla Blanche konečně. „Ne od té noci, co mě unesl z mého domova a znásilnil mě, abych byla nucena se za něj provdat. Měla jsem být zaslíbena jinému muži, avšak Richard prahl po mých pozemcích, jež se hodí k jeho. Chtěl se oženit a z této příčiny si vyvolil mě. Možná jím opovrhuji, ale nebojím se ho. Je v srdci zbabělec, ale pokud ho znáš, pak to víš, Isabello z Langstonu.“

Belle přikývla. „Já to vím,“ řekla. „Jestli se nebojíš Richarda, co ti pak brání říci pravdu?“ zeptala se své švagrové. „Linde, pusť ji. Ona neuteče.“

„Bojím se té čarodějky a jejího bratra,“ odvětila Blanche de Manneville. „Richard jí potají odpřisáhl věrnost, než odjel do Anglie, aby se ti pokusil ukrást půdu. Slíbila mu, že bude-li jejím leníkem a bude jí oddán, splní se mu vše, oč si řekne. Slíbila mu, že vykoná patřičná kouzla. Umíš si představit, jak se hněval, když se vrátil domů s porážkou z tvých rukou.“ Pousmála se. „Ale ta čarodějka ho ujistila, že stačí mít trpělivost. Předpověděla, že tvůj manžel přijede do Normandie, a až se to stane, dostane Richard, co chce.“

„Je Hugh mrtev?“ zeptala se jí Isabelle s bolestí v srdci.

„Nikoliv! Čarodějka přijela na Manneville poté, co sem vloni Richard přivezl Hugha. Okamžitě po něm zatoužila a podařilo se jí oloupit ho o paměť a vůli pomocí svých čar. Odvezla ho s sebou do své země a jeho muže také. Richard chce vyslat do Anglie Luca de

Sai, až bude sám u dvora s vévodou a tak si opatří alibi. Luc má zabít tvého syna a přimět tě k sňatku. Tvá půda pak připadne Richardovi, neboť Luc de Sai je jeho člověk, nebo aspoň můj manžel tomu věří,“ končila Blanche de Manneville.

„Kde je Hugh uvězněn a kdo je ta čarodějka?“ naléhala Isabelle.

„Najdu ho a dostanu do bezpečí do Anglie.“

„To je beznadějné,“ odvětila Blanche. „Jmenuje se Vivienne ďBretagne a je tuze mocná. Dokonce i církev přivírá oko ze strachu před ní. Tvůj choť je pro tebe ztracen, Isabello. Jeď domů a střež se Luca de Sai. Chraň své dítě!“

„Kde je sídlo té čarodějky, Blanche?“ tázala se Isabelle tvrdým, divokým hlasem. „Pověz mi to!“

„A co tvé dítě?“ prosila Blanche.

„Je dobře střeženo a pod královou ochranou.“ Isabelle pozměnila pravdu jen trochu, aby ulevila Blanche v obavách a dosáhla svého. Musí vědět, kde je Hugh! „Pověz tni to!“

„Hrad Vivienne ďBretagne leží na pobřeží poblíž Lamballe. Óó, musíš se jí střežit, Isabelle. Vidí prý člověku do samého srdce a mysli i duše. Prý je to ďáblova dcera.“

„Tys ji viděla,“ řekla Isabelle. „Pověz mi, jak vypadá, Blanche. Je krásná?“

Blanche přikývla. „Je velmi, velmi hezká. Vlasy má jako půlnoc a její oči mají barvu fialek. Je těžké pochopit, jak může být někdo tak krásný současně tak hříšný, ale je to tak.“

„Neřekneš Richardovi, že jsem tady byla, viď?“ zeptala se Belle své švagrové.

Blanche de Manneville zavrtěla hlavou. „Nikoliv,“ řekla svým tichým hlasem. „Myslím, že to, co můj manžel udělal a co připravuje, je tuze velká špatnost. Nemohu s ním bojovat otevřeně, to chápeš. Nemám na to ani odvahu ani prostředky; ale povím-li ti, co potřebuješ vědět, snad se ho zdaří přelstít. Nechápu, jak hodláš porazit tu čarodějku, ale budu se modlit k Bohu a Jeho požehnané matce, aby nad tebou bděli a uchovali tě v bezpečí, sestro. Kdybych byla na tvém místě já, jela bych domů do Anglie a ke svému dítěti.“

„Miluješ mého bratra?“ zeptala se Belle své švagrové.

„Nikoliv!“ Odpověď byla rychlá a Blanche se pak provinile zarděla. „Stydím se říci, že ne, ba ani si ho nevážím, ačkoliv on to neví anebo nechápe, co cítím.“

„Kdybych já byla vdaná za Richarda, cítila bych totéž,“ řekla Belle švagrové. „Jeho bych ochotně ponechala v rukou čarodějky; ale já za Richarda de Manneville provdaná nejsem. Jsem manželka Hugha Fauconiera a Hugh Fauconier je ten nejlaskavější, nejvznešenější z mužů. Miluji ho a nebudu mít klid, dokud nebude volný!“

„Pak, jsi-li tak odhodlaná,“ řekla Blanche, „povím ti, kudy se ubírat, Isabello z Langstonu.“

Lind a Belle opustili Manneville před úsvitem následujícího dne. Dostali pár měďáků a kousek stříbra od sieura de Manneville, který pociťoval nezvyklou velkorysost při pomyšlení na to, jak dobře si nyní jeho ptáci vedou a jak mu dozajista pomohou získat si vévodovu přízeň. Už byla polovina září a i když slunce na jasné obloze nad nimi ještě hřálo, ranní vzduch už v sobě nesl stopy chladu. Vedli koně mlhavým úsvitem. Cesta, jak jim řekla Blanche, potrvá dva dny.

„Dbejte, abyste dorazili k hradu, jenž je nazýván La Citadelle, před západem slunce. Po setmění se padací most zvedne, brána zavře na závoru a na pozemky se vypustí smečka divokých psů. Všechno živé, nač ty bestie narazí, roztrhají na kusy,“ varovala je Blanche.

V důsledku toho jeli prvního dne ostře, aby měli jistotu, že dosáhnou La Citadelle nazítří před setměním. Ačkoliv tušili, že Vivienne ďBretagne bude mít vlastní sokolníky, rozhodli se přesto nabídnout jí své služby, aby tak získali možnost vstoupit na pozemky hradu a hledat tam Hugha a langstonské muže.

Druhého dne cesty je ohromilo, jak zpustle vypadá krajina kolem nich. Nebyly tu vesnice ani statky. Jen míle a míle prázdné zelené a skalnaté krajiny. Vzduch byl plný slaného pachu moře, blížili se k cíli.

Uprostřed odpoledne to uviděli: velikou, chmurnou, šedou pevnost, jejíž čtyři věže trčely do zlatistého odpoledne. La Citadelle byla obklopena ze tří stran širokým, hlubokým vodním příkopem. Na čtvrté straně přiléhala k útesům, takřka jako by sama byla jedním z nich. Pod nimi donekonečna burácelo moře, jehož se staletí nijak netkla. Oba jezdci na okamžik zastavili a pozorovali pevnost.

„Jestli je tam, paní, nikdy ho odtud nedostaneme,“ řekl Lind, jemuž se obavy vrátily zdesateronásobeny. To místo vyzařovalo atmosféru hříšnosti. Pomyšlení na to, že přejdou padací most, je děsilo.

„Nemohu žádat vévodu Roberta o pomoc, nemám-li jistotu, zdali tam Hugh je nebo ne,“ řekla Belle logicky. „Jakmile budeme mít důkaz, můžeme odjet, to ti slibuju, Lindě.“

„Už nejsme v Normandii, paní. Toto je Bretaňsko,“ odvětil Lind a jeho kůň, postřehnuv pánovu nervozitu, neklidně přešlápl.

„Vévoda Robert promluví s hrabětem bretaňským,“ řekla Belle pevně. „Už pojeď. Slunce začíná klesat. Nechceme uvíznout venku, až pustí psy.“

Společně přejeli padací most. Na druhé straně je zastavil mohutný strážný. „Řekněte, co jste zač,“ vyzval je .

„Jsme sokolníci,“ odvětil Lind, „přicházíme nabídnout paní Vivienne ďBretagne své služby. Byli jsme na Mannevillu a tam nám řekli, že by nás mohla potřebovat.“ Lind uctivě sklonil hlavu.

„Můžete projet,“ řekl strážný. „Dejte si koně do stáje a zajděte za domácím správcem do síně. On bude vědět, je-li vás zapotřebí. Jestli ne, budete tady na noc v bezpečí. Nevítáme cizince, ale zákony pohostinnosti platí dokonce i tady.“

„Byli jsme varováni, abychom nepřijížděli po slunce západu,“ řekl Lind a strážný se zasmál.

„Tak jest,“ řekl. „Naši pejsánci by si na vás dvou i na vašem ptákovi tuze pochutnali.“ Smál se ještě víc, když Isabelle přitáhla Couper těsněji k sobě, jako by chtěla sokola chránit.

Stáje byly čisté, stejně tak nádvoří a hrad, když do něj vstoupilí. A přece bylo ve vzduchu cosi, co je vyzývalo k obezřelostL Vyhledali správce a ten byl k jejich překvapení rád, že je vidí.

„Má paní teprve nedávno zatoužila po loveckých ptácích a zamýšlela poslat do Anglie pro několik sokolníků. Vy dva jste Angličané, že?“ vyptával se správce. Byl to vysoký, hubený muž, jeho tvář však nebyla nelaskavá.

„Jsme, pane,“ odvětil Lind. „Já jsem Lind a toto je můj mladší bratr Lang. Jsme svobodníci a vycvičili jsme se v sokolnictví.“

„Co vás sem přivedlo?“ otázal se správce.

„Vydali jsme se na cesty,“ odpověděl Lind, „neboť jsme si ještě nevyvolili ženy. Rozhodli jsme se uvidět kousek světa a tak jsme putovali, nabízejíce své služby těm, kterým se mohly hodit. Naposled jsme byli na Mannevillu a tam nás sieurova paní doporučila sem.“

„Zdejší zaměstnání bude trvalé,“ řekl správce. „Nechci žádné vandráky, rozumíte. Podmínky budou spravedlivé a dostane se vám

ubytování, stravy i ošacení. Očekával bych, že budete mé paní sloužit rok, za kteroužto dobu se rozhodne, zda jste pro nás vhodní.“

Lind předstíral, že chvilku uvažuje, a pak řekl: „Souhlasím za Langa i za sebe, pane. Toto je krásné sídlo a putování po světě vlastně vůbec není takové, jak se říká.“

„Dobrá,“ řekl správce domácnosti a pak se zeptal: „Jste zdatni v tom, co činíte, pravda? Už tu jednoho sokolníka máme, mrzouta, ale výtečného muže. Ten by nesnesl špatnou práci.“

„Vycvičil nás sokolník, jenž kdysi náležel k velkému rodu Merlinsonů,“ řekl Lind. „Jsme víc než zdatní.“

„Dobrá!“ odpověděl správce. „Zavedu vás k Alainovi a ten zítra vyzkouší vaši obratnost. Jste-li tím, co o sobě tvrdíte, pak se stanete součástí společenství tohoto hradu.“

Na okamžik se setkali očima, když padlo Alainovo jméno, ale nyní se správci uklonili a ten usoudil, že mají pěkné způsoby a nebude to s nimi špatné, pokud je jejich řemeslná zdatnost taková, jak o sobě tvrdí. Následovali ho ze síně zpět na nádvoří, přes dvůr k pěkné kamenné voliéře.

„Právě začínáme shánět ptáky,“ vysvětloval správce. „Alaine, jsi tam? Pojď ven!“

Dveře do voliéry se otevřely a stál v nich Alain. Isabelle div nevykřikla nahlas radostí, když vykročil ven, do houstnoucího šera.

„Tady, Alaine, jsem ti přivedl dva mladé sokolníky, kteří dnešního dne přišli k naší bráně hledat práci. Zítra je vyveď ven a mohou-li se ti rovnat, vezmeme je. Ten větší je Lind a ten druhý Lang.“

„Ale pane správce,“ řekl Lind dřív, než Alain stihl promluvit, „toto je právě ten muž, který vyučil jak mého bratra Langa, tak mě v našem řemesle. Kdysi byl sokolníkem v domě Merlinsonů. Pamatuješ se na nás, Alaine z Worcesteru? Lind a jeho bratr Lang, z Nového lesa.“

Alain se tvářil, jako by si oba důkladně prohlížel, a pak se usmál a řekl správci: „Vskutku jsem tyto dva chasníky sám vycvičil, mistře Jeane.“ Obrátil se zpět k Lindovi. „Co tě sem vede, příteli?“

„Hledali jsme to pravé místo, můj bratr a já,“ řekl Lind významně.

„Doufám, že jsme je našli.“

„To vskutku ano!“ řekl Alain s nadšením. „Bude vás těšit služba v tomto domě, přátelé.“

Mistr Jean potěšením zazářil. „Nechám tyhle dva u tebe, Alaine. Zaveď je k jídlu do síně a najdi jim místo ke spánku. Ona bude

nanejvýš potěšena tímto zvratem událostí, ne že bych nevěřil, že to pomocí svých kouzel zařídila sama. On byl poslední dobou neklidný, jak oba víme.“ Pokynul trojici a odkvačil.

Alain je zavedl do voliéry, kde dostala Couper vlastní hrad. Zatímco Belle svého ptáka krmila, hovořili tlumenými hlasy.

„Jak jste nás našli?“ dotazoval se Alain.

Lind popisoval jejich dobrodružství a když skončil, řekla Isabelle:

„Jsou langstonští muži v bezpečí, Alaine?“

„Má paní?“ užasl Alain. Jak může být tenhle tmavovlasý chlapec Isabellou z Langstonu? A přece nemohlo být mýlky y jejím hlase ani v sokolíkovi Couper. Alain se vzpamatoval a řekl: „Tak jest, muži jsou v bezpečí a nyní v jejích službách.“

„Dá se jim věřit, Alaine? Nemyslím, že by mě v mém současném stavu poznali, ale co když přece?“

„Chtějí jet domů, paní. My všichni chceme. Jestli nám můžeš pomoci dostat se domů do Anglie, uděláme vše, co po nás budeš žádat,“ řekl Alain.

„Kde je můj pan Hugh?“ řekla Isabelle.

Alain se zarděl. „Ona ho očarovala, má paní. Nevím, co mu udělala, ale nepamatuje se na svůj život před ní. Je jejím milencem, paní, a dělá vše, co po něm žádá.“

„Musím udělat, co se dá, abych pomohla svému manželovi vrátit paměť,“ řekla Belle tiše.

„Paní, snad by bylo nejlepší, kdyby ses vrátila domů,“ radil Alain.

„My jsme zde uvízli z lásky k panu Hughovi a kvůli tomu, že ona nás nepustí, abychom neřekli pánově rodině, kde je; ale ty, má paní, ty a Lind můžete ještě nazítří z La Citadelle uprchnout. Stačí jen, abych řekl mistru Jeanovi, že nejste tak obratní, jak jsem si myslel.“

„Ne!“ Bellin hlas byl ostrý. „Nech mě, ať se pokusím proniknout do paměti mého chotě. Jestli to v přiměřené době nedokážu, pak vyhledám v této věci pomoc vévody Roberta. Vivienne ďBretagne nemůže nadále držet Hugha v zajetí, ochuzovat jeho rodinu a syna.“

„Toho muže, jímž se stal, bys možná ani nechtěla,“ řekl Alain tlumeně. „Není to ten Hugh Fauconier, kterého jsme znali. Je to úplně jiný člověk, má paní. Je tvrdý a někdy krutý.“

„Je to můj manžel a já ho miluji,“ opáčila Belle tiše.

Alain potřásl hlavou. Nechápal to. Inu, ať se přesvědčí sama na vlastní oči a pak se rozhodnou. Ona je jeho paní. Musí ji poslechnout. Vzdychl a pak řekl: „Ukážu vám, kde můžete spát.

Lind a já musíme z nezbytnosti nocovat s tebou, paní, jak jistě chápeš.“

Belle se tiše zasmála. „Chápu,“ řekla. Uvažovala, jestli se Alain domnívá, že se bojí o svou ctnost. Následovala sokolníka na seník.

„Spíme nahoře v podkroví,“ řekl jí.

„S kým ještě sdílíme toto místo?“ zeptala se.

„Dovolují zde nocovat bezvýznamným poutníkům, ale většinu času jsem tu sám,“ řekl Alain.

„Kde noclehují langstonští muži?“ zeptala se Isabelle.

„V kasárnách s ostatními ozbrojenci,“ odvětil. „Nejlepší asi bude,“ prohlásila, „aby nikdo nevěděl, kdo jsem, ani langstonští muži. Až uvidím, jak se věci mají, rozhodnu v té věci. Prozatím budete nést mé tajemství jen ty a Lind.“

„Souhlasím, má paní!“ řekl Alain. „Tak budeš moci z tohoto místa uprchnout, kdyby nebylo zbytí.“

„Čím méně těch, co vědí, tím méně těch, kdo mohou povědět,“ podotkla Isabelle moudře.

„Už bychom měli jít do síně na večerní jídlo,“ řekl jim Alain. „V La Citadelle není nikdo než ona, její bratr a pan Hugh. Zbytek jsou sloužící nebo vojáci, a to jsou hrubiáni. Vyhněte se jim. Já obvykle sedám s lovčími. Jsou dva a jsou to dobří chlapi. Musím vás upozornit, že v její síni uvidíte věci, jaké nikde jinde nejsou k vidění. Nedávejte najevo strach, nebo byste toho mohli litovat. Strach se tu počítá za velikou slabost.“

Síň byla velká obdélníková kamenná místnost. Nebyla tu žádná okna, jen dva obrovité krby, na každé straně jeden. Místnost však lemovaly klenuté výklenky, kde mohla být okna. Ve dvou z těchto výklenků spatřila Isabelle řetězy přikované nahé muže.

„Proč tam jsou?“ pošeptala Alainovi. Oba muži byli očividně vyčerpáni a těla měla pruhovaná stopami po biči.

„Jsou potrestáni za nějaký přestupek,“ řekl Alain. „Kdokoli má dovoleno je bít, dokud tam visí. Obvykle jsou to vojáci. Čím jsou opilejší, tím jsou krutější. Ona je však nedovolí zabít. Vysloví rozsudek – den, dva, snad i tři. Udržují je naživu, dokud je nepropustí, a pak se od nich čeká, že se okamžitě vrátí ke svým povinnostem.“

Alain je zavedl k malému stolu z prken položených na dřevěných kozách, který stál u jedné stěny místnosti. Představil je dvěma mužům, kteří tu seděli, lovčím Paulovi a Simonovi. „Lang je ještě

chlapec,“ vysvětloval, „a je tuze ohromen vším, co tady doposavad viděl. Mluví málo.“

„Pachole, které naslouchá, se učí,“ řekl starší lovčí, Simon, „hm, chlapče?“ Přívětivě dloubl Isabellu prstem.

„Tak jest, mistře,“ odvětila, sklánějíc hlavu.

„Dobré způsoby,“ prořekl Simon a přestal si jí všímat.

Jídlo bylo výtečné, i tady u jejich stolu pod pódiem. Bylo z čeho vybírat: ryba, zvěřina a drůbež. Chléb byl teplý a do křupavá vypečený. Bylo tu sladké tučné máslo a voňavý plísňový sýr. Byla tu dokonce i mísa dušeného hlávkového salátu a další křupavých jablek. Poháry jim neustále plnila vínem prsatá služebná ženština, která šimrala Langa pod bradičkou a pak se srdečně smála ruměnci, který mu vykouzlila na lících.

„Kdybys někdy zatoužil po ženské, tuhleta Jeanne-Marie je dobrá na to, aby si na ní chlapík pocvičil svou obratnost,“ zachechtal se sytě Simon. „Není v hradě muže, který by se nepotěšil její přízní.“

„Mám v Anglii děvče, jemuž jsem věrný,“ řekla Isabelle Langovým hlasem. „Odpřisáhli jsme si to.“

„Je to hodný hoch,“ řekl Simon. „Jestlipak se pro něj tohle místo hodí?“

„Když muž potřebuje práci, nemůže být vybíravý,“ prohlásil Lind a ostatní souhlasně přikyvovali.

Isabelle zabloudila pohledem k panské tabuli, kde už zaujímala své místo Vivienne ďBretagne, paní La Citadelle. S ní byli dva muži. Jeden byl velmi vysoký a zřejmě byl jejím bratrem, protože vypadal přesně jako ona. Belle připadalo, že je to nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Seděl po sestřině pravici. Po její levici však byl jiný muž. Byl to Hugh Fauconier, ačkoliv ho Belle skoro nepoznala, neboť se převelice změnil.

Kdysi krátké, tmavě plavé vlasy měl nyní dlouhé a stažené dozadu do ohonu. Jeho kdysi vážný výraz byl teď přísný a v modrých očích měl dravci výraz. Neusmíval se. Působil tvrdě. Byl to Hugh Fauconier a přece nebyl. Co se to s ním stalo? Očarovala ho ta krásná žena, jež sedí po jeho boku, říkali. Byla nádherná. Isabelle se přiměla odvrátit pohled od panské tabule, aby nevycítili její zájem. Nesmí na sebe upozorňovat. „Teď to vidíš,“ pošeptal jí Alain. Isabelle kývla a pak řekla: „Láska mezi manželi, Alaine, je tou nejsilnější ze všech magií. Já tomu vpravdě věřím.“ Ale náhle jí přešla chuť k jídlu.

Mistr Jean, správce domácnosti, přišel k jejich stolu a řekl: „Lindě a Langu, pojďte se mnou. Ona se na vás chce podívat. Alaine, ty pojď taky. Potřebuju tvé doporučení, jinak s ní budou těžkosti.“

Belle si smetla drobečky z tmavě zeleného kabátce a následovala správce s ostatními. Stanuli před panskou tabulí čekajíce, až si jich paní La Citadelle povšimne. Belle na sobě cítila její oči. Nevzhlédla. Bála se toho, co by mohla uvidět. Místo toho se ze všech sil snažila dívat se do země. Stáli a čekali. Uslyšela hrdelní smích Vivienne ďBretagne a hlubší spodní tóny jejích společníků.

Pak náhle správce řekl: „Přijal jsem tyto dva mladé sokolníky do tvých služeb, nejvyšší paní. Alain mě ujišťuje, že jsou hodni ti sloužit, viď, Alaine?“

„Ačkoliv je to náhoda, že sem přišli, nejvyšší paní,“ odvětil Alain,

„vycvičil jsem tyto dva bratry v Anglii já. Jmenují se Lind a Lang. Budou pracovat se mnou.“

„Lind a Lang.“ Její hlas ta jména zvolna předl. „Můžete pozvednout své oči k mým, mí mladí sokolníci.“ Obrátila se ke svým společníkům. „Hughu, ty se vyznáš v ptácích. Budou vyhovovat?“

„Jestli Alain říká, že budou, tak budou. On zná trest za neposlušnost anebo lhaní, viď, Alaine?“ Hlas Hugha Fauconiera byl podivně chraplavý. Vstal, sestoupil z pódia a přešel přes místnost k výklenku, kde visel jeden z vězňů. Zvedl bič, který ležel stočený na kameni a hbitě uštědřil bezmocnému muži několik tvrdých, krutých šlehnutí, zcela lhostejný k žalostným výkřikům své oběti. Místo toho se zasmál, odhodil bič stranou a přistoupil k sokolníkům. „Budete v La Citadelle dobře krmeni i ubytováni,“ řekl jim, „ale na oplátku budete poslouchat a neptat se. Jestli neposlechnete, skončíte jako ti dva hlupáci.“ Tvrdě na ně pohlédl. „Chápete a souhlasíte?“

„Ano, můj pane,“ odpověděli mu a on se od nich odvrátil a vrátil se nahoru na pódium, aby usedl ke své milence.

„Vypadají jako dobří chasníci,“ zamumlala Vivienne ďBretagne a pak řekla sokolníkům: „Jste propuštěni,“ a obrátila se zpět k Hughovi.

Odcouvali. Isabelle byla ohromena. Hugh stál přímo před ní a nezdálo se, že by ji sebeméně poznával. Samozřejmě je oblečena jako chlapec, má krátké tmavé vlasy, ale copak ze všech lidí zrovna on neprohlédne její přestrojení? Byla zničená a náhle pocítila nevolnost. Nebyla naivní? Nepřipravila ji snad tahle krásná kouzelnice skutečně o manžela?

„Pojď,“ řekl Lind, jako by vycítil její náladu. „Odpočiňme si,

bratříčku. Byl to pro nás všechny dlouhý den.“

Následovala ho pryč ze síně, ale cestou na sobě opět pocítila čísi pohled. Nedokázala tentokrát utajit svou zvědavost, otočila hlavu a spatřila, že na ni upřeně hledí druhý mužský společník Vivienne ďBretagne. „Kdo se to na nás dívá?“ zeptala se Alaina.

Ohlédl se přes rameno. „To je její bratr, Guy ďBretagne. Proč?“

„Upřeně na nás hleděl,“ odvětila Belle. „Proč není La Citadelle jeho? Zdá se o trochu starší než ona.“

Alain zavrtěl hlavou. „Nevím. Hrad náležel její matce. Odjakživa patřil ženě. Je to rod čarodějek a čarodějů. Pojď, neohlížej se na něj. Je tuze hříšný a spí s chlapci i děvčaty, aspoň jsem to slyšel. Nechceš ho přece zaujmout, paní.“

„Ne,“ souhlasila Isabelle. „To nechci.“ Společně vyšli ze síně.

Kapitola 13

Alain byl zprvu překvapen a pak docela potěšen Bel-linými sokolnickými schopnostmi. „Vyučils ji dobře, Linde,“ chválil svého starého přítele. „Přenechám malé sokolíky a krahujce jí. Ví si rady jako každý druhý.“ Sledoval mladou ženu, jak vynáší své svěřence

„otužovat“ ven na kamenný blok. Všichni ptáci byli vybráni z hnízd, narodili se v divočině, a nebylo tak snadné je zvládnout jako svého času Couper, ale Isabelle si dovedla obdivuhodně poradit.

„Dokáže se dorozumět s ptáky stejně, jako jsme to vždycky dokázali my,“ řekl Lind. „To jsem ji nenaučil já, totě byl pan Hugh. Co se s ním stalo, Alaine? Už to není ten člověk, kterého jsme znali jako svého pána.“

„Od dvora vévody Roberta jsme přijeli na Manneville,“ začal Alain. „Zprvu šlo všechno dobře. Pan Hugh se ze všech sil snažil překonat sieurovu špatnou povahu a jeho paní choť byla nanejvýš laskavá. Sieur však nedokázal pustit z hlavy, že mu pan Hugh ukradl Langston. Jednou v noci dal panu Hughovi do vína drogu a všechny nás dal hodit do vězení. Když se pan Hugh začal probírat dřív, než ho uvěznili, Luc de Sai ho udeřil prudkou ranou do hlavy. Měl jsem strach, jestli ho nezabil. Za sudy vína je klec. Tam jsme leželi několik dní bez jídla a měli jsme jen tuze málo vody. Když se pan Hugh konečně probral, začal zuřit, jak mohl být tak hloupý a důvěřovat Richardovi de Manneville. Řval a proklínal našeho věznitele, až už nemohl mluvit. Přišel Luc de Sai a znovu ho udeřil, aby ho umlčel. Potom už to nebyl on a nikoho z nás nepoznával. – Pak přišla ona. Civěli jsme jako vesničtí hlupáci, Lindě, neboť jsme nikdy neviděli nic tak krásného.

Sieur říkal, že kdyby ho chtěla, může ho mít, jenomže si musí vzít nás všechny. Zasmála se a souhlasila. Přistoupila k naší kleci a usmála se na pana Hugha. Setkali se očima a bylo to, jako by nedokázal odtrhnout pohled. Šel za ní jako jehňátko k řezníkovi a my za ním, rádi, že jsme se osvobodili od Mannevillu. Když jsme dorazili sem, řekli langstonským mužům, že mají na vybranou. Odpřisáhnout jí svou věrnost, nebo zemřít. Musel jsem být u pana Hugha, když ho léčila. Byl jsem u toho, když míchala své lektvary a dávala mu je pít. Nakonec se mu vrátil hlas, byl však nyní chraplavý

a nepodobný jeho starému hlasu. Zřejmě zapomněl úplně na všechno ze svého minulého života kromě ptáků, pročež mi nařídili chytat je a vloni na jaře vybírat hnízda. Ona chce, aby byl šťastný, Lindě, neboť se do něj zamilovala.“

„Ještě ho krmí svými lektvary?“ zeptala se Belle a oni si uvědomili, že celou dobu naslouchala.

„To nevím, má paní,“ řekl Alain. „Jakmile mi dali za úkol cvičit ptáky, zaujal mé místo ve službě panu Hughovi jiný.“

„Musíme to zjistit!“ řekla Belle. „Jestli potřebuje kouzlo, aby ho udržela v transu, kdybychom jí dokázali zabránit podávat mu ty lektvary, pak bychom mu snad mohli vrátit paměť a osvobodit ho.“

„Ale jak?“ zeptali se oba sokolníci jednohlasně. Isabelle potřásla hlavou. „To ještě nevím,“ řekla.

„Snad bychom měli opustit La Citadelle a předložit své důkazy vévodovi Robertovi,“ navrhl Lind rozumně.

„Už je pozdě! Souhlasili jste se vstupem do služby,“ řekl Alain.

„Už pro vás není úniku. Radil jsem vám upláchnout hned ten první den, co jste přišli, ale vy jste mě neposlechli. To není, jako kdyby utekl párek pomocníků z kuchyně. Pomocníci z kuchyně se snadno nahradí a jí by to bylo jedno; jenže vy jste sokolníci. Vás potřebuje. Teď jste tu uvízli v pasti jako my všichni. Kéž je nám Bůh milostiv!“

„Ne, já se s tím nesmířím,“ prohlásila Isabelle rezolutně. „Musí existovat způsob, jak Hughovi pomoci, a já ho najdu, to vám slibuju. Pak pojedeme domů na Langston!“

Jejich život na sebe vzal téměř podivnou jednotvárnost. Vstávali denně časně, posnídali a strávili celý den péčí o ptáky. Další jídlo se podávalo ve čtyři hodiny odpoledne a pak Isabelle vyklouzla ze síně, kterou shledávala tuze hrubou na svůj vkus, a uchýlila se na svůj seník. Toužila po horké lázni. Myla se zřídka a pokaždé ve studené vodě. Nůžkami, které si přivezla s sebou, si udržovala vlasy nakrátko ostříhané. Zásoba barviva z vlašských ořechů jí vystačí na udržení tmavých vlasů po příštích několik měsíců, kdyby byli nuceni zde zůstat.

Uvažovala o svém synovi. Má se dobře? Jak musí růst! Už za pár měsíců mu budou dva roky. Zapomene na oba své rodiče, ovšemže, ale čerpala útěchu z toho, že její maminka a Rolf budou k Hughovi Mladšímu hodní a milující. Isabelle vzdychla. Copak už nikdy nespatří své dítě? Ta myšlenka ji přivedla k slzám. Musí přece najít

způsob, jak rozřešit jejich problém. Nemůže strávit zbytek života předstíráním, že je chlapec! Nenáviděla ten nepřirozený život, který nyní vedla a byla k němu odsouzena, ledaže by dokázala nalézt způsob, jak osvobodit svého manžela z mocného kouzla Vivienne ďBretagne.

O několik dní později však doprovázeli paní z La Citadelle a jejího bratra na lovu. Dostali nařízeno přinést několik ptáků, ačkoliv chtěli dopoledne lovit vysokou. Belle vzala Couper a zvlášť chytrého krahujce, kterého cvičila. Alain a Lind měli raroha a sokola stěhovavého. Lovčí a jeho pomocník vystopovali kořist, krásného jelena, už časně ráno s pomocí psů a psovodů.

„Je to ohromný kus, paní,“ řekl Simon své velitelce. Roztáhl palec a ukazováček. „Jeho stopy jsou takhle velké. Škrábance na stromech tam, kde se o ně třel parohy, byly takhle vysoko.“ Ukázal to rukou a pak pozvedl lovecký roh. „Tohle je ukázka jeho trusu.“

Vivienne ďBretagne se podívala na velikost pozůstatků v rohu lovčího. „Máš pravdu, Simone. Je velký. Dostanu ho, než den skončí. Pusťme psy.“

Lovčí se uklonil, jeho paní pozvedla ke rtům svůj vlastní slonovinový lovecký roh a zadula sérii krátkých tónů. To byl signál k vypuštění chrtů. Obeznámili se s pachem jelena a vyřítili se do lesa s divokým štěkotem, lovci je následovali na koních.

Sokolníci nedrželi krok s lovci, neboť tempo bylo pro jejich ptáky příliš rychlé. Místo toho je následovali pomaleji, neustále naslouchajíce zvuku loveckých rohů a štěkotu psů, kteří byli před nimi. Hon bude pokračovat, dokud jelena buď nezabijí, anebo se mu nepodaří jim utéct.

Sokolníci lovce znovu dohnali, když psi jelena obklíčili. Bylo to nádherné rezavě zabarvené stvoření s bohatým parožím. Simon, hlavní lovčí, podal své paní kopí. Fialkové oči se zatřpytily. Vivienne ďBretagne sklouzla ze své černé klisny a chopila se kopí. Přistoupila k jelenovi, pohybujíc se beze strachu mezi smečkou psů. Hbitým máchnutím zbraně zvíře usmrtila. Belle odvrátila hlavu, než to bylo dokonáno, nechtěla vidět porážku tak statečného a krásného tvora.

„Umírám hlady, miláčku,“ slyšela vesele říkat Vivienne ďBretagne. „Pojezme tady na téhle mýtině, než toho jelena stáhnou a rozdělí maso. Psi ať se podělí o jeho kůži, Simone. Dnešního dne si vedli dobře.“ Obrátila se ke svým dvěma společníkům. „Užili jste si

dost lovu, miláčkové, nebo budeme odpoledne lovit ještě nějaké kachny pomocí ptáků? V mokřinách nablízku je jich plno.“

„Jak je ti libo, drahá sestro,“ řekl Guy ďBretagne. Bylo to poprvé, co byla Belle dost blízko k němu, aby slyšela jeho hlas. Byl hluboký, sytý, téměř hudební.

„Totě dobrý den na vyzkoušení ptáků,“ souhlasil Hugh svým chraplavým hlasem. „Podívejme se, jsou-li tito noví sokolníci hodni toho jména, mon amour, anebo zda by se neměli pověsit v síni a zbičovat.“

Isabelle se pod kabátcem zachvěla. Hugh mluvil, jako by ho to bičování těšilo. Ach milý Bože, modlila se v duchu, pomoz mi najít cestu k záchraně mého manžela! Lind a Alain jí přinesli trochu chleba a sýra, ale nedokázala jíst. Co když se ptáci neukážou v nejlepším světle? Nebesa nedopusť!

Když bylo po jídle, lovčí a jejich psi zamířili do nedalekých mokřin, které byly plné vodního ptactva. Jelení maso odnesl průvod sloužících zpět do La Citadelle. Psi byli vypuštěni, aby vyplašili kachny z úkrytů v rákosí. Lind pustil sokola, jehož nesl, aby mu kroužil nad hlavou. Když konečně psi zvedli několik kachen, sokol se hbitě spustil dolů, uspěl a pak trpělivě stál u zabité kořisti. Potom Belle vypustila Couper, jež si v plnění své povinnosti vedla stejně zdatně.

„Nu, mon amour,“ řekla Vivienne ďBretagne Hughovi, „jsou tito sokolníci hodni mé služby?“

„Tak jest,“ řekl. „Jsou.“

Zasmála se. „Tenhle náš společný život je dokonalý,“ řekla uličnicky. „Pojďme, vraťme se do hradu. Slunce valem slábne a my budeme mít k večeři zvěřinu i kachnu!“

„Zvěřina se musí nechat uležet,“ prohlásil Hugh.

„To je jen věc vkusu,“ odvětila jeho paní. „Já mám ráda čerstvě

zabité maso, mon amour, jak už bys mohl dobře vědět.“

Zatímco hovořili, seskočila Isabelle z Grise a sebrala oba ptáky. Spoutala je k sobě za nohy a přehodila přes hrušku svého sedla. Znovu naskočila a zavolala Couper. Sokolík přistál na její rukavici. Hbitě jí nasadila čepičku a pevně stáhla řemínky, které měl pták na nohou. Lind se podobně postaral o sokola stěhovavého a v Alainově společnosti se vraceli do La Citadelle. Belle zanesla kachny do kuchyně a nabídla se, že je oškube výměnou za vědro horké vody.

Hlavní kuchař souhlasil. Byla to dost malá cena, neboť bude mít co dělat, aby stihl ty dvě zatracené kachny upéct včas k večeři. Vůbec ho nenapadlo se zeptat, nač mladý sokolník to vědro horké vody chce. Musel plnit jiné, daleko důležitější povinnosti. Nehodlal být terčem večerní zábavy u bičovacích kruhů tím, že by rozladil paní opožděným, špatně uvařeným jídlem.

Isabelle si odnášela své vzácné vědro horké vody z kuchyně přes dvůr na seník. Pohybovala se zvolna, aby nevylila ani kapičku.

„Najděte mi nějaký škopek, ve kterém bych se mohla vykoupat,“ řekla Lindovi a Alainovi, když vstoupila do stodoly. „A přineste mi ještě dvě vědra vody ze studně. Budu se koupat, hoši moji!“

„Je to bezpečné, má paní, abys činila takovou věc?“ staral se Alain, vždy opatrný.

„Kdo přijde do této stodoly, než my?“ zeptala se ho. „Krom toho, jestli se bojíš, hlídejte s Lindem z půdy dvůr, než se vykoupu. Kdybys viděl, že sem někdo jde, stihnu vylézt a schovat se. Víš, jak dlouho jsem se pořádně nevykoupala? Nevydržím to už ani minutu! Čím jsem špinavější, tím mě mají mouchy raději.“

„V prádelně jsou malé dřevěné necky,“ řekl Lind. „Spřátelil jsem se s jednou mladou pradlenou. Půjčí mi je, když ji požádám, a nebude se ptát proč, dám-li jí jedno či dvě políbení.“

„Já ti přinesu další vědro vody,“ slíbil Alain. Oba muži spěšně odešli. Belle se stěží dokázala udržet. Bude se koupat! Opatrně namočila prst do horké vody a skoro okamžitě ucukla, protože byla ještě vřelá. Ach, to bylo příjemné! Jak se dokážou chudí lidé obejít celý život bez pravidelné horké lázně? Vylezla na půdu, prohrabala své věci a vytáhla kousek mýdla. Pak uslyšela, jak se dveře stodoly otevírají a dychtivě slezla dolů. Když se však odvrátila od žebříku, polekala se při spatření Guye ďBretagne.

„Můj pane!“ To vykvikl Langův hlas? Jeho temně fialkové oči na ni dlouhou chvíli shlížely z velké výše. Musel převyšovat Hugha nejméně o tři palce. „Kdo jsi?“ otázal se konečně.

„Můj pane?“ Co tím propána myslí? Nemůže přece vědět, že je žena, nebo ano?

„Sleduju tě od chvíle, co jste přijeli,“ řekl Guy ďBretagne svým hlubokým hlasem. „Hraješ svou roli tuze dobře, má drahá. Byly i chvíle, kdy jsem myslel, že se mi to jen zdá; ale dneska, když ses odvrátila při zabíjení, jsem věděl, že mám pravdu. Jsi ženská. Teď

mi pověz, kdo jsi a proč ta maškaráda? Tvé pohlaví tě neochrání před hněvem mé sestry.“

Isabel le byla, jako by do ní uhodil hrom. Na oka mžik dokonce ani nemohla promluvit strachem. Co mu propána má říci? Rozhodně mu nemůže povědět pravdu.

„Je to má nevlastní sestra, můj pane,“ řekl Lind, vstoupiv do stodoly s neckami v náručí. Postavil je na zem a směle pokračoval:

„Měli jsme stejnou matku, víš, jenže její otec byl pánem našeho sídla. Když zemřel, jeho legitimní syn a dcera ji odtud vyhnali, ačkoliv byla jemně vychována spolu s nimi. Naše matka byla mrtvá. Já byl jediný pokrevní příbuzný, kterého měla, a který byl ochotný jí pomoci. Snažil jsem se. Naučil jsem ji svému řemeslu a vydali jsme se na cestu. Co jiného jsem mohl dělat, můj pane? Beze mě je bezmocná.“

„Jestli mi lžeš,“ řekl zvolna Guy ďBretagne, „je to nanejvýš chytrá lež; a přece tuším, že je to možné.“

„On nelže, můj pane.“ Alain se vrátil s vědrem vody a zaslechnuv Linda, podpořil ho. Musí chránit svou paní za každou cenu.

„I tys tedy věděl o tom převleku?“

„Tak jest, můj pane, věděl. Jak bych je mohl poslat pryč? Ta dívka je bez svého bratra bez ochrany a je ve svém řemesle stejně dobrá jako každý muž, jak jsi sám dnes viděl. Ten sokolík, kterého nesla, je její vlastní. Sama ho vycvičila.“

„Vycvičila, vskutku?“ Guy ďBretagne byl zaujat a pak řekl: „Nač jsou ty necky?“

„Lázeň, můj pane,“ řekla Belle tiše, s očima sklopenýma. „Chtěla jsem horkou lázeň. Už měsíce jsem se k ní nedostala.“

Vztáhl ruku a pozvedl k sobě její tvář, aby si ji mohl prohlédnout.

„Jak se jmenuješ, ženská?“ zeptal se jí. Nespouštěl z ní oči a ona zbledla, neboť jeho pohled byl mocný. Bylo to, jako by jí viděl do mozku. Jako by ji opouštěla síla. Uvědomila si v tom okamžiku, že ji mlčky očaroval a ona nebyla mocna tomu kouzlu odolat. Byla jako můra, chycená náhle do pavouci sítě. Pokusila se vymanit z toho mocného pohledu, ale on ji nepustil.

„Jmenuju se Belle,“ zašeptala, žasnouc, že má vůbec nějaký hlas.

„To se k tobě hodí,“ odvětil. Pak: „Tak ty chceš horkou lázeň, ano, Belle?“ Zasmál se. „Sokolník, který touží být čistý. To je zábavná myšlenka. Lázeň! Nu, budeš mít svou lázeň, hezká Belle, ale ne v

těchhle necičkách s vědrem horké a vědrem studené vody! Kde jsi propána přišla k horké vodě?“

„Oškubala jsem kuchaři ty kachny, co jsme ulovili,“ řekla. „Byl vděčný za pomoc.“

Guy ďBretagne se znovu zasmál. „Jaká jsi šikovná ženuška, má drahá!“ Popadl ji za ruku. „Pojď! Budeš mít svou lázeň!“

„Můj pane! Kam mě to vedeš?“

„Můj pane, neubližuj, prosím tě, mé sestře! Nechtěli jsme způsobit žádnou škodu,“ vykřikl Lind. „Odejdeme, potěší-li tě to!“

„Nepotěší mě to, sokolníku. Přestaň s tím zoufalým řevem. Tvá sestra touží po lázni. Postarám se, aby ji měla. Teď zůstaňte za trest tady. Můžete odejít a přijít do síně teprve až k večeři. Rozumíte mi? Oba?“

Pak škubnul Belle, div neupadla, a odváděl ji přes nádvoří do hradu. Zahnul tady a zahnul tam a ona musela do schodů napůl vyběhnout. Neměla absolutně ani zdání, kde je, neboť viděla z La Citadelle jen hlavní síň a nic víc. Nespatřili a nemíjeli ani živáčka. Pak Isabelle svitlo, když se jí konečně začal vracet rozum, že hrad má čtyři věže a on ji vede nahoru do jedné z nich. Náhle upadla a pohmoždila si koleno. „Kristovy rány!“ zaklela tiše.

Guy ďBretagne se zasmál. „Já si myslel, že budeš mít ducha,“ řekl.

„Slabá ženská by nemohla vydržet ten život, co jsi vedla. No, jsme tady!“ Rozrazil dubové, železem okované dveře.

„Kde jsme?“ otázala se, když vstoupila do místnosti.

„V mém příbytku, ovšemže,“ řekl. „Mám koupelnu, Belle, ale ty, ovšem, nebudeš takové věci znát. Pojď! Ukážu ti. Můj dědeček byl Maur a zavedl do La Citadelle pohodlí.“ Rozrazil další dveře a zatáhl ji do komnaty za nimi.

Belle zalapala po vzduchu. Tato místnost se ničím nepodobala praktické koupací komnatě na Langstonu. Mramorové zdi byly hladké a bílé, zeleně žilkované. Podlaha byla dlážděna velkými bloky bílého kamene. V jednom rohu místnosti byla prohlubeň tvarovaná jako lastura se zlatou drážkou. Byla tu dlouhá, obdélníková vana ze stejného mramoru jako zdi. Její vnitřek byl rovněž vytesán tak, aby se podobal lastuře. Poblíž stála po pás vysoká mramorová lavice. Ve stěnách byly výklenky plné ručníků, všech možných karaf obsahujících vonné oleje, a kostky mýdla.

„Kde je voda?“ zeptala se ho.

Natáhl se nad vanu, otočil ocásky dvou zlatých ryb vyčnívajícími ze stěny, a ejhle, z jejich tlamiček, fungujících jako chrliče, prýštila voda.

Belle jen civěla, což ho zřejmě potěšilo. „Jak jsi to dokázal?“ zeptala se ho v upřímném úžasu.

„Totě jen něco z mé magie,“ řekl tiše. „Teď tě svlékneme ze šatů, Belle.“

Uskočila. „Já se umím docela dobře svléci sama,“ řekla nervózně.

„Ale mě bude daleko víc těšit, když to udělám já,“ řekl a v temně fialkových očích mu tančily zlomyslné plamínky. „Jsi tedy panna?“

Zvažovala chvilku, zda by bylo moudré mu lhát, a rozhodla se, že ne. „Nikoli, můj pane.“ Víc neřekla a on se neptal.

„Nejsi-li panna, pak víš, že nemáš příčinu stydět se za svou nahotu, Belle,“ řekl jí něžným hlasem. „Musíš se naučit naprosto mě poslouchat, má sladká. Pojď teď sem ke mně.“ Vzal ji opět za ruku a přitáhl k sobě. Znovu upřel oči do jejích a Isabellu znovu přepadla slabost. „Jsi jako divoké stvoření,“ šeptal jí jeho sytý, melodický hlas do ucha. „Neublížím ti, Belle. Nikoli, chci ti nabídnout jen rozkoš, má půvabná.“ Jeho prsty zápolily s jejím oblečením a ostře ji štíply do bradavky. Tiše vykřikla a on se tlumeně zasmál. „Jsi citlivá, hm? Pak uplynula dlouhá doba, to se vsadím, co tě zaplnil důkladný silný pták. To brzo vyléčíme, má krásko. Nyní,“ řekl rázně, „zvedni ruce, abychom ti mohli stáhnout kabátec, má hezká žínko,“ a svlékl jí oděv přes hlavu a odhodil ho na podlahu. Pak ji vyzvedl na vysokou mramorovou lavici, stáhl jí nejprve jednu obnošenou koženou holínku a pak druhou, sykaje nad jejich žalostným stavem. „Jak je to dlouho, cos měla nové boty?“ zeptal se jí.

„Už si nepamatuju,“ odpověděla, vyhýbajíc se jeho pohledu. Nejen ta bradavka, do které jí štípl, ale obě bradavky jí divoce pulsovaly.

„Tyhle ani pořádně nepadnou,“ povšiml si, kde má odřené punčochy. Sroloval je a přihodil k rostoucí hromadě jejího oblečení. Pak jí sundal podvazky a stáhl nohavice z půvabných nohou, jež mlčky obdivoval, přejížděje jí dlaněmi po lýtkách. Prozkoumal její chodidla, zhrublá týdny pěšího putování.

Jeho velké ruce hřály. Sklouzly jí nahoru po nohou a na okamžik spočinuly na stehnech. Belle nervózně sklouzla z vysoké lavice na podlahu. „Chudí,“ řekla mu, „nemohou dělat cavyky, co jim padne. Tyhle holínky jsem podědila a byla jsem ráda, že je mám. Nikdy jsem neměla nic novéno,“ dodala pro lepší efekt. Musí si uchovat

důvtip a to bylo každým okamžikem těžší. Jeho kouzlo ji očividně obíralo o schopnost samostatného úsudku a ona byla vůči jeho vůli stále bezmocnější. Navzdory své udatnosti se teď Isabelle bála. Bylo Hughovi také tak, když ho Vivienne ďBretagne začala opřádat svým kouzlem? Guy však přece musí být přesvědčen, že je levobočkem nějakého urozence, jak mu Lind tak mazaně sdělil. „Nosila jsem to, co odložila má nevlastní sestra, dokud Lind neusoudil, že bude bezpečnější, budu-li chlapec.“

Guy ďBretagne neodpověděl, protože se příliš soustředil na odstraňování zbylých částí jejího oděvu. Stáhl jí obě košile a naposled jí odvinul z hrudi pruh látky, kterým tísnila a potlačovala své přirozené křivky. Pak poodstoupil a díval se. Bylo zřejmé, že tím, co vidí, je okouzlen. Nakonec jí řekl: „Jdi si stoupnout do té lastury. Za okamžik budu u tebe.“

Co to cítím? uvažovala Isabelle, když ťapkala bosky přes místnost, aby splnila jeho žádost. Neměla bych se ve své situaci aspoň cítit v rozpacích? Jenže tomu tak nebylo. Isabelle z Langstonu se odloučila od Belle, nemanželského dítěte. Musí, má-li přežít. Musí, má-li zachránit svého chotě před Vivienne ďBretagne. Kdyby zjistili pravdu o tom, kým skutečně je, tušila Isabelle, že by byl její život brzo v sázce.

Rozmarem osudu dosáhla vstupu do prostor hradu. Věděla, že odtud brzy neodejde. Guy ďBretagne byl velký, zdravý muž s viditelným apetytem. Nedovolil jí opravdovou lázeň jen z dobroty srdce. Nekoupe ji osobně jen tak pro zábavu. Má v úmyslu se s ní milovat, a Belle si uvědomovala, že má-li dosáhnout svého skutečného cíle, musí mu to dovolit. Uvažovala o svém oprávněném rozhořčení a vznešené dotčenosti nad královými pokusy zničit její manželskou počestnost. A přece se teď tady nechá svádět tím záhadným mužem, to vše ve jménu pomoci svému manželovi. Před rokem by si takovou věc ani nedokázala představit.

Bůh a Jeho požehnaná matka mi odpustí, říkala si, ale já jiný způsob neznám. Nedokázala jsem opustit La Citadelle, dokud jsem s jistotou nevěděla, že tady Hugh je, a když k tomu došlo, nemohla jsem odejít, protože by se pustili za mnou v přesvědčení, že jsem sokolník. Život mimo domov je velmi složitý, ale kdybych neodešla, pak bych už vůbec neměla příležitost získat zpátky svého chotě. Je jím vůbec ještě? Do čeho jsem se to dostala?

Guy ďBretagne se přehraboval mezi skleněnými karafami a pak našel, co hledal. Odzátkoval ji, pochvalně začenichal, přistoupil k vaně a nalil do vody důkladnou dávku světle purpurové tekutiny. Pak láhev vrátil na místo, naklonil se ke kohoutkům a zavřel je. Zvědavě pozorovala, jak nalévá víno do poháru vyřezaného z ametystu zasazeného ve stříbrném filigránu, přidal špetku čehosi a kroužil tím, až byla číše naplněna jakoby sytě purpurovou tekutinou prolnutou zlatými víry. Podal jí pohár.

„Vypij to všechno, to tě uklidní,“ řekl jí a dodal: „Umění koupele je vlastně docela prosté. Když člověk konečně vstoupí do vany, měl by už být čistý. Sedět a máčet se ve špinavé vodě pokazí celý smysl koupání. Nejdříve tě umyju, Belle, a pak si můžeš odpočinout v parfémované vodě. Až skončíš, budeš se mnou souhlasit, žes takovouhle koupel ještě nikdy nezažila, to ti slibuju. Teď pojď, vypij všechno to víno,“ a jemně jí vnutil číši ke rtům a přidržel ji tam, dokud tekutina úplně nezmizela v Belliných útrobách.

Potom naplnil stříbrné umyvadlo vodou z vany. Sáhl do nedalekého výklenku a vytáhl odtud měkký klůcek. Vybral malou alabastrovou nádobku a sejmul z ní zlaté víčko. „Vůně, kterou jsem ti vybral, se nazývá frézie. Je to jemná květina, jež roste na jihu.“ Namočil do nádobky klůcek a nastavil jí ho, aby si čichla. „Líbí se ti, Belle?“

Aroma to bylo sladké, a přece opojné a smyslné. Líbilo se jí a řekla mu to. Potěšené se na ni usmál a pak ji začal umývat. Poklekl a začal od nohou, zajel klůckem mezi všechny prsty a důkladně je vydrbal. Každou nohu zvedl a umyl jí šlapku, potřásaje hlavou nad stavem jejích chodidel. Opatrněji postupně umyl obě nohy a když narazil na její houštinku, zeptal se: „Máš vlasy tmavé od přírody, Belle?“

„Nikoliv, můj pane,“ odpověděla mu.

„Ořechové barvivo?“ otázal se klidně.

„Ano, můj pane,“ odvětila.

„Mám něco, čím se to hned dostane dolů,“ prohlásil. „A mám zvláštní elixír, po kterém ti vlasy zase dorostou. Jak byly dlouhé, když jsi je ostříhala?“

„Až k zadnici, můj pane,“ řekla.

„A mají tuhle nádhernou rudozlatou barvu?“ zeptal se, probíraje se jejím ohnivým pahorkem.

„Ano, můj pane.“ To je ale prapodivný hovor, říkala si Belle.

Zasmál se, jako by jí četl myšlenky, což ji rozhodně znervóznilo.

„Vlasy na hlavě ocením, ale žádná dáma by neměla mít takovou křovinu, ani nohy porostlé chloupky. Jen sedláci mají takový tělesný porost. Skrývá to přirozenou nádheru ženy a to já nechci, Belle.“ Vstal a sáhl do dalšího výklenku, odkud vytáhl jinou alabastrovou nádobku, tentokrát s růžovým mramorovým víčkem. Otevřel ji a nabral odtud hustou růžovou pastu, kterou jí rozetřel po ohanbí, po nohou a v podpaždí. „Necháme to pár minut zapůsobit, než tě domyju, a pak to opláchneme.“ Vrátil se ke své práci. Rukama se dotýkal jejího bříška a postupoval po trupu vzhůru. Klůcek jí obkroužil ňadra, poškádlil bradavky; nahoru po hrdle a po ramenou. Obrátil si ji a vydrbal jí záda až k hýždím. Žínka zajela mezi půlky zadnice a ona ztuhla. Zasmál se a konejšivě ji poplácal.

Otočil rybí ocásek kohoutku ve zdi a několikrát naplnil křišťálový džbán vodou, než ji opláchl. Jak jí voda stékala po těle, brala s sebou rudozlaté chloupky, které jí prve pokrývaly Venušin pahorek, podpaží a nohy. Belle užasla a trošičku zneklidněla nad tím buclatým růžovým masem, které se tak odhalilo. Její skulinka byla tolik viditelná. Tak vyzývavá a chlípná. To by dozajista nemělo být.

Vzdálil se od ní a když se vrátil, postavil doprostřed lastury malou dřevěnou stoličku. „Posaď se, Belle. Chci ti umýt vlasy, než tě nechám máčet,“ řekl jí.

Usedla a on jí skoro okamžitě začal máčet tmavé kučery, vtíraje do nich cosi voňavého, jeho prsty jí rázně hnětly pokožku na hlavě. Zajíkla se, když jí vylil na vlasy umyvadlo vody, a pak cítila, jak začíná celý proces znova. Když skončil, opět před ní poklekl a jemně jí očistil tvář čistým klůckem. Jeho dotek byl lehoučký.

„Už můžeš otevřít oči,“ řekl, zvedl ji a vedl k vaně. „Vlez tam, Belle. Můžeš se pár minut máčet.“

Vděčně se pohroužila do teplé vody. Po pravdě řečeno se nikdy v životě necítila lépe. Tohle je tedy koupání jak má být. Hodně se toho od něj dnešního dne naučila a zapamatuje si to. Zvedla ruku a dotkla se mokrých vlasů. Mají skutečně zase její vlastní barvu? Zatoužila po stříbrném zrcadle, ve kterém by se mohla uvidět. On je třeba má a podělil by se o ně.

„Už pojď, je čas jít ven,“ řekl a pomohl jí z vody. Osušil ji rychle a obratně a pak ji zavedl zpátky k vysoké mramorové lavici. „Chci, aby sis na ni lehla na břicho,“ řekl a pomohl jí nahoru. Pak jí začal hníst tělo tímtéž olejem, který prve vířil ve vodě na koupání.

Byl to skvělý pocit. Belle div neomdlela rozkoší, ale nebyla to rozkoš sexuální. Nepřiznávala si, jak má rozbolavělé svaly, až do tohoto okamžiku, nyní však jeho jemné prsty zkonejšily všechny bolesti a ona skoro předla. Je-li to kouzlo, pak dozajista tuze dobré kouzlo, usoudila. Nikdy v životě se necítila odpočatější. Převalil ji a masíroval dál, a nebyla v tom žádná chlípnost.

Konečně, když byl hotov, pomohl jí vstát a zavedl ji jinými dveřmi do další místnosti, v níž okamžitě poznala ložnici. Sám zůstal po celou dobu, co ji koupal, úplně oblečený a když teď stála vedle něj, připadala si víc než jen nahá. Náhle se cítila velice zranitelně. Vycítiv náhlou změnu v její náladě, nalil do malé, úzké stříbrné číšky jakousi světle zelenou tekutinu. „Vypij tohle,“ řekl a ona to od něj vzala, ale opět váhala s vypitím.

„Mohu už dostat zpátky své šaty, můj pane?“ zeptala se ho.

„Ty by sis oblékla ty všivé hadry na tohle nádherné, čisté tělo?“ otázal se.

„Mohl byste mi poslat do stodoly pro čisté šatstvo,“ navrhla.

„Nebudeš už nosit chlapecký oděv, Belle,“ řekl. „Taková věc je svatokrádež proti přírodě a matce, která tě zrodila.“

„Co tedy budu nosit, můj pane?“ dotazovala se Belle.

„Ještě jsem se nerozhodl,“ prohlásil upřímně. „Než se rozhodnu, zůstaneš nahá jako toho dne, kdy ses zrodila. Máš krásné tělo, víš. Ačkoliv jsi velké děvče, jsi jemně tvarovaná. Teď vypij, co jsem ti nalil. Jestli to uděláš, přinesu ti stříbrné zrcadlo, aby ses mohla podívat, jak se tvé krásné vlasy vrátily do svého přírodního stavu.“

„Co v tom je?“ tázala se Belle podezíravě, čichajíc k poháru.

„Je to směs vína a bylin, kterou jsem vynalezl. Neublíží ti to, pošetilé stvoření. Nekoupal jsem tě tak něžně, abych tě zamordoval,“ řekl se smíchem.

Isabelle přiložila číši ke rtům a začala pít, pohlížejíc na něj přes stříbrný okraj poháru. Rozhodně to byl nejhezčí muž, jakého v životě potkala. Musel to být nejhezčí muž na celém světě. Jeho světlá pleť se zdála ještě světlejší v kontrastu k uhlově černým vlasům a fialkovým očím. Jeho obličej byl naprosto dokonalý a souměrný: oválné oči pod hustým černým obočím; vysoké čelo a vyvýšené lícní kosti; dlouhý, dokonalý nos; úzké, dokonale tvarované rty; hranatá brada s hlubokou rýhou. A rozhodně byl nejvyšší ze všech lidí, které kdy viděla.

Poslení kapky podivně kořeněné tekutiny jí sklouzly do hrdla. Vzal od ní číši a za ruku ji zavedl do výklenku ložnice, kterého si prve nevšimla. Uvnitř byl podivný nástroj, čalouněný černou kůží; jeden konec byl tvarovaný jako X, druhý konec do kříže. Než se Isabelle stihla zeptat, Guy ďBretagne ji zvedl a položil na ten nástroj, hbitě jí přicvakl zápěstí do zlatých želízek podložených jehněčí vlnou, jež byla upevněna ke kříži, a pak i kotníky, které byly doširoka roztaženy. Její trup ležel na pohodlné lavici.

„Co to děláš?“ zeptala se ho. Hlava se jí mírně točila, ale kdovíproč se nebála.

„Musím jít za svou sestrou a jejím milencem Hughem do hlavní síně na večerní jídlo. Až se vrátím, Belle, budu chtít uspokojit jiný druh apetytu. S Vivienne budu jíst zvěřinu, ulovenou dnešního dne; kachny, jež ulovili vaši ptáci; budu pít výtečné víno své sestry; a budu myslet na tebe, čistou a voňavou; na tvoje krásné, světlé tělo, doširoka rozevřené, dychtivě mě očekávající.“

„Budu tě očekávat, můj pane, neboť vidím, že nemám jinou možnost,“ prohlásila Belle s chabým pokusem o humor, který velice ocenil, „ale dychtivá nebudu.“

„Ale budeš, Belle,“ řekl tiše. „Postarám se, abys byla.“ Přistoupil k nedalekému stolku a zvedl víčko z dlouhé, vyřezávané krabice, načež vytáhl předmět, jaký ještě nikdy neviděla. Zvedl ho a zeptal se jí: „Víš, co je tohle, Belle? Nikoli, ovšemže nevíš.“ Pohladil to.

„Podívej se důkladně a pověz mi, co ti připomíná, má krásná žínko.“ Podržel to před ní.

Pohlédla na to a oči se jí rozšířily. Předmět byl vyroben z měkké a velice jemné smetanově zbarvené kůže. Byl dlouhý a štíhlý. Jeho tvar byl tvarem mužství. „Co je to?“ zašeptala a v břiše se jí stáhl uzlík strachu.

Nejprve jí neodpověděl. Místo toho si namočil prsty do lahvičky olejovité tekutiny. Pak něžně rozetřel substanci po jejím pahorku, odtáhl od sebe její stydké pysky a důkladně ji vmasíroval dovnitř. Belle však nedokázala odtrhnout oči od té věci, kterou držel v druhé ruce. Předmět byl upevněn k zlatému kruhu, jímž nyní propletl prsty.

„Říká se tomu falus,“ řekl, když postřehl, jak zírá. Namočil falus do téže tekutiny. Postavil fiólu a stanul nad Belle. Potom, k jejímu nesmírnému ohromení a úžasu, do ní falus hladce zasunul, přičemž jím jen jednou či dvakrát zlehka otočil a usmíval se tomu, jak zalapala po dechu. „Teď,“ řekl jí něžně, „až se vrátím ze síně, Belle,

budeš po mně doopravdy dychtit. Falus spolu se svými zvláštními oleji v tobě roznítí vášeň. Můžeš vykřikovat, jestli chceš. Celou tuhle věž obývám jen já sám. Nikdo tě neuslyší, ale už jen když si tě takto budu představovat, vzplane má vášeň jasným plamenem. Poskytneme si této noci navzájem velké rozkoše, Belle. Jsi nyní bezpečně v mé moci,“ předl k ní, sklonil se a jemně ji políbil na ústa. Pak se otočil, odešel z komnaty a ona zůstala sama.

Zprvu Isabelle ležela ohromená šokem z toho, co se právě událo. Ach Bože, říkala si a srdce jí bušilo. Jsem stejně očarovaná jako můj ubohý Hugh, jinak bych se nikdy nedostala do tohohle stavu. Dobře si uvědomovala falus v sobě. Připadal jí obrovitý a jako by pulsoval. To není možné! Není to nic víc než neživý předmět. Nikdy si nepředstavovala, že by byla znásilněna takovou věcí. Žádná žena by si to nedokázala představit. Jen trochu pohnula tělem a zajíkla se, neboť sebemenší pohyb jí působil trýzeň. Stěny její pochvy jakoby lnuly k falu navzdory jejím zoufalým pokusům mít s ním co nejmenší dotyk. Začínalo ji svrbět vzrušení. Byla to muka, a přece nebyla.

Guy ďBretagne vstoupil do síně La Citadelle, aby nalezl Vivienne a Hugha už u stolu.

„Jdeš dost pozdě,“ řekla jeho sestra. Krásná ústa měla umaštěná od kachny, kterou dychtivě požívala.

„Učinil jsem zcela zajímavý objev,“ prohlásil Guy. „Ten mladý sokolník Lang je ve skutečnosti dívka! Co tomu říkáte?“

„Dívka?“ Vivienne to zaujalo. Pak se zasmála. „Tobě, nejdražší bratře, se taková věc dá věřit. Máš ostrý zrak na pěkné ženštiny, ale já si na tom mladém sokolníkovi Langovi ničeho zvláštního nevšimla. Jaks to poznal?“

Zasmál se. „To se těžko vysvětluje, chérie. Nejspíš pouhopouhý instinkt. A pak dneska, když jsi zabila toho jelena, Vivi, se ten mladý sokolník odvrátil. Žádný chlapec, ani měkkosrdcatý, by takovou věc neudělal. Něžný chlapec by se díval už jen proto, aby se mu jeho druzi neposmívali.“ Guy pak pokračoval, popsal svou návštěvu na seníku, kde spali tři sokolníci, a co pak následovalo.

„Můžeš si být jist, že ostatní sokolníci nelhali?“ zeptala se Vivienne. „Není-liž to nějaké spiknutí na prolomení obrany našeho hradu?“

Začíná žárlit, pomyslel si Guy pobaveně. Vivi vždycky žárlila, když projevil zájem o nějakou ženskou, ačkoliv očekávala, že on na

jejího milence žárlit nebude. „Sokolníci řekli pravdu,“ pravil klidně.

„Ta dívka je očividně dobrého rodu, neboť ačkoliv je velká, jsou její kosti jemně utvářeny. Mluví dobře, bylať vychována v domě svého otce. Ne, toto není spiknutí, jen zoufalá snaha ubohého svobodníka ochránit svou sestru. Nyní ji však budu ochraňovat já.“

„A rozdělíš se o ni?“ Hugh Fauconier upřel tvrdé oči na Guye

ďBretagne. „Už jsme se o ženštiny dělili dříve, můj bratře.“

„Ne, ještě se s tebou o ni nepodělím, Hughu. Ježto ty máš Vivi jen pro sebe, chci já mít prozatím pro sebe toto děvče. Ještě jsem ani nezačal zkoumat její hloubky a dokud tak neučiním a nenabažím se jí, nepodělím se o ni s nikým, ba ani s tebou ne, bratře.“

„Kde je?“ zeptal se ho Hugh. „Proč jsi ji nepřivedl ke stolu, Guyi?“ Guy ďBretagne nabodl na nůž kousek zvěřiny a ukousl si z něj. Energicky sousto rozžvýkal, polkl je a pak si důkladně lokl vína ze své číše. Otřel si ústa hřbetem ruky a odvětil: „Nepřivedl jsem ji do síně z několika příčin. Ježto jsem viděl stav jejího chlapeckého odění, nařídil jsem je spálit. Bylo, tuším, prolezlé hmyzem. Nepřivedl bych ji do síně nahou, ačkoliv právě v tomto stavu ji hodlám držet ve svých komnatách. Prozatím ji neukážu nikomu, ani svým sloužícím ne. Stane se na mně závislou se vším, i s jídlem, jež bude přijímat z mých prstů, až se mi zachce nakrmit ji. Stanu se

veškerou příčinou její existence i jejího přežití.“

„Óóó, bratře,“ řekla Vivienne tiše, „jak rozkošně ďábelské! Myslíš, že je na takové zacházení dost silná?“

Přikývl. „Nezlomím jejího ducha, Vivi, neboť to není cílem hry.“

Vivienne ďBretagne byla mimořádně krásná žena. Fialkově zbarvené oči mandlového tvaru, zasazené ve tvář tvaru srdcovitého s malou špičatou bradičkou, ožily vzrušením. „Guyi, myslíš, že je to ta, na kterou jsme čekali?“

„Jsem o tom přesvědčen, petite soeur. Je fyzicky silná a má intelekt. Je dobrého rodu a to je lepší, než povzbuzovat ducha nějaké omdlévající šlechtičny, jejíž rodina by se dozajista za námi pustila.“

„Udělejme to hned!“ řekla Vivienne ďBretagne dychtivě.

„Ne,“ prohlásil. „Ty se už těšíš ze svého milence po mnoho měsíců, Vivi. Teď mi dopřej čas do příštího léta, abych se rovněž potěšil. Kromě toho musí být ochotna splnit má přání bez ohledu na to, co po ní budu žádat. Nechci ji znásilnit. Rozumíš mi?“

Trucovitě našpulila ústa, ale Guy se jen smál.

„Víš, že mé kouzlo je silnější než tvoje, Vivi. Taková věc možná v minulých generacích naší rodiny nenastala, nyní však ano, a ty o tom dobře víš. Podvoluji se ti jen ze zvyku, ale budeš-li pokoušet mou trpělivost, mám prostředky, jak tě potrestat.“ Pohladil její ručku dlouhými, jemnými prsty. „Už buď hodná, Vivi. Jestli mi slíbíš, že budeš v téhle záležitosti důvěřovat mému úsudku, ukážu tobě a Hughovi svou novou hračku.“

„Kdy?“ dotazovala se Vivienne.

„Až dojíte,“ slíbil a tvář se mu prosvětlila úsměvem nad jejím nadšením.

Než bylo jídlo sklizeno ze stolu, vzal Guy malou stříbrnou mísu a nakladl na ni trochu zvěřiny, plátek chleba, který potřel máslem, hrušku a malý hrozen vína. Pak se opřel a poslouchal hradního minstrela, který zpíval půvabnou prastarou baladu o jejich předkyni Vivienne, choti velkého Merlina.

Konečně, když se síň téměř vyprázdnila, poprosili Lind a Alain, dva sokolníci, o svolení přistoupit k panské tabuli.

„Smíte mluvit,“ řekla jim jejich paní.

„Chceme se pouze dotázat,“ spustil Alain s očima upřenýma na Guye, „na malou Belle, můj pane.“ Lind mlčel.

„Je čistá a v bezpečí v mém příbytku,“ ujistil ho Guy. Ukázal na mísu jídla. „Právě jí nesu něco k snědku. Nemusíte se o Belle obávat. Potěší mě.“

„Nevrátí se ke svým povinnostem, můj pane?“ řekl Alain.

„Belle byly přiděleny jiné povinnosti zde v hradě, mistře sokolníku,“ odvětil Guy. „Nakonec ji zas uvidíš, ale prozatím ne. Bude příliš zaneprázdněna oněmi novými povinnostmi, než aby trávila čas v sokolí voliéře. Postarej se o jejího ptáka, ano? Vím, že tomu hezkému stvoření přikládá velikou cenu.“

„Mí pánové, má paní.“ Oba sokolníci se uklonili a opustili síň. Víc už toho na pomoc své paní udělat nemohli, ale věděli, že je to nápaditá žena. Počkají, až je bude potřebovat, stejně jako langstonští muži.

Guy se za nimi díval s pobaveným výrazem na hezké tváři.

„Nejsou půvabní?“ řekl svým společníkům. „V celém výrazu obličeje měli vepsánu starost. Nyní jsi přesvědčena, sestro? Není to spiknutí proti nám. Jen chudáci, snažící se ze všech sil.“

Vivienne vyskočila. „Pojďme se podívat na tu tvou ženštinu, bratře!“ řekla vzrušeně.

„Nesmíte vstoupit do ložnice,“ prohlásil. „Vezmu tebe a Hugha ke kukátku, abyste ji mohli sledovat ve vší její nádheře.“

„Ty ji máš na černé lavici? Celou dobu?“ Vivienne užasla.

„Křičela, když jsi ji tam pokládal?“

„Ne, nekřičela. Byla překvapena, o tom nemám pochyb, ale ani nevykřikla leknutím,“ řekl jim.

Trojice spěchala do Guyovy věže, vstoupila do jeho příbytku a pokračovala do vnitřní chodby ozářené pochodněmi. Když Guy odklopil několik kukátek ve zdi, zavedl ostatní dovnitř, aby se podívali.

„Óóó, Guyi, ty jsi padouch,“ zvolala Vivienne. „Tys jí nechal pro zábavu falus! Je to ten posázený perličkami?“ Nebála se, že ji bude slyšet, neboť kamenná zeď bránila zvuku jejího hlasu, aby pronikl až k Belle.

„Nikoliv,“ řekl. „Na takové rafinovanosti není ještě připravena.“

„Je rozkošná. Až jí dorostou vlasy, budou nádherné. Co jí říkáš, Hughu?“ zeptala se.

„Je dost hezká, Vivi,“ prohlásil, „ale tobě žádná žena nesahá ani po kotníky. Guyi, jdi k ní a zatoč falem, abychom mohli vidět vrchol její rozkoše.“ Nahá dívka před jeho očima byla vzrušující a on se chtěl zbavit Guye, aby se sám mohl pobavit s Vivienne. To se jí bude zamlouvat.

„Óó, ano, bratře!“ řekla Vivienne vzrušeně. „Učiň tak!“

Odešel a Hugh byl hned za Vivienne. Stáhl z ní tunikové šaty. Jeho prsty jí rychle rozšněrovaly košile a dlaně se chopily velkých, oblých prsů, krutě je drtíce, jak věděl, že to má ráda, rty a jazyk na jejích ramenou a šíji. „Kdyby tahle chodbička nebyla tak zatraceně úzká,“ vrčel jí do ucha, „udělal bych ti to, až bys řvala rozkoší, Vivi!“

„Podívej!“ řekla, potěšena návrhy svého milence, stejně však fascinována tím, co viděla skrze kukátko.

Guy ďBretagne vstoupil do své ložnice a před užaslýma očima své zajatkyně ze sebe svlékl všechno oblečení, takže byl stejně nahý jako ona. Přistoupil k černé kožené lavici, sklonil se a na uvítanou ji políbil na ústa. „Dělal ti falus dobrou společnost, zatímco jsem byl pryč. Belle?“ zeptal se jí, sáhl dolů a popadl jeho zlatý kroužek.

„Áá,“ řekl tiše, „vidím, žes ho zrosila svými milostnými šťávami. Naučím tě být v budoucnu zdrženlivější.“

„Vyndej to!“ zašeptala tlumeně.

„Ještě ne,“ řekl. „Ještě jsem ti neukázal rozkoš, již ti dokáže ve skutečnosti přinášet, ma chérie.“ Začal otáčet falem jemným pohybem, usmívaje se jejímu tichému křiku.

„Prosím, ne!“ vzlykala. Věřila, jak tam tak celou dobu ležela, že se jí konečně zdařilo získat nadvládu nad svým tělem, teď však poznala, že tomu tak není. Radost, kterou jí způsoboval, byla sladká trýzeň, jakou ještě nikdy nepoznala. Svíjela se ve snaze uniknout mu, i když věděla, že to nejde. Falus do ní zajížděl hloub a hlouběji, až byla bez sebe bolestnou rozkoší, již jí poskytoval. Kvílela zoufalstvím, že se mu nedokáže ubránit, její výkřiky se však rychle změnily v křik ženy, vstupující na nebesa. Pak ji znovu umlčel svými ústy a ona už si nedokázala vybavit o mnoho víc než to, jak ji vlna za vlnou zalévá čirá rozkoš, až už nakonec nebylo nic.

Cítila, jak vytáhl falus a sama ležela, lapajíc po dechu, tělo zbrocené vlastním potem. Nevěřila, že dokáže přežít jeho divoké laskání, ale dokázala to. Shledala, že nemůže otevřít oči; byly dosud příliš ztěžklé uspokojením. Tělo měla slabé a zcela ochablé. Cítila, jak odemkl želízka, jimiž měla připoutaná zápěstí a kotníky. Vyčerpaně ležela, neschopna se vůbec pohnout. Pak, což ji polekalo, jí začal omývat pohlaví příjemně teplou vodou, pracoval hbitě a účinně. Když skončil, zvedl ji do náručí a položil na svou postel, kde přes ni přetáhl pokrývku. Uslyšela, jak se dveře komnaty zavírají, a sklouzla do spánku.

Guy nalezl ve vnější komnatě svou sestru a Hugha. Žádného z nich nezarážela jeho nahota. Usmál se na ně. „Líbilo se vám moje představeníčko? Je to docela nádherné mladé stvoření, viďte?“

Vivienne souhlasně kývla. „Tys to neviděl, neboť jsi nedokázal odolat, abys ji nepolíbil, ale v té chvíli, kdy dosáhla vrcholu, se její tělo vyklenulo tak vysoko, až jsem myslela, že vzlétne z lavice, Guyi! Vedls ji zcela krásně, mon fr?re; ani tuze rychle, ani tuze pomalu; avšak tys byl odjakživa mistrem velmi dobrého, nikoliv, výjimečného načasování,“ chválila ho sestra.

„A ty, Hughu, líbilo se ti pozorovat tu ženu?“

„Tak jest!“ řekl Hugh. „Má krásná prsíčka a ty víš, jak si cením ženských ňader, bratře. Vidím, že ti poskytne nádhernou zimní zábavu a společnost.“ Odmlčel se a okamžik uvažoval. „Myslím, že jsem kdysi znal děvče s vlasy této barvy, ale už si nemůžu vzpomenout.“

„Nemusíš vzpomínat, chérie“ řekla Vivienne měkkým, předoucím hlasem. „Stačí si pamatovat, můj Hughu, jak velice miluješ mě. Miluješ mě, viď?“ Její výraz byl na kratičký okamžik zranitelný, ke značnému překvapení jejího bratra.

„Před tebou jsem nikdy nikoho nemiloval, Vivi,“ řekl Hugh, „a nikdy nebudu milovat jinou, i kdybych měl žít věčně.“ Letmo ji políbil. „Pojďme nyní do postele, chérie, a zanechme tvého bratra jeho nové hračce. Dozajista už se jí vrátily síly k novému útoku Erota, jejž jí poskytne,“ a Hugh Fauconier se lotrovsky zasmál, vzal svou milenku kolem pasu a odvedl Vivienne z komnat jejího bratra.

Guy se za nimi díval a říkal si, jaká je to smůla, že se Vivienne do svého zajatce zamilovala. Obvykle si Vivi brala muže jen pro chtíč, ale tenhle vydržel daleko déle než všichni ostatní. Bylo jasné, že se do něj zamilovala. Přesto bylo snadné s Hughem žít. Guy potřásl hlavou. Láska byla slabost, kterou si lidé jako on a jeho sestra stěží mohou dovolit, ale Vivienne o tom nechtěla nic slyšet. Usmál se pro sebe. Dokud ji baví Hugh Fauconier, bude šťastná, a Viviennino štěstí bylo opravdu velkolepé. Zvedl mísu, již přinesl ze síně, a vydal se s ní do ložnice.

Kapitola 14

Belle ležela a spala a Guy byl na okamžik v pokušení nechat ji tak, neboť věděl, že musí být po tak dlouhém dni vyčerpaná. Pak se rozhodl, že ji nebude rozmazlovat. Jídlo ji vzpamatuje a on si nechtěl odpírat rozkoš z toho, že se jí této noci zmocní. U postele byl stojan na svíce a on na něj mísu postavil, celou dobu se na Belle popásaje pohledem. Skutečně byla krásná, s těmi krátkými, pocuchanými rudozlatými vlasy a bílou, bělostnou pletí. Její dobrý původ byl víc než zřejmý. Sedl si vedle ní, přejel jí prstem po holé paži, sklonil se a políbil ji na měkké rameno. Zavrtěla se.

„Přinesl jsem ti něco k jídlu,“ řekl. „Otevři teď oči, Belle. Musíš se najíst.“

Vzdychla a neochotně se posadila. Podepřel jí záda poduškami a stáhl pokrývku, aby jí viděl na půvabná ňadra, až bude jíst. „Jsem překvapena, že jsi nezapomněl přinést mi jídlo,“ řekla drze. „Tvoje ostatní choutky se zdály převažovat.“ Sáhla po míse, ale odtáhl ji, aby na ni nedosáhla.

„Dokud ti nedovolím něco jiného, Belle, budeš přijímat jídlo jedině z mé ruky,“ řekl jí tiše, znovu mísu postavil a odřízl kousek zvěřiny. Podržel jí ho s úsměvem u rtů.

Okamžik zvažovala, nemá-li ho poslat k čertu, odkud také očividně přišel, ale pak si to rozmyslela. Kdoví, co by jí tenhle čaroděj mohl udělat? Musí se něčím živit a jestliže je tohle jediný způsob, jak se dostat k jídlu, tak budiž. Otevřela ústa a vzala maso zuby, zvolna je žvýkajíc. Nespouštěl z ní pohled. Zprvu jí byl nepříjemný, ale pak ho prostě nechala klouzat po sobě, odmítajíc být první, kdo se odvrátí; vzdorovala mu jediným způsobem, který znala. Uvědomovala si nyní, že ten jemný, melodický hlas a něžný dotek byly šalba a klam. Může to být klidně krutý a nebezpečný muž. A přece – potěší-li ho, bude smět zůstat v hradě. Bude mít příležitost dostat se k Hughovi a pomoci mu osvobodit se z kouzla čarodějnice.

Guy krmil dívku ve své posteli a uvažoval, copak si asi myslí. Maso a chléb konečně zmizely. „Teď mi čistě olízej prsty, Belle,“ nařídil jí a vztáhl k ní ruce.

Uchopila první ruku a pak druhou do obou svých, přitáhla si je k ústům, načež zvolna a k jeho radosti mu nanejvýš důkladně olizovala

šťávu ze zvěřiny a máslo z prstů, které ocucala každý zvlášť. Růžový jazýček se mihal sem a tam po jeho dlaních, až byly zcela prosty jakýchkoli pozůstatků její večeře.

Pousmál se. „To bylo dobře vykonáno.“ pochválil ji. Pak rozčtvrtil zralou hrušku a nakrmil ji s ní. Sladká šťáva jí kapala na prsa. Sklonil hlavu, aby je olízal, přejížděje jazykem po jejím těle a hledaje zbloudilé kapky hruškové šťávy. Když byla hruška snědena, znovu uchopila jeho ruce do svých a umyla je jazykem, aniž by se ptala. Byla inteligentní, a to ho potěšilo. S touto dívkou, jak věřil, by mohl zajít dál než s kteroukoli z těch ostatních před ní. Měl tušení, že nebude nadutá, jako tolik těch malých venkovanek. Sotva uvěřily, že Guy ďBretagne by bez nich nemohl žít. A když začaly být na obtíž a příliš hrdé, chladně je předal svým ozbrojencům na pár nocí pro zábavu. Odporné způsoby pyšné ženštiny se pokaždé rychle vyléčily pod nemytými těly tuctu či více chlapů, jejichž jediným cílem bylo zbavit se co nejrychleji nahromaděného semene.

Uviděl, jak Belliny oči sklouzly k míse, jež dosud obsahovala malý hrozen vína. „Můžeš dostat dvě zrnka,“ řekl jí. „Zbytek je pro mě.“ Utrhl zrnka a vsunul jí je do úst.

Snědla je a řekla: „Myslela bych, že podle toho, jak dlouho jsi byl pryč, najedl ses dosyta.“

„Já mám hrozny raději na zvláštní způsob,“ prohlásil. „Nebuď tak chamtivá. Nechci tě mít tlustou a napuchlou jako nějakou selku.“ Vtiskl ji nazpět do podušek. „Falus jsi přijala dobře, Belle. Nezadržovala jsi svou vášeň. Tvůj dřívější milenec tě dobře vyučil. Kolik milenců jsi měla, má hezká žínko?“

„Měla jsem manžela, můj pane. Žádné milence,“ odpověděla mu.

„Co se stalo s oním manželem?“ vyzvídal.

„Můj bratr ho zabil,“ řekla, pak upřesnila, „ne Lind. Richard, můj panský bratr. Nejsem nepočestná žena, můj pane.“

„Nepočestným ženám chybí vášnivost,“ řekl. „To ty rozhodně nejsi. Podvolila ses vášni nanejvýš půvabně a to mě těší.“ Sklonil se k ní. „Pojď a polib mě ze své vlastní svobodné vůle, Belle. Chci cítit tvá kyprá ústa. jak se z přesvědčení pohybují pod mými.“

Isabelle se zahleděla do těch hlubokých fialkových očí. Cítila, jak ji znovu opouští vůle, jak ji vězní ten temný pohled. Jako by s ním nedokázala bojovat. Mimovolně jí ruka vzlétla k jeho líci, dotkla se ho. Pleť měl tak světloučkou, rámovanou černočernými vlasy.

„Nikdy jsem nepolíbila muže, jehož jsem nemilovala,“ řekla mu tiše.

„Ááá, však ty si mě zamiluješ, Belle,“ odpověděl.

Ta slova ji vyděsila, neboť v nich zvučela taková jistota. Bude ho milovat? Jak by ho mohla milovat, když miluje svého nejdražšího Hugha? Jenže Hugh na ni zapomněl, nezná ji. Guyovy oči se zaryly do jejích zelenozlatých a ona cítila v tom pohledu žár jeho touhy. Musí věřit, že svou láskou manžela osvobodí! Jenže kdyby rozladila Guye ďBretagne, byla by vyhnána z La Citadelle a pak už by nezbývala vůbec žádná naděje. Musí ho políbit, a políbit s upřímnou vervou. Tento muž byl přespříliš obratný v záležitostech srdce, než aby uvěřil lži.

Její rty se opatrně dotkly jeho. Sotva dýchal, neboť se bál porušit kouzlo. Měl co dělat, aby ji nestrhl do svého tvrdého objetí. Místo toho nechal její rty nalézat vlastní rytmus a otřáslo jím, že se mu srdce zachvělo jako ještě nikdy. Ten pocit ho zaujal a on se jím kochal.

Rty má měkké jako okvětní lístky, uvědomovala si, a přece jsou i pevné. Jejich ústa se odloučila jakoby na neviditelný a němý signál. Její obratný jazýček mu vklouzl do úst, obkroužil jeho, škádlil ho, až už to nakonec nemohl vydržet. Se zamručením ji násilím vtiskl zády do podušek, jeho rty byly náhle divoké a velmi, velmi žádostivé. Líbal ji, až byla blízka mdlobám, neboť nemohla dýchat. Když to postřehl, povolil a přesunul se na postel, kde k ní měl snazší přístup.

Cítila jeho rty, horké a vlhké, naléhavé a divoké, jak si pomalu, pomaličku klestí cestu po sloupu jejího slonovinového hrdla. Zastavil se u pulsu, který tepal pod jeho ústy, vychutnával pocit krve, pulsující pod jeho rty, věděl, že jí musí zpívat v uších stejně jako teď zpíval jemu. Rty pak sklouzly ještě pomaleji přes její hruď, vpalujíce se naléhavě do naběhlé pokožky bradavek. Nedokázala potlačit tiché zasténání, jež jí uniklo mezi rty.

Nyní se přitiskl těsně k ní, jednou rukou uchopil do dlaně celý její prs a laskal jej, zatímco tmavá hlava se přesunula tak, aby uvěznila bradavku druhého jejího prsu do teplého vlhka úst. Jazykem si s bradavkou pohrával, obkružoval ji zas a znova, až byla rozjitřená a bolavá. Pak ucítila, jak ji jeho ostré zuby jemně škrábou po něžné pokožce, vysílajíce jí do celého těla jehličky ohně. Náhle se tvrdě přesunul na ni a ona tiše vykřikla, cítíc odpovídající tah touhy na onom skrytém místě mezi svými stehny. Tělo se jí lehce vyklenulo.

Pustil první prs a přesunul ruku, aby jí mohla proniknout mezi nohy a prodrat se mezi mokrými, našpulenými stydkými pysky, kde

nalezla neomylně cílíc její drobnou perličku rozkoše. „Ááá, Belle,“ plísnil ji něžně. „Taková netrpělivost.“ Hladil ji, až už myslela, že dozajista musí zemřít sladkostí, kterou jí rozpoutal v žilách. Náhle ustal, vsunul jí pod hýždě tvrdý polštář a řekl: „Roztáhni nohy, Belle. Šíř. Šíř. Tak jest, to postačí, má vzácná.“ Na okamžik spočinul očima na její zranitelnosti a ona se zarděla, žár se jí šířil z hrudi vzhůru do obličeje. „Nikoli,“ něžně se dotkl horkého líčka. „Jsi tam velmi krásná, Belle.“ Pak k jejímu leknutí začal otrhávat zrnka hroznů a pevnými prsty jí je jedno po druhém zasouval do pochvy.

Isabelliny oči se rozšířily leknutím. „To… nesmíš… nemůžeš…“ Hlas jí selhal, když se setkala pohledem s jeho očima a ty jí mlčky přikázaly, aby byla zticha. Co je tohle za člověka? uvažovala vyděšeně. Je tak něžný, tak jemný, a přece je jeho jednání tak ohromující. Zaplavilo ji zmatení. Neubližuje jí, a přece…

Guy ďBretagne vsunul poslední zrnko vína do Isabelliny pochvy.

„A teď,“ řekl tiše, „zůstaneš docela nehybně, má vzácná. Zakrátko vyberu to ovoce z přepychové mísy, kde jsem je uložil jen na přechodnou dobu. Nech nohy roztažené, Belle,“ přikázal jí ostře, když se jí stehna zachvěla a hrozila, že se semknou. Přidal druhý polštář k tomu, který už byl pod ní, vyvýšiv tak její tělo ještě víc. Pak se předklonil, jemně oddělil buclaté stydké pysky a začal se jazykem dotýkat perličky rozkoše.

„Mon Dieu! Mon Dieu!“ vykřikla a zasvíjela se.

„Zůstaň v klidu!“ přikázal jí ostře, zvedaje tmavou hlavu, takže viděla, jak divoce se tváří. „Musíš se naučit ovládat své instinkty, aby ses mohla těšit ze svých rozkoší ještě víc než nyní.“ Pak sklonil hlavu, aby ji mohl opět vychutnávat.

O moc déle už to nevydržím, říkala si Isabelle vyděšeně. Jestli ho rozladí, co udělá? Vyžene ji z hradu. Musí to vydržet. Musí! Tvrdě sál a tělo se jí otřáslo křečí, ale přiměla se zůstat nehybná.

„Dobře!“ chválil ji. „Věděl jsem, že to dokážeš, má vzácná.“ Pak ucítila, jak jí vsouvá hlavu mezi nohy a začal jí vytahovat zrnka hroznů z pochvy, jedno po druhém. Cítila, jak zhluboka saje, a cítila také drobné plody, jak z ní vyskakují; cítila tryskání jejich šťávy, kterak se mísila s její vlastní. Když bylo poslední zrnko venku, obkroužil jí jeho jazyk pohlaví, hledaje poslední dávku sladkosti, a pak se vysunul na stejnou úroveň jako ona a vyškubl zpod ní podhlavníky, takže znovu ležela naplocho.

„Takhle já rád jím hrozny,“ usmál se jí do očí. „V síni by to byl těžký úkol, co říkáš, Belle? Docela se ti to líbilo, můj mazlíčku. Tvé medové šťávy byly nanejvýš hojné a docela převážily nad ovocem.“ Sklonil se, aby ji zhluboka políbil, vsunul jí jazyk do úst, laskal jím její jazyk. „Takhle to chutná,“ řekl, když ukončil objetí.

„Nikdy bych si nedokázala představit…“ začala, ale přerušil ji.

„Ovšemže bys nedokázala.“ Zasmál se. „Takové věci jsou zhola zakázány těmi, kdo se považují za dobré a slušné, avšak my tady v La Citadelle nejsme dobří. Jsme rod čarodějníků, zatracených, a tak smíme dělat to, o čem by jiní ani neuvažovali.“

„Ty si tak protiřečíš, můj pane,“ řekla mu Belle upřímně. „Jednu chvíli jsi něžný, pak divoký a divný.“

„To všechno jsem a ještě víc,“ řekl se smíchem, „ale také jsem pouhý člověk. Dnes večer jsem byl velmi trpělivý, ale teď, má vzácná, musím ukojit svou nejgruntovnější žízeň po tobě.“ Zhoupl se nad ni a hluboko do ní pronikl.

Isabelle vykřikla překvapením, neboť jeho vstup dosud neočekávala. Byl velký a tak byl jeho nabiják delší i tlustší než u jejího manžela. Jakmile se v ní uvelebil, přestal se pohybovat a usmál se jí shora do tváře. Jako by v odpověď na němý povel mu položila paže kolem krku a přitáhla ho k sobě dolů. Cítila, jak ji tmavé chloupky na jeho hrudi šimrají na citlivé pokožce. Ovinula kolem něj nohy a ucítila, jak klouže ještě hlouběji do jejího něžného těla. Pulsoval v ní a jí to opět připomnělo kožený falus. Isabelle se otřásla a on jí zašeptal v odpověď na nevyřčenou otázku do ucha jediné slovo: „Ano!“

K jejímu překvapení jí toho večera skýtal zas a znovu neuvěřitelnou rozkoš. Teď se dal do práce, aby sám dosáhl rozkoše. Jeho pohyby začínaly pomalu, velebně, hluboko do ní hroužil své mužství a vytahoval je promyšleně lenivým pohybem. Tempo se však zrychlilo, pohyby byly hbitější, tvrdší, až se pod ním svíjela a opět vykřikovala radostí. Hlava se jí za těch posledních pár hodin točila už po sté. Pak přišla exploze hvězd za pevně zavřenými víčky očí a uslyšela ho vykřikovat radostným uspokojením, když sám dosáhl vrcholu. Na kratičký okamžik se na ni sesul a pak zvedl hlavu a pohlédl jí hluboko do očí.

„Nikdy nebylo ženy, jež by mě potěšila tolik jako ty, Belle. Myslím, že tě nikdy nepropustím.“ Pak se z ní skulil a upadl do pokojného spánku.

Potěšila ho. Isabelle cítila, jak jí tělem proudí úleva. Nepošle ji pryč a ona brzy bude moci osvobodit Hugha z kouzla Vivienne Bretagne – a sebe z Hughova okouzlení. Musí se jen dozvědět, co to drží jejího manžela ve stavu uhranutí. A až se to dozvíš, ptal se jakýsi hlas uvnitř v hlavě, jak si budeš vědět rady? Na okamžik ji překonaly pochybnosti o sobě, ale pak se vzpamatovala. Ať se stane cokoliv, ona něco vymyslí. Nezašla tak daleko, aby selhala. Zachrání Hugha, zachrání sebe a vrátí se domů na Langston, ke svému dítěti. Vrátí!

Ke svému úžasu prospal Guy ďBretagne celou noc, což se mu, pokud jeho paměť sahala, ještě nikdy nestalo. Když procitl, odvedl Belle zpátky do koupací komnaty a tam se navzájem vykoupali. Když se vrátili do ložnice, oblékl se a chystal se od ní odejít, když se zeptala: „Kde jsou mé šaty, můj pane?“

„Vydal jsem rozkazy, aby je spálili, má vzácná. Kromě toho prozatím šatstvo nebudeš potřebovat. Belle,“ řekl klidně.

„Proč nebudu potřebovat šatstvo?“ zeptala se ho.

„Protože nějakou dobu neopustíš tyto místnosti,“ odvětil. „Chci tě jen pro sebe. Chci tě, když po tobě zatoužím. Teď mě nech odejít a posnídat. Vrátím se potom s jídlem pro tebe.“ A byl pryč, ven ze dveří, a ona ho ovšem nemohla následovat.

Jak se má dostat k Hughovi, když nemůže opustit tyto místnosti? Srdce jí pokleslo. Pak se uklidnila, vzpomněla si, že Guy řekl, že je to jen nakrátko. Nezamýšlí nechat ji tu pod zámkem navždycky. Je jeho nová hračka a on si chce nechat svou novou hračku prozatím jen pro sebe. Je to muž, ale jako většina mužů i on je dítě. Isabelle se vrátila do rozházené postele, ustlala ji, vlezla dovnitř a znovu usnula. Guy ďBretagne byl neúnavný i vynalézavý milenec. Bude potřebovat všechny síly, aby s ním udržela krok.

Vivienne ďBretagne byla v síni svého hradu sama, když se k ní připojil její bratr. „Myslela jsem, že budeš spát celé dopoledne,“ řekla škádlivě. „Nestrávils celou noc hrou?“

Přisedl k ní u panské tabule a přitom si nalil pohár vína. „Měl jsem nanejvýš uspokojivou noc, petite soeur, a potom jsem spal jako ještě nikdy. Ta dívka je prozatím nebojácná a rovněž velmi vášnivá.“ Pokynul služebníkovi, který mu naložil na talíř ztracená vejce ve smetaně s koprem.

„Hodláš si ji tedy podržet?“ zeptala se Vivienne. Guy přikývl. „Je to ta, na kterou jsme čekali, Viv. V mé mysli o tom není pochyb. Jak

ona, tak Hugh jsou pro náš cíl dokonalí. Začneme počátkem příštího léta, ale do té doby se s ní hodlám dosyta pobavit.“ Hladově si házel vejce lžící do úst a splachoval je silným červeným vínem.

Jeho sestra utrhla kus chleba z dlouhého bochníku na stole, potřela ho máslem a podala mu ho. „Pověz mi, co jsi s ní dělal, Guyi. Prala se s tebou vůbec?“

Zasmál se její dychtivé touze vědět všechno. „Začal jsem něžně, Vivi. Nechtěl jsem ji poděsit.“ Pak pokračoval a pečlivě dopodrobna vylíčil sestře svůj večer.

„A nezápolila ani při hroznech? Báječné!“ zvolala Vivienne. „Už chápu, proč jsi uvěřil v její schopnosti.“

„Začátkem příštího léta,“ slíbil jí, „ji budu mít úplně vycvičenou, aby udělala cokoliv, co od ní budu vyžadovat, aniž by o tom sebeméně zapochybovala. Nedovolím jí jíst, leda když bere jídlo z mých prstů. Myslel jsem, že třeba bude proti tomu něco namítat, ale nenamítala. Poznal jsem, že uvažuje o vzdoru, ale nakonec vyhrál zdravý rozum. Jsem s Belle velmi, velmi spokojen, ma petite soeur.“

„Jsem ráda, Guyi, protože bez ní bychom byli ztraceni, obávám se. Že rod Vivienne, manželky Merlinovy, dojde k takovým koncům! Čert vem našeho předka Jeana Bretagne za jeho hrubý a sobecký čin! Mohl nás všechny klidně odsoudit k záhubě, Guyi!“

Guy ďBretagne přikývl, ale uchopil sestřinu ruku do své a poplácal ji ve snaze poskytnout jí trochu útěchy. Jejich rodina pocházela od manželky velkého čaroděje Merlina, která sama byla čarodějka a Merlinovi se vyrovnala. Místní obyvatelstvo se jich od počátku stranilo a jim to tak bylo zdaleka nejmilejší. Každá následující generace přivedla na svět syna a dceru, kteří se v čase stanoveném svými rodiči spářili a přivedli na svět další generaci syna a dcery. Potomci Vivienne, Merlinovy choti, nehodlali mísit svou krev ani sdílet své výměšky s nikým.

A pak, skoro před dvěma sty lety, rod přivedl na svět syna neslýchané krutosti, Jeana ďBretagne. Znásilnil a zavraždil jediné dítě nejbližšího souseda, ovdovělou šlechtičnu. Pak znásilnil i matku své něžné oběti. Žena přežila a uvrhla na rodinu ďBretagne mocnou kletbu. Od té doby se žádný mužský příslušník rodu ďBretagne nemohl rozmnožovat. Kletba neovlivňovala jejich žádostivost, rodina však už dál nemohla pěstovat vlastní děti. A ženy rodu byly rovněž proklety, neboť přivedly na svět Jeana ďBretagne. Někdy v budoucnosti selže i ženská linie rodu ve své reprodukční schopnosti.

Rodina ďBretagne vymře, stejně jako rodina zavražděné dívky vymřela s jejím předčasným skonem.

Jean ďBretagne se té kletbě vysmál. Byl z rodu čarodějů. Jak by ho mohla proklít pouhá smrtelnice? Jakkoliv však byl Jean nadále zmítán chtíčem, nepřivedl se svou sestrou na svět žádné děti. Konečně jejich zestárlí rodiče usoudili, že jejich kouzla a zaříkávání nejsou k ničemu a rozhodli, že jejich dcera musí mít milence, který jí dá dítě. Ovšemže zemře, až s ní zplodí dvě děti. A tak to zůstalo po všechna následující léta. Každá dcera rodu ďBretagne si brala milence, aby rod mohl pokračovat, a právě proto statky přecházely po ženské linii a ne po mužském. Sourozenci se naučili spolupracovat na ochraně své rodiny.

V této generaci však nyní Vivienne nemohla počít. Od svých čtrnácti let už měla tucet milenců, a bylo jí pětadvacet. Nikdo z těch mužů jí nedokázal oplodnit. Nakonec se ona a Guy museli smířit s faktem, že na ně dopadla druhá část kletby. Nebyli však ochotni nechat svou rodinu vymřít. Budou mít dítě, i když nebude z jejich vlastní krve. Učiní je svým. Tento nový život poruší kletbu ležící na jejich rodině od tak dávných časů. Až přijde příští léto, spáří své dva milence a dítě z tohoto spojení se stane jejich dítětem. Prozatím Vivienne Hugha Fauconiera milovala. Bude milovat i jeho ratolest. A pokud jde o tu dívku Belle, její osud poté, co přivede na svět vytoužené dítě, bude záviset na Guyovi ďBretagne.

Když dojedl, vstal Guy od tabule a naložil na malou mísu jídlo pro Belle. „Už bude umírat hlady,“ řekl s úsměvem a zanechal Vivienne vlastním myšlenkám.

„Vstávej, ty líná ženo,“ žertovně plísnil Belle, když vstoupil do komnaty. „Přinesl jsem ti hostinu. Vejce, chléb a med. Též sýr a křupavé jablko.“

„Žádné hrozny,“ škádlila ho a on se zasmál jejímu pohotovému důvtipu.

„Žádné hrozny,“ řekl Guy. „Mám na mysli jiné hry, má rozkošná, ale nejprve se najíš.“ Postavil tác a pomohl jí posadit se. Pak vzal lžíci a začal ji krmit vaječným pokrmem.

„Hmmmm,“ pochvalovala si Belle, olizujíc si špičatým jazýčkem kapku omáčky z koutku úst. Rychle pozřela všechno, čím ji krmil.

„Mám žízeň,“ prohlásila, neboť jí k jídlu nenabídl nic k pití.

Guy vstal, přešel komnatu, nalil číši červeného vína, vrátil se s ní a znovu usedl vedle ní. „Napojím tě vínem,“ řekl. „Budeš je přijímat z

mých úst. ale nesmíš je spolknout, dokud ti neřeknu, že můžeš.“ Nabral si doušek vína, přitáhl k sobě její hlavu a předal vonnou tekutinu ze svých úst do jejích. „Nepolykej,“ varoval ji. „Myslím, že si můžeš vzít ještě jeden doušek, Belle.“ Znovu sáhl po poháru.

Isabelle se přemáhala, aby sladký mok nespolkla. Měla po jídle strašlivou žízeň. Jeho ústa se znovu dotkla jejích a on do nich přidal víno, znovu ji upozorniv, aby nepolykala. Narovnal se a začal si pohrávat s jejími prsy. Belle cítila, jak jí trochu vína začíná stékat do hrdla, ale nepolkla. Jeho velké dlaně jí drtily poprsí. Namočil prst do poháru s vínem a natřel jí bradavky vínem, které pak zvolna olízal. Belle se začínala dusit.

„Můžeš polknout,“ řekl tiše. „Napoprvé sis vedla překvapivě dobře. Nechceš mě poslouchat a přece posloucháš. Proč?“

„Byla jsem jemně vychována,“ řekla mu. „Jakkoliv jsem byla vděčna svému nevlastnímu bratru Lindovi za ochranu, copak skutečně věříš, že mě tak drsný život těšil? Tady na hradě u tebe, můj pane, je to daleko příjemnější. Jsem levoboček, vychovaný mezi dvěma světy. Budeš mi zazlívat, že je mi milejší privilegovaný život než ten nuzný?“

„Ne,“ řekl, zaujat jejím upřímným zdůvodněním.

„Mám být tvou souložnicí, můj pane?“ naléhala na něj Belle dál, ohromena svou nově nalezenou schopností zastírat pravdu.

Ta otázka ho překvapila, avšak odpověděl na ni rovněž otázkou.

„Chceš jí být, Belle?“

„Asi ano, můj pane,“ řekla. Lepší si nebýt jistou než se tomuto muži drze vtírat.

Fialkové oči mu zpřívětivěly, když říkal: „Bylo ti souzeno, abys mi náležela, Belle. Čekal jsem celý život na ženu jako jsi ty.“ Jemně ji políbil a pak řekl: „Nebudu vždycky laskavý, má vzácná. Jestli mi nevyhovíš, nabiju ti. Bylas někdy bita?“

„Ne, můj pane,“ odpověděla a srdce jí začínalo bít rychleji.

„Nepoznačím tvou rozkošnou kůži,“ řekl konejšivě. Pak vstal a vztáhl k ní ruku. „Pojď! Předvedu ti to. Neboj se. Nejsi jako ty ubohé trosky, co jsou tu a tam přivázány dole v síni za neposlušnost.“ Vytáhl ji z postele a vlekl zpět do výklenku, kde byla umístěna lavice. Položil ji na ni tentokrát na břicho a hbitě zacvakl pouta.

„Prosím, můj pane, já se bojím,“ řekla Belle.

„To není třeba,“ ujistil ji a vsunul jí pod bříško tvrdou podušku, takže se její boky vyvýšily. „I tvá církev povoluje občas natlouci

ženě z disciplinárních důvodů. Jestliže ti nyní dám šest ran svým koženým řemenem, pochopíš, oč jde. Je nepravděpodobné, u dívky tak inteligentní jako jsi ty, že bych to někdy musel udělat znovu. Je vlastně lepší, abychom to udělali hned, místo abychom čekali, až mě neposlechneš a rozhněváš. Kdybys mě rozhněvala, mohl bych ti dát čtyřiadvacet ran řemenem.“

Při řeči se pohyboval po výklenku a ona nemohla pohnout hlavou, aby na něj ze své pozice viděla. Konečně přišel a zastavil se u její hlavy. V rukou držel kožený řemen, několik palců široký. Konce řemene byly rozděleny do několika úzkých proužků, na každém bylo několik uzlů. „Kdybys mě doopravdy rozhněvala, použil bych na tebe kůži, ale protože ti jen chci předvést, že tě mohu potrestat, použiju lískový prut. Jsi statečné děvče, to vím, a tak nechci, abys vykřikovala, protože šest ran, to nic není. Jestli mě rozladíš nějakým projevem zbabělosti, přidám jednu ránu za každý výkřik, který od tebe uslyším,“ varoval ji. „Řekni, že mi rozumíš, Belle.“

„Ano, můj pane,“ zašeptala.

„Dobře!“ řekl a pak se od ní vzdálil.

Ucítila, jak ji jeho dlaň něžně hladí po hýždích. „Máš zadničku jako krásná, zralá broskev,“ poznamenal. A pak ji švihl prutem přes bledou pokožku. Isabelle spolkla nutkání protestovat. Druhý a třetí úder byly silnější a při čtvrtém si uvědomila, že ji maso brní.

„Vedeš si velmi dobře,“ chválil ji a pátý úder jí přes bezmocné pozadí uštědřil něžněji. „A šest!“ Poslední rána byla nejsilnější, jako by se jí měla vtisknout do paměti.

„Tak, má vzácná,“ konejšil ji. „To skutečně nebylo tak zlé a tys byla tuze statečná. Kdyby to byl opravdový trest, nechal bych tě ječet pd libosti, jenomže nebyl.“ Zbavil ji pout, odnesl zpět na postel a položil na břicho, opět jí podloživ boky do výšky.

Ležela mlčky, slzy se jí perlily na lících, a pak k svému úžasu pocítila, jak jí jeho úd pátrá mezi stehny. Než stihla zaprotestovat, pronikl do ní. Jeho ruce ji popadly za boky silným stiskem, když se zavrtával do jejího rozpáleného těla.

„Jsi takhle prostě příliš svůdná,“ mumlal jí do ucha, nakláněje se nad její ohnutou postavou. „Žár té tvé rozkošné růžové zadnice je skvělý, Belle. Možná tě budu bít pravidelně jen pro tu čirou rozkoš.“ Začal divoce pumpovat. „Jsi zralá a sladká jako letní ovoce, má vzácná!“

Isabelle ke své nesmírné hrůze pocítila, že její zrádné tělo na tuto temnou vášeň reaguje. „Ne!“ vykřikla v zoufalé snaze zastavit to.

„Ne!“ Jenže ji zaskočil a nebylo jak zastavit rozkoš, jež v ní začala narůstat. Společně tentokrát dosáhli vrcholu své vášně.

Potom jí natíral rozbolavělou pokožku uklidňující mastí. „Nikdy nebudeš neposlušná, vid, Belle?“ řekl něžně, kolébaje ji na hrudi.

„Ne. Jsi nadmíru inteligentní a poučila ses z této drobné příhody, že ano, má vzácná?“

„Ano, můj pane, ale nenávidím tě za to!“ vykřikla tlumeně.

Zasmál se a načechral jí ostříhané vlasy. „Nikoliv, není tomu tak.“ Pak, maje epizodu za uzavřenou, prohodil: „Vlastně ti musím dát něco, po čem ti vlasy rychle porostou. Nebýt těch tvých krásných ňader, pořád ještě bys vypadala jako pachole.“

Užasla nad touto změnou tématu, ale koneckonců, jeho zadnice ještě nepálila po těch úderech, které jí vysázel. Udělá co bude muset, aby se nemusela znovu střetnout s lískovkou. A pak ji obskočil jako hřebec klisnu; vzrušen bolestí, kterou jí způsobil. Belle se otřásla. Jeho paže se kolem ní sevřely pevněji.

„No tak, má sladká Belle,“ konejšil ji. „Už je po všem.“

Tak jest, říkala si Belle trpce, pro něj je po všem, ale pro ni ne. Znovu se v duchu plísnila za tu pošetilost, že vůbec přišla do La Citadelle. Jak si mohla myslet, že dokáže Hugha zachránit? Jenomže vůbec nečekala, že její přestrojení bude odhaleno. Po celé týdny se jí dařilo přesvědčit každého, s kým ona a Lind přišli do styku, že je chlapec; jenomže nikdo z těch lidí nebyl čaroděj. Isabelle nečekala, že čarodějnické síly dokážou proniknout až do duše a vyznat se tam. Ačkoliv jí Blanche de Manneville řekla, že ďBretagne jsou rod čarodějů a čarodějek, nenapadlo ji, že by tak bezvýznamná osoba jako mladý sokolník dokázala upoutat jejich pozornost. Za to přehlédnutí zaplatila vysokou cenu. Teď je jeho vězněm, polapeným v pevně utkané pavučině kouzel a hrajícím tuze nebezpečnou hru.

Jak dny míjely, neměla už v duchu pochybnost o tom, že je očarovaná. Každý den jí její věznitel míchal nápoje skvělé chuti, přidávaje do svých lektvarů různé bylinky nebo barevné prášky nebo dokonce i sušená květinová poupata. Servíroval je v přepychových nádobách ze zlata a stříbra, posázených drahokamy. Zprvu ji musel přemlouvat, aby se podvolila, ale jak nakonec síla její vůle ochabovala, pila ochotně. Na rozdíl od svého ubohého Hugha si však uchovala paměť.

A koupele, které připravoval, byly rovněž součástí jeho moci nad ní. Jemné a voňavé masti jí vtíral do těla poté, co ji vykoupal. Neušetřil žádnou část jejího těla. Některé jí měly jen změkčit pokožku a udržet její pevnost. Jiné však byly namíchány jako prostředky k jejímu vzrušení. Jednou ji řetězy připoutal s roztaženými údy ke stěně své komnaty. Masíroval ji světle korálově zbarveným krémem, věnuje přitom pečlivou pozornost jejím intimním oblastem, a za pár vteřin už se svíjela touhou. Stál proti ní a pobaveně ji pozoroval, smál se, když ho proklínala, spalována svou vášní a neschopna ji uspokojit.

„Nenávidím tě!“ ječela na něj, až ochraptěla.

Guy ďBretagne ji nakonec propustil a nařídil jí, aby ho potěšila. Belle mu zoufale chtěla vzdorovat, ale jeho temný, fialkový pohled ji přiměl podvolit se a ona poslechla, nenávidíc sama sebe, avšak uvězněna v okovech jeho divokého a vilného kouzla, nemohla než splnit jeho přání.

Protože pak měla blízko k hysterii, pohyboval jí záhadným způsobem rukou před očima a ona upadla do hlubokého spánku, procitnuvši až o několik hodin později, rozbolavělá a vyčerpaná. Přesto však byla ráda, když uviděla, že jí přináší mísu jídla, a stejně ráda se s ním milovala v temných nočních hodinách, jež následovaly. Tak jest, byla okouzlena stejně jako její Hugh, jinak by už dozajista Guye ďBretagne zabila.

Její pán byl zřejmě velmi potěšen jejím chováním. Jednoho dne ji vzal do malé uzavřené místnosti, kde vyráběl své krémy a další magické lektvary.

„Naučím tě míchat nápoje lásky a zvláštní krémy, jež rád používám,“ řekl jí a usmál se. „Jsi inteligentní žena a přijde-li čas, kdy už mě nebudeš bavit, budeš si moci živobytí zasloužit i jinak, má krásná Belle, já si však neumím představit, že by takový čas kdy nadešel. Ty ano, můj mazlíčku? Jsi moje“ Uchopil její bradu palcem a ukazováčkem. „Nejsi, Belle?“ Jeho oči se jí zarývaly až do samé duše.

„Jsem tvá,“ souhlasila tiše.

Usmál se na ni a potěšeně řekl: „Naučím tě vyrábět lektvar, který zaručeně rozpaluje tělesný chtíč. Začneme tím, že uvedeme do varu trochu vody. Sleduj všechno, co dělám, a příště ti dovolím, abys to udělala sama.“ Nabral vodu z vědra do malého černého kotlíku,

zavěsil ho na háček a přesunul nad oheň v malém krbu v rohu komory.

Do této místnosti nesměl kromě velkého oranžového kocoura jménem Šafrán nikdo, leda na pozvání Guye ďBretagne. „Šafrán je králem hradu,“ řekl jí Guy se smíchem. „Je otcem většího počtu koťat než všechny kočky, které znám. Mám podezření, že vylizuje lektvary, které někdy skončí na podlaze.“

Přitáhl Belle k čistému, ale omšelému dřevěnému stolu a podal jí struhadélko. „Nastrouhej mi tyhle mandle,“ podal jí misku. Pak se odvrátil k vlastní práci a ona ho sledovala uchváceně vykulenýma očima. Sundal z police dvě nádobky. Otevřel jednu a nabral lžičkou do džbánu s úzkým hrdlem hustou, tmavě zlatou látku. Uzavřel nádobu a vrátil ji na místo na pohovce, načež otevřel druhou dózu. Nepoznala, co je v ní, ale přidal toho k obsahu džbánu dvě špetky.

„Už jsou mandle ustrouhané?“ zeptal se jí.

„Tak jest,“ odpověděla, tiše klejíc, protože si odřela kotník prstu.

„Dej mi je.“ A přidal ustrouhaná jádra do džbánu, kde je nanejvýš důkladně promíchal s druhými dvěma přísadami. Když voda vřela, začal ji sběračkou přidávat do džbánu, až byla nádobka plná. Znovu obsah zcela promíchal. Pak vzal ze skříňky dvě úzké křišťálové číše, nalil do nich teplou zlatou tekutinu a jednu jí podal. „Rychle to vypij!“ nařídil jí a hodil do sebe svou porci.

Belle pila a bylo to sladké, a přece byla v lektvaru jakási ostrá podchuť, kterou nedokázala tak docela přesně určit, jakkoliv jí byla povědomá. Tekutina jí proudila žilami a ona si náhle uvědomila brnivý pocit, jenž jako by se soustředil do jejích stydkých oblastí. Nervózně přešlápla a vtom on k svému úžasu rozhalil svůj šat a předvedl tak své mužství, naběhlé touhou. Beze slova ji zvedl, nabodl ji na sebe, zatímco ona kolem něj ovinula nohy a přitiskla se k němu, když ji posadil na tentýž stůl, na kterém prve strouhala mandle. Začal do ní vnikat dlouhými, pomalými tahy své mocné zbraně, rychle oba přiváděje k vzájemnému uspokojení.

Když ji konečně zase postavil na zem, poznamenal: „Totě ne tak silné, jak by mělo být.“ Pak zamumlal nad zbývající tekutinou ve džbánu několik slov, jimž nedokázala porozumět a jeho elegantní ruka učinila nad nádobou plynulý pohyb. „Tak! To by mělo stačit. Zbývající dávku dáme Vivi a Hughovi a uvidíme, co tomu budou říkat, hm, Belle?“

Přikývla a pak se ho zeptala: „Co je v tom lektvaru, můj pane? Totiž kromě mandlí a horké vody.“

„To ti povím příště,“ slíbil. „Prozatím není nutné, abys to věděla. Teprve až ti dovolím, abys to dělala sama. Líbily se ti účinky mého nápoje, mazlíčku? Daleko raději ti dělám radost než tě trestám. To Vivi, ta má občas ráda bolest. Zřejmě ji to vzrušuje k mimořádnému rozvášnění. Hugh říká, že ji velice pravidelně bičuje a ona pak šílí vášní.“ Guy hladil Belle po vlasech, jež díky dalšímu z jeho lektvaru byly den ze dne delší a hustší. „Tobě se má lískovka nezamlouvala, viď, má krásko? Vůbec se ti to nelíbilo.“

„Nikoli,“ prohlásila Belle. „Nelíbilo, můj pane.“

Zpětně vzato, říkala si Belle, bylo dobře, že jí tehdy ráno natloukl. V mysli se jí aspoň pevně uchovala vzpomínka na to, jak je tenhle muž nebezpečný a jak má v rukách sám její život. Nemůže udělat nic, čím by Hughovi pomohla, dokud nedokáže získat Guyovu plnou důvěru a snad i jeho lásku a dostat se ven z jeho komnat. Říkala si, že když už ji teď učí jednoduchým úkolům ve své čarodějnické komoře, získává snad jeho důvěru. A přece se nadále Guye ďBretagne bála a byla bezmocná tváří v tvář jeho kouzlům a rozkošněbolestnému trýznění, jemuž ji nadále podroboval. A pokud o lásku, je jí vůbec schopen? To Isabelle nevěděla.

Jednoho dne předtím, než Guy od Isabelle odešel, upevnil jí kolem boků úzký proužek pozlacené kůže. Vepředu visel z opasku jediný řemínek ze stejného materiálu. K němu byl upevněn malý falus ve tvaru palce. Řemínek se protáhl mezi stydkými pysky a falus zasunul do pochvy. Byl vyroben z kůže a posázený malými sladkovodními perličkami.

Pak si ji přitáhl na klín a začal si pohrávat s jejími prsy. Zanedlouho se nedokázala ubránit, aby se mu nevrtěla na kolenou. Přitom se do ní falus vtiskl a zlovolně ji vzrušoval. Při pohledu na překvapený výraz v její tváři se zlomyslně zasmál. „To ti má připomínat tvé povinnosti vůči mně, když na mě čekáš,“ řekl jí.

„Nudí mě jen tak čekat,“ prohlásila směle. „Umím číst.“ Seděla nyní zcela nehybně, aby nebyla opět trýzněna.

„V jakém jazyce?“ zeptal se, uchvácen touto její novou znalostí.

„Anglicky a francouzsky,“ řekla.

„Postarám se, abys měla psané texty, jimiž by ses mohla bavit,“ slíbil a pak odešel.

Dodržel slib a Isabelle četla každý den, když byla sama. Přesto ji nudilo polehávat nahá a čekat, až se k ní vrátí Guy ďBretagne.

Tímto způsobem uplynulo několik týdnů. Pak se jednoho dne Guy vrátil a přinesl s sebou krásné tunikové šaty a dlouhou suknici. Podal jí je. „Dnes večer se k nám přidáš v síni,“ řekl.

„Není tu žádné spodní prádlo,“ řekla.

„Nebudeš je potřebovat. Dal jsem tuniku podsít králičí kožešinou kvůli teplu,“ vysvětloval s úsměvem. „Nejsi ráda, že se k nám máš připojit?“

„Ano,“ odpověděla a sladce ho políbila na ústa. „Jakkoli mě těší má vlastní společnost, můj pane, může být i společnost ostatních stejně podnětná.“

Tunika byla krásná. Byla vyrobena z hedvábí měděné barvy a vyšívána měděnými vlákny a jiskřivě zlatými drahokamy, které neznala. Ještě nikdy neviděla tak bohatý oděv, dokonce ani u dvora krále Jindřicha ne. Maličký výstřih byl kulatý a dlouhé rukávy u okrajů posázeny drahokamy. Prostá suknice z měkké vlny byla tmavě zelené barvy, podšitá měkkým hedvábím. Když ji vykoupal a oblékl, chopil se kartáče a zvolna jí upravil krásné vlasy, jež už jí dorostly skoro k ramenům.

Kartáčování Belliných vlasů se stalo jedním z mých Bej smyslnějších potěšení, říkal si Guy, když protahoval štětiny houstnoucí masou rudého zlata. Pak je poprášil zlatým prachem. „Jsi skoro moc krásná, než abych se o tebe dělil,“ řekl tiše, když byla hotova. „Doufám, že nebudu litovat svého rozhodnutí poskytnout ti malou míru svobody, Belle. Přesto je na čase, abys poznala mou sestru.“

„Viděla jsem ji v síni. Je mimořádně krásná, můj pane. Kéž,“ vzdychla, „bych viděla, jak vypadám já.“

Zasmál se její drobné marnivosti. „Pojď,“ vzal ji za ruku a vedl ke skříňce, jež stála u stěny. Otevřel ji a odhalil obrovské oválně tvarované zrcadlo, jež bylo nanejvýš skvěle, jasné. „Voilá, Belle! Líbí se ti, co tu vidíš?“

„To jsem já?“ Byla ohromena tou ženou, kterou měla před očima.

„To jsem opravdu já? Z čeho je tohle zrcadlo uděláno? To není ze stříbra. Je to kouzlo, můj pane?“ Byla uchvácena podobou, již viděla, a obracela se sem a tam. Ta žena, jež jí pohled oplácela, stěží byla tou Isabellou z Langstonu. kterou znala. Isabelle byla hezká, ale

praktická dívka. Tohle stvoření byla krásná, smyslná a velmi svůdná žena. Je i tohle kouzlo?

„To zrcadlo je svého druhu kouzlo, Belle,“ řekl jí, „ale nejlépe ze všeho dovede říkat pravdu. To, co v něm vidíš, je tvá přesná podoba. Těší tě tvůj obraz?“ Stoupl si nyní za ni a ona za sebou viděla odraz jeho hezké tváře.

Isabelle přikývla.

„Pojď tedy,“ řekl, zavřel skříňku a vyvedl ji z místnosti.

Když začali sestupovat dolů po úzkém kamenném schodišti, Isabelle si náhle uvědomila, že se bojí. V té velké teplé ruce, svírající její dlaň, byla jakási útěcha. Dobře že dnes večer uvidí Hugha, neboť začínala chovat vůči Guyovi ďBretagne pocity, o nichž věděla, že by je neměla mít, i když byly tyto pocity vyvolány jeho čarami. Musí s tím uhranutím bojovat. Je Guyovou milenkou jen z jediné příčiny: aby osvobodila Hugha Fauconiera, svého manžela, a aby se mohli společně vrátit do Anglie ke svému dítěti.

„Drž hlavu vzhůru, Belle,“ přikázal jí Guy, když vstoupili do síně, aby přešli po celé její délce až k panské tabuli. Hlučná síň byla plná sloužících a ozbrojenců.

Isabelle zaostřila pohled přímo před sebe. Je tam Hugh! Její Hugh! Očima hltala tu dlouhou, nehezkou tvář a jestřábí nos. Spočinula pohledem u velkých úst. Skoro cítila tlak těch úst na svých a spolkla povzdech. Líbilo se jí, jak nyní nosil své tmavě plavé vlasy; dlouhé a vzadu svázané kusem kůže. Dodávalo mu to téměř primitivního vzezření, které jí připadalo zvláštně přitažlivé. Tolik se to odlišovalo od krátce přistřižených účesů Normanů! Vystoupili po schodech k panské tabuli a Guy jí stiskl ruku.

„Sestro,“ řekl, „tohle je Belle.“

Vivienne ďBretagne na ni zpříma pohlédla a Isabelle zarazilo, jak velice se podobá svému bratrovi. Skoro mohli být dvojčata, oba s těmi hustými perutěmi obočí nad mandlově tvarovanýma fialkovýma očima. Vivienne měla těžké tmavé vlasy, které jí spadaly na ramena, a srdcovitou tvář s naprosto dokonalými rysy. Z dálky byla krásná; zblízka oslnivá. Belle uvažovala, jak dokáže získat zpátky manžela od takové ženy. Láska. Musí mít na paměti, že síla pravé lásky dokáže překonat všechno. Musí!

„Jsi velmi krásná,“ řekla Vivienne ďBretagne tónem, jenž byl mírně nesouhlasný. Ještě nikdy nemusela sdílet tabuli ve vlastním

hradě s ženou, která by se jí vyrovnala co do krásy. Guyovy malé milenky byly obvykle hezké, ale nic víc.

„Ty jsi také velmi krásná,“ odvětila Isabelle, usoudivši, že smělý přístup je možná v téhle chvíli nejlepší.

Na okamžik se Vivienne zatvářila překvapeně, ale pak se zasmála.

„Můj bratr říkal, že jsi statečná, a já vidím, že nelhal.“ Obrátila se k svému milenci. „Hughu, mon amour, pojď uvítat Guyovu milou. Není rozkošná? Jeden by vůbec nepoznal, že její matka byla vesničanka.“

Isabelle přelétla pohledem na Hugha. Jeho nádherně modré oči ji neosobně zkoumaly. Ty oči, jež kdysi bývaly vřelé a milující, kdykoli na ní spočinuly, byly teď chladné a věcně ji hodnotily. Neusmál se. „Je docela hezká, Vivi,“ řekl, „ale mému vkusu vyhovují černovlasé bretonské ženy.“ Odvrátil se od Belle a naklonil se ke své milence, aby ji políbil.

„Pojď, Belle, a sedni si,“ řekl Guy a zavedl ji k jejímu křeslu. Isabelle slyšela jeho hlas, jak k ní mluví, a uposlechla ho, ale tělem jí proudil šok. Muž, který si říkal Hugh Fauconier, vypadal jako Hugh Fauconier. Slyšela v drsných tónech řeči tohoto muže dokonce i ozvěnu Hughova hlasu, ale tenhle Hugh nebyl její Hugh. Dokáže ho někdy získat zpátky? To, co začalo jako dobrodružství, se měnilo v noční můru děsivých rozměrů.

Jídelníček tvořila jídla známá svými afrodiziakálními vlastnostmi: studené, syrové ústřice vybrané z moře pod La Citadelle a podávané v půlkách lastur; pečená křepelka a dušený králík s cibulí, pórkem a zázvorem; dlouhé řapíky bledě zeleného chřestu; a jako salát dušená Brassica eruca, druh zelí proslulého svou silnou mileneckou mocí. Jedli ze zlatých talířů a pili víno smíšené s kořenem hořce z číší z rytého růženínu. Přidaný hořec měl jen zvýšit jejich erotické tužby. Všechno, co před Isabellu postavili, bylo výtečné, měla však pramálo chuti na sousta, která jí Guy nabízel svými elegantními prsty. Ustaraně jí zašeptal do ucha: „Není ti nic, Belle?“

Hned byla ve střehu. Oni se nesmí dozvědět, co je ona zač a proč přišla do La Citadelle. Obrátila hlavu a zmohla se na úsměv. „Asi mě to vše příliš ohromilo,“ řekla mu. „Zvykla jsem si, že mým světem jsou tvé komnaty. Mohu dostat doušek vína na povzbuzení chuti k jídlu? A snad kousek křepelky a pár těch krásných hroznů, můj pane.“

Podržel jí pohár u rtů, nechal ji napít dosyta a víno jako by ji vzpamatovalo. Krmil ji křepelkou, jak si vyžádala, usmívaje se, když mu do čistá olízala prsty svým obratným jazýčkem. „Kousek chleba a sýra?“ pokoušel ji a ona to snědla. Pak ji krmil hrozny, jedno zrnko za druhým, a když mu olízala šťávu z rukou, sáhl po dalším malém hroznu se slovy: „Na později,“ a společně se tomu zasmáli. Okamžik to bylo, jako by se ocitli ve vlastním malém světě a ona nemusela čelit hrůze z toho, co se stalo s jejím manželem.

Viděla sokolníky u jejich stolu s oběma lovčími. Pokynula jim a Alain jí odpověděl mrknutím oka. Uvažovala, zda by mohla získat svolení navštívit voliéru a uvidět Couper Věděla, že voliéra byla zásobena kvůli Hughovi. Jen kdyby mohla promluvit s Alainem, třeba by se dozvěděla, kdy Hugh navštěvuje ptáky. Snad by dokázala prolomit kouzlo Vivienne ďBretagne, kdyby se s Hughem ocitli ve známém prostředí. Všechno to bude vyžadovat čas, mnohem víc, než prve očekávala. A i kdyby dokázala Hughovi pomoci, jak prolomí kouzlo, jímž Guy ďBretagne opředl?

Guy ji teď bral na vycházky ven, vodil ji po úzké pěšině v útesech pod hradem. Obvykle byly šedé a vlhké, ale jednoho dne na počátku zimy vysvitlo slunce a ona za mořem stěží rozpoznala tmavší linii země.

„Co je to tam?“ zeptala se ho.

„Anglie,“ řekl a šli dál po pláži poseté škeblemi, pozorujíce racky, kteří se vznášeli a vrhali na hladinu. Cítili slaný pach moře a studený vzduch byl rezavě svěží. Tmavě modrá voda se jiskřila ve slunečním světle. „Stýská se ti po Anglii?“ zeptal se jí.

„Není, po čem by se mi stýskalo,“ zalhala. „Našla jsem u tebe daleko lepší život, můj pane.“

Zastavil se a shlédl jí do tváře. „Jednou jsem řekl, že mě budeš milovat, Belle,“ pronesl. „Teď shledávám, že jsem to já, kdo propadá lásce k tobě. Pro muže jako jsem já je nebezpečné milovat. Láska je slabost a činí člověka zranitelným. Záleží ti na mně vůbec?“ Jeho temně fialové oči se zahleděly hluboko do jejích.

„Asi ano,“ odpověděla mu. Vztáhla ruku a pohladila ho po hezké tváři. „Nesmíš nikdy nosit srdce na dlani, můj pane. Dostáváš se tím do smrtelného nebezpečí.“

Usmál se na ni. „Kdyby ti na mně nezáleželo, nevarovala bys mě, Belle.“

Kráčeli dál a ona pocítila trochu provinilost za přetvářku, jíž se vůči němu dopouštěla; a přece – nebýt toho, že jí jeho sestra ukradla manžela a připravila Hugha o paměť, nebyla by Isabelle z Langstonu vůbec na toto místo přišla. A Guy Bretagne by se do ní jakživ nezamiloval.

Přišel zimní slunovrat a v La Citadelle ho oslavovali velkolepým hodováním. Na hradních věžích a přilehlých kopcích náležejících rodině ďBretagne byly zažehnuty veliké hranice. Během oslav se Belle mohla snadno vmísit mezi lidi v síni, aniž by vzbudila podezření. Snadno nalezla Alaina a Linda. Nikdo se nepodivoval, že s nimi minutku dvě poseděla. Zřejmě se jim ulevilo, když ji spatřili.

„Jsi teď také očarovaná?“ zeptal se jí Alain. „Tak jest,“ řekla tiše.

„Obávám se, že jsem. Přece však se mi na rozdíl od mého pana Hugha podařilo uchovat si rozum.“

„Náš pán je pro nás ztracen,“ prohlásil Alain chmurně.

„Upláchněme všichni z La Citadelle, než napadnou zimní sněhy, pak už to nepůjde. Jestliže pan Hugh nemůže jít, paní, pak musí zůstat. Dovolíš snad, aby syn našeho pána vyrůstal bez obou rodičů?“

„Nejsem ještě připravena to vzdát,“ řekla Isabelle klidně. „Ještě nevím, jakými čarovnými prostředky Vivienne ďBretagne Hugha drží, ani jsem neobjevila, jak mě ovládá Guy ďBretagne.“

„Co na tom sejde?“ otázal se sokolník hlasem z opatrnosti přitlumeným. „Jak se můžeš postavit těmto čarodějům, paní?“

„Ani nevím, jestli vůbec mohu, Alaine,“ odpověděla Isabelle, „ale chtěl bys snad, abych upláchla, aniž to zvím? Jak bych se vůbec mohla podívat do očí svému synovi, kdybych se nesnažila ze všech sil osvobodit jeho otce?“ Vstala od stolu, vesele se usmála kvůli všem přihlížejícím a řekla: „Už musím jít, ale nejdřív mi pověz, Lindě, jak se má Couper?“

„Teskní po tobě, paní,“ odpověděl jí.

„Budu se snažit to napravit,“ odvětila a vrátila se k panské tabuli.

„Zůstalas u těch sokolníků přespříliš dlouho,“ poznamenala Vivienne ďBretagne, když Belle zase usedala.

„Dělají si starost o mého sokolíka Couper,“ odpověděla jí Belle.

„Vychovala jsem ji od holátka a teď jsme už několik týdnů odloučeny. Teskní, říkají Alain a Lind.“

Vivienne ďBretagne se obrátila na svého bratra. „Proč nedopřeješ Belle jejího sokolíka? Sokolníci jí říkají, že pták chřadne nad ztrátou

své paní. Není správné, aby se tak krásné stvoření obětovalo, bratře. Belle musí mít svého ptáka.“

„Nechci toho tvora ve svém příbytku,“ namítl Guy. „Belle může navštěvovat voliéru, je-li jí libo. Proti tomu nic nenamítám.“ Obrátil se ke své milence. „Bude ti to vyhovovat, má vzácná?“

„Ovšem, můj pane. Zítra tam půjdu. Mé díky.“ Naklonila se a vtiskla mu na tvář sladké políbení. „Na znamení mého uznání,“ řekla s úsměvem.

„Očekávám daleko víc uznalosti,“ opáčil zlomyslně.

„A dostaneš ode mě cokoli, po čem zatoužíš,“ přislíbila mu Belle, koketně třepetajíc tmavými řasami nad bledou pletí. „Splním každý rozkaz svého pána.“

„Začínáš být příliš obratná,“ stěžoval si, ale nebyl s ní nikterak nespokojen. Ještě nikdy nepoznal ženu jako Belle.

Následujícího dne jí daroval plnou truhlici nádherného oblečení. Navštívila sokolí voliéru, vzala Couper na ruku, laskala ji, krmila a vychvalovala do nebes.

Sokolík se hned rozveselil při zvuku panina hlasu a vydával drobné výkřiky na uvítanou. Belle divže neplakala, neboť ve vše překonávající touze nalézt způsob, jak zachránit Hugha, skoro zapomněla na svou věrnou Couper.

Když se procházela po dvoře u voliéry s Couper na pěsti, mluvila s Lindem, neboť Alain se hněval, že nechce opustit Hugha a odvést je domů do Anglie.

„Jak často chodí pan Hugh do voliéry?“ zeptala se. „Skoro každý den,“ řekl Lind. „Chodí v nějakou konkrétní dobu?“

„Obvykle časně ráno,“ řekl Lind. Isabelle zhluboka vzdychla. Bude pro ni těžké, ne-li nemožné dostat se v tuto denní dobu do voliéry. Guy se obvykle probouzel s prvním světlem, odpočatý a plný chtíče, a dopřával si dosyta rozkoše, než zahájil svůj den. Tehdy nebude možné dostat se od něj pryč, leda snad během těch několika málo dní, kdy bylo přerušeno její spojení s měsícem, což respektoval. Měsíční krvácení jí však skončilo teprve nedávno a potrvá několik týdnů, než zase přijde. Neměla jinou možnost než čekat. „Lindě,“ řekla, „on tě vůbec nepoznává?“

Lind zavrtěl hlavou. „Nikoli, paní. Nepoznal ani Alaina, ale Alain mu řekl, že byl jeho sluhou. Pan Hugh si nevzpomíná na nic krom své lásky k ptákům. Učíme ho všechno znova. Někdy se jeden z nás zmíní o jeho dědečkovi a ptácích Merlinsonů. Chvilku přemýšlí a

pak zavrtí hlavou a řekne, že to není důležité; my ale poznáme, jak ho tísní, že si nedokáže vzpomenout. Zřejmě ho bolí hlava, když se snaží.“ Lind se zamračil. „Začínám si říkat, že snad má Alain pravdu, paní. Snad bychom měli odejít.“

Belle zavrtěla hlavou. „Počkejme aspoň do jara, Lindě. Snad do té doby zlomím kouzlo, jež poutá mého chotě a mě k ďBretagnům. Kromě toho bychom se teď vůbec nedostali přes moře. Stačí jen se podívat na vodu a poznáš to. A kde bychom sehnali člun? I kdybychom se pokusili jít místo toho po souši, snadno by nás našli a přivedli zpátky. Ne. Až půjdeme, nesmí existovat možnost, že by nás chytli, Linde. Řekni to Alainovi a popros ho, aby už se na mě nehněval. Musíme zůstat jednotni.“

Lind přikývl. Souhlasil s ní.

Belle zvažovala, je-li moudré přihlásit se k Hughovi tak brzy. V hloubi srdce se k němu chtěla přihnat a říci mu, kdo je, věděla však, že v jeho současném stavu mysli by to nebylo moudré. Přinutila se čekat, neboť on očividně neměl oči pro nikoho kromě své milenky. Stěží, pokud vůbec, s Belle nejen mluvil, ale vůbec bral na vědomí její přítomnost.

Pak ji jednoho dne uprostřed zimy překvapilo, když ho našla ve voliéře, kam přišla na svou dopolední návštěvu.

„Dobré jitro, můj pane,“ řekla přívětivě. Stroze pokývl.

„Bylo mi řečeno, že je tvým zvykem chodit do voliéry časněji. Jestli tě ruším, odejdu,“ řekla mu.

„Není třeba,“ zaskřípěl jeho hrubý hlas.

Isabelle šla ihned k Couper a vzala sokolíka na rukavici. „Dobré jitro, můj miláčku,“ řekla vesele. „Vypadáš v tenhle ohavný den obzvlášť krásně.“

Sokolík zašvitořil, když uslyšel zvuk jejího hlasu.

„Velice na tebe reaguje,“ zamručel Hugh.

„Vychovala jsem ji odmalička,“ řekla mu Isabelle tiše. „Byl to dárek od mého manžela.“

„On byl sokolník?“ zeptal se Hugh.

„Tak jest,“ řekla Isabelle. „Byl skvělý sokolník. Jednou mi ukazoval, jak cvičí raroha, aby lovil jeřáby.“

„Na jaře nám to ukážeš,“ odvětil Hugh. „V okolních mokřinách jsou jeřábi. Rád bych je lovil.“ Pak se prudce obrátil a opustil voliéru.

Toho večera u tabule však k ní nepřímo mluvil, vyprávěl své milence, co mu řekla o lovu jeřábů. „Budeme je lovit všichni společně, ano?“ řekl.

„Pro koho byl ten raroh cvičen?“ zeptal se jí Guy.

„Pro krále,“ odpověděla Belle polopravdou.

„Tvůj nebožtík manžel cvičil raroha pro krále Jindřicha?“ Na Vivienne ďBretagne to zapůsobilo. „Musel být skvělý sokolník.“

„To byl,“ odvětila tiše Belle.

Později ve svých komnatách Guy nedokázal spolykat svou žárlivost. „Mluvilas o něm, jako bys ho milovala,“ obvinil ji.

„Milovala koho?“ zeptala se Belle, nejsouc si jistá, co měl na mysli.

„Svého chotě sokolníka. Svého Angličana hrubé řeči!“ Oči měl skoro černé vzteky.

„Samozřejmě že jsem ho milovala, jinak bych nebyla tak nešťastná, když ho můj bratr zabil,“ řekla Isabelle.

„Proč ho zabil?“ dotazoval se Guy.

„Protože můj nevlastní bratr po mně zatoužil,“ odvětila, rychle si vymýšlejíc příběh. „Pokusil se mě znásilnit a můj manžel na to přišel. Zbil za to mého bratra. Není moudré bít svého pána, viď? Můj bratr dal mého chotě za jeho zločin oběsit a spolu s mou nevlastní sestrou mě vyhnali z otcova statku. Teď znáš celý příběh. Uleví ti to trochu v tvé žárlivosti, můj pane?“

„Ne,“ řekl, ale hněv z jeho hlasu zmizel.

„Co by ti ulevilo?“ zeptala se ho tiše.

„Slyšet od tebe, že mě miluješ, jako jsi kdysi milovala svého sokolníka. Uslyšet to od tebe a vědět, že to myslíš vážně,“ vybuchl Guy ďBretagne.

„Nemůžeš mě přimět svými čárami, abych tě milovala?“ zeptala se Belle tiše. Byla dost překvapena jeho prudkostí.

„Pravá láska se nedá vynutit! Posmíváš se mi,“ řekl hněvivě.

„Neposmívám!“ vykřikla Belle, obávajíc se nebezpečného výrazu v jeho oku.

„Tak jest,“ řekl zvolna, „posmíváš, můj mazlíčku, a budeš za to potrestána. Pojď! Pomůžeš mi připravit svůj trest.“ Odvlekl ji z ložnice do své čarodějné místnosti. Šafrán se na ně zle škaredil, vyrušen z dřímoty, když Guy zapaloval lampy. Kočka seskočila ze svého místa na stůl a vytratila se. „Dej mi ten stříbrný pohár,“ přikázal jí Guy.

Třesoucíma se rukama Belle uposlechla. Náhle jí tato místnost začala připadat velmi děsivá, lampy a oheň z krbu vrhaly strašidelné stíny na kamenné stěny. A přece – kolik příjemných odpolední zde strávila? Naučil ji vyrábět několik krášlicích krémů a mastí, jež se používaly k vystupňování rozkoší a zvýšení citlivosti pokožky. Pod jeho bdělým pohledem míchala lektvary, nad nimiž mumlal prapodivná zaříkání, ale neřekl jí, k čemu se užívají. Jeden z nich obsahoval nanejvýš výtečné přísady: růžovou vodu, myrtovou vodu, vodu z pomerančových květů, destilát z pižma a trošičku voskovité substance zvané ambra. Dávali tuto směs do křišťálových flakonů zasazených ve stříbrném filigránu.

Guy d‘Bretagne vzal od Isabelly pohár. Nashromáždil na stole několik nádobek, dóz a lahví. Ustrašeně se dívala, jak nalévá do poháru trochu čisté pramenité vody, přidává velkou špetku čehosi, rychle to míchá a pak jí to podává. „Vypij to!“ řekl divoce.

Isabelle se přikrčila. „Chceš mě tedy zabít?“ zašeptala. „Nedělej to, prosím tě! Splním ti každé přání, můj pane!“

„Už jednou jsem ti řekl, že tě nehodlám zabít, Belle, ale velice jsi mě rozladila a já tě za to potrestám. Teď pij!“

„Co je to?“ jektala. Ach Bože! Jeho oči se zabodávaly do jejích a ona cítila, jak z ní ta přespříliš známá slabost vysává vůli.

„Říká se tomu kantaridy,“ řekl tiše. „Vzruší tě to, jak jsi ještě nikdy nebyla vzrušená, a dokud mi bude libo, nebudeš uspokojena.“ Přistrčil jí pohár.

Proti své vůli jej Belle přijala a vypila všechnu tekutinu. Chutnala skoro plesnivě. Podal jí kus mladé kapusty. Tato bylina, jak věděla, navozuje milostný trans. Předci, jak jí říkal, ji používali při svých orgiích. Neochotně ale ze strachu bylinu sežvýkala, bezmocná proti jeho vůli.

Zavedl ji zpět do ložnice, nařídil jí, aby si svlékla oděv a sám se rovněž odstrojil. Když byli oba nazí, přiměl ji postavit se doprostřed podlahy. Nasypal v kruhu kolem ní purpurový rozemletý bramboříkový kořen, mumlaje celou dobu zaříkání. Isabelle byla vyděšená jako ještě nikdy. A co hůř, začínala pociťovat závrať. Krev se jí vařila v žilách a každičký kousek vnímání jí prýštil z celého těla, aby se soustředil s pulsující naléhavostí v pohlaví.

Guy ďBretagne se krutě usmál, spatřiv její zoufalství. „Áá, můj mazlíčku, začínáš chápat, viď? Bude to ještě horší, to ti slibuju. Nehýbej se z tohoto místa. Musím přinést něco, co jsem zapomněl v

magické komoře.“ Odspěchal z místnosti, pak se vrátil. „Tento krém se nazývá kyfi,“ slyšela ho říkat.

„Kyfi způsobí, že tvá pokožka bude nádherně citlivá, můj mazlíčku,“ sliboval ji a zakrátko jí ho vetřel do každičkého kousíčku těla, dokonce i mezi nohy. Pak polil bramboříkový prášek tenkým proudem jalovcového oleje a zapálil ho, takže kolem ní vznikl kruh plamenů. Znovu mumlal divná slova, jimž nedokázala porozumět, a pohyboval se celou tu dobu po vnější straně kruhu.

Pak Guy ďBretagne překročil plameny do ohnivého kruhu a silnou rukou objal svou oběť. Druhou rukou jí začal laskat tělo. „Jak jsi měkká,“ řekl tlumeně, líbaje ji na ušní lalůček a zkoumaje potom jazykem jeho růžový závit.

Isabelle zasténala. Jeho dotek byl jemný, kdekoliv se prsty a ústy setkal s její pokožkou, bylo to však téměř nesnesitelné utrpení kvůli prudkému tepání, které pociťovala v pohlaví. „Prosím,“ vzlykala.

„Prosím!“

„Vidíš, můj miláčku,“ řekl jí, „nemusím sahat po důtkách, abych tě potrestal. Oč daleko nádhernější bolest způsobuje tenhle trestík, hm?

– Roztáhni nohy,“ přikázal jí a ona rychle uposlechla. „Teď,“ řekl falešně laskavým tónem, „se mi roztáhni prsty a ukaž mi svou půvabnou perličku rozkoše.“ Znovu uposlechla a on pokračoval:

„Jestli se mi uzavřeš, aniž bych k tomu dal svolení, trýzeň, již pociťuješ nyní, nebude ničím proti kouzlu, které na tebe potom uvrhnu, Belle. Rozumíš mi, můj mazlíčku?“

Přikývla, uvažujíc nervózně, jakým novým mukám by ještě mohl podrobit její bezmocné tělo. Nervózně sledovala, jak usedá se zkříženýma nohama přímo před ní a odnikud vytahuje dlouhé péro s ostře zašpičatělou špicí. Špičku přiložil přímo k její perličce rozkoše. Byl to pocit nanejvýš příjemný a přece bolestný. Oči se jí rozšířily leknutím. Neúnavně pracoval s pérem sem a tam po jejím odhaleném pohlaví, někdy jí poskytl okamžik odpočinku tím, že klouzal upraveným brkem nahoru a dolů po jejích stydkých pyscích. „Ty mě zabiješ,“ vypravila ze sebe.

Krutě se usmál. „Snášíš to docela dobře,“ poznamenal, vztáhl druhou ruku po číši, kterou prve neviděla, a donesl ji ke rtům. Tyhle předměty jako by se mu zjevovaly ze vzduchu, říkala si.

„Nápoj, který piju, se nazývá satyrikon,“ řekl jí. „Zajistí, aby má zbraň této noci nezplihla.“ Dopil svůj lektvar a odhodil pohár, ona však neslyšela zvuk nádoby dopadající na kamennou podlahu.

Nakonec Guy ďBretagne odložil péro, kterým ji škádlil. Kruh ohně dohořel. „Můžeš se na chvilku zavřít,“ řekl, vzal ji za ruku a vyvedl ze začarovaného kruhu ke koberci z kozí kůže před krbem v místnosti. „Klekni si,“ přikázal. „Nejprve tě pojmu tak, jako hřebec obskočí klisnu na pastvině.“ Přistoupil za ni a zanořil své nezvykle naběhlé mužství do její žhoucí pochvy.

Isabelle vykřikla napůl úlevou, napůl bolestí, neboť byl dnešní noci nesmírný a pronikl do ní hlouběji než kdy dříve. Byl to teprve začátek. Příštích několik hodin ji využíval v nejrůznějších pozicích; mezitím mu musela potírat mužství kozím lojem, což mělo výrazný účinek na mužův výkon, a ten jeho byl neumdlévající. Byla jen napůl při vědomí, když konečně usoudil, že už vytrpěla dost. „Už nikdy se mi nebudeš posmívat, Belle,“ prohlásil a pak ji uspal pomocí pohybů dlaně a svou vůlí.

Když Isabelle konečně procitla, nacházela se v jejich posteli, Guye však nikde vidět nebylo. Tiše ležela a doufala, že je v místnosti sama. Každičký sval v těle ji bolel a pochva lásky byla rozjitřená a bolavá. Guy ďBretagne se včera v noci ukázal z té stránky, již doufala už nikdy neuvidět. A proč? Protože řekla, že milovala svého manžela a on se tím očividně cítil ohrožen.

Nedokážeš mě svými kouzly přimět, abych tě milovala? To byla nevinná otázka, jež způsobila, že vybuchl násilnickým hněvem.

Ta otázka jí vklouzla do hlavy mimovolně. Jaké opravdové čáry kdy viděla provádět jeho nebo i Vivienne, koneckonců? Vyráběli lektvary a vodičky, to byla pravda, ale ani jednou je neviděla proměnit cokoliv na něco jiného. Ani jednou je neviděla přivolat vítr anebo zastavit déšť. Copak právě tohle čarodějníci nedělají? Kdejaká ježibaba v lese dokáže vyrábět nápoje lásky a masti. Čarodějové dělají skutečně významné věci, aspoň ona tomu věřila. Kromě Hughova tuze prapodivného stavu neviděla žádnou skutečnou magii. A co ten vášnivý výkřik, který mu unikl v hněvu? „Pravá láska se nedá vynutit.“ Je možné, že by žádná magie neexistovala?

A pokud neexistuje magie, co je pak ona za ženskou? Možná velmi lehkověrná; velmi pošetilá; velmi hloupá. Kdysi možná potomci velikého Merlina byli držiteli mocné magie, ale kdesi během staletí, jež od té doby uplynula, ztratila ona magie svou sílu. Využívali vzpomínek na ni k zastrašování sousedů, k tomu, aby udrželi ostatní co nejdál od sebe? Proč by ji jinak Guy ďBretagne podrobil takové noci brutální vášně? Kdyby měl skutečně nějakou moc, prostě by ji

začaroval, aby ho milovala a na svého manžela zapomněla. Nerozzlobil by se kvůli její lásce k údajně mrtvému druhovi.

„Co jsem to byla za neuvěřitelného hlupáka,“ řekla si tiše Isabelle z Langstonu sama pro sebe; a pak ji naplnil prudký hněv. Jakou zábavu musela skýtat Guyovi a Vivienne těch posledních pár měsíců!

Stejně však nesmějí uhádnout její podezření. Musí zůstat poslušnou milenkou Guye ďBretagne už kvůli Hughovi, dokud nedokáže přijít na způsob, jak ho osvobodit. Dokud dokáže přimět Guye věřit, že je povolná, bude v bezpečí. I bez opravdové magie to byl nebezpečný, mocný muž. Neuvěří-li, že mu skutečně náleží, bude čelit nebezpečí, že ji pošle pryč nebo ještě něco horšího.

„Konečně jsi vzhůru,“ řekl a ona sebou trhla při zvuku jeho sytého, melodického hlasu. Vstoupil jí do zorného pole a usedl na okraj postele. „Poučila ses, má Belle?“

Přikývla, klopíc oči ve zdánlivé slepé poslušnosti.

„A budeš mě milovat, pustíš z hlavy všechny ostatní, k nimž bys kdy mohla chovat něžnou vášeň,“ přikazoval jí.

„Neupozornila jsem tě, můj pane Guyi, že láska je stejně nebezpečná jako sladká? Nechci, aby tě oslabila. Těší mě tvá síla, neboť se nepodobá žádné, jakou jsem kdy u muže poznala,“ řekla směle.

„Po včerejší noci dozajista musíš vědět, že mě nelze oslabit,“ odvětil. „Musím vědět, že mě miluješ.“

Lhals mi, říkala si v duchu. Teď budu lhát já tobě, neboť mi to dozajista pomůže poznat pravdu o tobě a dosáhnout osvobození svého milovaného Hugha. „Po včerejší noci,“ zamumlala tiše, „jak bys mohl pochybovat o mé lásce k tobě, můj pane Guyi? Nepostřehl jsi snad mé vytržení? Dokázala bych se nechat tak prznit mužem, jehož bych vpravdě nemilovala? A přece jsem slyšela, že odvrhuješ ty, jimž nejsi lhostejný. Dychtila jsem jen uchovat si tvou přízeň a zůstat pod tvým sladkým vedením. Nikdy jsem tě neměla v úmyslu rozladit, můj drahý pane.“

Miluje mě! pomyslel si. A také docela poprvé vyslovila jeho jméno. Za všechny ty měsíce, co ji držel po svém boku, nepronesla ani jednou jeho jméno, vždy ho vyslovovala formálně a nanejvýš řádně můj pane. Srdce se mu vznášelo radostí, přitáhl si ji do náruče a prohlásil: „Vědomí, že mě miluješ, učinilo mě nejšťastnějším z mužů. Tvá láska mě neoslabí, Belle. Dá mi jen tím větší sílu.“ Pak ji

políbil a Belle na okamžik cítila, jak ji cosi unáší, tála v jeho objetí, aby nepojal podezření.

V koutku duše však chovala novou vědomost. Moc rodiny ďBretagne je s největší pravděpodobností falešná. Žádná opravdová magie neexistuje!

Kapitola 15

Isabelle se svěřila se svým odhalením Alainovi a Lindovi následujícího dne, když navštívila voliéru. Oba žasli.

„Jak si můžeš být tak jistá, že žádná skutečná magie neexistuje?“ pravil Alain, podezíravý jako vždy. Jeho tón byl nesouhlasný, neboť vlastně nechápal ani neschvaloval její spojení s Guyem ďBretagne.

Isabelle řekla moudře: „Myslete, vy oba. Viděli jste nějaké magické znamení? Cokoliv neobvyklého, mimořádného? Nikoli, neviděli. Spatřili jsme nevýslovnou krutost, bázeň a zastrašování. Vyslechli jsme historii rodu ďBretagne a byli jsme varováni, že musíme uposlechnout bez ptaní. Ale jsou snad něco z toho kouzla?“

Oba záporně zavrtěli hlavami.

„A to,“ řekla triumfálně, „je proto, že žádná magie neexistuje! Využívají pověsti své rodiny, aby udrželi všechny v úžasu a ve strachu. Hugha zbavují paměti prostřednictvím jakéhosi elixíru, tím jsem si jista, ne kouzlem. Neřekl jsi mi snad, Alaine, že Hughova ztráta paměti původně pocházela z rány do hlavy? Nic z toho, co já znám, by nedokázalo natrvalo vymazat něčí paměť. Vivienne ho musí soustavně trávit nějakým utrejchem. Kdybychom věděli, nač si dát pozor, chlapci moji, dokázali bychom rozluštit tu záhadu a Hugha osvobodit!“

„Ty ten lektvar objevíš spíš než my,“ řekl Lind. „Jsi s nimi víc, paní.“

„Možná,“ souhlasila Isabelle, „nicméně chci, abyste měli oči na stopkách. Spřátelte se se služebnými ženami. Služebnictvo vždycky vidí, co by nemělo,“ uzavřela s významným pokývnutím a oni se na ni vědoucně zašklebili.

Nyní se Isabelle cíleně rozhodla spřátelit se sestrou svého milence. Neodvažovala se postupovat příliš okatě, věděla však, že dokáže-li se dostat do těsné blízkosti Vivienne, s největší pravděpodobností pozná její tajemství. Pak se jednoho večera naskytla příležitost. Vivienne si stěžovala, že zimní chlad bere lesk jejím vlasům, černým jako havraní křídla.

„Zkoušelas je oplachovat jablečným octem?“ zeptala se Belle starší ženy. „Prý je to výtečný způsob jak navrátit lesku tmavým vlasům,

aspoň to vždycky říkala má matka, jež se dobře vyznala v bylinách a domácích medikamentech. Na světlejší vlasy je dobrý vinný ocet.“

„Jablečný ocet? Nikdy jsem neslyšela, že by se používal k onomu účelu, ale dozajista nemůže uškodit, vyzkouším-li to,“ řekla Vivienne zamyšleně. „Jestli se však mýlíš, dám tě pověsit tady v síni a zbičovat jako kdejakého obyčejného přestupníka. Nemysli si, že to nemůžu udělat, protože jsi souložnicí mého bratra. Paní La Citadelle jsem já.“

„Paní, nezpůsobila bych žádnou úmyslnou škodu. Jestli by se ti to zamlouvalo, umyju ti vlasy sama.“ ševelila Isabelle sladce.

Vivienne ďBretagne uvažovala jen okamžik a pak řekla: „Ano, líbilo by se mi, kdybys mi ošetřila vlasy, Belle. Jestli jsi chytrá a vyhovíš mi, dám ti jednoho dne, až už nebudeš mého bratra bavit, místo své služebné.“

„Ten den nepřijde, sestro,“ řekl Guy tiše. „Od tohoto dne považuji Belle za svou choť. Jestli ti ošetří vlasy, Vivi, bude to z lásky k nám oběma, ne proto, že je tvá služebnice.“

Byla-li Isabelle ohromena jeho slovy, pak Vivienne ďBretagne ještě víc. „Ty by sis ji vzal za ženu, Guyi? Proč? Ví, že jí nemůžeš dát dítě? Řekls jí o kletbě, která na nás leží? Žádný muž z rodu ďBretagne si ještě nikdy nevzal za ženu nikoho zvenčí.“

„Proč bych neměl?“ opáčil. „Za daných okolností – co na tom sejde, Vivi? Miluji toto děvče. Nechci být od něj nikdy odloučen. Jestliže jí nemohu dát dítě, mohu ji alespoň poctít naším jménem. Je příliš krásná, než aby zůstala jenom mou souložnicí.“

„Můj pane…“ Belle se dotkla jeho paže a pohlédla mu do tváře.

„Nechtěla bych způsobit žádný nesoulad mezi tebou a sestrou, již odjakživa miluješ. Jakékoli místo mi zatoužíš přidělit ve své blízkosti, s tím se spokojím a přijmu je.“

„Nemůže tu být kněz, který pronese ta slova, Belle, uznávám tě však od této chvíle jako svou choť,“ řekl Guy tiše. „Jestli mě má sestra miluje tak, jak já jsem povždy miloval ji, přijme to.“

„A co náš plán?“ zašeptala Vivienne zoufale jazykem, kterému ostatní v síni nerozuměli.

Guy ji pohladil po líci a odpověděl tímtéž prastarým bretonským jazykem. „Bude naplněn, jak po tom toužíme, petite soeur. A co víc, ty a já se na něm budeme podílet. Důvěřuj mi. Ještě nikdy jsem tě nezklamal, Vivi, ale chci toto děvče za ženu.“

„Tak tedy budiž,“ řekla Vivienne ďBretagne, navrátivši se k moderní řeči. „Jestliže tě to vpravdě učiní šťastným, Guyi, jak bych ti mohla odpírat?“ Obrátila se k Belle. „Vítám tě jako ženu svého bratra,“ řekla tiše. „Nyní jsi má sestra, Belle.“

„Sestry si navzájem pomáhají,“ odvětila Belle. „Stejně ti umyju vlasy a pomohu ti vrátit jim lesk.“

Jak prapodivně jí osud hraje do ruky, říkala si Isabelle vděčně. Automaticky usrkla z poháru, který jí Guy podržel u rtů.

„Kde se touláš?“ zeptal se jí hravě. Zaostřila na něj své zelenozlaté oči. Nesmí se prozradit, když je svému cíli blíž než kdy dříve.

„Žasnu nad tím, že mě několika slovy dokážeš učinit svou chotí,“ přiznala upřímně. „Proč mi nemůžeš dát dítě?“ Upřímně žasla nad tím, že za všechny ty měsíce, co s ním byla, nepočala.

„Jednoho z mých předků proklela rozhněvaná rodička,“ řekl zlehka. „Po celá staletí se muži mého rodu nemohou rozmnožovat, pročež právě vládnou na La Citadelle ženy. Budeš mě proto milovat méně, Belle?“

„Ovšemže ne,“ prohlásila a potají se jí ulevilo. Až se Hughovi vrátí paměť, dozajista jí odpustí milostný poměr s Guyem ďBretagne, ale kdyby svému milenci měla porodit dítě, jak by mohl Hugh kdy zapomenout na její nevěru, jejíž důkaz by vyrůstal v jeho domě? Bylo by to naprosto nemožné pro oba, jakož i pro ubohé, nevinné dítě. Takhle to je o mnoho lepší.

„Mám zvláštní způsob, jak oslavit naše spojení,“ podotkl Guy, sugestivně jí oždibuje ouško. „Je nanejvýš rozkošný na nejrůznější způsob.“

„Víš, že jsem ochotna splnit každý tvůj rozkaz, můj pane,“ zašeptala.

Jeho fialkové oči se zatřpytily. „Na ženu jsi překvapivě statečná,“

řekl.

„Jsi velmi nemravný, můj pane,“ škádlila ho Belle nebezpečně. Špičatý jazýček jí přejel po rtech.

„Dnes večer tě naučím, jak být velmi, velmi špatná,“ odtušil.

Srdce jí bušilo. Na druhém konci tabule seděl její právoplatný manžel, pohroužen do sebe a snad i pro ni ztracen, ale ona se ještě nepokusila jej doopravdy osvobodit. Jak snadné, uvědomila si s hrůzou, by bylo vzdát se, zůstat tady na La Citadelle jako Guyova manželka. Dokázala by však zapomenout na Langston? A co Hugh Mladší?

To byla jedna věc, jež ji udržovala v soustředění na to, co musí udělat. Jejich synáček nesmí vyrůstat bez otce. A co ostatní děti, které doufali přivést na svět? Děti, jež zůstanou nenarozené, nedokáže-li přivést Hugha domů. Jestliže nedokážou uprchnout z La Citadelle.

„Pojď.“ Guyův hlas byl panovačný. Vzal ji za ruku a odváděl od tabule. „Zatímco jsi snila, vydal jsem jisté rozkazy,“ řekl významně.

„Po mnoho týdnů jsem tě učil radostem tvé rozkoše. Dnes v noci tě naučím, jak způsobit rozkoš mně způsobem, jaký si ani neumíš představit.“

„Tvá tvořivost mě vždycky udivovala, můj pane,“ odpověděla Isabelle s úsměvem. „Jsem zaujata tím, co máš pro nás za lubem, ale nemám pochyb, že nám to oběma přinese rozkoš.“

Ve svém příbytku ji Guy odstrojil a pak ona svlékla jeho. Společně se vykoupali a vrátili se nazí do ložnice. Měl krásné tělo, jakkoliv srstnaté a nepodobné Hughovu, půvabné a jemně tvarované. Ačkoliv byl velmi vysoký, byly jeho trup a údy dokonale souměrné. Připadalo jí smutné, že nebude mít vlastního syna. Všechny děti, které by zplodil, by dozajista byly krásné.

Ve výklenku, kde rád hrál své zvláštní hry, stála na stole stříbrná mísa. Když do ní nakoukla, poznala, že je naplněna mimořádně hustou, smetanově zlatou substancí. Vedle mísy byl dlouhý štětec se stříbrnou rukojetí. Guy zapálil sladce vonné olejové lampičky, jež měl při zvláštních příležitostech rád. Místnost se naplnila vůní aloe. Vztáhl k ní ruku.

„Co je v té míse?“ zeptala se ho. „V pravý čas ti její obsah prozradím,“ řekl a pak: „Bralas už někdy mužův úd do úst, Belle?“

„Ne,“ řekla s očima vykulenýma. Ale koneckonců, proč ne? pomyslela si. Neochutnával ji snad on při každém milování? Proč by neměla ochutnat i ona jeho? Sklouzla před ním na kolena, uposlechnuvši něžný tlak jeho dlaní na svých ramenou. Lůno měl hladké a bílé, zbavené tmavých chloupků, jež mu pokrývaly hruď, paže a nohy. Kučeravý porost jen skrývá nádheru lidského pohlaví, řekl jí, když se o tom poprvé zmínila.

Vztáhl ruku dolů, zvedl své ochablé mužství a třel je o její rty.

„Otevři ústa, Belle, a vezmi ho do nich, má vzácná. Dej pozor, ať ho nepoškrábeš zuby. Pak ho můžeš sát a dráždit pomocí jazyka,“ instruoval ji.

Uposlechla jeho příkazů a okouzlilo ji zjištění, jak jí úd uvnitř úst roste. Rostl tak hbitě, že se tam sotva vešel a ona se dokonce trochu dusila. Dotykem ruky na hlavě ji povzbuzoval, aby pokračovala. Její konání ji začínalo velice vzrušovat, točila se jí hlava rozkoší, již tak získávala.

Konečně řekl tiše: „Přestaň, Belle,“ a když otevřela ústa, vytáhl svůj úd, nyní obrovský a zcela zvětšený. Usmál se na ni, rád, že vidí v jejích zelenozlatých očích rostoucí touhu, věda, že se jí ten úkol líbí. „A teď,“ pokračoval, „postav tu mísu na podlahu vedle sebe, Belle, a pomocí toho štětce mi natři nejprve peň a potom klenoty onou látkou.“

Fascinována ho uposlechla, rozmařile roztírajíc hustou, bledě zlatou substanci sem a tam po jeho mužství. A pak mu natřela i

„klenoty“, jak jí nařídil. Když skončila, odložila štětec na okraj mísy a očekávala jeho instrukce.

„A teď,“ řekl, „to všechno smyj pomocí úst a jazyka, má krásko. Každičký flíček, protože ucítím-li sebemenší lepkavost, až budeš hotova, dostaneš šest ran mým řemenem, mazlíčku.“

Klečíc před ním začala mu olizovat naběhlý úd. Med! V té mixtuře, kterou ho natírala, byl med. „Hmmmm,“ mumlala,

„výtečné, můj pane!“ Olizovala a sála mu mužství, pohybujíc hbitě horkým jazykem nahoru a dolů po jeho délce, zbavujíc pokožku sirupovité hmoty, až tam žádná nezbyla. Cítila mezi nohama husté vlhko a uvědomovala si, jak divoce je vzrušena. Zkroutila tělo a sklonivši se velmi hluboko, něžně uchopila jeho klenoty do úst, aby z nich vysála med. Čím víc ho její ústa zpracovávala, tím byla sama vzrušenější. Neříkal nic, když se mu věnovala, ale bylo slyšet, jak namáhavě dýchá.

„Dost!“ zasténal konečně. „Dost, ty čarodějnice!“ Přiměl ji vstát, zvedl do náruče a nabodl ji na svůj běsnící úd.

Belle ovinula nohy kolem svého milence, vzlykajíc vlastní touhou, když ji nesl přes místnost k posteli. Položil ji naznak na pokrývku a stanul nad ní, hroužil se dovnitř a ven, dovnitř a ven, až řvala rozkoší, v jejíž existenci by nikdy nebyla věřila. Bylo jí, jako by měla zemřít, a ani za mák jí to nevadilo. Dech měla namáhavý, když dosahovala jednoho vyvrcholení za druhým a pak ještě dalšího. Za očima jí explodoval známý ohňostroj, tentokrát však tak pestrobarevný, že se to nedalo vydržet. Cítila, jak do ní prudce prýští jeho sémě, a skoro okamžitě poté ztratila vědomí.

Vědomí se jí vrátilo, když ucítila na trupu jeho jazyk, který ji jemně olizoval. Belle se přiměla otevřít oči a sledovala, jak jí potírá bříško medovou pastou a pak ji smyslně olizuje z pokožky. „Je to příliš rozkošné,“ zamumlala. „Je to rozkošné k nesnesení, a jestli přestaneš, zemřu, můj pane!“

„Tobě se tahle hříčka líbí,“ řekl nevinně.

„Je to ještě lepší než hrozny,“ ujistila ho.

„Ano,“ zasmál se tlumeně. „Všiml jsem si, jak tuze se ti to líbilo, Belle. Jeden či dva okamžiky jsem si myslel, že mě chceš spolknout celého, má vzácná. Nedalas mi žádnou záminku, abych ti natloukl.“ Olízal zbytek sladkosti z její pokožky a položil jí tmavou hlavu na bříško. „Máš tělo starověké bohyně,“ řekl jí. „Jaká škoda, že spolu nemůžeme mít dítě. Zvlášť nyní.“

„Proč nyní?“ podivila se nahlas.

„Když byl náš předek proklet,“ řekl jí Guy, „netýkala se kletba prostě jen mužů z naší rodiny. Týkala se i žen. Podle pověsti ta šlechtična, která rod ďBretagne proklela, zprvu určila své zlořečení mému předkovi Jeanovi a všem mužům, kteří by snad následovali po něm. Pak ji ještě napadlo proklít i ženskou linii, ta kletba však nepůsobila okamžitě. Chtěla, aby rodina trpěla tak, jak její vinou trpěla ona. Ženy z rodiny byly nuceny brát si milence, aby rod pokračoval, ale jednoho dne se ďBretagnům narodí žena, která nedokáže náš rod nadále reprodukovat a tím to úplně skončí. Tou ženou je zřejmě Vivienne, má sestra. Už od dětství má milence za milencem, ale ani jednou nepočala dítě.“

„Co se stalo s jejími ostatními milenci?“ zeptala se Belle.

„Propustila je, samozřejmě, když si uvědomila, že jí nedokážou dát to, po čem nejvíce toužila – dítě,“ řekl. „A propustí svého Hugha?“

„Nikoli, zamilovala se do něj, stejně jako já se zamiloval do tebe. Podrží si ho po svém boku,“ řekl Guy.

„Kdo on je? Odkud přišel?“ Belle laskala tmavé kučery svého milence.

„Vím o něm málo,“ odpověděl Guy upřímně. „Je to Angličan, soudím. Vivienne má leníka, velikého hlupáka jménem Richard de Manneville. Tento člověk byl z jakési příčiny v de Mannevillově žaláři a on se ho toužil zbavit. De Manneville byl příliš zbabělý, než aby ho zabil. Vivienne Hugha uviděla a navzdory tomu, jak byl tehdy zavšivený, usoudila, že ho chce. Vzala ho spolu se sokolníkem

Alainem a šesti ozbrojenci, kteří je doprovázeli, a odvezla nazpět do La Citadelle.“

„Musí tvou sestru milovat, jinak by se dozajista pokusil vrátit do své země,“ poznamenala Belle.

„On nemá vůbec žádné vzpomínky na svůj minulý život,“ řekl jí Guy. „Sokolník řekl Vivi, že jeho pán dostal ránu do hlavy. A pak také má sestra, tuším, brání jeho vzpomínkám v návratu pomocí jakéhosi lektvárku, který míchá. Jestliže je šťastna ona, mně to nevadí. Hugh je nanejvýš prostý rytíř, jinak by se ho už jeho rodina vydala hledat. Krom toho kdokoli, kdo měl co společného s Richardem de Manneville, byl dozajista bezvýznamný.“ Nadzvedl se a začal ji líbat.

Přiměla se reagovat na jeho vášnivá objetí. Tolik toho chtěla vědět, ale neodvažovala se na něj víc naléhat.

Ráno, když šla Isabelle do voliéry, zeptala se Alaina: „Proč jsi neřekl Vivienne ďBretagne, že tvůj pán je Hugh Fauconier z Langstonské tvrze, společník krále Jindřicha? Kdybys promluvil, mohli jsme být všichni doma a nic z tohoto by se nestalo.“

„Tys u toho nebyla, paní,“ řekl Alain. „Já ano. V tu chvíli, kdy na něm ona spočinula pohledem, byla zamilovaná. Měl jsem říci čarodějce, že nemůže mít muže, po němž zatoužila? Že je to ženatý muž s děckem? Byla by mě zabila a kdo by se pak o něj v těch prvních dnech postaral?“

„Ale nemohl jsi ty nebo některý z langstonských mužů z tohoto místa uprchnout, vrátit se domů a povědět mi, co se stalo? Celé měsíce jsme čekali na zprávu. Pak jsem se vydala ke dvoru žádat krále o pomoc, jen abych se stala sama obětí jeho nestoudného svádění!“ Isabelle nervózně přecházela sem a tam po voliéře, jež byla jejich jediným kouskem soukromí. „Inu, na tom už nesejde.“

„Co uděláš, paní, nedokážeš-li mu vrátit paměť?“ zeptal se jí Lind. Lind byl možná tichý chlapík, ale pokaždé šel rovnou k věci.

„To nevím,“ prohlásila Isabelle, prudce se otočila a opustila voliéru. Co bude dělat? Miluje Hugha a touží navrátit se k jejich prostému starému životu na Langstonu. A přece – bude ještě někdy šťastna se svým dobrým Hughem, když poznala Guye? Guye, který byl navzdory své přetvářce temný a složitý a zahrnoval ji vášní, jakou nikdy nepoznala. Hluboko v srdci však věděla, co musí být učiněno.

Viviennina služebnice přišla za Isabellou a řekla, že ji chce její paní vidět. „Jdi a přines mi jedno vejce a malý džbánek jablečného octa,“ řekla služebné. „Já trefím do komnat tvé paní. Je to v jižní věži, viď?“

„Ano, paní,“ řekla žena.

Nalezla paní La Citadelle ležet v náručí jejího milence, oděnou jen v dlouhé suknici. Hugh si nepřítomně pohrával s Vivienninými prsy, očima zalétl k Belle, když vstoupila, ale neřekl nic. „Poslala jsem tvou ženu pro to, co budu potřebovat,“ řekla Belle.

„Doufám, že to funguje,“ řekla Vivienne ďBretagne trucovitě. Pak:

„Co je to za kouzlo, jímž jsi uhranula mého bratra?“

Isabelle se posměšně zasmála. „Není to žádné kouzlo, ledaže bys věřila, že láska je magická, paní. Jestliže je se mnou můj pan Guy spokojen, chtěla bys mu snad odpírat jeho štěstí?“

„Cítím, že jsi pro mě hrozbou,“ řekla Vivienne upřímně.

Isabelle se málem zachvěla, ale neudělala to. „Nejsem nebezpečná těm, jež miluji, paní,“ odvětila vyrovnaně. Pak se usmála.

„Nemůžeme být přítelkyněmi, paní?“

„Já nemám přátele,“ řekla Vivienne ďBretagne.

„Áá,“ odpověděla Belle, „zde je tvá žena s octem.“

Přinesli vodu a krásné zlaté umyvadlo. Pomocí mýdla vonícího po liliích umyla Isabelle Vivienne ďBretagne vlasy. Byly velmi špinavé a Isabelle nebyla ani v nejmenším překvapena, že vlasy ztratily svůj lesk.

„Cože!“ vykřikla Vivienne. „Ty je myješ znovu?“

„Poprvé to bylo kvůli špíně, paní. Podruhé jim to má vrátit lesk,“ řekla Isabelle, rozbíjejíc vejce, které jí přinesla služebná. Smíchala je s troškou mýdla a divoce vtírala do ženiny hlavy.

„Cítím vejce!“ řekla Vivienne a její služebná se za hihňala.

„To vpravdě cítíš, paní. Zrovna teď je máš ve vlasech, ale budeš-li trpělivá,“ odvětila Belle sladce, „brzy je smyju. Vejce je pro vlasy tuze dobrá věc.“

„Recept tvé staré matky, o tom nemám pochybnost,“ odvětila Vivienne sarkasticky. „Je mi jedno, jestli tě můj bratr prohlašuje za svou ženu, jestli tohle nezabere, postarám se, abys trpěla!“

„Nalej ten ocet do velkého džbánu teplé vody,“ řekla Belle klidně služebné. „Promíchej to rukou. Tak je to dobře.“ Opláchla Vivienniny vlasy nejprve čistou vodou, pak octem a pak opět čistou vodou. „Jsem hotova,“ řekla služebné. „Vytři své paní vlasy do

sucha – s vervou, aby se povzbudily, a pak je kartáčuj, až bude všechna voda pryč. Nakonec je vydrbej kusem hedvábí. Lesk se jim vrátí.“ Pak beze slova Isabelle opustila komnaty Vivienne ďBretagne s úsměvem na rtech.

„Neřekla jsem, že může odejít!“ řekla Vivienne dopáleně.

„Nicméně odešla, chérie,“ zašeptal Hugh. „Je to nanejvýš nezávislé stvoření, viď? Chápu, proč z ní má tvůj bratr radost. Někoho mi připomíná, ale samozřejmě si nemohu vzpomenout.“ Zasmál se. „Ale na tom nesejde, Vivi, že ne?“

„Cítím, že je pro nás nebezpečná,“ trvala na svém Vivienne.

„Bojíš se, že je to čarodějnice jako ty sama, a že snad jsou její kouzla silnější než tvoje?“ škádlil ji.

„Mluví o lásce a tvář se jí rozjasní,“ řekla Vivienne ďBretagne.

„Není nic takového jako láska, Hughu. Je chtíč a vášeň a nenávist, ale láska? Ta neexistuje!“

„Ovšemže existuje, Vivi,“ řekl Hugh. „Láska je slunce k měsíci nenávisti, chérie. Ty ji cítíš ke mně, jinak bych už nebyl ve tvé milosti a odešel bych stejnou cestou jako tví předchozí milenci.“ Sklonil se a políbil ji na vlhké rameno. „Myslím, že potíž je v tom, že žárlíš na Guye, který si nalezl měrku štěstí, jež není spojena s tebou. Vím, jak hluboce ti na bratrovi záleží.“

„Kdyby mu měla ublížit…“ varovala Vivienne.

Hugh se zasmál. „Vivienne, kdy si uvědomíš, že Guy je daleko silnější, než ty jsi kdy byla nebo kdy budeš? Protože tvá rodina má matriarchální řád, přirozeně usuzuješ, že silnější jsi ty, jenomže nejsi, můj mazlíčku.“ Políbil ji na našpulená ústa. „A teď přestaň okolkovat kolem toho děvčete, té Belle.“

Zima postupovala zvolna. Moře hlučně burácelo pod hradem, sahajíc prsty ledově zelené vody do jeskyní v útesech. Byly dny chladné, bezmračné a oslnivě slunečné, ale častější byly dny šedé, vlhké a mlhavé. Za těch dobrých dní chodila Isabelle se svými sokolníky do polí nad mořem cvičit ptáky, kteří chřadli z přemíry dnů, kdy byli uzavřeni ve své voliéře. Isabelle s láskou sledovala Couper, vznášející se ve vírech větru.

„Kdybychom měli křídla, mohli bychom letět domů na Langston,“ řekla svým sokolníkům jednoho jasného dne. Ve svém nadšení zapomněla, že je s nimi Hugh. Alain a Lind na ni nervózně pohlédli.

„Kde je Langston?“ zeptal se jí Hugh.

„To je místo v Anglii, které jsme kdysi znali – Alain, Lind a já,“ řekla, vědouc, že se víc ptát nebude, neboť ho to ve skutečnosti nezajímá. „Můj pan Guy říká, že jsi ztratil vzpomínky na svou minulost, než jsi přišel na La Citadelle. Je to pravda, že si nic nepamatuješ? Ani choť, ani rodinu? Ničehož?“

Okamžik na ni zvědavě hleděl a Isabelle poskakovalo srdce v hrudi, ale pak řekl: „Někdy vidím v hlavě podoby, ale přicházejí a mizí tak rychle, že si nic nemohu uchovat. Nesmíš to však říkat Vivi. Polekalo by ji to.“

„Jaké podoby?“ naléhala jemně Belle.

„Většinou jsou to sokolové, pročež je Vivi pro mě drží,“ řekl zvolna, „ale někdy vidím kamennou věž a řeku. Jindy vídám přízraky lidí, ale nemohu rozpoznat jejich tváře.“ Něžně se usmál, poprvé vypadal jako Hugh ze stalých časů. Její. Hugh. „Nemohu, Belle, být významným mužem, jinak by mě už někdo hledal. Ááá, podívej na svého sokolíka! Jak se vznáší, ta pěkná malá čertice!“

Potom řekla Isabelle svým sokolníkům: „Neříkejte mi, že se nedá umluvit, aby se mu znovu vrátila paměť, neboť já věřím, že to jde! Musíme mu pomoci a já se musím dozvědět, čím ho to ona krmí, aby zabránila jeho zotavení.“

„Spřátelil jsem se s jednou mladou služebnicí z její komnaty, je to služka jménem Jeanne,“ řekl Lind. „Jeanne říká, že každé ráno, než smí pan Hugh vstát z postele, přinesou mu stříbrný pohárek něčeho, co je podle Jeanne posilující lektvar, aby pan Hugh neztratil mužnou sílu, neboť paní Vivienne je nenasytná ve své touze po vášni,“ končil sokolník s temným uzarděním.

„To musí být ono!“ vykřikla Isabelle. „Linde, Jeanne musí zjistit, co je v tom poháru. Pověz jí, že to chceš, abys s ní byl zdatný. Není jiný způsob, jak bych se mohla dozvědět, co musíme zvědět.“

„I kdybys odhalila, co je v tom poháru,“ připomněl jí praktický Alain, „jak jí můžeš zabránit, aby mu to dávala?“

„To nevím,“ řekla Belle, „ale najdu způsob! Neurazili jsme už veliký kus cesty, hoši moji? Teď nemůžeme přestat!“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl Lind, „ale měj na paměti, paní, že musím postupovat s tou služkou zvolna, abych neprobudil její podezření. Budu se jí muset začít vážně dvořit, aby mi pověděla tajemství své paní.“ Vzdychl. „Nepovíš to Agneatě, až se vrátíme domů, viď? Té by se to vůbec nezamlouvalo.“

Lind a Agneatha? Neuvědomovala si to, ale ovšem! „Ne, nepovím to Agneatě a žádný z vás také nebude mluvit o mých malých dobrodružstvích, ano?“ Usmála se na ně.

„Všichni jsme udělali, co jsme museli,“ řekl Alain rázně.

Jaro se začalo ozývat; tuhle kousek zeleně, tamhle fialka u zdi, kam svítilo slunce. Jednou odpoledne přelétly nad hradem tři labutě, právě když se Belle procházela po cimbuří. Tichý šum křídel ji přiměl náhle vzhlédnout a byly tam. Svěřila se s tím zážitkem ostatním u večerního jídla.

„Labutě v mokřinách, jistá známka jara,“ řekl Hugh.

„Jak můžeš něco takového vědět?“ zeptala se ho Vivienne.

Zavrtěl hlavou, na okamžik zmaten. „To nevím,“ odvětil nakonec chraplavě. „Prostě to vím.“

Belle se zasmála. „Myslím, že jsem se včera o něčem takovém Hughovi zmínila, a hned dneska jsou labutě tady.“ Bála se, aby Vivienne neuvěřila, že se Hughovi vrací paměť, neboť by mu pak v zoufalství mohla dát nějaký nový a silnější lektvar.

„Jak to, že toho tolik víš o labutích?“ dotazovala se Vivienne.

„Nezapomínej, vyrostla jsem na venkově,“ řekla Belle. „Ty na venkově žiješ. Určitě se také vyznáš v labutích.“

„Labutě mě zajímají leda k jídlu,“ odvětila Vivienne.

Guy se uchechtl. „Vivi, ty jsi docela krutá a hloupá,“ řekl jí.

„Labutě jsou krásná stvoření.“

„Z kterých je výtečný pokrm,“ opáčila jeho sestra tvrdohlavě.

„Jednou jsem měla dvě ochočené labutě,“ řekla Belle. „Všichni žasli, neboť jsou to výjimečně zlí ptáci, ale ke mně byly docela milé.“

„Máš v sobě kouzlo!“ vykřikla Vivienne. „Já to věděla! Guyi, musíš ji poslat pryč! Dozajista to už chápeš!“

Její bratr uchopil Vivienninu ruku do své. Byla to tak drobná ručka, že se v jeho velké tlapě skoro ztrácela. A přece si byli ve tváři natolik podobni, že mohli být dvojčata.

„Vivi,“ řekl Guy tiše, „jestli má v sobě má vzácná Belle vskutku nějaké kouzlo, oč je to lepší, než kdyby byla jen prosté děvče! Začínáš být únavná ve své žárlivosti, petite soeur, a já s tebou ztrácím trpělivost.“ Fialkové oči mu potemněly, když se jí díval do tváře.

Na kratičký okamžik Isabelle pocítila vůči Vivienne ďBretagne lítost. Guyova nelibost vůči sestře byla daleko větší než vůči komukoli jinému a bylo zřejmé, že ona tu nelibost cítí.

„Máš pravdu, Guyi,“ řekla tlumeně. „Zapomněla jsem na náš cíl.“

Jídlo pokračovalo s nezávazným hovorem a Belle se ulevilo, že se konverzace stočila od Hughovy paměti. Jednou postřehla, že se na ni tázavě dívá, ale když se setkala s jeho pohledem, odvrátil se od ní a naklonil se. aby něco pošeptal do ouška své krásné paní. Když se Vivienne zasmála, ucítila Belle bodnutí žárlivosti, její tvář však zůstala nehybná a nezradila ji.

Jaro už propuklo naplno, ovocné stromy a kvetoucí keře se obsypaly nádhernými květy. Pole kolem hradu se bujně zazelenala v péči nevolníků z La Citadelle. Na úbočích kopců se popásal tučný dobytek, kdežto na jiných, zelenějších lučinách, zdobily krajinu bílé ovce.

Blížily se letnice. Nevolníci byli na ten den osvobozeni od práce, jak bylo zvykem i na Langstonu, a noční ohně plály z hradeb i z úbočí kopců už za dlouhého, pozvolného soumraku. Vzduch zněžněl létem a nad La Citadelle byly hvězdy ozvěnou jasných ohňů.

Guy nařídil, aby byl jejich příbytek pro tu příležitost nově vyzdoben. Obrovská postel byla ověšena zlatými závěsy, na nichž byly vyšité stříbrné půlměsíce a třpytivé, tmavě modré hvězdy. Vždy svěží levandulí navoněná sněhobílá prostěradla byla vyměněna za prostěradla vyrobená z hedvábí tmavě modrého jako půlnoc. Ačkoliv bylo dost teplo, aby se obešli bez ohně, byl krb naplněn rozsvícenými, vonnými svíčkami všech velikostí a tvarů. Na každém volném místě v místnosti byly rovněž svíce. Na stole u postele stál stříbrný podnos a na něm bledě zlaté křišťálové číše zasazené ve stříbrném filigránu, několik křišťálových karaf a půl tuctu různobarevných mramorových nádobek. Okenice na všech oknech byly dokořán, aby se jasné měsíční světlo mohlo připojit ke svitu svíček, a jemný vánek zanášel do komnaty omamnou vůni květin.

Guy a Belle dokončili koupel. Něžně osušil její bledou pleť, rozetřel po ní foliatum, erotickou mast vyrobenou z nardu. Mast byla bledě růžové barvy a měla exotickou vůni, z níž se docela točila hlava. Vstřebává se skrze pokožku, takže bude v nadcházejících hodinách vysoce citlivá na jakékoli dotyky. Docela si už na jeho zacházení zvykla a dokonce se naučila mít z něj potěšení. Jak by také ne, i když už teď věděla, že žádné skutečné očarování neexistuje?

Tak rozkošným pozornostem se prostě nedalo odolat a Isabelle si kvůli tomu nehodlala připadat hříšně. Koneckonců by ho stěží potěšila uplakaná, vinou pronásledovaná ženská. V okamžení by ji nahradil nějakou ochotnější partnerkou, a jak by potom mohla pomoci Hughovi?

Guy jí nyní přidržel u rtů pohár. „Vypij to,“ přikázal jí.

Usrkla trpké tekutiny, zvědavá, neboť tuhle mixturu ještě nikdy neochutnala. „Co to je?“ zeptala se ho, když pohár vyprázdnila.

„Elixírek, který jsem namíchal zvláště pro tebe a pro tuto příležitost,“ řekl jí. „Je to červené víno sloučené s pelyňkem, které, jak shledáš, je silné afrodisiakum.“

„Nepotřebuji afrodiziaka, abys mě vzrušil, můj pane Guyi,“ řekla mu vědouc, že ho tím potěší.

„To já vím,“ odvětil s úsměvem, „ale dnes večer se k nám v našich radostech lásky přidá Hugh. Chci, abys dychtivě přijímala jeho chtíč, má zbožňováníhodná Belle. Nemůžeš se stydět, můj mazlíčku.“

„Hugh se k nám přidá?“ To se určitě přeslechla. Copak už jí to víno zastírá rozum?

„Tak jest, přidá,“ odpověděl Guy, přitáhl si ji do náručí a milostně jí laskal prsa. „Jak miluji tyhle malé plody,“ mumlal, hbitě se skláněje, aby políbil bobule obou bradavek.

„Proč se k nám Hugh přidá?“ Isabelle se odtáhla od svého milence. Copak už konečně Guye ďBretagne unavuje a on je ochoten se o ni podělit s jiným mužem? Bude dalším krokem její zapuzení na strážnici, kde poslouží jako nová kurva? Její krásná tvář mu její obavu prozradila téměř okamžitě.

Pevně si ji přitáhl zpět do svého objetí. „Neboj se, má krásná Belle. Což už nevíš, že tě doopravdy miluji a neudělal bych nic, co by ti ublížilo? Dnešní noc je však zázračná a my ten zázrak tuze potřebujeme. Povšimla sis nových ložních závěsů, to vím, ale nevidíš kvetoucí větve, větve ztěžklé plody, a klasy obilí, jež jsou všude po naší komnatě?“

Belle se rozhlédla kolem sebe. Vskutku kolem místnosti byly rozestavěny větve obsypané květy a ovoce v nádobách, a vedle nich navršené snopy obilí, a dokonce i pod samou postelí! Tázavě na něj pohlédla a on se usmál, ten úsměv prozářil jeho hezkou tvář, rozšířil se mu z úst až do nádherných fialkových očí.

„Dnes, má dokonalá lásko, této noci počneš pro ďBretagne dítě; dceru, jež bude příští paní La Citadelle. K zajištění tvé plodnosti,“

pokračoval, „byly v naší komnatě rozmístěny tyto symboly úrodného života.“ Něžně ji pohladil po lesklých vlasech.

„Ale tys říkal, že nemůžeš zplodit dítě, můj pane Guyi,“ řekla nervózně. Co s tím má Hugh společného?

„Řekl jsem ti pravdu. Ani Vivienne ani já nemůžeme mít děti, ale ty a Hugh dozajista ano. Má sestra a já jsme rozhodli, že ty a Hugh, jsouce nyní součástí rodiny ďBretagne, společně pro nás zplodíte další generaci.“

„Óó, můj pane, nežádej po mně takovou věc,“ protestovala Isabelle. Pomyšlení na to, že by její a Hughovo dítě náleželo rodině ďBretagne, bylo absolutně děsivé.

Špatně si vyložil její znepokojení. „Neobávej se, má vzácná,“ konejšil ji. „Nenechám tě samotnou s hrubým milencem své sestry. Budu po celou dobu s tebou. Budeš ležet v bezpečí mé náruče a cítit na svých sladkých rtech mé polibky pokaždé, když tě obskočí a naplní svým semenem. Pak tě bude chovat v náručí on, zatímco já se s tebou dosyta potěším. Kdybys neznala tajemství rodu ďBretagne, uvěřila bys mi, kdybych ti řekl, že to dítě je z mého ledví; a vpravdě má vášeň zajistí, že této noci počneš, Belle.“

„Jsem snad nějaká drahocenná klisna, abys mě zavedl k hřebci podle svého výběru?“ otázala se Isabelle rozzuřeně. Pravda, říkala si, jakékoliv počaté dítě bude ze zákonného lože, neboť Hugh je jejím opravdovým manželem, ale ani Guy ďBretagne ani jeho sestra o tom nevědí. Co kdyby vybrali k provedení této služby nějakého jiného muže? To pomyšlení bylo příliš strašlivé a ona se otřásla odporem.

Znovu špatně pochopil a přesvědčen, že její odpor pramení z její lásky k němu, řekl svým krásným hlasem: „Můj miláčku, vím, že ti potrvá minutu či dvě, než tuto myšlenku strávíš a pochopíš ji; ale dozajista dokážeš porozumět. Znáš naše dějiny, Belle. Nemůžeme dovolit, aby naše rodina vymřela. Nedovolíme to. Nyní je měsíc v takřka dokonalém postavení, abychom započali. Zavolám Hugha, aby se k nám připojil.“

„A co Vivienne?“ otázala se Belle, zoufale se pokoušejíc oddálit to, o čem si uvědomovala, že je nevyhnutelné. „Ona ví, že hodláš využít jejího milence k takovému účelu? Je na něj velmi žárlivá a potrestala už několik služek za to, že se na něj i jen obdivné podívaly.“

„Vivienne to ovšem ví a chtěla se k nám připojit,“ odpověděl Guy,

„já však měl pocit, že bude lépe, nebude-li u toho. Máš naprosto

pravdu, pokud jde o její žárlivost. Jsem přesvědčen, že by nesnesla pohled na Hugha s jinou ženou. Krom toho potřebuji, aby prováděla zaříkání současně s naším snažením, jež jsou nezbytná, abychom uspěli. Má sestra to pochopila. Koneckonců jakožto matriarcha naší rodiny bude matkou dítěte ona.“ Opět ji pohladil po vlasech. „Už jsi v pořádku, má vzácná?“

Isabelle přikývla. Jakou má vlastně možnost? Nicméně už věděla, co musí udělat, neboť rozhodně nepředá své dítě Vivienne ďBretagne. Jestliže otěhotní a přesto nedokáže nalézt způsob, jak vrátit Hughovi paměť, bude nucena opustit ho a upláchnout zpět na Langston. Pokud král Jindřich překonal svou hříšnou touhu po ní, a to už v tomhle okamžení dozajista učinil, možná jí pomůže dostat manžela domů do Anglie, když teď vědí, kde je. Raději by zemřela i s dítětem, než by dovolila, aby její maličké dostala Vivienne ďBretagne.

Vzhlédla ke Guyovi. „Uvědomuješ si ovšem, že jeho činění mě může vzrušit, můj pane. A pokud ano, bude se mi líbit. Potrestáš mě za to, stane-li se to?“

„Přišlas ke mně bez schopnosti těšit se z vášně,“ řekl Guy klidně.

„Neočekávám, že se budeš bránit svým pocitům, Belle, i kdyby to byl Hugh, kdo ti působí rozkoš. Nemiluješ jeho. Miluješ mě.“ Vedl ji ke dveřím jejich ložnice, otevřel je a zavolal ven: „Hughu, pojď už dál a připoj se k nám.“

Hugh vážně vstoupil do místnosti. Byl čerstvě umyt a oholen. Tmavě plavé vlasy měl svázané vzadu jemným zlatým řetízkem. Spatřivši znovu jeho drahé, známé tělo, Isabelle cítila, jak uvnitř roztává. Sledovala přípravy obou mužů na to, co mělo přijít. Dopili víno, které prve pila ona a jež už na ni mělo velmi erotický účinek. Při pohledu na ta dvě pěkně stavěná mužská stvoření začínala být vzrušena. Guy, to musela přiznat, byl z těch dvou rozhodně hezčí. Přesto však pro ni Hughova nehezká, upřímná tvář byla přitažlivější.

Guy zvedl největší z mramorových nádobek. Byla černá, s bílými a zlatými žilkami. Sejmul vyřezávané zlaté víčko, nabral z ní na prst a sousto snědl. Pak předal nádobku Hughovi, který učinil totéž a podal ji dál Belle, jež následovala jejich příkladu a podala nádobku zpátky Guyovi, ten však zavrtěl tmavou hlavou. „Nikoliv, má lásko. Požívání pyrethra napomůže našemu vzrušení, musí se však též vetřít do našich mužství. To je zcela rozdivočí.“

Isabelle neřekla nic, avšak uposlechla. Pečlivě a dost důkladně potřela dvě pěkné sady genitálií, které se jí tu naskýtaly. Za pár vteřin po ošetření už obě divoce stály. Beze slova vrátila víčko na nádobku, zbytek si olízala ze štíhlých prstů a pohlédla na Guye v očekávání dalších instrukcí.

Oba muži ji společně odvedli k otevřenému oknu. Stáli každý z jedné strany vedle ní a měsíční světlo proudilo dovnitř, dotýkajíc se jejich nahých těl, jak se odráželo od hladiny moře dole. Cítila, jak šátrají po jejích rukou, našli je a každý uchopil jednu z nich do svých dlaní.

„Velká Matko a dárkyně všeho tvoření,“ řekl Guy svým silným hlasem, „učiň plodnou tuto ženu, jejíž zahrada bude dnešní noci oseta semeny života. Nechať dozraje jako ovoce v sadech a obilí na polích. Toto od tebe žádám ve jménu naší velké a mocné předchůdkyně, tvé dcery Vivienne.“

„Učiň tak, Veliká Matko vší Země,“ zněl ozvěnou Hughův hrubý hlas. „Nechať se mé sémě zakoření v úrodném těle této ženy. O toto tě žádám ve jménu veliké a mocné čarodějky Vivienne, tvé dcery a vyznavačky.“

„Až měsíc znovu dozraje ve vší své stříbrné slávě,“ končil Guy,

„nech ať pod srdcem této ženy zraje nový a rostoucí život.“

Když jeho slova dozněla, neozývalo se několik vteřin ani hlásku, až na něžné pleskání vln na skalách La Citadelle pod nimi. Beze slova se všichni tři odebrali přes místnost k velké posteli. Guy do ní vlezl první a Belle přitáhl s sebou. Pohybujíc jejími údy tak, aby ji předvedl, řekl Hughovi: „Pohleď, jak světlá je její pleť proti těm tmavým prostěradlům.“ Hugh na Belle tvrdě a upřeně hleděl a pak vstoupil do postele z druhé strany, takže se ocitla mezi oběma muži.

Pili ze zlatých křišťálových pohárů ve stříbrných fi-ligránových držácích. Guy přidal do mixtury trochu erithraiconu. To byl, jak Belle věděla z odpolední strávených v Guyově čarodějné místnosti, další člen rodiny satyrikonu, a pomáhal k rozpoutání nezřízené vášně. Její milovník naprosto neponechával náhodě to, že by Hugh mohl této noci při plnění svého úkolu selhat. Guy jí masíroval prsa a břicho dalším foliatem. Pak jí hravě vetřel do stydkých pysků a do již pulzující perličky rozkoše pyrethrum. Pyrethrum, jež se vyrábělo z rostliny zvané pyrethrum parthenium, roztlučené na prášek a smíšené se zázvorem a liliovou esencí, ji rozpalovalo chtíčem, takže hladově sténala a její boky začínaly napodobovat rytmus lásky. Oba

muži se na sebe zvrhle zašklebili, nástroje lásky ztuhlé, nepoddajné a připravené potěšit ji.

Guy uchopil do dlaně jeden Bellin prs a předvedl ho Hughovi.

„Vím, že Vivi má krásná velká prsa, příteli,“ řekl přívětivým tónem,

„ale pozoruj tato dokonalá jablíčka, jež vlastní má zbožňováníhodná Belle. Její bradavky jsou povždy velmi citlivé. Ochutnej a uvidíš,“ povzbuzoval druhého. Pak Guy uchopil její tvář, obrátil ji ke své a začal ji líbat.

Rty měl teplé a něžné; jeho jazyk jemně vyhledal její, nalezl ho a hravě ho škádlil. Zareagovala na jeho polibky jako obvykle, rozkoší; a pak se lekla, když ucítila na ňadru nějaká ústa. Ztuhla, v duchu zmatena.

„To nic, má vzácná,“ ujišťoval ji Guy. „Hugh dělá rozkoš jen sám sobě a také tobě. Být milována dvěma muži je pro ženu vzácnost a zvláštní pochoutka. Chci, aby se ti to líbilo, Belle.“

Líbilo? Je to šílenství, říkala si Belle, a přece, jakkoliv se bránila, narůstalo v ní poznání a ona byla nucena přiznat si, že je to také velmi vzrušující. Žádný z těchto mužů se nechoval nelaskavě anebo krutě. Pravda, tahali ji sem a tam, laskající dlaně, něžně líbající rty. Vzrušení bylo neustálé a její vlastní touha narůstala každou vteřinou, navzdory všem jejím výhradám.

Guy se zpříma posadil, stěnu z podušek za dlouhými zády. Přitáhl si Belle mezi roztažené nohy, mumlajíc tiše: „Roztáhni se mu, má vzácná. Takhle jsi hodné děvče.“ V každé ze svých velkých dlaní držel jeden její prs, prsty drtily jemnou pokožku. Jeho dech ji hřál na oušku. „Jsi báječná, můj drahoušku,“ předl povzbudivě.

Hugh poklekl mezi Isabellina mléčně bílá stehna, něžně laskaje její buclatý pahorek. Je skutečně velmi rozkošná, říkal si. Předklonil se, roztáhl stydké pysky palci a zíral na její malou perličku rozkoše. Byla větší než u Vivi, ale nanejvýš dokonale tvarovaná. Sklonil se níž a začal se jí dotýkat jazykem, zprvu jemně a pak tvrdšími tahy, jež se dožadovaly odpovědi.

Bylo to, jako by se jí dotkl oheň. Bellino tělo se smrštilo a ona zasténala z hloubi hrdla: „Mon Dieu! Mon Dieu!“

Bez jediného slova ji Hugh obskočil a hluboko do ní pronikl. Vzlykajíc touhou, Belle se prohnula dozadu, aby ovinula paže Guyovi kolem krku. Hugh se předklonil, líbal a olizoval jí prsa, zatímco se její tělo vyklenulo proti němu s nespoutanou vášnivostí. V několika vteřinách ji naplno napumpoval svými milostnými

šťávami a ona vykřikla jeho jméno. Hugh se z ní potom skulil, tvář před ní skryl.

Guy byl rázem na Isabelle a hluboko do ní zajel s divokostí, jakou nikdy nezažila, dokonce ani u něj ne. Viděl, jak jí na úpatí hrdla divoce pulsuje tep, a byl pln žárlivosti, kterou se přinutil spolknout. Koneckonců ho varovala, že v ní Hugh možná probudí vášně.

Hugh ležel jako omámený, zatímco Guy obcoval s Isabellou. Právě před kratičkým okamžikem, když ve své vášni vykřikla jeho jméno, se mu vrátila paměť v oslepujícím, sežehujícím, do běla rozžhaveném záblesku. Pamatoval si absolutně všechno, k čemu došlo předtím, než přijel na La Citadelle, i potom. Nevěděl však, jak se sem dostala jeho žena a jak se dokáže zdržet, aby nezabil Guye ďBretagne. Okamžitě si však uvědomil, že se nesmí prozradit před sourozenci ďBretagne, aby neohrozil Isabellu. Bratr a sestra byli nelítostni, pokud šli za svými tužbami. Musí nadále předstírat, že je tímtéž Hughem, jehož si Vivienne ďBretagne přivezla z Mannevillu. Nebude to snadné, vzhledem ke skutečnosti, že žena, již miloval, matka jeho syna, se nyní podvoluje svému milenci s výkřiky neskrývané rozkoše.

Guy ďBretagne se skulil ze své milenky, lapaje námahou po dechu. Mužství měl stále ztuhlé, stejně jako nyní i Hugh. „Obskoč ji znovu, bratře,“ řekl svému společníkovi. „Je to neúnavná malá čarodějka a zdaleka nemá dost.“

Hugh zamaskoval své pocity, přitáhl si Isabellu na sebe a hrubě jí řekl: „Pojď, má hezká klisničko, podívejme se, jak dobře mě dokážeš koňmo dovézt k cíli.“ Nadzvedl ji a pevně narazil na kůl své vášně.

Sama rozdychtěna chtíčem, přitiskla Belle prsa na jeho tvrdou hruď a jejich rty se poprvé setkaly. Vsál její jazyk do úst a zasténal, když se na něm zvolna a dráždivě pohybovala. Náhle ucítila na bocích Guyovy ruce, jeho mužství se do ní tisklo na místě, o němž si nikdy nepomyslela, že by mohlo muže zaujmout.

„Víc vykleň záda,“ vrčel jí do ucha a tlačil se do ní s divokým odhodláním, až svaly, jež ji chránily, povolily.

Zajíkla se leknutím, ale Hugh ji pevně držel, nedovolil jí vstát. Nemohla než pokračovat ve svých jemných pohybech, zatímco zezadu ji prznil Guy. Oba muži šíleli v jejím bujném těle. Oba se hroužili hluboko do její sladkosti, vrážejíce a sténajíce, dychtíce nalézt vrchol své vášně. Isabelle, uvězněné mezi nimi, se točila hlava kombinací vína, lektvarů a její přirozené vášně. Vzduchem se

vznášely její drobné výkřiky, jež vzrušovaly oba muže ještě více. Konečně se trojice zhroutila s propletenými údy a stěží nasycena, ale hodina byla ještě časná a mnoho jich ještě mělo následovat.

Zbytek noci probíhal podobně. Muži se střídavě milovali s lsabellou, pak se vykoupali a vypili posilující tekutiny, jež jim namíchal Guy. Guy ji čas od času krmil malými zákusky.

„Aby sis udržela síly, můj mazlíčku,“ šeptal. Nakonec ji překonalo vyčerpání a ona usnula.

„Vedl sis dobře, příteli,“ řekl Guy ďBretagne Hughovi. „Dozajista této noci počala, ale jestliže ne, zkusíme to znovu za dalších pár týdnů.“

„Udělal jsem to pro Vivienne,“ řekl Hugh. „S dítětem bude šťastna,

říká, ačkoliv já tomu nevěřím.“

Guy ho sotva slyšel. Jeho pozornost byla soustředěna na Belle. Byla bledá, ale spala normálním spánkem. Neslyšel Hugha odcházet z komnaty, ale nakonec, když si všiml, že je pryč, položil si Guy hlavu a usnul.

„Bylo nezbytné zůstat s nimi po celou noc?“ zeptala se Vivienne pichlavě svého milence, když vstoupil do jejich ložnice.

„Tvůj bratr chtěl mít jistotu, že jsem ji oplodnil,“ odpověděl Hugh. I on byl vyčerpán a nechtěl nic jiného než spát. Nechtěl odpovídat na její žárlivé otázky.

„Kolikrát jsi s ní obcoval?“ dotazovala se Vivienne.

„Třikrát, čtyřikrát, nemohu si vzpomenout. Guy nás pořád krmil nějakými zatracenými afrodiziaky, co namíchal, aby posílil naši touhu. Vivi, chci spát a nemluvit o tom. Teď mě nech být. Splnil jsem, oč jsi mě žádala, protože ti to přinese štěstí, ale jsem unaven.“

Tak jest, byl unaven. Také si uvědomil, že má problém s rozhodováním, co udělá se situací, v níž se on a Belle ocitli. Nejprve se však potřebuje vyspat. Rozhodování v oslabené pozici nebylo příliš moudrá věc.

„Výborně, můj Hughu,“ řekla Vivienne, „spi. Nejspíš sis to této noci zasloužil.“ Pak umlkla.

Když Hugh procitl, bylo už poledne a Vivienne v posteli nebyla. Nehybně ležel a zvažoval ve světle nově navrácené paměti své možnosti. Má říci ďBretagnům, že ví vše? A co jeho choť Isabelle, která tak lehce hrála Guyovi ďBretagne děvku? Jak se sem dostala a proč? Jeho dva sokolníci budou ovšem znát odpovědi. Spustil nohy z postele, chodidly se dotkl podlahy a vstal.

Neobtěžoval se volat sluhu, oblékl se místo toho sám. Vstoupil do Viviennina denního pokoje a polekal ženy, jež tam sloužily. Jedna z nich vyskočila a spěchala ke stolu, kde nalila do pohárku světle ambrovou tekutinu. Když to spatřil, mávl rukou. „Nepotřebuju nic, co by mě posílilo, Marie,“ řekl jí. Ta zatracená věc pravděpodobně pomáhala udržet mou paměť na uzdě, říkal si Hugh. Vivi zná všechny možné lektvárky a elixíry na kdeco. Pořád něco míchá. Pravděpodobně i teď je v té malé vnitřní kamenné místnůstce, kde vaří své elixíry. „Kde je tvá paní?“ zeptal se služebné. „Ve své komnatě, pane,“ zněla odpověď. „Podívám se za ní, než půjdu do voliéry,“ řekl ženě. To by jí mělo zabránit pospíšit si povědět své paní, že odmítl svou denní úlitbu. Místo toho šel rovnou do sokolí voliéry. „Linde, Alaine, ke mně,“ zavolal při vstupu do kamenné věže.

Okamžitě stáli oba sokolníci u něj a jednohlasným sborem pronesli: „Můj pane!“

„Vzpomněl jsem si,“ bylo vše, co řekl. „Pochválen budiž Bůh i Jeho požehnaná matka!“ odpověděl Alain.

„Nikdo jiný to neví a ještě jsem se nerozhodl, jestli jim to povím. Víme to jen my tři,“ vysvětloval Hugh.

„A co paní Isabelle?“ zeptal se Lind.

„Jak se sem dostala?“ otázal se mladíka Hugh Fauconier.

„Ona a sir Rolf šli ke dvoru krále Jindřicha pro zprávy o tobě, můj pane, když ses nevracel. Má paní šílela starostí. Král slíbil, že jim pomůže, ale pak se pobláznil do mé paní a přinutil ji zůstat u dvora. Vyhýbala se mu dosti obratně, říkala má Agneatha, skrývajíc se mezi královninými dámami. Jednoho dne mi řekla, že bychom měli jet do Normandie, neboť zvěděla, žes byl naposled viděn ve společnosti jejího zlotřilého bratra, Richarda de Manneville. Sir Rolf to nevěděl a já prosil mou paní, aby znovu uvážila své rozhodnutí, ona tak však neučinila. Opatřila si chlapecké oblečení, nevím jak, a ostříhala si vlasy, obarvivši je na tmavo ořechovým barvivem. Cestovali jsme do Normandie v průvodu arcibiskupa Anselma, neboť má paní přesvědčila jeho nejvyššího správce, že její dva sokolníci povezou sokolíka vévodovu novorozenému synovi jako dar od krále synovci.

– Když jsme se rozloučili s arcibiskupovou společností, jeli jsme přímo na Manneville, kde jsme zůstali po několik týdnů, cvičíce ptáky pro bratra mé paní. Paní Blanche, choť sieura Richarda, se s námi spřátelila a má paní se jí přiznala, kým je. To ona nám

pověděla, kam tě zavezli. Znovu jsem radil k opatrnosti, avšak má paní Isabelle řekla, že musí mít jistotu, jsi-li skutečně zde, než požádá vévodu Roberta o pomoc. Jakmile jsme však slíbili, že budeme ďBretagnům sloužit, nemohli jsme opustit La Citadelle, aniž by nás pronásledovali. Pak pan Guy odhalil, že má paní není pachole, a zbytek už znáš.“

„Nikoliv, zbytek mi musí povědět má choť,“ prohlásil Hugh nebezpečně temným hlasem.

„Můj pane,“ vmísil se do řeči praktický Alain. „Všichni jsme činili, co jsme museli, abychom dosáhli tvého osvobození. Nyní se musíme chopit první příležitosti, abychom upláchli z tohoto místa a vrátili se domů na Langston. Čeká tě tam syn. Jediná obava mé paní byla aby to dítě nevyrůstalo bez otce. Je to dobrá statečná žena, jež riskovala mnohé, aby te osvobodila.“

„V jakou denní dobu sem obvykle chodívá?“ zeptal

„V popoledne, můj pane,“ odvětil Lina.

„Pokusím se tedy přijít zítra,“ řekl Hugh. Nebudu li moci, neříkejte jí, že se mi vrátila paměť. To se musí dozvědět ode mě a od nikoho jiného.

Oba sokolníci přikývli, naprosto souhlasíce se svým pánem.

Část IV.

La Citadelle a Langston

Pozdní léto 1104 – Podzim 1106

Kapitola 16

„Marie říká, že jsi dnes nepožil svůj posilující elixír,“ řekla Vivienne svému milenci, když toho večera leželi v posteli. Přejížděla mu svými krásnými štíhlými prsty po hladké hrudi.

„Nepotřebuji žádnou další medicínu, Vivi,“ řekl své paní Hugh Fauconier. „Dozajista ti tvůj bratr pověděl o mém skvělém výkonu včerejší noci s jeho vzácnou Belle. Nepotřebuji žádné lektvary, Vivi, ledaže mi je ovšem podáváš ve snaze zabránit mé přirozené paměti, aby se navrátila. Proč by tě to mělo děsit?“ Zachytil její ruku ve své, donesl ji ke rtům a začal jí oždibovat prsty.

„Neděsí mě to, Hughu,“ zalhala, ale srdce se jí nervózně rozbušilo.

„Dobrá!“ řekl, „pak je tedy domluveno,“ a převalil ji pod sebe, vsunul se do ní a její křik rozkoše mu zvučel v uších. Nic víc od něj nechce, uvědomoval si; jen jeho schopnost poskytovat jí rozkoš a poslušně tancovat, jak ona píská. To, že se nevzpíral její autoritě, že se ty poslední měsíce měkce podvoloval, ji přimělo uvěřit, že ho miluje. Prozatím jí bude dál vyhovovat. Dokud se nerozhodne, co udělá.

Zato Isabelle ho mátla. Má veškeré právo jít a nechat ji osudu, který si sama vyvolila. Proč nezůstala na Langstonu jako řádná manželka? A přece, usmíval se v duchu, neodpovídá právě to, co udělala – přestrojit se za chlapce a vydat se za ním – neodpovídá to přesně charakteru Isabelle z Langstonu? Odjakživa byla nezvedenec. Povinnosti, odpovědnost a mateřství ji nezměnily, uvědomoval si. A kdyby se ho nevydala hledat, vrátila by se mu paměť, jak se to stalo včera v noci, když v extázi vykřikla jeho jméno? Bez ní by možná zůstal pod kouzlem ďBretagnů navždy. Možná jí dluží víc, než kdy bude moci splatit.

Dokáže však zapomenout na ty poslední měsíce, kdy byla nejposlušnější milenkou Guye ďBretagne? A co ta tvoje úchvatná milenka, ležící nyní po tvém boku? ponoukal ho hlas v hlavě. To je něco jiného. Muž smí mít milenku, žena by však měla zůstat věrná a oddaná svému pánu. A přece – jak mohla Isabelle z Langstonu zůstat věrná za těch okolností, v nichž se nyní oba nacházeli? Bylo by mu skutečně milejší, kdyby se vrhla v zoufalství z bašt La Citadelle? Musí s ní mluvit. A musí začít vymýšlet způsob, jak by mohli

všichni opustit La Citadelle. Jestliže svou choť skutečně oplodnil, nesmí se ďBretagneové zmocnit jeho dítěte.

Ráno vyklouzl z ložnice, ponechávaje Vivienne tvrdě spící po činorodé noci. Zamířil do voliéry a shledal, že Isabelle už tam je a věnuje se Couper.

„Dobré jitro, Isabello z Langstonu,“ řekl tiše.

Její polekané zelenozlaté oči se srazily s jeho modrýma. „Ty sis vzpomněl?“ zašeptala tiše. „Óó, Hughu! Pověz mi, že si pamatuješ!“

„Pamatuju, ma Belle,“ zamumlal a už byla v jeho náručí, plačíc, tulíc se k němu.

„Jak? Kdy?“ ptala se ho.

„Když jsi ve své vášni vykřikla moje jméno,“ řekl.

Vzhlédla k němu, zarděla se, tmavé řasy mokré a zašpičatělé.

„Nikdo mi nepomohl, Hughu. Král se mě dokonce pokoušel svádět. Chtěl, abych zůstala u dvora pro jeho potěšení. Rolf si nevěděl rady. Věděla jsem, že nejsi mrtvý. Jen jsem nevěděla, kde jsi, ale musela jsem se pokusit tě najít, Hughu! Zlobíš se na mě strašlivě?“ Slova se z ní hrnula jedno přes druhé, jak se snažila mu to všechno vysvětlit. Pochopí ji? Anebo ji bude nenávidět za to, co se stalo?

„Proč jsi nezůstala na Langstonu, Isabello?“ zeptal se jí.

„A kdybych tam zůstala? Langstonští muži, kteří byli zajati s tebou, se tolik báli ďBretagnových kouzel, že se ani nepokusili ti pomoci anebo uprchnout, aby pro tebe získali pomoc. Kdybych tě nevyhledala já, Hughu Fauconiere, kdo by to udělal? Tvůj přítel z dětství Jindřich Beauclerc měl větší zájem na tom, aby ti svedl manželku, než aby tě našel. Když uvážíš, žes odjel do Normandie kvůli němu, je to ohavnost! A vévoda Robert byl o málo lepší. Kdybychom se tě Lind a já nevydali hledat, pokoušel by ses předevčírem udělat dítě nějaké jiné ženské!“ Její temperament tak vzplanul, jako už po mnoho měsíců ne.

Hugh se nedokázal ubránit smíchu. Byla to ta nejrozhořčenější žena na celém světě, dokonalá nezdárnice, připravená čelit zřejmě všemu, aby si přišla na své. Přitáhl si ji do náruče a pevně ji políbil. Na okamžik její ústa pod jeho rty změkla a pak se odtáhla a udeřila ho, až se zapotácel. „Belle!“ protestoval.

„Co za důvěřivého velehlupáka jsi to byl, žes odjel na Manneville, když jsi věděl, jaký lotr je můj bratr Richard? Přece jsi nemohl uvěřit, že ten mír, který s tebou uzavřel u dvora vévody Roberta, není lest? Musel jsi s ním jet na Manneville?“

„Zdálo se nezdvořilé odmítnout jeho pozvání, zvláště když byl před vévodou tak veřejně pokorný a přívětivý,“ Hugh si třel paži. Ta ďábelská kráska mu udělala modřinu, tím si byl jist.

„Tohle je všechno tvá chyba, Hughu Fauconiere!“ zasyčela na něj Isabelle. „Můj pane, paní,“ Alain vstoupil do voliéry. „Hradní nádvoří ožilo. Není už pro vás bezpečné, abyste tady zdlouhavě hovořili.“

„Má pravdu,“ řekla Belle. „Neměli by nás spolu vídat příliš často, jinak vzbudíme podezření. Budeme se dorozumívat přes naše sokolníky, Hughu.“

Souhlasil, ale než odešel, zeptal se: „Čekáš dítě, ma Belle?“

„Ještě je příliš brzo, než abych to věděla,“ odvětila, „ale nedá se říci, že by ses ze všech sil nesnažil opatřit Hughovi Mladšímu bratra anebo sestru, můj pane.“ Obdařila ho úsměvem.

„Miluješ ho?“ dotazoval se Hugh.

Isabelle na něj záhadně pohlédla a pak beze slova opustila voliéru s Couper na rukavici. Díval se, jak staví sokolíka na kameny, aby se dostal na vzduch, a jak krmí ptáka kousky jeho oblíbeného syrového kuřete. Proč mu neodpověděla? Byla to dost prostá otázka. Miluje Guye d´bretagne? A pokud ano, co bude s nimi? S Langstonem? S jejich synem? Užuž chtěl vzít svého krahujce a jít za ní ven, ale když se znovu podíval, byla Isabelle pryč. Potřebuje s ní znovu mluvit, věděl však, že to nesmí být dřív než za několik dní. Tahle Isabelle není tou Isabellou, na kterou se pamatoval. Toto je mnohem silnější žena. Skoro by řekl pozoruhodná. Mít takovou ženu za choť byla myšlenka, při níž člověk vystřízlivěl.

Léto zrálo spolu s obilím na polích. D´Bretagneové pozorovali Belle, když byli přesvědčeni, že o tom neví; ona o tom však pokaždé věděla. Chápala, po čem střehnou; po nějakém potvrzení, že čeká dítě. Guy byl jejím břichem fascinován nesmírně Jeho velká dlaň ji po něm hladívala něžnými, krouživými pohyby. Soustavně ji krmil lahůdkami, o nichž se domníval, že by jí mohly chutnat. Připadala si jako husa vykrmovaná na posvícení.

„Myslíš, že můžeš čekat dítě?“ otázal se konečně, když uplynulo několik týdnů. Věděla, jak je nedočkavý.

„Nemohu si být docela jistá,“ přiznala upřímně, neboť věděla, že je obeznámen s jejím měsíčním cyklem. „Možná, ale musím počkat trošku déle, než budu mít jistotu, můj pane Guyi.“

„Myslím, že ano,“ prohlásil, zachytil její ruku do své a políbil ji.

„Necháme Vivienne předstírat, že je matkou,“ řekl jí tiše, „ale matkou dítěte budeš ty. To z tvého prsu bude dítě pít a čerpat výživu.“

„A lásku,“ odvětila Belle tiše. „Ale kvůli mně počkej ještě chvíli a neříkej nic. Skutečně si nejsem zcela jista, můj pane.“

Téhož dne dorazil do La Citadelle jezdec, první návštěvník, jehož Isabelle spatřila od té doby, co sem před mnoha měsíci s Guyem přišli. Vivienne dopřála muži čas, aby se najedl a jinak občerstvil, a pak ho povolala, aby před ni předstoupil a sdělil povahu svého poslání v La Citadelle.

Mladík se zdvořile uklonil. „Můj pán, hrabě z Bretaně, vyžaduje tvou přísahu věrnosti, paní,“ řekl. „Máš se dostavit na svatého Michala ke dvoru spolu se svým bratrem a složit hold hraběti Alanovi. Tehdy ti nabídne vybrané pány, aby sis mezi nimi vyvolila manžela, jenž bude držet La Citadelle ve jménu hraběte a uchová ji v bezpečí pro Bretaň.“ Posel se znovu uklonil.

Vivienne d´Bretagne se zatvářila užasle. „Přísahu věrnosti?“ řekla. „Hold? Manžel? Tvůj pán tedy zešílel, nebo si ze mě tropí špásy? Neví snad, kdo já jsem? Můj bratr a já jsme přímými potomky velké kouzelnice Vivienne, choti Merlinovy. Neskládáme lenní slib ani hold nikomu, ze všech nejméně nějakému ubožáckému hraběti z Bretaně. A pokud jde o to, že by mi ten tvůj hrabě vybíral manžela…“ Její smích se rozezvučel síní a dokonce i její sloužící a zajatci se smáli spolu s ní. „Pověz svému pánovi, že nechci manžela, leda bych si ho sama vybrala. Už jsem si vybrala druha. D´Bretagneové odjakživa drželi La Citadelle vlastními silami. Pověz svému hraběti, domnívá-li se, že již na to nestačíme, že je vítán, jen ať se pokusí nám ji vzít!“ Znovu se zasmála. „S chutí změním armádu tvého pána na hejno ropuch!“ Síň vybuchla temným chechtotem. „Poskytneme ti na dnešní noc přístřeší, ale ráno se odeber zpět ke svému pánu a pověz mu, co jsem ti řekla. Jeho vměšování zde není vítáno.“

Když byli všichni ze síně pryč až na d´Bretagne a jejich dva milence, řekl Guy sestře: „Je od tebe moudré, ma soeur, být tak neomalená k poslovi hraběte?“

Vivienniny fialkové oči potemněly rozhořčením. „Myslíš, že nevím, po čem hrabě Alan prahne? Chce připojit La Citadelle ke svým državám a toto je teprve první krok. Nedovolím to! Mohu jen

doufat, že naše pověst mágů ho nyní udrží v odstupu, neboť mé odmítnutí bylo tak silné.“

„Možná by bylo moudré,“ řekl Hugh svým chraplavým hlasem,

„sklidit úrodu co nejdříve, chérie. La Citadelle se dá bránit, ale nechtěj přijít o sklizeň. Jestli se hrabě chopí tvé výzvy, Vivi, první, co udělá, bude, že ti zapálí pole. I v dobrých letech máte stěží tolik, abyste přežili, a musíte dokupovat potraviny od sousedů. Jestliže se vaši sousedi dozvědí, že jste ve sporu s jejich lenním pánem, neprodají vám, takže musíte uchránit vše, co teď máte.“

„Odkud víš takové věci?“ zeptala se ho podezíravě. Poslední dobou se stal nezávislejším. Nezačíná si vzpomínat na svůj dřívější život, ať už byl jakýkoli? To ovšem nevěděla, neboť Richard de Manneville jí to nikdy neobjasnil. Upřímně řečeno jí to tehdy bylo jedno. Jeho nehezká tvář ji přitahovala jako nikdy žádná jiná, a chtěla ho. To stačilo. Teď si nebyla jistá, zda by se neměla něco dozvědět z jeho minulosti.

„Co jsem ti řekl, je prostě otázka zdravého rozumu,“ odpověděl Hugh své krásné paní. „Vím, že to dokážeš pochopit. Prostě se zlobíš, že k tobě hrabě Alan přistupuje tak stroze. Mně by nevadilo, kdybys měla manžela, chérie. Jaká by to byla zábava, kdybychom ho pravidelně klamali.“ Temně se zasmál.

Guy přikývl. „Hugh má pravdu s přípravou obrany, petite soeur. Okamžik uvažuj a uvidíš. Musíme začít plánovat, jako bychom už byli ve válce.“

„Snad máte oba pravdu,“ řekla Vivienne ďBretagne zvolna. „Bylo to od hraběte vskutku bezohledné, že nepřijel sám, aby se mnou promluvil. Z toho plyne, že o naší rodině nesmýšlí nijak valně a chce jen naši půdu. Umím si představit ty nadějné ženichy, které mi vybral. Velké, počestné, neohrabané rytíře oddané jen a jen jemu. Tak jest, nejlépe bude připravit se na obranu proti němu.“

„Nebude čekat až do svatého Michala, tuším,“ řekl Hugh.

„Jak můžeš něco takového vědět?“ otázala se ho znovu.

„On nabídl. Tys odmítla, Vivi. Vyzvalas ho, aby si vzal násilím to, co doufal získat lstí, Alan z Bretaně je král tužený v bitkách. Nyní se musí pokusit získat La Citadelle silou, jinak by se ztrapnil před sobě rovnými.“

„Tobě se vrátila paměť!“ vykřikla Vivienne ďBretagne.

Isabelle zadržela dech, uvažujíc, co její manžel své milence odpoví. Přizná se?

„Vivi, ačkoliv se nedokážu do podrobností rozpomenout na svůj dřívější život, oba víme, že jsem byl voják. Teď k tobě jako voják mluvím. Mé pocity jsou instinktivní. Nic víc na tom není. Stále ještě jsem s tebou. Nemůžeš se tím spokojit? Proč je pro tebe tak důležité, abych si nevzpomněl na nic ze svého života před tebou?“ Hughův pohled byl přímý a upřímný. Uchopil Vivienniny ručky do svých velkých dlaní. „Chérie?“

„Nechci, abys mě opustil,“ řekla tlumeně.

„Nebuď pošetilá,“ odtušil. „Krom toho, kde jinde bych nalezl tak snadný život a tak krásnou ženu k milování, ne-li tady v La Citadelle? Sama jsi řekla, že ježto se za mnou nikdo nevydal, musím být bezvýznamný. Bezvýznamní muži nežijí tak, jak já žiju s tebou.“ Isabelle nad Hughem Fauconierem žasla. Nikdy by netušila, že její manžel je tak zdatný v přetvářce. Tohoto Hugha ještě nikdy neviděla.

Maskoval před ní někdy své pocity? To byl důvod k zamyšlení.

„Myslím,“ řekl Guy, „že obranu La Citadelle bychom měli přenechat Hughovi.“ Jeho sestra souhlasila.

Následujícího jitra šel Hugh Fauconier vyprovodit posla hraběte.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se muže.

„Po pobřežní cestě,“ odpověděl posel.

„Dej se cestou přes blata, až se budeš vracet k hraběti Alanovi,“ poradil mu Hugh. „Je to cesta trošku delší, ale přichází bouře a pobřežní cesta bude neprůchodná.“

„Mé díky,“ řekl posel.

Hugh se díval z hradní střílny, jak hraběcí posel zahýbá na pobřežní cestu. Hugh se usmál. Řekl muži absolutní pravdu, ale ovšemže po tak bídném přijetí od Vivienne ďBretagne posel usoudil, že se ho pokouší obelstít; snad i zavraždit. Hugh se zahleděl na moře. Masa mračen už byla hustá a hnala se ke břehu. Nešťastný posel si bude muset na příštích několik dní sehnat přístřeší někde cestou. Dostat se k cíli mu potrvá daleko déle, než kdyby dal na jeho radu. To je dobře, neboť potřebují čas.

Sestoupil do voliéry a nalezl tam Isabellu. Byla to první příležitost, kterou měli k rozhovoru od prvního setkání před několika dny.

„Copak neovládáš tu ženskou?“ otázala se jeho choť hněvivě.

„Chystá se vstoupit do války s hrabětem z Bretaně. Jak uprchneme, jestli to udělá? Všichni přijdeme o život!“

„Čekáš dítě,“ řekl klidně. Připomněl si, že Isabelle začala být mimořádně podrážděná, když byla poprvé čerstvě těhotná.

„Samozřejmě že čekám dítě!“ odsekla.

„Tuhle jsi mi neodpověděla na otázku,“ řekl jí.

„Na jakou otázku?“ zeptala se, ale věděla.

„Miluješ ho?“ otázal se Hugh.

„Samozřejmě že ho nemiluji, ačkoliv je přesvědčen že ano, neboť jsem mu to řekla, aby mě neposlal pryč z hradu. Kdyby mě poslali pryč, jak bych ti mohla být ku pomoci? Jak mi můžeš vůbec položit tak pitomou otázku, Hughu Fauconiere?“ dotazovala se Isabelle.

„Má láska k tobě byla vždy opravdová.“

„Víš to jistě?“ Jeho tón byl velmi vážný.

„Máme své děti,“ odpověděla mu a pak: „Copak ti ani maličko nezáleží na Vivienne ďBretagne, Hughu? Viděla jsem, jak ochranitelský k ní jsi, i když už se ti vrátila paměť.“

Vzdychl. „Tak jest,“ řekl jí. „Je tak bezmocná, navzdory vší své krutosti. Vivi je prapodivným způsobem ještě dítě. Lpí na způsobu života, jenž dávno náleží minulosti, a tím odsuzuje jak sebe, tak Guye k velikému neštěstí, ačkoliv si to neuvědomuje.“

„Nikdy nezapomeneme, žádný z nás,“ podotkla Isabelle, „ale musíme odpustit, Hughu.“

„Nejprve,“ řekl, „musíme uprchnout z La Citadelle a vrátit se na Langston. Nebude to jednoduché, ma Belle.“

„Snad bys měl jít ty a nechat mě tady,“ navrhla Isabelle. „Mohl by ses pro mě vrátit, neboť jsem tvá právoplatná choť a dítě, jež nosím, je naše dítě, ať si ďBretagnové představují cokoliv. Bylo by daleko snazší, abyste ty a langstonští muži uprchli hned, než budeme v obležení, než později a s přítěží ženské, můj pane.“

„Nikoliv,“ řekl. „Neopustím tě. Tentokrát ne. Najdu nějakou cestu, to ti slibuji.“

„Musím jim povědět, že čekám dítě,“ řekla Isabelle. „Guy už to tuší a já se jim neodvažuji lhát.“

„Nelži,“ řekl Hugh. „Tvůj stav je pro nás výhoda. Nezapomínej, žena v tvém stavu je vždy náročná a musí se hýčkat, Isabelle. Nezapomínej, jak tuze oni to dítě chtějí.“

Vztáhla ruku a něžně ho pohladila po líci. „Nebýt tvého bídného hlasu, už jsi zase sám sebou, Hughu. Ulevilo se mi, když jsem shledala, že se mi vrátil laskavý muž, za něhož jsem se provdala. Nezamlouval se mi ten hrubý, krutý milenec Vivienne ďBretagne. Pročpak ho z tebe tvá ztráta paměti učinila? Přece však musíš dál tu

roli hrát, jinak začnou něco tušit.“ Pak ho Isabelle políbila na tvář a odešla.

„Já to věděli“ jásal Guy toho večera, když Belle oznámila oběma sourozencům svůj stav.

Vivienne neřekla nic. Kvůli rodině to dítě chtěla, ale sama nebyla nijak zvlášť rozrušena nadcházejícím zrozením. Její hlavní starost teď bylo to, že jejich způsob života je ohrožen hrabětem Alanem. Ačkoliv mohla vyhrožovat hraběti magií, dobře věděla, že ten druh kouzel, jenž doopravdy potřebuje, aby udržela nepřátele na uzdě, už dávno její rodina neovládá. V průběhu let ztratili tu velikou a nádhernou moc. Vládli těch posledních pár generací La Citadelle a jejím pozemkům pomocí strachu a zastrašování. Jejich nevolníci byli nevědomí a pověrčiví a La Citadelle ležela na dostatečně izolovaném místě, aby se nad tím někdo pozastavoval. Proč se o ně hrabě z Bretaně náhle stará? Postačí její krutá hrozba poslovi, aby ho odradila? Vivienne ďBretagne v to doufala. Prostě chtěla, aby ji nechali v klidu.

Hugh však začal připravovat hrad, jako by šli do války. Rolníci byli zahnáni do polí a přinuceni pracovat ve dne v noci, aby sklidili úrodu, jež se uskladnila uvnitř hradeb La Citadelle. Stodoly byly nacpané senem, divže nepraskly. Ze stromů a vinic se sklízelo ovoce. Jen ti z nevolníků, kteří znali nějaké řemeslo, měli dovoleno nalézt se svými rodinami přístřeší mezi hradbami. Ostatní byli ponecháni sami sobě. Rolníků jako by byly nekonečné zásoby.

Brány se zamykaly časně, padací most byl vytažen a nespustil se dřív než ráno. Na cimbuří hradu přecházely hlídky čtyřiadvacet hodin denně. Nebyly však tak bdělé, jak by měly být, neboť jednoho dne ráno stráže procitly a shledaly, že před hradbami táboří armáda hraběte Alana. Před branou byla navršena těla těch zuřivých psů, kteří se každou noc proháněli v hradním příkopu.

Hugh se chmurně usmál, když mu to pověděli. „Hrabě vyhověl tvému pozvání k návštěvě, má drahá Vivienne,“ řekl suše. „Teď máš možnost bránit La Citadelle, dokud buď nepadne, nebo dokud na smrt nevyhladovíme, anebo máš poslední možnost nějak se s ním smířit.“ Pohlédl dolů na shromážděné rytíře a vojsko. „Navrhoval bych, aby ses smířila.“

„Zešílel jsi?“ zaječela na něj. „Přijmout manžela a složit lenní přísahu tomu hlupákovi? Nikdy!“

„Guyi, nemohl bys své sestře domluvit?“ zeptal se Hugh.

Guy vzal ruce rozhněvané ženy do svých. „My Bretonci jsme známi svou prudkou povahou, Vivi, ale víš, že si nemůžeme dovolit vážně se postavit hraběti z Bretaně. Nevěřili jsme, že naši výzvu doopravdy přijme, ale udělal to. Přijmi manžela, kterého ti hrabě nabízí. Nedokážeme snad překonat tohoto muže a pak pokračovat dál, jak se nám zlíbí? Hrabě bude šťasten, když uvěří, že jsou naše pozemky v bezpečí; a my budeme šťastni, neboť posbírá svou armádu a odtáhne pryč. Kroť svůj hněv, petite soeur, a uzavřeme mír dřív, než bude příliš pozdě. Setrváš-li ve své pošetilosti a La Citadelle padne, jaký myslíš, že bude náš osud? Nabodnutí na kůl, o tom nemám pochybnosti. Naše rodina bude pryč, ale hrabě bude mít náš hrad, což si právě ve skutečnosti přeje.“

Vivienne neřekla nic, ale nakonec vzdychla a mírně pokývla hlavou.

„Hughu,“ řekl Guy, „vyjeď ven s bílým praporcem a jednej za nás, neboť se zřejmě v tomto druhu záležitostí vyznáš.“

„Nemůžeš nic říct?“ otázala se Vivienne svého milence.

„Co ode mě chceš slyšet?“ zaskřípěl jeho tvrdý hlas. „Vezmeš si manžela a nasadíme mu parohy. Nehodlám se tě vzdát, Vivienne. Třeba by se ti líbilo, kdybychom tě měli oba, jako jsme měli s tvým bratrem Belle?“ Jeho smích byl temný, věděl však, že jeho odpověď ji v její dětinské marnivosti potěšila.

„Ty mě miluješ!“ zvolala Vivienne šťastně. „Óó, Hughu, udělám všechno, co po mně budeš chtít, dokud budeme spolu.“ Fialkové oči jí zářily jako drahokamy.

Hugh Fauconier naskočil na velkého černého válečného oře, vydal rozkaz, aby spustili padací most, a pak zvolna pobídl svého oře do kroku, v ruce bílý hedvábný praporec příměří. Na druhé straně se sešel se svým protějškem a byl zaveden do stanu hraběte. Uvažoval, je-li moudré povědět hraběti Alanovi pravdu o své přítomnosti v La Citadelle, ale věděl, že bude lepší, bude-li se prostě řídit plánem, který načrtl Guy. Nechtěl se s hrabětem zaplétat víc, než je nutné. Jen ať se Guy a Vivienne rozptylují ženichem, zatímco on bude plánovat útěk.

Hugh Fauconier se uklonil před hrabětem z Bretaně a obdržev svolení promluvit, řekl: „Můj pane, paní z La Citadelle, jak mají všechny ženy ve zvyku, změnila svůj názor. Přijme manžela z tvé ruky a odpřisáhne ti věrnost ve všem.“

„Ty nejsi Bretonec,“ řekl hrabě. „Ne, můj pane, nejsem. Jsem Angličan. Jmenuji se Hugh. Nic jiného si nepamatuji, nemám ani žádné vzpomínky na své bytí předtím, než mě ďBretagnové našli zraněného a zavezli sem, aby mě tu vyléčili. Zůstal jsem, abych jim sloužil, nemaje kam jinam jít. Dlužím jim za svůj život a nyní se snažím pomoci jim.“

„Zdáš se dobrého rodu a jsi výmluvný,“ poznamenal hrabě zvolna.

„Jsou přesvědčeni, že jsem rytíř, neboť se zřejmě vyznám v rytířském řemesle,“ odvětil Hugh, nechtěje, aby si hrabě myslel, že ho urazili, když k němu vyslali pouhého svobodníka.

„Jakého manžela bys mi doporučoval vybrat pro paní z La Citadelle, sire Hughu?“ zeptal se ho upřímně hrabě. „Nikdy jsem se s ní nesešel, ačkoliv ještě přetrvává čarodějnická pověst její rodiny a leckoho by mohla vyděsit. My Bretonci jsme sice Keltové, ale jakákoliv magie kdysi v této zemi byla, je podle mého přesvědčení už dávno pryč, jinak by v této chvíli moje armáda kvákala, hm?“ Vědoucně se uchechtl.

Hugh si dovolil pousmání. „Paní se vyzná v medicinálních lektvarech, můj pane, kterýžto talent potřebuje každá dobrá hradní paní odpovědná za svůj lid,“ řekl. „A pokud jde o manžela, vyvolil bych paní za manžela velmi silného muže, neboť je sama silná a má nanejvýš děsivou povahu. Hodil by se robustní a houževnatý rytíř vilné povahy, ten by si, myslím, s paní Vivienne věděl rady.“

„Mám právě takového muže,“ řekl hrabě s úsměvem. „Cením si tvé upřímnosti, sire Hughu. Jakkoli jsi věrný ďBretagnům, chápeš stejně dobře povinnosti leníka. Přeješ-li si to, mohlo by se pro tebe nalézt místo u mého dvora.“

„Jsem ti vděčný, můj pane hrabě,“ řekl Hugh, „ale takový muž jako já, bez vzpomínek na svou minulost, se lépe hodí sem. Krom toho bratr mé paní a já jsme jediní rytíři, jež tento hrad má.“

„Nech padací most dole,“ řekl hrabě z Bretaně. „Přijedu s malým průvodem svých dvořanů a s ženichem v polední hodinu. Požádej svou paní, ať nás očekává ve velké síni.“

Hugh se hluboko uklonil, vycouval ze stanu hraběte a navrátil se do hradu, aby tam pověděl, co se tu odehrálo. Padací most zůstal na jeho rozkaz dole, neboť si uvědomoval, že takový čin má být aktem dobré vůle mezi rodinou ď Bretagne a hrabětem.

„Nu?“ otázala se Vivienne, když se k nim vrátil.

„Hrabě Alan vstoupí do hradu v polední hodinu a sejde se s námi ve Velké síni. Přijde s malou skupinou svých dvořanů a tvým ženichem.“

„Měla jsem dostat na vybranou!“ vykřikla Vivienne.

„Toho práva jsi se vzdala, když jsi ho poprvé odmítla,“ řekl Hugh směle. „Vybral ti sám a tobě nezbývá než přijmout. Teď se jdi připravit na setkání s tímto mužem, zatímco já odstěhuji své náležitosti z tvých komnat. Až mě budeš chtít, Vivi, budeš ke mně muset od nynějška přijít ty, neboť stěží můžeme pokračovat v našem poměru ve tvých komnatách.“

Guy je pobaveně pozoroval. Pro jeho hrdou sestru to byla nanejvýš obtížná situace. Poprvé v životě se bude muset chovat jako jiné ženy. Aspoň dočasně, zašeptal si tiše sám pro sebe.

„Vím, co si myslíš,“ zavrčela na něj temně.

„Pak víš, proč se směju,“ řekl.

„Všechny vás nenávidím!“ vykřikla Vivienne vášnivě.

Teď se Guy zasmál nahlas. „Ale jdi, Vivi,“ řekl, „musíš se jen chvilku slušně chovat. Hrabě Alan přijde a zůstane jeden den. Tvůj ženich bude nějaký statný, tupý a absolutně oddaný rytíř, který se na tebe jen jednou podívá a propadne obdivu k tobě a chtíči dostat se ti mezi nohy. Omotáš si toho chudáka kolem svého rozkošného prstíčku. Hrabě odjede, spokojen s tím, že jeho člověk pro něj bude držet La Citadelle, a život se vrátí do starých kolejí. Nic se nezmění, ledaže s námi bude sir tobě určený za ženicha.“ Ochranitelsky objal Isabelle kolem ramen. „Až se dítě narodí, tohoto manžela otrávíme, sdělíme hraběti, že máš dědice a žes, běda, ovdověla, že však budeme hrad nadále držet pro něj. Je nepravděpodobné, že by poslal za manžela náhradu, dokud bude věřit, že pro něj nepředstavujeme žádné nebezpečí.“

„Už teď mu nejsme nebezpeční,“ protestovala Vivienne, „a přece je tady za branou a dožaduje se, abych se provdala za jakéhosi cizince.“

„Pravděpodobně jsme jediná významná rodina v celé Bretani, která mu ještě nesložila lenní přísahu, Vivi,“ řekl její bratr. „Nezapomínej, hrabství hraničí s Normandií a na jihu je Poitou a Akvitánie. Musí si být jist svými zeměmi. Je přesvědčen, že nejsme-li s ním, pak jsme dozajista proti němu.“

„Muži jsou směšní!“ řekla Vivienne ďBretagne a vyrazila z Velké síně.

„Udělá, co musí, jakkoliv ve hněvu,“ řekl Guy. „Není tak sladce poslušná jako ty, Belle. Teď otevři ústa, chérie, a sněz tenhle kousek sýra. Chceme silné dítě.“ Strčil jí sousto do otevřených úst a pak je políbil. Potom si ji zvedl na klín, kde jí nepřítomně hladil prsa. „Je mi líto, Hughu, že máš na nějaký čas ztratit společnost mé sestry. Já bych nerad ztratil Belle z jakékoli příčiny.“

„Když mě překoná chtíč,“ řekl Hugh suše, „jsou tu četné ochotné služebné, abych se zabavil.“ Pak vstal a vyšel ze síně. Nebylo možné tu zůstat a dívat se, jak Guy ďBretagne tak majetnicky laská jeho ženu. Při pohledu na to, jak si Isabelle položila hlavu na Guyovo rameno tím sladce zbožňujícím způsobem, zuřil. Přestože, jak Hugh věděl, stejně jako on jen hrála svou roli. Věděl, že mu důvěřuje, že najde způsob, jak uniknout z La Citadelle. Jenže jak? Poprvé v životě byl v úzkých, pokud šlo o plán akce. Nevěděl, co si počít, a Belle, jeho sokolníci a zbytek langstonských mužů všichni počítají s tím, že přijde na způsob, jak je dostat domů.

V síni se Belle schoulila svému milenci na klíně, ševelíc rozkoší, když ji laskal. Její stav ji osvobodil od trýzně malého falu. Kdovíproč ji nyní Guyovy ruce uklidňovaly, zatímco dřív ji jen dráždily nebo vzrušovaly. „Pojďme se projít k moři, můj pane,“ řekla. „Zatoužila jsem po tom, i když je stezka strmá a hrubá. Nemám ještě tuze velké břicho a jsem stále velmi svižná, jak můžeš vyzkoušet.“

„Jestli chceš jít k moři, můžeš,“ řekl blahovolně. „Nemusíme slézat po útesu. Můžeme se dostat na pláž z hradu samého, má vzácná.“ Jeho velká dlaň ji hladila po vlasech.

Isabelle mu překvapeně vzhlédla do tváře. „Můžeme?“

„Tak jest,“ prohlásil. „Je tu schodiště, jež vede ze sklepů přímo dolů skrze útes na pláž. Vybudovali je naši předkové. Dnes jít nemůžeme kvůli hraběti Alanovi, ale až bude pryč, ukážu ti to a můžeš se procházet po pláži kdykoli po tom zatoužíš, pokud dáš někomu vědět, kam jdeš.“

Isabelle stěží dokázala zadržet své vzrušení. Konečně mají únikovou cestu! Nemohla se ani dočkat, až to poví Hughovi. Sladce políbila Guye na ústa. „Děkuju ti, můj pane,“ řekla vesele. „Já tolik miluji pláž!“

„Musíš dávat pozor na příliv, má vzácná,“ varoval ji. „Když je měsíc v úplňku, může stoupat rychle a zaplnit jeskyně pod hradem. Nechtěj se pak dát uvěznit na pláži.“

V polední hodinu překročil hrabě Alan s malou skupinou mužů padací most na hradní nádvoří. Vstoupivši do Velké síně, shledali, že Vivienne ďBretagne už je očekává. Byla nastrojena ve svých oblíbených odstínech fialové, sukně tmavé, tuniku z levandulového brokátu vyšívaného stříbrnými a zlatými vlákny, perličkami a křišťály. Tmavé vlasy jí vlály kolem ramen jako mrak, zachyceny stříbrnou a zlatou obroučkou posázenou ametysty a měsíčními kameny. Byla velmi krásná a velmi vznešená, na bledých tvářích temný ruměnec.

Vedle ní stál její bratr, kterého vévoda poznal, protože Guy ďBretagne se tolik podobal své sestře. Po druhém boku paní z La Citadelle stál sir Hugh a vedle Guye byla stejně krásná žena oděná v temně zelené sukni a tunice svěže zelené barvy, vyšívané jiskřivými zlatými křišťálky. Rudozlaté vlasy měla úhledně spletené do dvou dlouhých copů a upevněné obroučkou z leštěné mědi s oválným malachitem uprostřed.

Hrabě Alan se uklonil Vivienne ďBretagne a vztáhl k ní ruku.

„Pojď, paní,“ řekl, „a poznej muže, jehož jsem vybral, aby se stal tvým chotěm a tvým ochráncem.“

Vivienne sestoupila půvabně z pódia a pokročila kupředu, kývnuvši v odpověď na pozdrav hraběte. „Můj pane,“ nic víc neřekla, přejíždějíc podezíravě pohledem po společnících hraběte. Bylo jich šest, jeden z nich kněz. Potom, než stihla riskovat a hádat, na ni hrabě promluvil a ona k němu obrátila své krásné fialkové oči, naslouchajíc.

„Tvá krása, paní, je legendární a spatřiv ji nyní na vlastní oči, mohu než prohlásit, že legenda zdaleka nevystihla skutečnost,“ začal galantně. „Nicméně paní tak očividně jemná jako ty potřebuje chotě, aby ji chránil a hýčkal. La Citadelle je velká odpovědnost pro tak něžné stvoření, jako jsi ty.“

„Můj pane hrabě,“ řekla Vivienne směle, „sice ti s největší radostí odpřisáhnu svou věrnost, jakkoliv se takový formální slib od rodiny ďBretagne nikdy nevyžadoval, neboť jsme nikdy nezradili hrabata z Bretaně, nicméně nejsem nikterak potěšena, že ses podjal úkolu vybrat mi manžela. Ženy z naší rodiny postupují neobvykle ve

výběru svých druhů, to je pravda, ale přežili jsme tak celá staletí docela dobře.“

„Časy se mění, paní,“ řekl hrabě. „Moc, jíž tvá rodina kdysi vládla, už vyprchala. Je nezbytné, abych zajistil La Citadelle pro Bretaň. Jsem si jist, že to tvůj bratr chápe. Sir Hugh mě ujistil, že ano, když mi dnes ráno přijel nabídnout vaše přátelství. Lituji, že ti nemohu dát na vybranou, avšak splň mou žádost.“

„Pak nechť pro tebe drží La Citadelle můj bratr Guy,“ navrhla hraběti Vivienne.

„Tato rodina měla vždy nástupnictví po ženské linii,“ řekl hrabě jakoby nic. „Netoužím to změnit, paní. Víš, jak pověrčivý je náš lid. Taková radikální změna by ho tísnila. Nikoli. Provdáš se za muže podle mé volby, než uplyne hodina, a ten pro mě bude držet La Citadelle. Je to mé přání.“ Pokynul svým společníkům, řka: „Simone de Beaumont, předstup.“

Ze skupiny pěti rytířů pokročil kupředu mohutný muž. Byl stejně vysoký jako Hugh, ale mnohem rozložitější. Vlasy měl stejně černé jako Vivienne, oči tmavé. Měl krátký, dobře upravený plnovous, který mu začerňoval bradu a obkružoval masitá ústa. „Můj pane,“ řekl.

„Toto tedy, paní, je rytíř, jehož jsem ti vybral za manžela. Otec Paul nyní provede obřad.“

„Můj pane!“ Vivienne byla rozhořčena. „Nemá mi být dovoleno poznat tohoto cizince, o němž jsi rozhodl, že má být mým chotěm?“

Isabelliny oči se setkaly s Hughovýma jen na vteřinku. Dokonce jí přišlo Vivienne ďBretagne líto. Simon de Beaumont nevypadal na trpělivého ani laskavého muže. Jeho oči už teď směle hodnotily ženu, jež bude zakrátko jeho chotí; spočinuly na Vivienninu plném poprsí a olízl si rty.

„Není lepší způsob jak poznat muže, než stát se jeho chotí,“ řekl hrabě. „Není nic neobvyklého na tom, že se nevěsta a ženich setkají poprvé ve svůj svatební den. Pojď, otče Paule, pokračujme. Už jsem zde na La Citadelle promarnil dosti času.“

„A kdybych si to znovu rozmyslela a odmítla tě, můj pane?“ otázala se Vivienne v poslední snaze uchovat si vládu nad svým osudem.

„Zabiju tebe i tvého bratra tam, kde stojíte, paní. Vzhledem k vaší pověsti by mi to stěží někdo zazlíval,“ prohlásil hrabě Alan, uchopil Vivienninu ručku a vložil ji do dlaně Simona de Beaumont.

Vivienne se pokusila ruku vyškubnout, avšak její nastávající ji pevně stiskl a zamručel: „Ale jdi, paní, nebuď pošetilá.“

Kněz vykonal obřad tak rychle, jak se odvažoval. Necítil se příjemně v téhle velké síni rodiny ďBretagne. Dozajista to bylo prokleté místo. Pochyboval, že se tu někdy ozvalo slovo Boží, anebo že se tu ještě někdy ozve. Když skončil, kvapně učinil nad novomanželským párem znamení kříže a pokynul hraběti.

„Nyní,“ pravil hrabě z Bretaně žoviálně, jako by to byla radostná událost, „nechať tví sloužící přinesou víno, paní, a my připijeme tobě a tvému novopečenému manželovi, a potom mi ty i tvůj bratr složíte lenní přísahu.“

Když měli všichni číše v rukou, hrabě svou pozvedl a řekl:

„Dlouhý život a mnoho dětí!“

Simon de Beaumont se zazubil, ukázav překvapivě bílé zuby proti osmahlé pleti. „Vynasnažíme se dát Bretonsku generaci věrných synů a dcer.“ Majetnicky ovinul paži kolem Viviennina útlého pasu, nakonec však byl nucen svůj pevný stisk uvolnit, aby jeho nevěsta a její bratr mohli odpřisáhnout hraběti svou věrnost.

„Než odjedu,“ řekl hrabě Alan, „povíte mi, kdo je tato druhá dáma, jež je tu s námi?“

„Ta dáma je má choť,“ řekl Guy ďBretagne.

„Je krásná,“ podotkl hrabě. Pak se obrátil zpět k Simonovi a řekl:

„Máš své instrukce, de Beaumonte. Drž mi La Citadelle bezpečně.“ Hrabě a jeho malý průvod opustili hrad.

„Budu se dívat z cimbuří,“ řekl Hugh, „a přinesu ti své hlášení, paní.“ Uklonil se a rychle zmizel ze síně.

„Tví lidé se musí naučit, že teď jsem tady pánem já,“ řekl Simon de Beaumont přísně.

„Jsi manželem mé sestry, de Beaumonte,“ řekl mu Guy, „ale La Citadelle náleží Vivi. Můžeš pro svého pána plánovat její obranu, ale paní je tady tvá choť. Bez její dobré vůle nikdo neuposlechne tvých rozkazů. Hrabě Alan už je pryč.“

„Ty budeš vzdorovat vládci Bretonska?“ vyhrkl de Beaumont.

„Tohle není žádná výzva k boji,“ řekl Guy. „Ty to nechápeš. Dovol, abych ti to objasnil, ale nejprve si udělejme pohodlí, aby se mi lépe mluvilo.“ Vrátil se k tabuli, usadil se a vzal si Belle na klín, kde ji začal krmit sousty chleba a sýra. „Tady na La Citadelle žijeme podle blahovolných zákonů matriarchátu. Tento hrad dědí vždy nejstarší dcera rodu už tak dlouho, že si nikdo docela nepamatuje,

kdy nebo kde ta tradice povstala, de Beaumonte. Tyto ženy někdy pojmou manžela a někdy ne; ale bez ohledu na to zůstávají prvními a nejpřednějšími vládkyněmi La Citadelle. Jejich manželé a milenci nejsou nic víc než příjemné rozptýlení. Ach mimochodem, víš, že má sestra má milence už od čtrnácti let? Doufám, že jsi dobrý hřebec, bratře Simone. Vivienne má neúkojné choutky. Už to chápeš, že ano? Nebudeme ti rozhodně na žádný způsob bránit, abys plnil svou povinnost k hraběti Alanovi, ale nesmíš se vměšovat do způsobu života, který vedeme tady na La Citadelle.“

Simon de Beaumont byl rozhořčen, ale když se rozhlédl kolem sebe po bandě darebáků, jež obsadila síň, věděl, že kdyby něco namítal, měl by stěží šanci přežít. Pravděpodobně právě to chtěli – záminku, aby ho mohli zabít. Do jaké ďábelské pasti ho to jeho pán poslal? Jeho novopečený příbuzný se na něj padoušsky usmál a on se rozhněval. Nedopustí, aby ho tento muž nebo jeho sestra zastrašovali.

„Proč krmíš svou dámu?“ zeptal se Guye, změniv téma hovoru.

„Belle smí jíst a pít jen jak mně se zlíbí,“ řekl Guy ďBretagne. „Je to velmi poslušná ženuška.“ Pohladil jí prsa pod elegantní tunikou.

„Také ji koupu, viď, má vzácná? Je velmi rozkošná, že ano, Belle?“

„Když to říkáš, můj pane,“ odvětila Isabelle pobaveným tónem. Guy se zasmál. „Vidíš, bratře Simone. Ona je poklad!“

Do síně znovu vstoupil Hugh. „Armáda hraběte už je za kopcem,“ řekl. „Poslal jsem za nimi jezdce, aby se přesvědčili, že jsou skutečně pryč a že to není žádná léčka.“ Usedl po Viviennině druhém boku a sáhl po karafě s vínem. Hugh si nalil důkladnou dávku a naráz silný mok vypil.

Přinesli jídlo a jedlo se v relativním tichu. Potom řekl Guy zlomyslně: „Myslím, sestro, že je na čase, aby sis odvedla svého ženicha do postele. Vypadá jako statný kanec.“ Obrátil se k Simonovi. „Dáš pozor, abys ji nerozdrtil svou velikou váhou, viď? Potěší tě, jak jemně je stavěná, a žádná nemá světlejší pleť.“

„Mluvíš, jako bys ji znal,“ řekl Simon de Beaumont.

Guy se burácivě zasmál. „Ovšemže ji znám. Kdo si myslíš, že byl prvním milencem mé sestry? Přece já!“

Rytíř hraběte zbledl leknutím. „Taková věc je zakázaná,“ řekl.

„Zakázaná?“ Guy se znovu zasmál. „Pro ďBretagne není nic zakázaného, bratře Simone. Naprosto vůbec nic!“

„Óó, Guyi,“ plísnila Vivienne svého bratra. „Musíš prozrazovat všechna naše tajemství?“ Pak se zachichotala. „Nu, všechna snad ne!“

„Paní,“ řekl Simon de Beaumont přísně, „od nynějška se budeš chovat jako dobrá křesťanská manželka, jinak budu nucen poučit tě o cestách ctnosti.“

Vivienne se zasmála. „Chceš, abych se víc podobala Belle, Simone, můj pane manželi? Belle je velmi poddajná. Na žádost mého bratra ležela s ním i se sirem Hughem, jim pro radost. Dovolíme siru Hughovi, aby ležel jednu noc s námi, až se navzájem lépe poznáme?“ předla mu do ucha. Pak se jí kolem rtů mihl jazýček. Simon de Beaumont byl otřesen a nebyl si jist, zda jí vůbec věří, avšak její tón byl velmi vzrušující. Byla ohromně vzrušující. Cítil, jak jeho touha po ní stoupá, vstal a zvedl ji. „Zaveď mě do své komnaty, Vivienne,“ řekl. „Mám v úmyslu lépe se s tebou seznámit.

Měj se na pozoru, paní. Jsem neúnavný milenec.“

„Taktéž já.“ Vivienne se opět zasmála a odvedla ho.

Guy vstal. „Následujme jejich příkladu,“ řekl a odvlekl Belle za sebou ze síně.

Hugh zůstal sám. V jistém smyslu se mu ulevilo, že se jich všech zbavil. Dnes v noci bude poprvé po řadě měsíců spát sám. Vstal, vyšel z haly a odebral se na seník za svými sokolníky.

„Dokázali jste se dostat k langstonským mužům?“ zeptal se jich.

„Co vám řekli?“

„Neodejdou, pokud nepůjde i paní Isabelle,“ řekl Alain. „Zatracení hlupáci! Jako kdybychom tady paní chtěli nechat.“

„Navrhla to,“ řekl jim Hugh, „ale já jí řekl, že půjdeme-li, půjdeme všichni spolu, moji chlapci.“

„Ale jak, můj pane? A kdy?“ zeptal se ho Lind.

Hugh zavrtěl hlavou. „Připadám si jako tupec,“ přiznal se jim.

„Ještě nevím. Namáhám si mozek a přece nedokážu na žádný způsob připadnout. Zvažoval jsem, nemám-li náš příběh povědět hraběti Alanovi, ale obával jsem se, že by nic neučinil. Přijdu ráno, až ma Belle přijde navštívit Couper. Pak si promluvíme a ona snad něco navrhne.“ Odešel od nich a vrátil se do svého nového příbytku uvnitř hradu, aby se vyspal.

Když přišel úsvit, odebral se Hugh do voliéry a nalezl tam Belle.

„Znám cestu z hradu, která nevede branou ani přes padací most,“ sdělovala mu vzrušeně. „Dozvěděla jsem se o ní včera, ale tehdy

jsem nemohla nalézt okamžik, v němž bych ti to pověděla, při všem tom zmatku kolem Vivienniny svatby.“

„Jaká je to cesta?“ zeptal se jí vzrušeně.

„Guy mi ji dnes má ukázat. Existují schody z nejhlubších sklepů dolů skrze skálu až na pláž. Musíme zjistit, kdy je příliv, neboť někdy zaplavuje jeskyně, a kdyby nás zastihl, mohli bychom se všichni utopit,“ pravila Isabelle. „Hughu! Hughu! Konečně máme příležitost!“

„Tak jest,“ souhlasil s ní a pak řekl: „Také si musíme zjistit, jak daleko sahá pláž po pobřeží směrem k Normandii a zda je průchozí. Musíme nalézt způsob, jak dostat pryč naše koně a Couper.“

„Snad by mohli langstonští muži odejít skrz bránu a vzít s sebou koně, předstírajíce, že je chtějí cvičit. Couper mohu vzít na rukavici. Ne! Ať ji nesou Lind a Alain. Vezmou ptáky do polí, aby je cvičili. Nikdo se jich na to nebude vyptávat. Tak to uděláme!“ Pak zauvažovala a řekla: „Ale kam pojedeme, můj pane? Ke dvoru vévody Roberta do Rouenu? Ten by nám dozajista pomohl navrátit se do Anglie. Jinou cestu neznám, ty ano?“

Hugh zavrtěl hlavou. „Můžeme se než modlit, aby byl s králem Jindřichem zadobře, ma Belle. Jsou-li bratři ve válce, ocitneme se opět kdesi uprostřed. Pro dva lidi, jejichž jedinou touhou je žít v poklidu…“

Kapitola 17

Nemožné se stalo skutkem. V průběhu jediné noci se Vivienne ďBretagne zbavila lásky k Hughovi Fauconierovi a šíleně se zamilovala do Simona de Beaumonta, svého manžela. Stěží tomu sama dokázala uvěřit, jak zadýchaně svěřovala bratrovi.

„On je báječný, Guyi! Je vším, co jsem odjakživa chtěla v muži mít. Neúnavný milenec! A nebojí se nás, bratře. On mě bije,“ dokončila šeptem.

„Cože tě?“ Guy ďBretagne byl rozhořčen. Jistěže neslyšel správně. I když sám rád něžně trestal ženy, činil tak vždy s láskou, nikdy surově. Na Viviennině světlé pleti byly podlitiny, teď to postřehl. Guy ďBretagne nikdy takhle nepoznamenal ženskou pokožku. Nikdy!

„Byla jsem velmi zlobivá.“ Vivienne se nevinně chichotala.

„Přišlas o všechen rozum?“ řekl její bratr zuřivě. „Jsi Vivienne ďBretagne, ne nějaká hloupá ženská z nízkého rodu. Tenhle muž ti ani není roven, jinak by měl vlastní půdu. Jak se opovažuje na tebe vložit násilnicky ruku?“

„Mně se to líbilo,“ řekla Vivienne tiše. „Copak to nechápeš, bratře? Tenhle muž je silnější než já. Celý život jsem byla velká Vivienne ďBretagne z rodu čarodějů, nebezpečná kořist. Každý můj milenec se mě bál. Hugh snad ne, neboť bez paměti Hugh nevěděl, co je to strach, ale řeknu ti něco, co jsem se nikdy neopovážila pronést nahlas, ačkoliv jsem to v hloubi srdce věděla. Hugh už dříve miloval. Ať je to kdokoliv, i když se na ni nepamatuje, přece jen ji miluje. Ani se mi nikdy plně neoddal, ačkoliv dozajista nikdy nebyl nevěrný. Milovala jsem ho, ale neodvažovala jsem se úplně se mu vzdát ze strachu, že se mu náhle navrátí paměť a on mnou pak bude opovrhovat. – Se Simonem tomu tak není. Ještě mě nemiluje, ale bude, bratře. Já ho miluji, jako jsem nikdy žádného muže nemilovala. Bude mě mít zcela! Mé tělo, mou mysl, arci i samotnou duši; anebo mě zabije. Řekl to. Jsem jeho ráda!“

Guy ďBretagne byl zděšen. „Vivi,“ řekl tím nejněžnějším hlasem.

„Chováš se jako hloupé dítě. Lidé jako my se neodvažují milovat tak, jak říkáš. Oslabuje nás to.“ Uchopil ji za ruku. „Petite soeur, těš

se ze svého vilného hřebce, ale nemiluj ho s tak hlubokou a nezkoumající vášní. To bude tvá smrt.“

„A ty, bratře,“ odvětila stejně jemným tónem. „Což tak nemiluješ svou hezkou Belle? Nelži mi. Viděla jsem, jak na ni hledíš.“

„Ano,“ přiznal. „Miluju ji, Vivi. ale nikdy bych jí nedovolil, aby měla nade mnou navrch, tak jak ty to dovoluješ svému manželovi. Naši vášeň vždycky ovládám já –“

„Mě už unavuje ovládat. Unavuje mě budit strach,“ řekla Vivienne.

„Chci být jako ostatní ženy, Guyi.“

„Nikdy nebudeš jako ostatní ženy,“ řekl jí hněvivě, „a jestli tomu chceš jinak, jsi hanbou našeho dědictví! Jsme z rodu ďBretagne! Pocházíme z velikého rodu. Ty, má sestro, jsi jako ta nejlepší klisna, jež kdy byla připuštěna, ale za druha sis vyvolila obyčejného lesního kance. Doufám, že se nedočkáš chvíle, kdy toho budeš litovat!“

„Musíš poslat Hugha pryč,“ Vivienne si nevšímala hněvu svého sourozence.

„Nikoli,“ odvětil Guy. „Neudělám to. Ty mu řekneš, co cítíš k svému choti. Pak, sestro, mu dáš na vybranou, chce-li zůstat na hradě jako rytíř anebo odejít. Modlím se, aby zůstal, Vivi, neboť jsem přesvědčen, že ho budeme potřebovat v nadcházejících dnech, jinak tvůj manžel naplní La Citadelle sobě rovnými.“

„Zůstaneš u mě aspoň, až to budu říkat Hughovi?“ zeptala se Vivienne bratra. „Jestli se rozzlobí, vím, že dokážeš zkrotit jeho hněv.“

„Zůstanu. Kde je Simon teď?“

„Spí,“ řekla s uzarděním. „Zakrátko se k němu vrátím.“

Guy nevěřícně odfrkl. Především nikdy v životě neviděl, že by se Vivi červenala jako panenka. Všechno to bylo velmi znepokojivé a nemálo odporné.

Přišel Hugh z voliéry ve společnosti Belle, ale oba ď Bretagne byli příliš rozptýleni, než aby si toho povšimli.

„Pojď a posnídej, Hughu,“ vyzval ho Guy. „Vivi má zprávu poněkud ohromující povahy.“ Naplnil číše, postavené u jejich míst, čerstvě vylisovaným jablečným moštem a utrhl si velký kus z čerstvého boehníku chleba, který postrčil po stole k druhému muži.

„Sedni si mi na klín, Belle, a já tě budu krmit, zatímco má sestra bude hovořit.“

Isabelle se poslušně uvelebila v jeho pohodlném objetí, otevírajíc ústa jako ptáčátko na chléb a sýr, které jí nabízel. Docela už si zvykla takhle jíst.

„Hughu,“ řekla Vivienne tlumeně, „nesmíš povědět Simonovi, žes byl mým milencem. Nesmíš to ani naznačit. Chápeš, co ti říkám?“

„Když si to přeješ, paní, jsem ti k službám,“ odpověděl Hugh a uvažoval, oč tady vůbec jde. Vivi se obvykle ke svým milencům směle znala. Nyní náhle blekotá jako děvčátko. Fascinující.

Svým tichým, dramatickým hlasem uvedla Vivienne ďBretagne příčiny svého požadavku. Své pozoruhodné vysvětlení končila slovy:

„Můžeš zůstat na La Citadelle jako hradní rytíř, anebo smíš se svými muži volně odejít, ale už nikdy mezi námi nic nebude, Hughu. Chápeš mě, viď?“

Byl jako omráčený. Ještě předchozího dne hlásala svou naprostou, neumírající lásku k němu, rozhořčeně protestujíc proti rozhodnutí hraběte Alana opatřit jí manžela, kterého neznala. Teď najednou všechno, co s ním kdy měla společného, je zcela bezvýznamné ve světle její nové velkolepé vášně. Hughovi se ze všeho nejvíc ulevilo, ale taky byl mírně uražen. Na zlomek vteřiny se jeho oči setkaly s Bellinýma. Pák těžce polkl. Při tom veselí, jež spatřil tančit v těch zelenozlatých očích, měl co dělat, aby se sám ovládl.

„Nemůžeš mi nic říci?“ otázala se Vivienne. Očekávala protest; vyznání lásky, ne mlčení.

„Paní, jsem ohromen tvými slovy,“ začal.

„Neřekneš to Simonovi?“ V jejím hlase bylo zoufalství.

Hugh zavrtěl hlavou. „Vrátilas mi zdraví a já jsem vděčný. Netoužím bojovat o tebe s tím velkým zvířetem, za které ses provdala, Vivi. Časem, až tato tvá nová vášeň vyprchá, a ona vyprchá, mě budeš chtít zpátky do postele, cherie.“

„Zůstaneš nebo půjdeš?“ zeptala se dopáleně. Oč snazší by pro ni bylo, kdybych byl z dohledu, pomyslel si Hugh, ale nemůže opustit La Citadelle, dokud nevymyslí způsob, jak s sebou vzít svou ženu. Tu ženu, o níž ani nevěděl, že ji má. Chraplavě se zasmál. „Teď bys ráda, abych šel, já vím, ale zůstanu prozatím v tvých službách. Nemám kam jinam jít.“

„Tak jest!“ řekl Guy s nadšením. „To mi zcela dobře vyhovuje!“

Vivienne přitom vypadala rozhodně nejisté, takže se Hugh rozhodl poskytnout jí ještě další téma k úvahám.

„Nechtěl jsem ti to říci, neboť vím, jak ses takové věci obávala,“ řekl Hugh upjatě, „ale před několika dny se mi vrátila paměť. Potvrdil jsem si svou totožnost u svých ozbrojenců, kteří se neopovažovali být mi v mém hledání vlastní minulosti nápomocni ze strachu před tebou, paní.“

„Já to věděla!“ řekla Vivienne triumfálně a s překvapivou úlevou.

„Jsem Hugh Fauconier, prostý rytíř z Worcesteru. Jsem mladší syn a putoval jsem světem se svými muži, hledaje si místo. Sieur de Manneville mi je slíbil, ale když jsme se nemohli shodnout na podmínkách, uvrhl mě do svého žaláře, kde jste mě nalezli.“

„Nemáš ženu?“ zeptala se.

„Nikoli, paní, ale milou doma v Anglii, která už se možná provdala za jiného,“ řekl Hugh lstivě. „Jednoho dne možná pojedu domů a najdu si jiné děvče, ale prozatím nemám nikomu co nabídnout.“

Vivienne ucítila, jak jí žilami proudí úleva. Návrat jeho paměti byl pro ni převelice výhodný. Teď ji nezradí. A tak řekla: „Jsem ráda, že tě mám ve svých službách, sire Hughu Fauconiere.“ Usmála se na všechny, nabrala trochu jídla a řekla: „Teď se musím vrátit k svému choti. Bude se probouzet a chtít svou snídani.“

„Úplně přišla o rozum,“ řekl Guy hněvivě, když jeho sestra opustila síň. „Je jako služka s prvním chlapem. Ulevilo se mi, že zůstáváš, Hughu. Budu možná potřebovat tvou pomoc při ochraně toho, co náleží ďBretagnům, před tímto bulíkem, jímž nás hrabě potrefil. Je to, jako by má sestra byla uhranutá.“ Náhle se mu zatřpytilo v očích. „Tak tomu musí být. Čarodějka byla očarována!“

„Nikoli,“ řekla Belle tiše, „avšak věří, že je skutečně zamilovaná, můj pane. Neodpírej jí její štěstí.“

„Ještě nikdy jsem jí je neodpíral,“ řekl Guy, „ale Simon de Beaumont je jako nebezpečný kanec v podrostu. Nemám ho rád a nedůvěřuji mu. Je to v prvé řadě hraběcí muž a teprve potom manžel mé sestry.“

„Muž musí v prvé řadě být vázán přísahou věrnosti svému lennímu pánovi,“ řekl Hugh rozumně, „a pak teprve své choti. Uvidíme, jak se tento muž bude chovat k Vivi.“

Guy chmurně přikývl. Momentálně se vlastně nedalo nic dělat. Jestliže je Simon de Beaumont tím mužem, za kterého jej pokládal, pak se nakonec prozradí a oni budou moci jednat.

Isabelle hleděla vytrhnout Guye ďBretagne z jeho nálady. Naklonila se k němu a jemně ho kousla do ucha. „Dovedu si skoro

představit, co tvá sestra a její ženich nyní dělají, můj pane Guyi. A co ty?“ Jemně mu foukla do ucha. „Zabavíme se stejným způsobem? Na všednější maličkosti v La Citadelle může dohlédnout Hugh, ne snad? Ááá, jak mě toto odění škrtí!“

Guy ďBretagne vstal a zvedl svou milenku v náručí. Pak beze slova vyšel ze síně, ponechávaje tam svého společníka.

Hugh sledoval jejich odchod, chápal, jak taktně se Isabelle zachovala ke Guyovi, nicméně žárlil. Nedalo se uniknout skutečnosti, že je Guyovou milenkou, a to Hughovi vadilo. Když měl on sám Vivienne, nezdálo se to tak zlé. Teď však bylo všechno jinak a on zůstal sám. Byl pošetilý, že neopustil La Citadelle, když mu Vivienne dala tu příležitost? Jak by však mohl vzít Isabelle s sebou? Kdyby zmizela, rychle by všichni poznali, kam se poděla. Musí existovat způsob, jak ji nechat zmizet z hradu, aby se mohli vrátit domů do Anglie.

Snad by mohl přesvědčit Simona de Beaumonta, aby vzal Vivienne ke dvoru hraběte Alana. Pak Hugh zavrtěl hlavou. Neměl pochyb, že se Simon de Beaumont bude rád předvádět se svou krásnou chotí i tím, jak se stal jejím pánem, ti však problém nepředstavovali. Problém byl s Guyem. Nebudou ho chtít vzít s sebou a Guy nebude chtít opustit Isabelle. Jeho majetnická vášeň vůči ní byla zřejmá. Hugh se v duchu pracně snažil nalézt odpověď.

Simon de Beaumont s sebou přivezl zprávy z okolního světa, když přijel na La Citadelle. Večer seděl u panské tabule a hrál si na pána sídla, zatímco Guy ďBretagne mlčky soptil vzteky. Guy ho pojmenoval dobře: Kanec. Byl stejně velký jako Hugh, ale velmi rozložitý a silné postavy. Tmavé oči měl malé a pronikavé. Třpytily se jako gagáty, mžikaly sem a tam, jen zřídkakdy znehybněly, a vnímaly všechno kolem sebe. Jen máloco mu uniklo, ačkoliv jemnůstky mu unikaly zcela.

„Dobyvatelovi stárnoucí spratkové se zase rozvadili,“ říkal jim, číši v masité pěsti. „Hrabě Alan je moudrý. Sedí a dívá se, ale sám se do toho neplete.“

„Jak by mohl?“ řekl Hugh. „Je ženat s jejich sestrou a nemůže prokazovat přízeň jednomu či druhému, pokud by z toho neměl absolutní prospěch.“

„Tak jest!“ řekl Simon a bouchl číší o tabuli, „a plést se mezi ně by mu nepřineslo žádnou výhodu, ačkoliv se ho oba snažili získat na svou stranu.“ Polkl mohutný doušek vína.

„Co se stalo, můj pane Simone, že to znovu způsobilo nešvár mezi bratry?“ zeptala se Belle tiše. Potřebují co nejvíce informací, mají-li přejít Normandii a dostat se do Anglie.

„Totě znovu ti prokletí Montgomeriové,“ řekl Simon. „Vévoda Robert uvítal Roberta de Belleme u svého dvora s otevřenou náručí. A to potom, co ho král Jindřich poslal pro jeho rebelie pryč z Anglie. Anglický král byl mocně uražen jednáním svého bratra.“

„Arci,“ řekla Belle. „Rozhodně chápu, proč tomu tak bylo.“

„Jednal tak Jindřich jen proto, že se jeho bratr smířil s Robertem de Belleme? Rozhodně toho muselo být víc,“ nadhodil Hugh.

„Arci,“ odvětil Simon vědoucně. „De Belleme plundroval normanské země mužů věrných anglickému králi. Vévoda ho buďto nemohl, anebo nechtěl zadržet. Pak vévoda Robert přijal s převelikou srdečností de Bellemovu přítomnost u svého dvora. To Jindřicha Beauclerca přirozeně urazilo.“ Simon sáhl po kusu zvěřiny, zakousl se do ní a začal divoce žvýkat. Radostně se zazubil, když mu Vivienne osobně dolila do stříbrného poháru temně rudé víno, a pochvalně na ni mrkl.

„Poslali Angličané armádu?“ vyzvídal Hugh.

„Malou,“ odpověděl Simon. „Tito Normani! Takoví lidé! Nedá se jim vůbec věřit, ale to ty jako rodilý Angličan víš. Vévodovi nejvýznamnější urozenci přijali anglické rytíře a plně s nimi spolupracovali. Ne, že by to něco znamenalo. Pak někteří jiní vysocí normanští šlechtici, mezi nimi William z Mortainu, opustili Anglii a spikli se s vévodou proti králi. Král se v odvetu zmocnil Mortainových pozemků. Pfuj! Normani! V Bretoňsku člověk aspoň prostě a jasně ví, kdo jsou jeho nepřátelé.“ Znovu si lokl svého vína.

„V Bretoňsku se tví nepřátelé nikdy nemění. Učiníš-li si nepřítele, jste nepřáteli, dokud jeden z vás není mrtev. Je to tak mnohem snazší.“

Hugh se nedokázal ubránit širokému úsměvu. „Tak jest,“ souhlasil. Pak řekl: „Tuším, že cesty v Normandii jsou ještě k cestování nebezpečné. Totě dobré, že jsme tu v La Citadelle daleko od toho všeho, hm?“

Simon de Beaumont souhlasně přikývl, „Já už užil bitev dost, aby mi to vystačilo na celý život,“ řekl. „Byl jsem s hrabětem Alanem ve Svaté zemi. Jsem připraven usadit se a mít rodinu.“

Mluví hrubě, říkal si v duchu Hugh, ale v podstatě to není zlý chlapík, navzdory tomu, jak ho Guy ďBretagne nemá rád. Simon de

Beaumont byl rázný, přímočarý muž, věrný svému lennímu pánu. Kolik znám takových, jako je on? uvažoval Hugh. Využil nanejvýš příležitosti, jež se mu nabízela, a držel La Citadelle pro svého pána. Jako i já bych držel Langston pro Jindřicha, jen kdybych se dostal domů, myslel si Hugh.

Situace, jak ji popsal Simon de Beaumont, byla zlá. Hugh věděl, že se neodváží vzít Isabellu a nepokusí se vydat napříč Normandií. Bylo to přespříliš nebezpečné, obzvlášť pro ženu v jejím stavu. Pochyboval, zda by vůbec on a jeho muži dokázali projít bez obětí na životech. A dozajista by nyní nemohli hledat útočiště u dvora vévody Roberta. Hugh je beze vší pochybnosti mužem krále Jindřicha. Nezradí svého starého přítele a společníka z dětství. Jak on, tak Isabelle by byli v Rouenu v nebezpečí, zvlášť je-li tam Richard de Manneville a těší se přízni vévody Roberta.

Isabelle poznala z Hughovy tváře, nač myslí. Uvízli v pasti a v blízké budoucnosti nebudou moci z La Citadelle uprchnout.

„Vezmi muže a jdi sám,“ prosila ho, když se příště sešli ve voliéře.

„Vím, že bych ti byla na přítěž, ale ty bys dozajista projít dokázal. Já jsem tu v bezpečí. Můžeš se pro mě vrátit, Hughu.“

„Nemůžeš se tedy dočkat, paní, až se mě zbavíš, aby ses mohla nadále beze vší provinilosti oddávat svému milenci?“ Nenáviděl se za ta slova.

Do očí jí vhrkly slzy, ale neřekla nic, místo toho se otočila k odchodu z voliéry.

„Nosí dítě jiného muže,“ řekl Alain. „Totě by bylo nejlepší, abys ji nechal, můj pane.“

Hugh polohlasem zaklel. „Nosí mé dítě, ty budižkničemu, nikoho jiného,“ řekl hněvivě. Pak, protože neměl jinou možnost, mělo-li být Isabellino dobré jméno očištěno do budoucna ode všech podezření, pověděl Alainovi a Lindovi pravdu.

Oba sokolníci žasli nad jeho vyprávěním.

„Ti ďBretagne jsou dozajista ďábelské plémě,“ vypravil ze sebe konečně Alain. Starší z obou sokolníků byl bledý leknutím.

Lind neříkal nic, ale Hugh si dokázal představit, nač myslí, neboť Isabellu zbožňoval. Byla to jeho paní.

Isabellin stav už začínal být viditelný na jemném zaoblení bříška pod sukněmi a tunikou. Přišel podzim s krásnými, jasnými teplými dny a chladnými, prodlužujícími se nocemi. Temná erotická vášeň, jež odjakživa sídlila v duši Guye ďBretagne, tála při pohledu na

Belle, v níž zrálo dítě, které už začal považovat za vlastní. Způsob vlastního početí tohoto dítěte pro něj neměl žádný význam, neboť nesdílel snad oné noci Bellinu sladkost s Hughem Fauconierem? Hughova účast na stvoření nemluvněte, jež se na jaře narodí, už se ani nepočítala. Guy považoval novorozence za své dítě a kdokoliv by se opovážil naznačit něco jiného, musel by nést následky. Simon de Beaumont pravdu neznal. Vivienne se mu s ní nesvěřila, neboť by pak musela přiznat svou spoluvinu na té věci.

Guy svého švagra nenáviděl. Byl to tak obyčejný muž. Zmocnil se krásné Vivienne a před očima jejího zděšeného bratra ji měnil v obyčejnou ženu. Nosila nyní své nádherné tmavé vlasy v copech, hlavu počestně zakrytou bílým závojem. Vypadala spíš jako nějaká zatracená jeptiška než jako vzrušující žena z masa a krve. Když se o tom jednoho večera zmínil, jeho švagr promluvil, místo aby to nechal vysvětlit Vivi.

„Starodávní Sašové nutívali své nevěsty, aby si úplně oholily vlasy na znamení podřízenosti,“ chechtal se. „Ženská by měla vypadat slušně. Vivienne byla přespříliš rozmařilá, jenže tehdy to nevěděla, jsouc tady po celý svůj život v odloučenosti. Mou povinností manžela je napravit ji. Nemám snad pravdu, můj anděli?“

„Ach ano, můj drahý pane,“ řekla Vivienne poslušně, chopila se jeho velké chlupaté ruky a políbila ji. „Jsem tvá, dělej si se mnou, co se ti zlíbí.“

Guyovi bylo při té podívané fyzicky nevolno. Co se stalo s jeho hrdou a nezávislou sestrou? Nemohl to vydržet, vstal od stolu a opustil síň. Musím zabít toho parchanta, který tak změnil mou nádhernou Vivi, říkal si, a jestliže to neudělám rychle, změní ji tolik, že už ji nikdy nedokážu dostat zpátky.

Belle se obeznámila se schodištěm dolů na pláž a když se poučila o přílivu a odlivu, šplhala nyní denně nahoru a dolů, aby se prošla po písčinách. Většinu dní chodila sama, což jí bylo zdaleka nejmilejší. Vítr a mlhy jako by ji konejšily, skýtajíce jí mír, jaký nikde jinde nepoznala. Napětí mezi Guyem a Simonem bylo den ze dne horší.

Simon de Beaumont se zprvu pokoušel zkonejšit pocity Guye ďBretagne vůči Vivienne, když však vyšlo najevo, že v tomto ohledu neuspěje, ustal Simon ve svém snažení a rozzuřil Guye ještě víc pevným prohlášením, že on, Simon de Beaumont, je pánem La Citadelle. Jestli se to Guyovi nelíbí, může si hledat domov někde

jinde. Vivienne stála po jeho boku, spanilý úsměv na krásné tváři, a Simon mluvil.

„Vivienne ví, že nemohu odejít,“ řekl Guy tiše. V jeho hlase byl nebezpečný podtón a když ho uslyšela, jeho sestra zbledla.

„Buď zticha, bratře!“ vykřikla. „Víš, že jsi tady vítán tak dlouho, jak jen se rozhodneš zůstat a respektovat autoritu mého manžela.“ Obrátila se k svému choti. „Ach můj pane, musíš se snažit vycházet s mým bratrem lépe.“

„Proč musí zůstat?“ otázal se Simon, jemuž docházela trpělivost.

„Protože je to mé dítě, to dítě, jež nyní Belle nosí, kdo zdědí državy rodu ďBretagne,“ odvětil Guy.

„Posloupnost tohoto rodu se udržuje v ženské linii,“ řekl Simon.

„Tak jest, ale ty prohlašuješ, že budeš plodit s mou sestrou jenom chlapce, a přece jsem neviděl žádný důkaz, že by čekala dítě,“ odvětil Guy, „Jakékoli dítě. V důsledku čehož má dcera – neboť jsem si jist, že mi Belle porodí dceru – podědí tento hrad. Stěží bych vychoval svou dceru mimo její domov, můj pane.“ Usmál se. „Tak to u nás chodí.“

„Časy se mění,“ zavrčel Simon. „Nehodlám se dívat, jak mé chlapce oloupí o jejich dědictví nějaké děvče!“

Guy se znovu usmál. Měl navrch. „Až ti tvá choť dá syna, můj pane, můžeme o tom mluvit dále. Prozatím jsou řeči pošetilostí.“ Jeho temně fialkové oči se setkaly s Vivienninýma, vyzývajíce ji, aby se mu vzepřela, aby se vzepřela jeho dceři.

Kapitola 18

Guy ďBretagne soustavně hledal způsob, jak zapudit svého švagra Simona de Beaumont z Viviennina srdce. Antipatie mezi nimi byla všem zřejmá. Jednoho dne žena, jež kojila oba sourozence ďBretagne jako děti, přišla za Guyem a řekla: „Přeješ si zbavit se toho muže, pane, viď? Pomohu ti, neboť se mi nezamlouvá způsob, jímž zachází s mou sladkou paní.“ Bezzubými ústy se usmála, pokynula Guyovi, v jediném oku jí zajiskřilo.

„Co víš, má drahá Marie?“ zeptal se jí dychtivě.

„Zlomí mé paní srdce, to udělá,“ řekla stařena. „Jen ona sama ho neuspokojí, můj pane Guyi.“ Znovu vědoucně pokývala, prst u nosu, hlava jí poskakovala nahoru dolů.

„Pověz mi to,“ řekl tiše. „Pověz mi to a já ti dám lektvar, který zbaví tvé staré kosti bolestí, Marie.“ Jeho ruka něžně hladila její kloubnaté prsty.

„Dvě kuchyňské služky, mlékařka a kovářova prostřední dcera už posloužily tomu chlípnému hřebci. Všechny už čekají dítě. Jeho parchantů bude legie, můj pane, a ducha mé ubohé paní zkruší, až se o tom dozví. Všichni víme, jak na něm lpí, a ty ubohé ženštiny se bojí jejího hněvu, až se dozví o jeho smilnění, neboť dozajista namíří svou pomstu proti nim a ne proti svému manželovi. Nedopřeje sluchu ničemu, co by bylo proti němu, tak velice mu propadla.“

Guy ďBretagne stěží dokázal skrývat svou radost. „Jsi moudrá, žes to řekla mně, Marie,“ řekl staré chůvě. „Jestli ji Simon de Beaumont podvádí, měla by to Vivi vědět. Neboj se, stará Marie, ochráním svou sestru a zanedlouho se Simona de Beaumont zbavíme.“

Stará paní znovu přikývla. „Věděla jsem, že řeknuli ti o tom, můj pane Guyi, dáš vše do pořádku. Nedovol, aby ten veliký kanec ubližoval mé hezké dívčince.“ Poplácala ho po paži. „Jsi dobrý bratr.“

Takže de Beaumont si nanejvýš velkoryse dopřává půvabů nevolnic. Guy se v duchu zasmál. Jak se to všechno dalo čekat; mělo ho to samotného napadnout. Ale nyní, díky staré milé Marii, má zbraň, již potřeboval, aby se zbavil svého švagra. Spěchal do své magické komnaty, aniž by o tom někomu řekl, zvláště své sladké Belle, kterou by vyděsil jeho plán postupu a pokoušela by se mu to

rozmluvit. Nikoliv. Dnešní večer bude znamenat konec Simona de Beaumont a pak bude všechno jako bývalo předtím, než na La Citadelle přijel hrabě Alan a přiměl Vivienne násilím k sňatku.

Toho večera seděli u panské tabule, Vivienne v elegantním oděvu, který měla na sobě ve svůj svatební den. Paní La Citadelle povzbuzovala svého manžela, aby se napil skvělého červeného vína, jež nechala přinést ze sklepů, aby ho uctila, neboť Simon de Beaumont měl víno rád. Už jen její cvrlikání stačilo, říkal si Guy, aby se jednomu udělalo nanic.

Isabelle připadalo, že Guy vypadá dnešního večera neobvykle nasupeně, a uvažovala, proč.

„Připijme na mého švagra,“ Guy náhle vstal a vysoko pozvedl svou číši. „Na Simona de Beaumont, rytíře, jenž dozajista nedokáže vládnout ocasem o nic lépe nežli svým mečem!“

De Beaumont vypadal nejisté a Vivienne zmateně. „Co je to za přípitek, bratře?“ otázala se Guye.

„Ale sestro, cožpak to nevíš? Tomu nemohu uvěřit, neboť jsi vždycky věděla o všem, co se na La Citadelle dělo. Tvůj manžel je učiněný býk. Bude mít do léta nejméně čtyři bastardy. Ty ještě nečekáš dítě, nejdražší Vivi? Polovička nevolnic rozhodně ano, dík laskavosti Simona de Beaumont.“ Krutě se na ni usmál.

Vivienne zbledla leknutím. Velké fialkové oči obrátila tázavě na Simona. „Můj pane?“ řekla tlumeně. „Je to pravda?“

Simon de Beaumont si ještě lokl svého vína. „Arci! A co když je to pravda?“ otázal se bojovně. „Jaký má smysl osévat jalové pole, paní, neboť dozajista ty jsi neplodná, jinak bys už měla život plný mého děcka. Myslíš, že jsou to první parchanti, jimž jsem otcem? Chci syny, paní. Ty mi je dát nemůžeš. Rozpoznám ty nejschopnější ze svých levobokých synů, až vyrostou. Až moje pacholata nebudou déle potřebovat mléko z prsů svých matek, zavedu je do hradu na vychování. Ty, paní, je můžeš učit jemným způsobům. Aspoň na to jsi dobrá. Nevyženu tě z tvého domova. Nejsem krutý.“ Vyprázdnil svůj pohár a znovu jej postavil, načež hlučně říhl.

Překrásná Vivienne byla jeho drsnými slovy zdrcena. Nemohla okamžik ani promluvit.

Guy se krutě usmál. „Slyšíš ho, petite soeur? Připravuje svým parchantům krásnou budoucnost. Těší tě vědomí, že se budeš podílet i ty na budoucnosti oněch pacholat? Pěstounka, jež je bude učit jemným způsobům?“ Guy se vědoucně zasmál a pak mu temně

fialkové oči zčernaly hněvem. Upřel na svého švagra tvrdý a soustředěný pohled. „Nedovolím ti, abys takhle zahanbil mou sestru, de Beaumonte. Už teď ti jed, jenž jsem ti podal, ty veliký růjný kance, začíná propalovat vnitřnosti. Cítíš to?“ Opět se zasmál a při tom zvuku Isabellu zamrazilo. Její oči se krátce a tázavě střetly s očima Hugha Fauconiera.

„Guyi! Cos to udělal?“ vykřikla Vivienne, zatímco široká tvář Simona de Beaumont zpopelavěla a on se zlomil strašlivou bolestí, jež na něj zaútočila. Tvář umírajícího muže se perlila potem, lapal po vzduchu.

„Ty sis skutečně myslel, že si můžeš vzít mou sestru a veřejně ji zostudit, de Beaumonte? Doopravdy jsi uvěřil, že moc tvého hraběte Alana dokáže překonat sílu rodu ďBretagne? Až se tvůj pán bude obtěžovat s dotazem po tvém zdraví, povíme mu o chorobě, která tě sklátila, a jak jsme želeli tvého odchodu.“ Guy se krutě usmál na svou oběť a sledoval, jak jí do očí vstupuje smrt.

Velký rytíř se svíjel v hrůzné agónii, rychle stíhán smrtelnou křečí.

„T-ty… ď-ď-ďáble,“ sténal. Tělo se mu několik vteřin škubalo strašnými stahy a pak zůstal ležet nehybně, dech se mu zastavil.

Isabelle byla ztuhlá hrůzou. Nedokázala docela uvěřit, co se právě stalo. Simon de Beaumont rozhodně nebyl zvlášť příjemný chlapík, ale právě zemřel strašlivou smrtí z ruky Guye ďBretagne.

Vivienne začala kvílet žalem, trhajíc si krásné tmavé vlasy ve svém velikém a hlubokém smutku.

„Pro všechno na světě, Vivi,“ řekl její bratr zžíravě. „Ten člověk byl absolutní surovec. Bil tě. Podváděl tě. Zahanboval tě před ostatními, a ty truchlíš nad jeho smrtí? Měl jsem ho zabít hned ráno poté, co ses za něj provdala. Teď se aspoň můžeme vrátit ke starým zvyklostem. Hodíme jeho tělo přes cimbuří do moře, ať se jím nakrmí ryby. To si pochutnají, hm?“

Viviennina krásná tvář byla bez výrazu, když vzhlédla k bratrovi.

„Ty to nechápeš, Guyi. Já ho milovala. Bez ohledu na to, co mi dělal, já ho milovala!“ Upírajíc na něj pohled skrze mokré řasy se zeptala: „Jak jsi tuhle strašnou věc udělal, Guyi? Jak? Všichni jsme dnes večer pili víno. Proč nejsme všichni otráveni?“

„Vivi, Vivi,“ lamentoval, potřásaje tmavou hlavou. „Což jsi tak snadno zapomněla, že člověk nemusí povraždit celou síň, aby zabil jediného nepřítele? Neotrávil jsem víno. Kdybych tak učinil, ohrozil bych nás všechny. Otrávil jsem prostě pohár, z nějž tvůj manžel pil.

V té chvíli, kdy jsi ho naplnila, jed se uvolnil a vtekl do jeho hamižných úst. Nikdy bych neublížil tobě ani Hughovi ani mé milované Belle, petite soeur.“

Isabelle vstala, aby Vivienne ukonejšila. Objala druhou ženu útěšně kolem ramen, ale Vivienne ji rozzlobeně setřásla se slovy:

„Můj Simon je mrtev! Už nikdy nebudu šťastná, ale ty, bratře, ty máš svou krásnou Belle. To není spravedlivé!“

„Hugh je zde, aby tě ukonejšil, Vivi,“ řekl Guy.

„Já nechci Hugha!“ zaječela na ně Vivienne. „Já chci svého manžela!“ Obrátila se na Isabelle. „Kéž by tě můj bratr nebyl nikdy našel! Nenávidím tě!“

„Nikoli, Vivi,“ plísnil sestru Guy, „nechovej nenávist k Belle, neboť hned po tobě ji miluji nejvíce na celém světě.“

„Ano, bratře? Skutečně?“ Vivienniny fialkové oči se nebezpečně zatřpytily. „Chceš, aby to mezi námi bylo, jak vždycky bývalo, Guyi, nebo to aspoň říkáš. Tedy dobrá, ať je tomu tak!“ Pozvedla paži a v ruce třímala stříbrný nůž. Vivienne jím máchla dolů k Isabellině bezbranné hrudi.

S výkřikem leknutí se Guy ďBretagne vrhl mezi obě ženy. Viviennin nůž mu zajel hluboko do hrudi, až po jílec v podobě vyřezávaného draka. Guy užasle zíral na zbraň, vyčnívající mu z těla.

„Guyi!“ zavřískla Vivienne v hrůze, když její ruka upustila nůž. Vytřeštila oči poznáním, čeho se dopustila. „Guyi! Ach bratře, odpusť mi!“ Pak Vivienne ďBretagne popadla Šimonův pohár a dopila zbývající víno. „Nemohu žít bez obou mužů, které miluji,“ prohlásila a sesula se nazpět do křesla. „Sejdeme se spolu ve smrti, můj milovaný Guyi.“

Guy ďBretagne sklouzl na kolena a krev z něj prýštila a zbarvovala mu černou sametovou tuniku. „Belle!“ zajíkl se a pak se zhroutil a zemřel jí u nohou.

Isabelle vylétla ruka k ústům, aby ztlumila výkřik. Její zelenozlaté oči přelétaly od Guye k Vivienne, jež dosud žila. Bylo zřejmé, že už má strašlivé bolesti, ale nevykřikla. Její tělo se svíjelo ve smrtelné agónii, ale krásnýma očima se ještě posmívala ženě, již od počátku považovala za svého nepřítele.

„T-teď,“ řekla zvolna, ale zřetelně, „ho n-nebudeš mít a-ani ty. Guy b-bude navždy náležet m-mě.“ Hlava jí klesla na hruď a v posledním poryvu síly ze sebe vypravila: „La Citadelle bude…

navždy… m-m-moje!“ Viviennino tělo se otřáslo a pak zemřela i ona.

V síni bylo dlouhou chvíli mrtvé ticho a pak vykřikl čísi hlas bez tváře: „La Citadelle je prokletá! Prchejte! Prchejte!“ A z Velké síně zmizeli všichni sloužící a ozbrojenci, kteří se rozběhli šířit zprávu, že ďBretagnové už nejsou mezi živými. Zůstalo jen šest langstonských mužů, dva sokolníci, Hugh a Isabelle.

„Isabello. Isabello!“ Hughův hlas jí pronikl do povědomí.

Zaostřila na něj oči s jistými obtížemi, neboť nesmírnost tragédie způsobila, že se rozplakala a jako by nedokázala zastavit slzy, jež jí nyní prýštily po tváři.

„Není ti nic?“ zeptal se jí něžně, konejšivě ji ovíjeje pažemi. „Už jsme volni, nezvedenče. Můžeme jít všichni domů.“

„Musíme je pohřbít,“ odpověděla. „Nemůžeme je tady takhle nechat, Hughu. Nemůžeme!“ Dokázala znovu získat sebevládu a setřela si slzy hřbetem ruky.

„Tak jest,“ souhlasil. „Musí být pohřbeni, než by mohla být jejich ubohá smrtelná těla nějak zneuctěna. Linde, najdi tajné místo, než bude úplná tma. Pak se vrať a uděláme, co je třeba udělat. Budeme tu muset dnes zůstat na noc, ale zítra vyrazíme z La Citadelle do Anglie.“

„Ano, můj pane, hned!“ odvětil Lind, zazubil se na Alaina a ostatní langstonské muže. Dobře, že je Hugh Fauconier zase zpátky, říkal si a věděl, že ostatní s ním souhlasí.

Z hradu zmizel veškerý lidský život kromě nich. Ve stájích však sokolníci nalezli vrchního lovčího a několik dalších.

„Vezměte si co chcete,“ řekl Alain, „neboť si to dozajista zasloužíte, ale nechte nám koně, abychom odtud i my mohli urpchnout. Přijeli s námi a s námi odjedou. A nechte tu i panina koně. Je to její majetek a nepatří ďBretagnům. Ona pojede s námi.“

Vrchní lovčí přikývl. „Totě spravedlivé,“ souhlasil. „Byli jste přinuceni také si u nich odsloužit svůj čas. Je jen správné, abyste odjeli se svými koňmi, ale proč berete paní? Jsouc samodruhá, nebude vás zpomalovat?“

„Je to Angličanka a je Lindova nevlastní sestra,“ připomněl jim Alain. „Neopustí ji, a on je jedním z nás.“

To dávalo Bretoncům smysl. Vzali ze stájí všechen dobytek krom toho, co náleželo Angličanům, a odešli.

Lind nalezl odlehlé místo poblíž vnějších hradeb La Citadelle. Bylo nedaleko hájku, kde rostlo několik stromů. S pomocí svých společníků rychle vykopal tři hluboké hroby. Po návratu do síně langstonští muži vynesli těla Simona de Beaumont, jeho choti Vivienne a naposled Guye ďBretagne. Isabelle, jejíž rty se pohybovaly ve stěží zapamatovaných modlitbách, a Hugh je doprovodili. Vivienne uložili k odpočinku mezi bratra a manžela. Langstonští muži počkali, zatímco jejich pán a paní se v duchu pomodlili nad těly té trojice.

Hugh oběma mužům sotva věnoval pohled. Měl oči jen pro tu krásnou ženu, která ho vyvedla ze švagrova žaláře a pak mu na nějaký čas věnovala svou lásku. Zachránila mu život a za to jí mnoho dlužil. Byla krutá, sobecká a hříšná. Kdyby byl sám sebou, nikdy by ji nemiloval. Arci, pomyslel si potajmu, nějaký čas jsem ji miloval, pomoz mi Bůh.

Belliny zelenozlaté oči přeskakovaly ze Simona de Beaumonta přes Vivienne ke Guyovi ďBretagne. Ještě nikdy neviděla tvář smrti. Byla děsivá ve své konečnosti. Jakkoliv litovala smrti Simona a Vivienne, nedokázala uvěřit, že Guy je skutečně mrtev. Býval tak plný života! Nikdy dřív nepoznala takového muže a tušila, že už nikdy podobného nepotká. Jeho vášeň pro smilstvo byla tou nejdivočejší erotikou, jakou kdy zažila. Jakkoliv o tom s Hughem, svým navráceným manželem, nikdy nehovořila, věděla, že ji Guy doopravdy miloval a i když si to sama nikdy dřív nepřiznala, Isabelle věděla, že i jí na něm jaksi zvláštně záleželo. Bylo po všem. Nezapomene, ale nebude už nad tím dumat. Sbohem, můj pane Guyi, řekla v duchu.

„Zakryjte těla a dokončete pohřeb,“ nařídil Hugh mužům. „Pokuste se hroby zamaskovat, aby je neobjevili. Ať si pověrčiví věří, že si ďábel přišel pro své, a ponechají legendu rodu ďBretagne nedotčenou.“ Usmál se. „To by se jim líbilo.“

Když se všichni znovu shromáždili v síni nyní podivně ztichlého hradu, Hugh a Belle dali hlavy dohromady, aby se rozhodli, jakou cestou se vydají zpět do Anglie. Langstonští muži a oba sokolníci seděli tiše, zatímco jejich pán a paní debatovali kolem dokola.

„Z Boulogne do Doveru vede nejkratší cesta,“ řekla Isabelle.

„Budu jen šťastná, strávím-li na moři co nejkratší dobu.“

„Cesta přes pevninu je pro nás přespříliš dlouhá, když jsou král a jeho bratr ještě ve válce. Nepamatuješ se, co nám říkal Simon de

Beaumont? Možná nebudeme v bezpečí ani v některých částech Normandie, je-li Robert de Belleme puštěn ze řetězu. A nezapomínej na Williama z Mortainu. Jeho pozemky jsou tuze blízko. Oba tito mužové mě znají a považovali by za pěknou trefu mít mě ve svém žaláři. Ačkoliv nejsem bohatý ani významný, jsem králův dobrý přítel. Cesty v Normandii jsou přespříliš nebezpečné, než abychom po nich tuze dlouho putovali, chérie.“

„Co tedy uděláme?“ dotazovala se Belle. „Zajisté nenavrhuješ, abychom zůstali tady v La Citadelle? Ačkoliv jsou Vivienne a Guy mrtvi a pohřbeni, ještě teď cítím kolem sebe jejich přítomnost. Hrad je už teď strašidelný, a čím dříve odjedeme, tím budu šťastnější, můj pane!“

„Souhlasím,“ odvětil Hugh dráždivě mírným tónem. „V týdnech po Viviennině svatbě jsem měl daleko víc volnosti než v předchozích měsících. D´Bretagnové vlastní malou rybářskou vesnici několik mil severně po pobřeží. Vydáme se tam hned za úsvitu a opatříme si čluny i muže, jež potřebujeme k plavbě napříč Kanálem do Anglie.“

„V tom nejdivočejším místě?“ zaječela Isabelle, až langstonští muži ustali v hovoru a pohlédli na svého pána a paní.

„Je tam několik ostrovů, ma Belle,“ konejšil ji Hugh. „Poplujeme od jednoho k druhému v mírných úsecích a od posledního z oněch ostrovů, Alderney, rovnou napříč do Weymouthského zálivu. Poslední část cesty nám nepotrvá déle než den, bude-li dobrý vítr. Máme zrovna dost času k přeplutí, než začnou vát severní větry a kanál bude po příštích několik měsíců těžké, ne-li nemožné přeplout. I kdybychom se dokázali dostat v bezpečí do Boulogne, o čemž pochybuji, bude už doba zimních větrů,“ vysvětloval Hugh.

„A co koně?“ zaútočila na něj. „Nemůžeme si dovolit nechat tady deset koní. Tvůj lenní pán Jindřich Beauclerc by nám naši ztrátu dozajista nenahradil,“ řekla zžíravě, „a co ptáci? Já Couper neopustím!“

„Nepoplujeme jen na jednom člunu,“ odvětil. „Koně se přeplaví stejně jako ptáci.“

„Pak bych se tedy měla modlit za dobrý vítr,“ řekla Isabelle suše,

„neboť vidím, že jsi odhodlán vydat se na moře.“

„Než se nadějeme, budeme v Anglii,“ slíbil jí s úsměvem. „Po mém způsobu je to skutečně lepší, chěrie.“

„Uvidíme,“ řekla zlověstně Isabelle z Langstonu. Vrátila se do komnat, jež sdílela s Guyem, aby si posbírala svých pár věcí. Místo

dýchalo vzpomínkami. Skoro ho cítila mezi těmito stěnami, jeho smyslná ústa pobaveně zvlněná, když ji pozoroval a přitom připravoval jakousi společnou hříšnou vášeň. Vzala si pár kusů prostého, bytelného, praktického oblečení a jiné maličkosti, jež bude potřebovat na cestu. Vytáhla ze zdi malý kámen a vyndala odtud měkký kožený váček, který přidala ke svému ostatnímu majetku. Byla to Guyova soukromá pokladna a obsahovala stříbrňáky. Nechá je pro budoucí dítě. Jednu minci však vyndala a pečlivě ji rozlámala na menší kousky na cestu, jež si zašila do lemu suknice.

Zaslechla rachocení hromu, přistoupila k oknu a zabouchla okenice. Venku nad mořem zuřila bouře. Sledovala blesk, klikatící se dolů do vzdutých vln. Nádhera, říkala si Isabelle podrážděně. Dej Bůh, aby se do zítřka vyjasnilo. Připadlo jí, že za sebou slyší smích. Guyův smích. Otočila se na patě, ale nikdo tu nebyl. Byla sama. Byla sama? Rychle sebrala svůj raneček a uprchla z komnat, aniž by se ještě ohlížela. Měla pravdu. V La Citadelle straší. Guy a Vivienne ji nikdy neopustí. Navěky zůstane jejich majetkem.

Všichni spali na slamnících v síni u ohně a procitli ještě před úsvitem. Lind a Alain se ujali kuchyně. Dokázali uvařit ovesnou kaši, najít včerejší chléb a půl kola sýra. Našel se košíček jablek a Isabelle je nařídila vzít s sebou spolu se vším ostatním, co se poživatelného dalo najít. Najedli se rychle. Když vycházeli ze síně La Citadelle, Isabelle napadlo, jak podivně ticho tam nyní je. Ještě včera touhle dobou zde všechno vibrovalo životem.

Venku na nádvoří počkala, až přivedou koně. Lind a Alain šli do voliéry pustit ptáky. Vezmou jen Couper a mladého krahujce, kterého Lind osobně cvičil. Měl toho ptáka tak rád, že nedokázal snést pomyšlení, že by zde to krásné stvoření zanechal. Ostatní ptáky propustili na svobodu. Kdyby je nechali ve voliéře, zanedlouho by pomřeli hladem. Isabelle sledovala, jak byli tvorové osvobozeni od čepiček a řemínků zprvu zmateni. Pak ale raroh, nejsmělejší ze všech, roztáhl křídla, vznesl se k jasné ranní obloze a zavřeštěl radostí. Ostatní rychle následovali jeho příkladu. Hugh si chtěl raroha nechat, ale byla to příliš velká odpovědnost s ohledem na cestu, kterou měli před sebou.

Koně byli připraveni, ale ještě na ně nenasedli. Hugh usoudil, že budou nenápadnější, opustí-li državy ďBretagnů po vnitřním schodišti na pláž, místo aby vyjeli koňmo napříč krajinou. Právě začínal odliv a tak budou mít spoustu času dostat se do přímořské

vesničky Bretagne-sur-Mer, jež byla hodně izolovaná od ostatních držav. Vesničané možná ještě neslyšeli o vraždě a sebevraždě svého pána a paní a budou věřit, že Angličané přicházejí z rozkazu sourozenců ďBretagne, takže budou ochotni spolupracovat.

Muži, následujíce Isabellu a Hugha, zavedli svá zvířata do hradu a pak se ubírali širokou chodbou, jež vedla přímo ke schodišti. Stupně byly široké a sestup dolů nikterak strmý. Zvolna, opatrně vedli zvířata po schodech dolů. Nějaký čas bylo úplné ticho, až na cvakání koňských kopyt, pak ale uslyšeli moře, jehož burácení sílilo, jak postupovali kupředu. Nakonec se ocitli ve velké, vysoké jeskyni, nasedli na svá zvířata a vyjeli ven, do slunného jitra. Po levici měli moře, rozprostírající se v zářivě modré nádheře.

„Kéž by počasí vydrželo,“ řekla Isabelle, když brala Couper na zápěstí, pak něžně pobídla patami Grise a vyrazila.

Do vesnice se dostali zanedlouho. Slunce právě vycházelo a rybáři se ještě nevydali na moře. Isabelle poznala v jejich tvářích obezřelost, když se skupina jezdců blížila, ale nikdo neuprchl, neboť vesničané věděli, že z tohoto směru se k nim může blížit jen někdo z La Citadelle. Společnost se zastavila před rybáři a jejich čluny.

„Kdo tady velí?“ otázal se Hugh chraplavě.

Dlouhou chvíli bylo ticho, nikdo nepromluvil, a pak předstoupil vysoký, vousatý muž. „Já jsem náčelník, můj pane. Neřekli ti na hradě, aby ses ptal po Jean-Paulovi?“

„Řekli mi prostě, že náčelník nám zařídí přechod zpátky do Anglie,“ odpověděl Hugh. „Jsem sir Hugh Fauconier, poslední dobou ve službách rodiny ďBretagne. Nyní se vracím domů se svou chotí a se svými ozbrojenci. Budu potřebovat přepravit sebe a naše zvířata. Bude za to jeden stříbrňák, polovina hned, polovina, až dorazíme do Anglie, za každý člun, který nás poveze. Co myslíš, mistře Jean-Paule? Vydrží počasí ještě dva nebo tři dny?“

Náčelník zvolna kývl. Stříbrňák za každou loď? To bylo jmění a nikdo z hradu k nim ještě nikdy nebyl tak velkorysý. Deset pasažérů. Deset koní. Dva lovečtí ptáci nepředstavovali žádný problém. Většina vesnických člunů byla malá, ale byly tu tři, jež byly dost velké, aby tu cestu zvládly; jeho a ještě dva. „Počasí vydrží celý týden, můj pane,“ odpověděl Hughovi. „Můžeme vás vzít. Guilliame! Lucu! Připravte své čluny.“ Náčelník se obrátil zpět k Hughovi. „Stříbro, můj pane?“

Hugh vyndal z váčku tři mince. Každý stříbrňák rozlomil napůl a ty dal náčelníkovi, zatímco ostatní rybáři závistivě přihlíželi. Bez dalších řečí sešoupli tři plavidla do příboje. Vždy pět koní a tři muži se nalodili na čluny náležející mužům zvaným Guilliame a Luc. Isabelle, Hugh a dva sokolníci se nalodili na náčelníkovu loď, ale nejprve Belle pečlivě rozdělila potraviny mezi ostatní. Na palubu se nanosily sudy vody, aby se zajistilo, že nebudou trpět žízní.

Vítr byl svěží, nevanul příliš silně, když vyplouvali z Bretagne-sur- Mer. Moře se jemně vzdouvalo a nebylo známek deště ani mlhy. Postupně linie pobřeží zmizela a konečně už Isabelle neviděla před sebou ani za sebou nic než moře. Zachvěla se a pevně si přitáhla k tělu plášť. Neměla ráda moře a Bůh dej, aby mu už nikdy nemusela čelit, jen co se dostane bezpečně domů na Langston. Anglie, říkala si v duchu. Langston. Byly chvíle, kdy nevěřila, že je ještě někdy uvidí. Teď se stěží mohla dočkat, až vkročí do své vlastní síně, až opět spatří matku a synáčka. Jak to bude skvělé, žít znovu poklidným, obyčejným životem. Když ji Hughova paže objala kolem ramen, usmála se na něj a dítě se v ní pohnulo, jako by jim dávalo svůj plný souhlas. Položila si mateřským gestem ruku na břicho.

„Děťátko se stejně jako my nemůže dočkat, až budeme doma,“

řekla manželovi. „Napadlo tě už, jak mu budeme říkat, můj pane?“

Položil svou dlaň na její. „Budeme ho muset nazvat Jindřich, je-li to další pachole, ma Belle; ale já bych měl rád Matildu, je-li to děvčátko, po naší dobré královně,“ škádlil ji.

„Já bych nikdy nepojmenovala svého syna Jindřich!“ řekla Isabelle dopáleně. „Nebýt krále, nic z tohohle by se nestalo! Málem jsme přišli o život a dozajista jsme přišli o možnost vidět svého syna vyrůstat. A proč? Kvůli Jindřichu Beauclercovi! Žádný Jindřich!“

„Nebýt krále,“ připomněl Hugh své rozhněvané družce, „nebyli bychom manželé, nezvedenče. Kromě toho to byl tvůj nápad vydat se za mnou, králův rozhodně ne. Nezbývá mi než pojmenovat druhého syna Jindřich, zvlášť mám-li si uchovat jeho přízeň.“

„Kdybych se za tebou nevydala,“ připomněla mu Isabelle možná už po sté, „nevrátila by se ti paměť. Kromě toho, měla jsem snad jinou možnost? Kdybych zůstala u dvora, byla bych nakonec nucena spát s králem. Bylo by ti to milejší?“

„Když jsi nezůstala u dvora,“ řekl tiše, „byla jsi nucena spát s Guyem ďBretagne. Co z toho je mi milejší, to nevím.“

„Aspoň se celá Anglie nedozví o mé hanbě,“ namítla, „a aspoň to dítě, které nosím, má díky Guyově neschopnosti plodit děti zákonného otce. Král je znám svou plodností. Těšilo by tě vychovávat královského parchanta, můj pane?“ uzavřela ledově.

„Touché, nezvedenče,“ odtušil. Zase to dokázala; vzít logický argument a překroutit ho k svému prospěchu. „Ty jsi nemožná ženská,“ řekl.

Isabelle stočila pohled od moře vzhůru ke svému manželovi. „Tak jest,“ souhlasila klidně, „ale chtěl bys, abych byla jako má přemilená matka? Alette by nikdy nedokázala přežít to, co já přežila, můj pane. Na to je přespříliš jemná a laskavá.“

V té chvíli předmět jejich myšlenek hrnul z nové věže na Langstonu kletby dolů na hlavy svého nevlastního syna a jeho nepřívětivého nohsleda Luca de Sai. „Zlotřilče! Zbabělý ďáblův zmetku!“ řvala Alette de Briard. Pak jim vylila na hlavy obsah nočníku.

Richard de Manneville uskočil včas, aby se vyhnul odporné spršce, nicméně jeho společník takové štěstí neměl a byl polit. De Manneville se ušklíbl, ale pak zařval zpátky na svou nevlastní matku: „Paní, jsi hloupá. Nakonec dosáhnu vstupu do tvého útočiště a budeš litovat, žes mě odmítala vpustit. Langston je nyní můj. Držím ho pro právoplatného anglického krále Roberta z Normandie.“

„Právoplatným králem Anglie je král Jindřich, smrdutý hňupe,“ opáčila Alette. „Až se vrátí můj manžel, Hugh Fauconier a tvá sestra, budeš litovat, že ses vůbec narodil, Richarde de Manneville!“

„Hugh Fauconier se nevrátí,“ prohlásil Richard s jistotou, „a pokud jde o mou sestru, pokud se vrátí zpátky na Langston, zjistí, že jsem pánem nejen této tvrze, ale též její osoby.“

„Můj vnuk je pánem této tvrze, pokud by se jeho otec nevrátil,“ řekla Alette povýšeně. „Král Jindřich vyhoví nároku malého Hugha a vykope tvé vychrtlé kýty rovnou přes Kanál až zpátky k té vlhké kromadě kamení zvané Manneville.“ Pak zmizela ve věži a zabouchla za sebou okenice.

„Dej tu malou čubku mně,“ řekl Luc de Sai temně. „Já ji naučím lepším způsobům.“ Otřepal si mokrý rukáv, ale věděl, že zápach zůstane, dokud se oděv nevypere.

„Až si pojistím toto místo,“ řekl Richard, „můžeš si s mou drahou macechou dělat, co chceš, ale vrátí-li se Isabelle, musíš se oženit s ní,

abys zajistil můj nárok na Langston. Hugh Fauconier jakživ neunikne d´Bretagnům živý. Není-li ještě mrtev, pak jako by už byl.“ Ošklivě se zasmál. „Alette jako milenka a Isabelle za ženu. Budeš to mít nanejvýš pohodlné, Lucu. Jestliže vévoda Robert nedokáže vzít svému bratrovi Anglii, pak složím za tuto půdu lenní přísahu Jindřichu Beauclercovi a ty ji budeš nadále držet pro mě. Nemohu prohrát, můj drahý Lucu. Nemohu prohrát.“

Alette ve své věži nahlas soptila. „Nemohu uvěřit, že Richard dokáže prostě jen přijít na Langston a zmocnit se ho. Óóó, jen kdyby tu tak byl můj Rolf, pak by se neodvážil!“

„To je tuze pravdivé, paní,“ souhlasil otec Bernard. Rolf de Briard uposlechl králova volání do zbraně a byl v Normandii se všemi langstonskými zkušenými, dobře cvičenými ozbrojenci. V Langstonské tvrzi zůstala na stráži jen skupina netrénovaných, zelených mladíčků. Neznali Richarda de Manneville, ani se těm nezkušeným obráncům nezdálo pravděpodobné, že by dva rytíři doprovázeni čtyřmi ozbrojenci představovali pro Langston nějaké nebezpečí. Dokonce ani Rolf by nečekal takovou drzost. „Sieur de Manneville musel čekat, až pan Rolf odejde,“ řekl kněz, „věda, že ho král povolá a Langston zůstane bez obrany.“

„Pochválen budiž Bůh a Jeho požehnaná matka,“ řekla Alette, „že jsem dokázala uprchnout s dětmi do své věže. Kdyby Richard věděl, který z chlapců je malý Hugh, zabil by ho bez rozmýšlení. Kdyby se pak Hugh nevrátil, neměl by Langston mužského dědice.“ Otřásla se.

„Děkuji Bohu, že máme v této věži vlastní studnu a že nám sem sloužící mohou propašovat jídlo, ale dobrý otče, jak dlouho mohu vydržet? Nebojím se o sebe, chápeš, ale o děti. Richard je krutý po svém otci. Děti se musí ochránit za každou cenu.“

„Tvá věž je bezpečna, dobrá paní,“ ujišťoval ji kněz. „Sieur není dost chytrý, aby zjistil, jak dostáváme své zásoby. Nebude tady dlouho, to ti slibuji. Znám krále a znám vévodu Roberta. Jindřich Beauclerc zvítězí.

Udrží si Anglii a do roka bude mít i Normandii, za to ti ručím. Král by nikdy nedal Langston Richardovi de Manneville. Dokážeme se udržet, dokud se nevrátí pan Rolf, tím jsem si jist.“

V síni seděl Richard de Manneville s Lucem de Sai u panské tabule. Přes všechno své chvástání se cítil nepříjemně a trošku se bál, neboť vskutku byl zbabělec. Sluhové byli mimořádně zdvořilí a nedávali mu příčinu ke stížnostem, uposlechli každého jeho rozkazu.

Jemu a Lucovi byly dokonce poskytnuty příjemné a nadšené partnerky do postele ze skupiny hezkých mladých nevolnic. A přece Richard de Manneville věděl, že je v sestřině domě vetřelcem. Jeho macecha se svými dětmi a s pravým dědicem Langstonu byla zabarikádovaná ve věži. Kněz přicházel a odcházel, ačkoliv Richard ještě nedokázal přijít na to, jak to dělá.

Kněz ho nyní varoval, že jeho duše je ve smrtelném nebezpečí.

„Vévoda Robert nezvítězí, mon seigneur. Jdi domů na Manneville a vzdej se pošetilého snažení mít i Langston.“

„Langston byla tvrz mého otce a ježto jsem jeho žijící syn, měla by po právu připadnout mně,“ odvětil Richard.

„Vím, že tvůj otec, Bůh buď milostiv jeho duši, předal Langston tvé sestře, paní Isabelle,“ odpověděl kněz. „Jak král Vilém Rufus, tak král Jindřich uznali její právo před tvým. Nyní je chotí saského dědice této země. Nemáš nárok. Nezpůsobil jsi žádnou škodu, mon seigneur, ačkoliv se paní Alette obává o děti. Vrať se nyní do Normandie, dokud máš tu možnost.“

„Nikdy!“ vyhrkl Richard de Manneville. Otec Bernard vzdychl.

„Pak se nad tebou smiluj Bůh, mon seigneur, neboť ani Rolf de Briard ani Hugh Fauconier se nad tebou nesmilují, až shledají, že ses usídlil na Langstonu.“

„Hugh Fauconier se na Langston nevrátí,“ prohlásil Richard s jistotou. „Můj synovec je ještě nemluvně a děti často podléhají různým chorobám, z nichž mnohé jsou smrtelné. Jsem jediný pán Langstonu. Jestliže se vévoda Robert nezmocní Anglie, pak předložím svou věc králi Jindřichovi. De Mannevillové byli odjakživa věrnými následovníky a leníky jeho rodiny.“

Otec Bernard reprodukoval tento rozhovor Alettě de Briard.

„Proč si je tak jistý, že se Hugh nevrátí?“ uvažovala. „A kde je ta má dcera? Uplynulo přes rok, co je pryč, a ani slovem se neozvala! Já dozajista Isabelle leccos povím, až přijde domů. Už jen ta představa, že takhle uteče a nechá tu Hughieho – ale koneckonců, nebyla snad vždycky svévolná?“

„To už jsi říkala, paní,“ odvětil kněz suše. Jakkoliv byla Alette de Briard vskutku vzorná choť a matka, někdy mu připadala trošku protivná. Musel si přiznat, že se mu po paní Isabelle stýská. Otec Bernard se za ni modlil každý den, co byla pryč. Modlil se také za Hugha a těšil se na jejich návrat na Langston. Oba se vrátí. Jaksi to věděl. Prozatím musí uchovat paní Alette a děti v bezpečí a modlit se

ještě víc za jejich bezpečnou cestu domů kvůli Richardovi de Manneville.

Kapitola 19

Návrat byl na dosah ruky. Hugh Fauconier, jeho choť a společníci přistáli bezpečně v Anglii po třech dnech na moři. Vylodili se na skalnaté pláži lemující Weymouthský záliv. Bretonští rybáři dostali zbytek stříbra, na kterém se dohodli, a okamžitě se vydali na zpáteční plavbu do Bretagne-sur-Mer. Než vypluli, řekl jim Hugh o konci ďBretagnů.

„Jste volni, přátelé,“ řekl užaslým mužům. „Nemusíte se víc obávat rodu ďBretagne. Jejich kouzla zemřela spolu s nimi.“

Jean-Paul zavrtěl hlavou. „Snad, pane rytíři,“ řekl.

Isabelle nevěděla, komu se víc ulevilo, že jsou zpátky na suché zemi, zdají nebo koním. Rozhodně neměla důvod ke stížnostem, cesta proběhla rychle a bez problémů. Přece však bylo křupání písku pod kameny na pláži pro její uši učiněnou hudbou. Našli koním vodu a vydali se do Winchesteru, kde Hugh doufal, že získá nějaké zprávy o králi. Isabelle nebyla nijak potěšena, že by se mohli opět sejít s králem, ale Hugh ji konejšil.

„Jeho pokus o tvé svedení proběhl v tichosti. Neztrapnila jsi ho na veřejnosti, když jsi odjela od dvora, on je si však vědom, žes mu dala košem. Nepokusí se znovu prolomit tvou obranu, zvláště když jsem nyní s tebou, ma Belle.“

„Už prve se ji vůbec neměl pokoušet prolomit,“ řekla Isabelle nasupeně.

„Je to král,“ odpověděl Hugh a pokrčil rameny.

„To není omluva pro jeho špatné chování,“ odvětila Belle pevně.

Hugh se neobtěžoval své choti odpovídat, protože jak by Isabelle dokázala pochopit muže tak složitého jako Jindřich Beauclerc? Jakkoliv nebyl nijak zvlášť potěšen tím, že se jeho choti dvořil král, chápal, že panovníci jsou přece jen jiní než zbytek lidstva. Nikdy by k tomu nedošlo, to věděl, kdyby byl s Isabellou on. Kdyby poslechla Rolfa a zůstala na Langstonu, vůbec by se ta příhoda nestala. Ovšemže, kdyby to řekl nahlas, Isabelle by mu opět připomněla, že kdyby nepřišla ke dvoru a pak se nevydala do Bretaně, stále ještě by byl bez paměti a možná nadále zajatcem ďBretagnů. Hugh Fauconier se pro sebe usmál. V téhle věci bude lépe zůstat zticha, aby nemusel

vyslechnout od své choti přísnou přednášku o pokleslé morálce krále Jindřicha.

Ve Winchesteru shledali, že král mešká v oficiální rezidenci, avšak odjel na čtrnáct dní na lov. Hugh Fauconier vyhledal králova osobního kaplana a nechal u něj vzkaz, že se vrátil do Anglie a nyní jede domů na Langston. Když opouštěl kaplanův příbytek, spatřil na chodbě Rolfa de Briard a zavolal na něj.

Když uslyšel přítelův hlas, Rolf se otočil, na hezké tváři výraz radostného překvapení a úlevy. Oba muži se objali a pak Rolf řekl:

„Kde jsi sakra byl, Hughu? A je s tebou paní Isabelle? Bez Isabelly se nemůžeme vrátit domů k Alettě.“

„Arciť, Belle je se mnou,“ odvětil Hugh. „Díky mému drahému švagrovi jsme Belle i já skončili uvězněni přáteli Richarda de Manneville. Byli jsme v Bretani, proto jsme nebyli k nalezení, ačkoliv se Belle zdařilo mě vystopovat. S pomocí langstonských mužů a našich sokolníků jsme dokázali uprchnout teprve nedávno a dostali se zpátky do Anglie. Musím říci, že ma Belle a já jsme si krátili čas svého zajetí nanejvýš příjemně. Na jaře budeme mít další dítě.“

To byla historka, kterou si s Isabelle vymysleli, aby vysvětlili svou nepřítomnost. Sokolníci a langstonští muži souhlasili, že je to dobré vysvětlení, a odpřisáhli, že je podpoří. Věděli málo o tom, co se na hradě doopravdy dělo, ale i to málo, co viděli, je vyděsilo. Stejně jako rybáři z Bretagne-sur-Mer si nebyli tak docela jisti, že čarodějnictví sourozenců ďBretagne skončilo. Čím méně řeknou o svém pobytu v Bretani, tím lépe.

Isabelle měla radost ze zjištění, že král odjel lovit, a dvojnásobnou radost, že vidí svého otčíma. „Neplísni mě teď, otče Rolfe,“ řekla mu. „Hugh by se bez mé pomoci domů nedostal.“

„Pravděpodobně by se dostal domů dřív, kdyby se nemusel starat o přítěž v podobě své choti,“ odpověděl Rolf, dosud dopálený, že ho tak pěkně obelstila a vydala se na cestu do Bretaně.

„Nikoli,“ bránil svou ženu Hugh a ještě trošku k jejich vyprávění přidal: „Utrpěl jsem ránu do hlavy a dokud mi Belle nepomohla vrátit paměť, nemohl jsem se rozpomenout, kdo vlastně jsem. Belle byla klíčem k mému uzdravení.“

Nazítří se vydali na cestu domů. Město Londýn se Isabelle zdálo ještě špinavější a hlučnější než ve vzpomínkách. Byla ráda, když ho rychle nechali za sebou a ocitli se na silnici do Colchesteru. Domov!

Už byli tak blízko. Dokonce i vzduch začíná vonět známě, říkala si, krčíc s rozkoší nos.

K řece Blyth dorazili za deštivého, mlžného odpoledne. Zatímco čekali, až přijede přívoz a dopraví je na druhou stranu, všimla si Isabelle, že Langstonská tvrz má nyní dvě kamenné věže. Konečně pramice připlula a převozník zůstal civět na Hugha a Isabellu s překvapením a úlevou.

„Můj pane! Má paní! My mysleli, že jste mrtvi,“ zvolal.

„Kdo vám řekl takovou věc?“ otázala se Isabelle s nádechem své staré panovačnosti v hlase.

„Starý Albert říkal, že už vás nikdy neuvidíme. Truchlil nad tím mocně, než nakonec zemřel,“ pravil převozník a pak pohlédl na Hugha. „Teď vás nemohu převézt, můj pane. Mám říci všem návštěvníkům, že vstup do Langstonské tvrze je zakázán a že je v současnosti držena ve jménu vévody Roberta.“ Převozník nervózně přešlápl nohama a zaryl své bidlo hlouběji do bahna říčního břehu, aby své plavidlo ustálil.

„Kdo drží Langston?“ zeptal se tiše Hugh.

„Pan Richard de Manneville, syn toho, kdo jej kdysi držel pro krále Viléma, můj pane Hughu,“ odpověděl převozník.

„A co paní Alette?“ zeptal se Rolf.

„Zamkla se s dětmi v Nové věži, můj pane. Prý denně chrlí kletby na hlavu toho, kdo se zmocnil pevnosti, když k ní přichází vyžadovat, aby se vzdala,“ vysvětloval převozník.

„Kolik mužů má s sebou pan Richard?“ zeptal se Hugh.

„Je tam ještě jeden rytíř a čtyři ozbrojenci.“

„Jak sakra uchvátil pevnost s pouhými čtyřmi ozbrojenci a jediným rytířem?“ vybuchl Hugh. „Dozajista ho paní nepustila dovnitř?“

„Totě má chyba, mám zato,“ řekl Rolf. „Vzal jsem zkušenější muže s sebou, když mě král povolal. Poslali nás do Normandie připravovat půdu na královo konečné vylodění a spojit se s těmi pány, kteří zůstali věrni králi Jindřichovi. V dnešních dobách nemůžeš cestovat do Normandie bez těžce vyzbrojeného doprovodu. Byl jsem přesvědčen, že v této chvíli už Sieur de Manneville ztratil o Langston zájem. Nechal jsem na stráži v pevnosti jen nezkušené muže. De Manneville patrně vkráčel rovnou dovnitř, neboť ti zelenáči nepovažovali dva rytíře a čtyři ozbrojence za žádnou hrozbu pro pevnost.“

Převozník přikývl. „Tak jest, pane, totě se právě stalo.“

„Vrať se a kdyby se tě ptali, řekni, že to byla jen skupina poutníků, hledajících přístřeší. Pak, až bude tma, vrať se. Převezeš nás všechny na druhou stranu, abychom se mohli znovu ujmout Langstonu. Postarej se, aby do tvrze dorazil vzkaz, že se mají postarat dnešní noci Richardu de Manneville o obzvláštní rozkoše, pak ho můžeme zajmout nepřipraveného. Je tam ještě jeden rytíř, říkals?“

„Tak jest, můj pane. Jistý Luc de Sai, a je to taky mocně nepříjemný chlapík,“ odvětil převozník. Pak se odstrčil od břehu a pomocí bidla se plavil přes Blyth na druhou stranu.

Isabelle kýchla. „Déšť sílí,“ řekla. „Jak dlouho musíme čekat? Je tu někde nablízku nějaké přístřeší?“

„Musíme zpátky mezi stromy, aby nás z hradeb pevnosti nebylo vidět,“ řekl Hugh. „Naše tlupa je dost velká, aby tvého bratra polekala, kdyby nás uviděl, a já nechci, aby nám zatarasil bránu.“

„To je jedno,“ řekl Rolf. „Když se stavěla Nová věž, zbudovali jsme tunel, jenž vede hned za hradby pevnosti pro případy nouze. Až bude tma, přeplavíme se a pod pláštíkem noci budeme moci vstoupit do pevnosti. Ještě není hotov vnitřní spojovací průchod mezi Novou věží a původní věží. Zamýšleli jsme jej postavit později. Když jsme věž dohotovili, otevřeli jsme část zdi, abychom tam navázali chodbou, ale dostupná je pouze dveřmi v hlavním podlaží anebo tímto tajným tunelem.“

„Výtečné!“ Hugh se výsměšně usmál. „Richard de Manneville je velmi pověrčivý, to mi pověděla Vivienne d´Bretagne. Mám dokonalý plán, jak ho dostat z Langstonu, a nebude nás to stát ani jediný život.“

„Měl bys ho radši zabít a jeho nohsleda též,“ řekla Belle chmurně.

„Nevzdá se představy, že by mohl Langston snadno získat. Pokud nebude mrtvý, strávíme zbytek života úvahami, kdy se příště ukáže. Předá svůj blud i svým synům a my se de Mannevillů nikdy nezbavíme. Zab ho hned, když máme tu příležitost, můj pane.“ Opět kýchla.

„Nedaleko je tady kravín, kde může paní nalézt přístřeší,“ přerušil je jeden z langstonských mužů.

Rychle jej vyhledali. Nasbírali dřevo, ještě ne promáčené, a s pomocí několika hrstí vyschlého sena z kravína rozdělali ohníček. Ptáky usadili do dřevěného přístřešku na uskladnění slámy k podestýlce. V kravíně bylo těsno a zanedlouho tu bylo teplo z

namačkaných těl. Všichni byli hladoví a unavení a dychtili po suchém oděvu.

„Co zamýšlíš udělat s de Mannevillem?“ zeptal se Rolf, když se konečně uvelebili a čekali.

Hugh se pousmál. „Místní lidé věřili, že ti, kdo uvěznili Belle a mě, jsou čarodějové. Rodina těžila ze své pověsti, aby udržela své nevolníky na uzdě a sousedy od těla. Richard jim odpřisáhl věrnost a oni slíbili, že dostane Langston. Když přijel poprvé, poté, co ho Isabelle vyhodila, vrátil se k těmto čarodějům nanejvýš pohněván. Ujistili ho, že bude-li trpělivý, dosáhne v té věci svého. A přitom se mu za zády vysmívali, neboť to byli ovšem podvodníci,“ vyprávěl Hugh Rolfovi a celou věc přitom zlehčoval. „Já však přesvědčím Richarda de Manneville i tu jeho ropuchu, že mi předali něco ze svých magických sil, a potrestám ho svými kouzly, jestli se nevrátí domů do Normandie a nezůstane tam.“

„Neuvěří tomu!“ pravil Rolf skepticky.

„Ale ano, uvěří,“ zachichotala se Belle. „Když jsem byla malá, pamatuju se, že Richard se vždycky bál některých věcí. Když mu přes cestu přeběhla černá kočka – a my měli starou mourovatou, která pořád rodila černá koťata – pokřižoval se, třikrát se otočil dokolečka a odplivl si. Když v zimě hřmělo, což se někdy stává, prohlašoval, že to rámusí ďábel. Bojí se všeho, pro co nemá logické vysvětlení. Jsem si jista, že vhodným trikem ho Hugh dokáže přesvědčit, že je nyní nadán magickou mocí. Nicméně si stejně myslím, že bychom ho měli zabít,“ uzavírala Isabelle. „Mému bratrovi se nedá věřit.“

„Zkusme uzavřít tuto věc v míru,“ řekl Hugh.

Čekali, až byla skoro tma, pak sjeli dolů k řece, kde je čekal převozník. Déšť konečně ustal, ale z vody stoupala jemná mlha. Langstonští muži se převezli na druhý břeh jako první, aby v případě překvapivého útoku jejich pán a paní nezůstali bez obrany. Rolf jel na prvním člunu. Poslední překročili řeku Hugh s Isabelle a jejich dva sokolníci. Člun najel na pláž a Isabelle pobídla Grise na břeh, následována svými společníky. Zvolna projížděli langstonskou vesnicí. V šeru domovních dveří stáli mlčenliví vesničané, ale usmívali se všichni do jednoho.

Zvedl se vítr a opět začalo pršet, když zamířili do kopce k tvrzi. Jak tušili, byla brána zatarasena. Rolf je vedl kolem hradeb k místu, kde se nyní tyčila druhá věž. Opatrně odtáhl naaranžovaný podrost a

odhalil dveře. Vyndal z tuniky klíč a zastrčil ho do zámku dveří. Dveře se tiše otevřely v dobře naolejováných pantech. Ostatní sesedli, uvázali své koně pod příkrov stromů, kde je nebude vidět, a následovali Rolfa de Briard do tunelu. Počkal, až budou všichni uvnitř, pokynul jim, aby pokračovali chodbou kupředu a pak za sebou zamkl dveře.

Vzal z kamenného držáku pochodně, zapálil je jednu po druhé od jediné kamenné lampy, hořící v šeré chodbě, a rozdal je, aby si mohli svítit na cestu. Pak postoupil do čela průvodu a řekl: „Následujte mě!“

Spěchali kamenným tunelem. Vzduch byl nehybný, chladný a lehce ztuchlý. Kráčeli několik málo minut a pak před sebou rozeznali obrys dalších dveří. Ty se bez varování rozlétly a do chodby proniklo světlo. Postava bez tváře se tyčila v nízkém otvoru a Hugh i Rolf sáhli po meči.

„Myslel jsem si, že přijdete tudy, můj pane,“ zavolal hlas otce Bernarda. „Vítej doma! Je to má paní Isabelle, kterou tu s tebou vidím?“ Kněz je uvedl z tunelu do čtvercové haly, která se rychle zaplnila langstonskými muži.

„Kde jsme?“ zeptal se Hugh klerika.

„Toto je vchod do Nové věže z nádvoří, můj pane,“ odpověděl. Pak spustil znovu přes dveře do tunelu tapisérii, která je zakrývala, a přistrčil před ni dubový stůl. „Tvá matka tě očekává nahoře, paní,“ řekl Isabelle. „Modlil jsem se dlouho a těžce za bezpečný návrat vás obou.“

„Tvé modlitby nezůstaly nevyslyšeny, dobrý otče,“ odvětila Isabelle potěšené. Nebylo třeba říkat, že si přála, aby si Bůh pospíšil. Kněz, přes všechno své vychování u normanského dvora, byl neviňátko. Nedokázal by si ani představit, čím ona a Hugh prošli. Místo toho vyběhla po schodech a na jejich vrcholku narazila na matku, která ji tam očekávala.

Alette se na dceru jen podívala a vyhrkly jí slzy. „Pochválen budiž Bůh a Jeho požehnaná matka Marie!“ vzlykala.

Isabelle ji objala, plísníc ji přitom. „Madame, musíte pořád plakat a kvílet? Vrátila jsem se vám zdráva a bezpečně, a zanedlouho budete moci rozmazlovat druhé vnouče. Kde je můj syn? Chci ho vidět hned v tomto okamžení!“

„Děti spí, Isabello. Nemůžeš Hughieho budit. Ještě je maličký a poděsila bys ho. Pak bych ho nemohla znovu uspat. Musíš počkat do rána.“

„Ale já svého syna neviděla přes rok!“ protestovala Belle.

„To není má chyba,“ řekla Alette, „není ani Hughieho chybou, že jeho matka utekla a opustila ho, když stěží dosáhl jednoho roku života. Počkáš do rána. Nebudu budit v tuto hodinu celý dětský pokoj. Krom toho chci vědět, jak brzy nás tvůj manžel zbaví Richarda de Manneville.“

„To ti bude muset povědět Hugh, maminko,“ řekla Belle. Byla zklamána, že jí byl odepřen přístup k jejímu dítěti, věděla však, že v této záležitosti má její matka naprostou pravdu. Isabelle pohlédla na Alettu a tvář ji ozářil úsměv. „Ty také čekáš dítě!“ Zasmála se.

„Kolikáté už madame?“

„Třetí,“ řekla Alette pyšně. „Doufám, že tentokrát je to dcera, neboť bych ráda měla dceru, jež by mi ve stáří byla útěchou.“

„To značí,“ řekla Belle trošičku uraženě, „že nevěříte, že se na mě můžete spolehnout, hm, madame?“

„Jsi na ženu příliš nezávislá, Isabello,“ odvětila její matka. „Budu tě potřebovat, a ty budeš pryč za takovým či onakým dobrodružstvím. Chci poddajnou, něžnou dceru, která vyroste v ženu jako jsem já,“ řekla Alette, „ne nějakého nezvedence, který se bude potloukat po kraji.“ Založila si ruce na vzdouvajícím se životě.

„Kdepak jsi byla všechny ty měsíce?“

Isabelle opatrně podala matce jemnou verzi pravdy, na které se ona a Hugh shodli. Když skončila, Alette přikývla a k dceřinu překvapení souhlasila s tím, že bylo naprosto správné uposlechnout instinktu a vydat se za manželem.

„Nečekala bych, že v téhle věci budeš považovat mé jednání za správné,“ řekla Belle, „neboť, jak ses vyjádřila, dělám si co chci.“

„Hugh by nepřišel znovu k sobě, nebýt tebe, Isabello,“ řekla Alette.

„Je zcela jasné, že jsi učinila správně.“

Do malé rodinné síně v Nové věži nyní vstoupili Hugh a Rolf. Alette se rozběhla k manželovi, nastavujíc mu tvář k polibku, kterým ji ochotně obdařil a ochranitelsky ji ovinul pažemi.

„Bylas nanejvýš statečná, stejně jako chytrá, má lásko,“ řekl jí Rolf hrdě.

„Nejsem statečná,“ řekla Alette. „Nikdy jsem se Richarda nebála, můj pane. Je v srdci zbabělec. Jak ho zabijete?“ dotazovala se. „A kdy?“

„Možná nebude nutné ho zabít,“ vmísil se do hovoru Hugh.

„Jestli ho nezabijete, nikdy vám nedopřeje klidu,“ varovala Alette svého zetě. „Takoví už jsou muži z rodu de Manneville. Vítej doma, Hughu,“ dodala Alette. „Isabelle mi vyprávěla o vašich dobrodružstvích.“

„Kde jsou langstonští muži?“ zeptala se Isabelle svého chotě, když náhle zaznamenala jejich nepřítomnost.

„Vyklouzli z Nové věže ke zbrojnici,“ vysvětloval Hugh. „Musí zajmout čtyři muže tvého bratra a zajistit je tak, aby nenastal žádný poplach. Pak jeden z našich mužů proklouzne do Velké síně, aby zjistil, v jakém stavu se v této chvíli tvůj bratr a jeho nohsled nacházejí. Nejsou-li ještě opilí, naši lidé jim pomohou. Až budou nakonec bez sebe, přestěhujeme je přes řeku do toho kravína, aby se vyspali z nadbytku vína.“

„Kde je Agneatha?“ uvažovala Isabelle nahlas, pohlížejíc na matku. „Je v bezpečí?“

Alette přikývla. „Je skryta ve vesnici, neboť je přespříliš pěkná, než aby se mohla přiblížit k tvému bratru anebo k Lucovi de Sai. Pošleme pro ni, má dcero, bude ráda, až tě uvidí.“

Krátce poté dorazil langstonský ozbrojenec, aby sdělil Hughovi Fauconierovi, že Normani byli jati a už jsou pod zámkem. Sloužícím bylo řečeno, že jejich opravdový pán a paní jsou v bezpečí uvnitř tvrze. Richard de Manneville a Luc de Sai se napájejí nejlepším vínem, které je na tvrzi k nalezení, vylepšeným bylinkou, která je uspí hlubokým spánkem na nejbližších deset hodin.

„Chvíli to potrvá, než se s nimi bude moci pohnout,“ řekl Hugh.

„Myslím, že by sis mohla trochu odpočinout, ma Belle. Kdybych mohl, pomohl bych ti z těch mokrých šatů.“ Zamžikal na ni.

„Chci horkou lázeň,“ odvětila. „Teprve až vyklidíme tvého bratra a jeho kumpána ze síně, chérie. Jak si vzpomínám, když jsi naposled zatoužila po horké lázni, dostala ses do nesnází.“ Jeho hlas byl velmi tlumený, takže jeho slova slyšela jen ona. „Tentokrát musíš mít trpělivost.“

„Jen pro tentokrát,“ pousmála se. „Odpočineš si?“ zeptala se dcery Alette. „Nikoli, ještě ne,“ odvětila Isabelle. „Ačkoliv je má pláštěnka mokrá, jsem pod ní pěkně suchá. Ráda bych však trochu vína a něco

k jídlu, madame. Pojď, Rolfe de Briarde, a pověz mi, jak se Langstonu dařilo v naší nepřítomnosti.“ Odložila plášť a usadila se k velkému krbu, kde do ruda žhnula velká polena. Alette vtiskla Isabelle do ruky číši teplého svařeného vína a pak se pustila do krájení chleba a sýra.

„To léto, cos odjela, jak si vzpomeneš,“ začal Rolf, „bylo tuze zlé. Úroda byla bídná, jak zrno, tak ovoce. Zvířata hodně churavěla a v důsledku toho dobytek mřel, ačkoliv ovce přežily. Na den svatého Vavřince ráno přišla děsivá vichřice, jakou ještě nikdy nikdo nezažil. Natropila obrovské škody a v žádné z vesnic nezbyla jediná střecha. Tento rok byl lepší, ačkoliv královské daně na zaplacení války s Normandií nám nijak nepomáhají vzpamatovat se. Nikdo není ušetřen. Král ždímá mince z nás ze všech a my je na oplátku musíme ždímat ze svých nevolníků. Ulevuji jim, kde mohu, a starám se, aby pochopili, že všichni musíme přinášet oběti pro Anglii. Většina z nich to chápe a dokonce i vloni v zimě jsem se postaral, aby nikdo nehladověl. Na Langstonu jsme neměli rebelii jako na některých panstvích.“

„Vedl sis velmi dobře, můj pane,“ řekla Isabelle, „a já ti za to děkuji. Bez tebe by Langston padl za oběť kdovíkomu. Hugh a já už ho nikdy neopustíme.“

„Hugh je povinován službou králi, Isabello,“ řekl Rolf. „Jestli nás král povolá, půjdeme. Jinak by to byla velezrada.“

Isabelle zadumaně usrkla svého vína, ale neřekla nic. Nebylo co říci. Mohla se jen modlit, aby Jindřich Beauclerc na Hugha Fauconiera a Rolfa de Briarda zapomněl, až přijde čas získat nazpět Normandii od jeho bratra Roberta. Byla unavenější, než si uvědomovala, a tak usnula u krbu, číše se jí naklonila v ruce a zbytek obsahu se vylil na podlahu.

Hugh jí vyndal pohár z prstů a pak se posadil k jídlu. „Nechte ji být, dokud neodstraníme vetřelce z tvrze,“ řekl tiše. „Pak ji probudím a odebereme se po všech těch měsících do vlastního lože.“

„Ten příběh, který mi vyprávěla, byl prostý, a přece cítím, že ve vašich dobrodružstvích je ještě něco víc,“ řekla Alette s prozíravostí, již neočekával. „Můžeš něco dodat k příběhu, který mi má dcera pověděla?“

„Pokud ano,“ řekl Hugh chmurně, „bude lepší, aby ses ma Belle neptala. Řekli jsme ti jen tolik, kolik potřebuješ vědět. Víc nemá žádný z nás co říci, Alette. Nedovol, prosím tě, své zvědavosti, aby

převládla nad tvým zdravým rozumem.“ Hugh Fauconier si dokázal představit, jak by se jeho tchyně se svou jemnou vnímavostí dovídala o úchylnostech prováděných Guyem ďBretagne a jeho sestrou. Povědomí o těchto zvrhlostech by Alettou strašlivě otřáslo. Nebude o nich hovořit ani s Rolfem de Briard, svým nejlepším přítelem. On a Isabelle si o nich však budou muset nakonec promluvit.

K půlnoci přišel jeden z ozbrojenců oznámit oběma rytířům, že Richard de Manneville i Luc de Sai tvrdě spí v síni. Hugh a Rolf se okamžitě vydali dohlédnout na odstranění obou vetřelců. Zazubili se na sebe, když vstoupili do síně a uslyšeli hlučné chrápání, přicházející od obou Normanů. Omámení a spící muži byli vyneseni ven a jejich těla uložena na silná nosítka, zavěšená vždy mezi párem koní. Zvířata s břemenem vyvedli z nádvoří tvrze dolů z kopce a přes dřímající vesnici až na přívozní pramici, která je převezla přes setmělou řeku na druhou stranu. Tam odvedli koně z malého plavidla do kravína, kde již dříve nalezl přístřeší Hugh se svým průvodem. Richard de Manneville a Luc de Sai pak byli přeneseni a uloženi, stále tvrdě spící, do sena.

„Jak rád bych tu byl zrána, až se naši dva přátelé probudí,“ chechtal se Rolf. „Copak si asi budou myslet, že se s nimi stalo?“

„Zprvu budou zmateni, o tom nemám pochyb,“ odvětil Hugh, „ale pak usoudí, že se ve svém opilém stavu jaksi dostali přes řeku sami. První pochybnosti v nich začnou hlodat, až se vrátí přes Blyth a znovu vstoupí do tvrze, aby shledali, že jsme se jí zmocnili my. Teprve pak hra doopravdy začne.“

Vrátili se zpět přes řeku se svými muži a koňmi. Nálada se zlepšila takřka hmatatelně, když mezi hradby vjel Hugh Fauconier, pán Langstonu. Brána tvrze se znovu zavřela a Hugh se odebral ke své choti, aby se s ní vrátil do jejich vlastní síně. Poklekl u jejího křesla a políbil ji na tvář.

Belle otevřela pomalu oči. „Je to dokonáno?“ zeptala se.

„Arci, je hotovo, ma Belle. Richard de Manneville je pryč spolu se svým pohůnkem,“ řekl a pomohl jí vstát. „Pojď, odvedu tě do naší komnaty.“ Zvedl ji a odváděl z Nové věže zpět do původní věže tvrze. Isabellina hlava mu poklidně ležela na rameni. Byla velmi, velmi unavená.

Ze stínu se vynořila Agneatha, úsměv na tváři. „Vítej doma, můj pane. Vítej doma, má paní.“ Zalétla pohledem k Lindovi a způsob, jímž jej opětoval, pověděl Agneatě vše, co potřebovala vědět. Ještě

stále ji miluje. Pracně se snažila zachovat si sebeovládání, ale její zvlhlé oči mu mlčky zvěstovaly, co se chtěl dovědět on; že i ona ho miluje. „Zatímco jste stěhovali toho vetřelce,“ řekla Agneatha,

„probudila jsem služky a vyklidily jsme z ložnice jeho věci a čistě povlékly postel, můj pane. Budete této noci oba dobře spát ve vlastním loži. Mám zůstat a pomoci své paní s oděním?“

„Myslím, že je moc unavená, aby se odstrojovala, děvče,“ řekl Hugh laskavým tónem. „Jdi do své postele a ráno tě tvá paní radostně uvítá, o tom nemám pochyb. Já jí jen zuju boty a přikryju ji pokrývkou. Jak vidíš, už spí.“

Isabelle slyšela jejich hlasy. Známé hlasy. Instinktivně poznala, že je v bezpečí, a s nesrozumitelným zamumláním sklouzla do příjemného spánku.

Lsabelle procitla za úsvitu a okamžik žasla nad tím, kde je, a pak jí došla nádhera skutečnosti. Je doma! Doma na Langstonu ve vlastní posteli!

„Ty jsi vzhůru,“ ozval se vedle ní Hughův hlas.

„Jsme doma,“ řekla šťastně.

„Tak jest, ale než se budeme moci v klidu vrátit do svého starého života, musíme vyřídit několik záležitostí, ma Belle, z nichž první je tvůj bratr. Pomůžeš mi v našem malém podvůdku?“

„Ovšemže, můj pane,“ odvětila, „ale myslím, že jsi hlupák, pokud jsi ho nezabil. Ta záležitost možná skončí pro tebe, ne však pro Richarda. Bude nás sužovat tak dlouho, dokud bude živ.“

„Nicméně, chérie, jsem zde pánem já a moje vůle je tu zákonem. Takto si přeji tu záležitost vyřídit,“ prohlásil Hugh.

Jeho tón ji dopaloval. Je to nadutý blázen, usoudila lsabelle. Richard de Manneville je nebezpečný a k takovému nebezpečí se člověk neobrací zády. Dozajista přijde čas, kdy Hugh Fauconier zalituje, že Richard de Manneville opustil tvrz v sedle koně namísto v dřevěné truhle. „Jako bych si vzpomínala, že jsem včera večer slyšela Agneatin hlas, než jsem docela usnula,“ řekla Belle manželovi, takticky měníc téma hovoru.

„Slyšelas,“ odvětil, „a vsadím se, že i teď je někde nablízku.“ Měl pravdu. Agneatha přikvačila z koupelny.

„Mám pro tebe připravenou lázeň, má paní,“ řekla, jako by lsabelle nikdy nebyla pryč. „Óó, jak jsi mě vystrašila, když jsem se tehdy ráno ve Winchesteru probudila a ty jsi byla pryč. To bylo od tebe

tuze ošklivé. Potom jsem si celé týdny dělala starosti a uvažovala, co se s tebou stalo.“

Isabelle se vykoupala pod dohledem své služebné a obě probraly tu verzi Belliných dobrodružství, která byla určena každému. Jakmile měla své krásné rudozlaté vlasy umyté, usušené a úhledně spletené do jediného copu, Belle se oblékla do své oblíbené zelené a pak spěchala s Agneathou za Hughiem.

„Ani neuvěříš, jak vyrostl, paní. Ada, jeho chůva, se o něj vskutku dobře stará. Chodí a umí i mluvit, a ještě mu nejsou tři! Všichni ho milují. Náš Starý Albert sedával ve svých posledních dnech před svou chalupou a čekal, až půjde kolem pan Hughie. Vyřezával tomu pacholátku svými starými pokřivenými prsty zvířátka ze dřeva.“

Spěchaly přes Velkou síň a po nádvoří do Nové věže. Nahoře v dětském pokoji Isabelle vyvalila oči. To není možné! A přece věděla, že je tomu tak. Chlapeček, kterého přinášela věrná Ada, byl zrcadlovým odrazem svého otce. Isabelle vztáhla ruku.

„Hughu, můj synu, pojď uvítat maminku.“ Chlapec se stydlivě schoval za Adiny sukně.

Isabelle se jemně usmála. „Hughie, mon petit,“ řekla, „na jaře, možná zrovna na tvé narozeniny, ti dám darem bratříčka nebo sestru. Líbilo by se ti to?“

Hugh Mladší okamžik uvažoval a pak vážně přikývl. „Mohu si s ním hrát?“ zeptal se jí.

„Časem, můj synu,“ řekla a přivinula chlapce do svého vřelého objetí. „Ááá, chyběls mi!“

Tehdy vstoupil Hugh Fauconier, stejně užaslý, že nalézá malého chlapce, když se mlhavě pamatoval na buclaté nemluvně. „Jsem tvůj otec, malý Hughu,“ řekl dítěti, které v úžasu vzhlíželo k vysokému muži. Hugh se sklonil a zvedl svého syna do náručí. „Muži,“ řekl,

„by vždycky měli rozmlouvat tváří v tvář.“ Pak své dítě políbil, znovu je postavil a pohlédl na Belle. „Pojďme do síně očekávat naše hosty, paní,“ navrhl.

V síni byly tváře všech sloužících ověnčeny úsměvem, když vítali svého pána a paní. Čerstvý sladký jablečný mošt se podával spolu s vejci na smetaně s koprem, ovesnou kaší s rozinkami, čerstvým chlebem, čerstvě utlučeným máslem a velkou pláství medu. Isabelle měla větší chuť k jídlu než kdykoli v uplynulých měsících, ačkoliv pro ni bylo stále ještě trochu nezvyklé, že se musí krmit sama. I Hughovi jídlo chutnalo. Postavil hlídku, jak sdělil své ženě a budou

varováni dostatečně dlouho předem, až se Richard vydá nazpět přes

řeku.

Když dojedli, povolal Hugh do síně všechny své sloužící. Pak jim vysvětlil, že byl spolu se svou chotí držen po mnohé měsíce v zajetí v Bretonsku. Pověděl jim právě tolik, kolik potřebovali vědět o vztahu mezi Richardem de Manneville a sourozenci ďBretagne.

„Nyní,“ řekl, „až se dnešního dne můj švagr vrátí do tvrze, přesvědčím ho, že jsem ho odtud přestěhoval pomocí čar a že má moc je sdostatek silná, aby je ztrestala, pokud by se kdy znovu pokusili získat nadvládu nad Langstonem. Ježto nechci, aby se mě báli mí vlastní lidé, řeknu vám, že žádná magie v tom není, avšak Richard de Manneville se to nesmí dozvědět. Je pověrčivý a bude se bát. Odejde a už nás nebude sužovat.“ Hugh se rozhlédl po zdvižených tvářích. „Teď mi důvěřujte a rozejděte se za svými každodenními úkoly,“ řekl jim.

K polednímu dorazila zpráva, že Richard de Manneville byl spatřen ve společnosti Luca de Sai na druhé straně řeky, jak volá na převozníka, aby pro ně přijel. Hlídka na hradbách sledovala postup obou mužů při návratu do tvrze.

Sotva vstoupil do síně, řval de Manneville, aby mu přinesli víno, a pak se zarazil a barva mu zmizela z tváře, když spatřil za panskou tabulí stát Hugha Fauconiera a svou sestru Isafbelle.

„Nu, bratře,“ řekla Isabelle znatelně nepřátelským tónem, „vidím, že ses vrátil navzdory mému varování při tvé poslední návštěvě. Jsi tak hloupý, že ses nepoučil? Nejsi na Langstonu vítán a přece se po svém návratu z Bretaně dozvídám, že jsi uvěznil mou matku a syna v Nové věži a vyhrožuješ jim. To nepůjde, Richarde. Takhle to prostě nepůjde.“

„Tys byla v Bretani?“ Richard de Manneville zpopelavěl. „Cos dělala v Bretani, ty mrcho?“

„Navštívila svého chotě, jehož jsi vylákal na Manneville a pak vydal do rukou Vivienne a Guye ďBretagne,“ řekla Isabelle. „Máš nám mnohé co vysvětlovat, bratře, avšak nyní se tobě a tvému společníkovi, Lucovi de Sai, bude věnovat můj manžel.“

„Vyspal ses dobře, Richarde?“ otázal se Hugh nevinně. „Byl tvůj kravský ložírunk pohodlný?“ Urážlivě se zasmál.

„Jak víš, kde jsme spali?“ zeptal se nervózně sieur de Manneville.

„Já ani nevím, jak jsme se na takové místo dostali.“

„Já vás tam uložil,“ řekl Hugh tiše. „Totě malý žert, jemuž mě naučil můj přítel, Guy ďBretagne, můj pane.“

„Naučil?“ Richard byl nyní nezakrytě vyděšen.

„Trošku kouzel,“ prohlásil Hugh. „Totě nic nebylo, vskutku. Byl tvůj přítel nablízku? Když někdy člověk tento kousek provádí, nevydaří se vždycky jaksepatří. Byl jsi také v kravíně, Lucu de Sai, anebo jsi byl před ním?“ Hugh tázavě pozvedl jedno obočí.

„Byli jsme na opačných stranách kravína,“ odvětil zvolna Luc de Sai. Tmavé oči se mu plnily obavou.

„Výborně!“ odvětil Hugh. „Když mě ten kousek Guy ďBretagne učil, přenesl jsem sluhu z Guyovy čarodějné kuchyně na vrchol nejvyšší věže La Citadelle namísto do velké síně. Ubožák byl tak vystrašený, že spadl a zabil se, ale koneckonců to byl jenom nevolník. Máme všichni spoustu nevolníků nazbyt, hm, Richarde?“ Hrubý hlas zněl věrohodně.

Sieur de Manneville se otřásl. „Nevěřím ti,“ zablekotal.

Hugh se zvolna, ďábelsky usmál. „Nevěříš?“ zachraptěl. „Mám vás tedy oba přenést zpátky na Manneville, Richarde? Ovšemže na dlouhé vzdálenosti nejsem vpravdě tak zdatný, jako byl Guy ďBretagne. Mohli byste snadno skončit uprostřed Kanálu. Umíš dobře plavat, de Sai?“

„Můj pane!“ začal zděšeně blábolit Luc de Sai. „Opustím Langston v tomto okamžení, ale prosím tě, neočaruj mě! Už nikdy nespatříš mou tvář, to ti přísahám!“

Hugh se zdál všem v síni vyšší než obvykle. Chladně shlédl na Luca de Sai a řekl mu: „Odejdiž!“ Pak upřel pohled na svého švagra, náhle luskl prsty a okamžitě se objevil malý záblesk modrého plamene, který jako by mu vytryskl ze špiček prstů. „Nu, bratře Richarde?“ zeptal se.

Richard de Manneville vytřeštil oči při pohledu na oheň, který vyšlehl z ruky Hugha Fauconiera. Srdce se mu divoce rozbušilo. Otevřel ústa, aby promluvil, ale nevydal ani hlásku. Pak se zhroutil na podlahu.

„Je mrtev?“ otázala se Isabelle sluhy, který poklekl vedle jejího bratra a hledal mu puls.

„Tak jest, paní, je mrtev,“ zněla užaslá odpověď.

„Výborně!“ pravila Belle triumfálně.

Luc de Sai vzal do zaječích, vyběhl ze síně tak rychle, jak jen mu nohy dovolovaly. Už ho nikdy nespatřili.

„Nepohřbívej Richardovo tělo do anglické půdy,“ řekla Isabelle pevně svému choti. „Ať ho jeho muži zavezou zpět do Manneville. Je konec podzima a tělo neshnije, dokud tam nedojedou. Má švagrová nebude jeho odchodu želet dlouho.“

Sloužící pospíšili splnit její přání a tělo bylo vyneseno z velké síně tvrze, aby je Richardovi čtyři ozbrojenci uložili do rakve a vrátili se s ním zpět do Normandie. Isabelle uvažovala, jestli se její bratr dostane až do Manneville, anebo zda ozbrojenci opustí jeho tělo někde cestou a budou si hledat službu jinde. Aspoň že už Langston bude mít od Richarda pokoj.

„Jaks dokázal, že ti z prstů šlehal oheň?“ zeptala se Belle zvědavě Hugha.

Usmál se na ni. „Některé věci je nejlépe podržet v tajnosti, ma Belle,“ prohlásil Hugh. „Nečekal jsem, že tak prostý trik vyděsí tvého bratra k smrti, ale dokázal to zřejmě jeho vlastní strach z kouzel, tuším.“

„Byl to hlupák,“ řekla Isabelle. „Vím, že mě považuješ za zatvrzelou, můj pane, ale jsem ráda, že je mrtev. Už nás nebude více sužovat a my teď můžeme začít žít nanovo a bez obav.“

„Jsou ještě jiné věci, jež musíme vyřešit, než k tomu může dojít, ma Belle,“ řekl jí Hugh vážně.

„Dnes ne,“ řekla. „Dovol mi radovat se alespoň dnes z toho, že jsem doma, a pak si promluvíme, můj pane.“ Pak od něj odešla, pospíchajíc přes síň ven do jasného, pozdně podzimního dne.

Hugh vzdychl. Chápal její neochotu pročistit vzduch, ale dokud k tomu nedojde, nenastane mezi nimi skutečný mír. Chtěl s Isabellou opravdový mír, ne jen šarádu kvůli rodině.

Té noci, když osaměli v ložnici, násilím přešel k věci. Nalil oběma

číše sladkého vína a řekl jí: „Musíme to vyřešit hned, ma Belle.“

Isabelle vzdychla. Muži jsou tak obtížní. Copak se Hugh nemohl spokojit s tím, že jsou v bezpečí doma a že ho miluje? „Nevím, co se dá říci, můj pane,“ prohlásila.

„Jednou jsi mi řekla, žes Guye ďBretagne nemilovala,“ začal.

„Nemilovala,“ souhlasila. „Řekla jsem mu, že ano, neboť jsem věděla, že ho to potěší a umožnilo mu to, aby mi důvěřoval. Tu důvěru jsem potřebovala, jestli jsem ti měla pomoci, Hughu Fauconiere. Proč to odmítáš pochopit?“

„A přece, o tom jsem přesvědčen, se ti jeho vášeň líbila,“ odvětil Hugh chmurně.

Isabelle dlouhou chvíli uvažovala a pak řekla: „Někdy arci ano,“ přiznala, „i když ze mě tu rozkoš vynutil. Jako bych neměla vládu nad svým tělem, ale to není láska, můj pane. A ty, což ses nebavil dobře s Vivienne ďBretagne? A dokud jsi znovu nepřišel k sobě, díky mé snaze, nechoval jsi snad k ní trochu něhy? Jaký je mezi námi rozdíl, Hughu? Pověz mi to a já tě budu prosit o odpuštění.“

„Já jsem muž, madame,“ prohlásil povzneseně. „Muž, dobrý nebo špatný, si může podle litery zákona činit, co se mu zlíbí. Dobrá žena musí zůstat počestná bez ohledu na okolnosti.“

Isabelle hodila po svém choti svou číši s vínem. „Ty veleosle!“ vykřikla. „Co s tím má ve jménu nebes společné tvoje mužství? Už s tebou nebudu dále mluvit, neboť nedokážeš být rozumný. Jdu do postele.“ Vlezla do jejich postele a obrátila se k němu zády.

Hugh užasl a první instinkt mu velel popadnout ji a pořádně zmlátit. Budiž mu přičteno k dobru, že to neudělal. Místo toho odešel z ložnice a beze slova za sebou práskl dveřmi.

Nazítří ráno bylo Alette i Rolfovi zřejmé, že mezi pánem a paní z Langstonu se seběhlo něco tuze ošklivého. Když odešli ze síně, Alette nešťastně pohlédla na svého chotě.

„Obávám se, Rolfe, že naše mírumilovné dny skončily. Došlo, jak se zdá, k roztržce mezi mou dcerou a jejím manželem. Zdalipak se to dá zhojit?“

„Pokud ano,“ prohlásil Rolf, „pak to musí napravit sami, ma petite. S žádným z nich není snadné vyjít. Isabelle je tvrdohlavá a Hugh hrdý. Mou povinností je spravovat Langston a tvou, o tom jsem přesvědčen, postarat se, aby děti, naše i malý Hugh, nebyly zbytečně sužovány válkou, již povedou Hugh Fauconier a Pekelná Belle.“

„Neříkej jí tak!“ vyštěkla na manžela Alette a on se zasmál jejímu hněvu. „Nikdy neodpustím Starému Albertovi, kéž je Bůh milostiv jeho duši, že nazval Isabelle tou strašnou přezdívkou!“

Hugh se toho večera do síně nevrátil. Alette byla v rozhovoru s dcerou opatrná, ale nemusela si dělat starosti. Isabelle měla rozptýlení; hlavní zájem jevila o svého syna a celý den si s ním hrála, sama ho toho večera uložila do postele. Nepřestěhovala Hughieho z dětského pokoje v Nové věži, neboť tam byl šťasten se svými dvěma malými strýci. V ložnici spala opět sama.

Ráno vstoupila Belle do síně a nalezla u tabule Hugha, bledého a usrkávajícího cosi ze stříbrné číše. „Našel sis tedy selskou milenku,

můj pane?“ zeptala se ho dopáleně a pokynula sluhovi, aby jí přinesl něco k jídlu.

„Strávil jsem noc o samotě,“ řekl.

„Zdá se, žes také trávil noc popíjením velkého množství špatného vína, můj pane. Jsi bílý jako peří,“ odvětila.

„Je to snad starost, co slyším v tvém hlase, ma Belle?“ zamumlal.

„Stýskalo se ti po mně v noci? Mohl jsem zůstat, ale tvůj ostrý jazyk a tvá zlost mě k tomu pramálo povzbudily.“

„Ani mě netěší tvá nadutost,“ odsekla. „Spi si, kde je libo, můj pane. Mně na tom vůbec nezáleží.“ Vztáhla ruku po číši.

Hbitě ji popadl za zápěstí. „Ne, paní. Jsem unaven tvou špatnou náladou.“

„A já tvým opovržením, můj pane,“ prohlásila. „Pusť mě, Hughu. Chci se jen napít moštu, ne ho na tebe hodit. Obávám se, že mi tvá surovost způsobí modřiny.“ Setřásla ho.

„Není tedy má surovost tak rafinovaná jako brutalita Guye

ďBretagne?“ otázal se jí.

„Jsi odporný, můj pane,“ řekla Isabelle unaveně a pak náhle zněl její hlas klidně a odměřeně. „Guy je mrtev, Hughu. Nebyla bych naživu, kdyby nepřijal ránu, již Vivienne určila mně. Bylo by ti to tak milejší? Abych zemřela a děťátko se mnou? Oba jsme mu povinováni vděkem, jakkoliv se to může zdát prapodivné.“

„Ať jsem mu snad povinován čímkoliv, paní,“ řekl Hugh chladně,

„ty, ma Belle, jsi mu ten dluh tisícinásobně splatila.“

„Ááááá, to je tedy jádro věci, viď, Hughu? Guy ďBretagne byl můj milenec a ty to nemůžeš nechat přejít, že? Já ti dokážu odpustit Vivienne. Proč nemůžeš ty mně odpustit Guye? Nemilovala jsem ho. Miluju tebe!“ Hněvivě se na něj zamračila. Je to takový tupec, čert ho vem! Copak si myslí, že vzpomínky na něj a na Vivienne jsou méně bolestné než jeho vzpomínky na ni a Guye? Oba to musí hodit za hlavu, jinak už nikdy nebudou šťastni.

„Bylo by mi milejší, kdybys zůstala na Langstonu jako dobrá manželka a kdyby ses mě nevydala hledat,“ řekl zvyšujícím se hlasem.

„Kolikrát to musíme znovu probírat, můj pane?“ otázala se.

„Kdybych tě nevyhledala, nebyli bychom dnes doma. Měl bys mi být vděčný, místo aby ses zlobil! Když jsi přišel na Langston, vyptávala jsem se tě snad, kolik ženských jsi překotil do sena?“

„Tehdy jsem s tebou nebyl ženat, krucinál! Jak myslíš, že mi je, když vím, že se s tebou Guy ďBretagne miloval, držel tě v náručí, líbal tě, nutil tě vykřikovat rozkoší? Já tě také miluji, Isabelle, ale nevím, jestli ti někdy dokážu odpustit!“ Jeho nehezká tvář byla zryta úzkostí.

„Pak jsi blázen, Hughu,“ řekla tiše. „Dovoluješ své pýše, aby se mezi nás postavila. Nebyla bych takové věci u tebe uvěřila, můj pane. Měla jsem tě za moudřejšího.“

„Co tedy uděláme?“ řekl a jeho hlas byl smutný.

„Dokud nedokážeš nechat minulost minulostí, můj pane, nevím, co můžeme dělat,“ odvětila tiše Isabelle. „Jsem ochotna znovu navázat vlákna svého života jakožto paní langstonské tvrze. Ty musíš bojovat se svými démony, Hughu.“ Vstala od tabule a beze slova opustila síň.

Hugh Fauconier se díval za svou ženou, která kráčela s hlavou vzpřímenou. Na okamžik skoro dokázal uvěřit, že to je jako tehdy, když se vzali; ale pak mu široká ramena ochabla a hlava klesla do dlaní. Isabelle spala s jiným mužem. Nedokáže na to nikdy zapomenout, a jestliže nedokáže zapomenout, jak by jí mohl odpustit? Byla to strašlivá hádanka, kterou nedokázal vyřešit.

Během následujících týdnů jako by se Langston vrátil do obvyklého stavu. Sloužící se chovali, jako by Isabelle byla pryč jen krátce a nyní se vrátila a znovu se ujala svých povinností hradní paní. Dokonce i Alette se své dceři podřizovala bez obtíží. Malý Hugh si vynahrazoval čas, o který se svou hezkou maminkou přišel, chodil všude za ní, když se věnovala svým povinnostem, choulil se jí na klíně a obdivné k ní vzhlížel, když usedla v síni ke krbu.

Jen Hugh Fauconier jako by nedokázal setřást vidiny své ženy, jež ho trýznily: Isabelle s rudozlatou hlavou na rameni Guye ďBretagne; Guyův majetnický tmavý pohled; jeho elegantní dlouhé prsty jí nabízejí sousto, doušek z jeho poháru; vsunuje falus do jejího svíjejícího se těla, zatímco ona křičí rozkoší. Guy vlastnil Isabellu tak, jak Hugh nikdy netušil, že muž může ženu vlastnit. Skutečně mu odolala? Tato pochybnost ho převelice sužovala a on věděl, že by neměl mít o své choti žádné pochybnosti. Byla k němu zřejmě naprosto otevřená, a přece jeho podezření přetrvávalo, neboť stále ještě v duchu viděl Isabellu uvelebenou na klíně Guye d´Bretagne, poddajnou a ještě krásnější, než o ní kdy dříve věděl.

Nyní se znovu pohybovala ve světě, který znala, s důstojností a veselím, které by od ní nikdy nečekal, břicho se jí den ze dne víc zaoblovalo. Byla sebejistější než kdy jindy a on s tím neměl absolutně nic společného. A Guy? Proč mají ďBretagnové ještě stále v rukách jejich život? Jsou mrtvi a pohřbeni, oba, a přece jejich čáry přetrvaly.

Konečně se Alette pokusila oslovit dceru. „Ty a Hugh nemůžete takhle pokračovat,“ plísnila Isabellu jemně.

„Co ode mě chcete, madame?“ zeptala se Isabelle trpělivě. Nedokázala pověděl Alette pravdu. Jak by to mohla její milá, nezkušená matka vůbec pochopit?

„Nu, něco musí existovat, co můžeš udělat,“ odvětila Alette.

Isabelle se zasmála. „Dokážeš vrátit čas, paní? Jestli ano, tak to udělej, prosím tě. Nelíbí se mi tahle roztržka mezi mnou a mým chotěm o nic víc než tobě.“

I Rolf se pokusil to téma navodit, když jeli jednoho zimního odpoledne s Hughem přes panství. „Alette a mně vadí, že se s Isabelle nedokážete přenést přes své různice, ať už jsou jakékoli,“ začal. „Co můžeme udělat, abychom vám pomohli znovu se sblížit? Nemůžeme snést, když vás vidíme tak nešťastné.“

Hugh si uvědomil, že nemá na vybranou. Břímě, jež nesl, bylo prostě příliš velké, než aby je nesl sám. „Nesmíš nikdy povědět Alettě, co se ti chystám říci,“ pravil a pak prozradil svému příteli dopodrobna pravdu o čase, který on a Isabelle strávili v La Citadelle. Uzavřel slovy: „Jestli mi dokážeš pomoci vymazat vzpomínky, jež mám na svou choť s jiným mužem, pak to udělej, můj příteli. Žiji ve smrtelné trýzni s těmito vzpomínkami, neboť miluji Isabellu nade všechny ženy a přece nedokážu zapomenout.“

Rolfa odhalení, jež právě od Hugha vyslechl, ohromila. Přesto byl rozumný muž. „Hughu, jsi pošetilý,“ řekl. „Tvá choť nemůže za to, co se jí stalo na La Citadelle. Ví to, jinak by nedokázala s takovou hanbou žít.

Jak by mohla dívka tak nevinná jako tvá žena vědět, že tělo ženy zareaguje na každého obratného milence, Hughu? Byls její jediný milenec. Umíš si představit, jak jí otřáslo zjištění, že jiný muž – muž, jehož ani nemilovala – od ní dokáže vylákat odezvu? A přece si uchovala důvtip a rozum; statečná žena je to. Má sladká Alette by se zhroutila a zešílela. Isabelle ne. Smířila se s tím, co nedokázala změnit, a vše, co udělala, Hughu, udělala jen proto, aby tě

osvobodila z kouzel, o nichž jsi byl přesvědčen, že tě věznila. Cele se obětovala pro milovaného manžela. Žádná ženy by nedokázala milovat muže víc! Je skvělá a ty bys na ni měl být hrdý.“

„Vidím je pospolu!“ zasténal Hugh nešťastně. „To, co vidíš,“ řekl Rolf mudrlantsky, „je zastíněno tvou zatracenou přebujelou pýchou, můj příteli. Isabelle ti zakrátko povije další dítě. Ačkoliv okolnosti početí onoho dítěte jsou, řečeno mírně, zvláštní, počali jste je spolu. Vyměň ty staré vzpomínky, jež tě trápí, za nové, jež společně vytvoříte nyní, když jste oba zase doma. Teprve pak dokážeš vymýtit to, co tě tolik tísní. Víš v hloubi duše, že tě Isabelle miluje a vždycky milovala; a já vím, že ty miluješ ji.“

Náhle se za nimi ozval křik. Oba muži se otočili a spatřili, že k nim běží nevolník, mává pažemi a křičí. Obrátili koně a pospíšili k němu.

„Paní Alette,“ zajíkal se muž, skoro bez dechu, když k němu dorazili. „Říká, že dítě je na cestě, mí pánové!“

Hugh a Rolf se tryskem hnali těch několik mil zpět do tvrze, ale sotva vstoupili do síně, vykročila jim vstříc usměvavá Isabelle s ranečkem v povijanu v náručí.

„Mám sestřičku,“ řekla zvesela a vložila novorozeně do náruče jeho otce. „Má matka říká, že se má jmenovat Edith, neboť tak se jmenovala královna, než přišla do Anglie.“

Rolf shlédl dolů, ohromen maličkým růžovým a bílým stvořeníčkem ve své náruči. Měla houšť zlatých vlásků a modrýma očima si ho nanejvýš důkladně prohlížela. „Vypadá docela jako má Alette,“ řekl se slzami v očích.

„Všimla jsem si,“ usmála se Isabelle. „Doufejme, že je vskutku tou dcerou, po níž naše matka tak zoufale touží, a ani za mák nebude jako já.“ Pak se nahlas zasmála ustaranému výrazu svého otčíma, škádlíc ho: „Jeden u dětí vskutku nikdy neví, Rolfe.“

Ve dnech následujících po narození Edith uvažoval Hugh Fauconier o slovech svého přítele. Nikdy neslyšel Rolfa de Briard mluvit s takovou moudrostí. Rolf byl odjakživa tolik bezstarostný! Náhle mu přítel připadal mnohem starší a hotový mudřec. Hugh v duchu zvažoval vše, co Rolf řekl. Je možné, že měl pravdu? Mohlo by smíření s Isabellou být klíčem k vymazání vzpomínek na to, co se stalo? Je to skutečně tak prosté? Jen Bůh ví, jak toužil po usmíření se svou chotí. Nový začátek. Avšak co když se Rolf zmýlil? Co pak s nimi bude?

Hugh věděl, že o tom bude muset ještě uvažovat, než se rozhodne, co udělá. Uvítá nyní Isabelle jeho dvoření, anebo by ho hněvivě odmítla? Přesto viděl, jak po něm pokukuje, když si myslela, že se nedívá. V jejím pohledu byl vždy výraz hlubokého smutku, a přece, když se setkali očima, byl její pohled vždy hrdý a vzdorovitý.

Něco se změnilo. Isabelle to vycítila. Hugh náhle nebyl tak bojovný, kdykoli k ní přistupoval. A přece neřekl nic, co by ji vedlo k názoru, že překonal svůj rozpor. Co se stalo? Stalo se něco, anebo si to jen ona představuje? Ani její matka ani otčím neřekli nic neobvyklého. Isabelle věděla, že kdyby nastala v Hughovu postoji sebemenší změna, matka by k ní radostně přiběhla jako na koni.

Belliny porodní bolesti započaly ráno posledního březnového dne. Náhle byl Hugh u ní, jako když rodila Hugha Mladšího. Jeho přítomnost byla uklidňující a v prvních stadiích porodních bolestí, zatímco ji Alette usměrňovala, staral se, aby byla kolébka a pleny pro děťátko po ruce a aby Ida, sestra chůvy malého Hugha Ady, byla připravena se tohoto novorozeňátka ujmout.

Isabelle si udělala na porodním stole tolik pohodlí, jak jen žena v jejím stavu mohla. Napůl seděla, košili vyhrnutou přes boky, nohy doširoka roztažené, a čekala. Dítě přijde, až nastane jeho čas a ani o chvilku dřív. Porod malého Hugha byl snadný, jak se rozpomínala. Přišel velmi rychle a její matka si stěžovala, jak to měla snadné. Isabelle sebou škubla. Cítila, že tenhle porod tak snadný nebude.

Bolesti přicházely po celý den, zprvu lehké, s plynoucími hodinami sílily; dítě však zůstávalo nenarozené. Alette byla skoro poťouchle spokojena, že aspoň tentokrát se Isabelle chová, jak se na rodičku sluší, úplně zapomínajíc, jak rychle přišla na svět její vlastní novorozená dceruška. Hugh se od své choti ani nehnul. Sluhové mu přinesli jídlo a víno, ale jedl spoře, měl starost o svou Belle.

Konečně hodinu před půlnocí bylo všem zřejmé, že se dítě užuž narodí. Belle tlačila a namáhala se a dítě zvolna vyklouzlo z jejího těla. „Je to holčička!“ jásala Alette. „Nekřičí,“ uvědomila si vyděšeně Isabelle. K překvapení obou žen Hugh s jakýmsi vrozeným instinktem uchopil svou dceru, položil ji na Bellinu tělo, pootevřel novorozeněti rty, vsunul děťátku do hrdla prst. a jemně z něj odstranil zátku hlenu. Pak se sklonil a několikrát jemně foukl své dceři do úst. Zakašlala, prudce otevřela oči, mocně si lokla vzduchu a pak začala z plných plic křičet.

Belle divoce plakala úlevou. Pak si přitiskla dítě k prsům a konejšila je. „Tys ji zachránil, můj pane! Tys ji zachránil! Jak jsi pro všechno na světě věděl, co dělat, Hughu?“

Sám užasl a zavrtěl hlavou. „Já nevím, ma Belle,“ odpověděl jí upřímně, „ale nemohl jsem nechat naši dceru zemřít po tom všem, čím jsme prošli, abychom ji měli.“

Děťátko převzala chůva, očistila je a uložila do kolébky, zatímco Alette dokončila proces porodu. Potom usedl Hugh na pelest postele své choti, její ruku ve své. Chvíli dál mlčeli a on pak promluvil.

„Bude se jmenovat Matilda po královně.“

„Bude se jmenovat Rosamund, můj pane. Matilda, no tohle! Je to jméno, jež se mi nezamlouvá, ačkoliv královnu mám ráda,“ odvětila Isabelle. „Žádní Jindřichové ani Matildy, děkuji.“

Zasmál se. „Nechať je po vašem, madame. Mně se vlastně jméno Matilda taky nelíbí.“

„A to bys jím obdařil naši dceru? Hanba, můj pane!“ plísnila ho Isabelle.

„Pamatuju si, jak hodná ke mně byla první Matilda, králova matka, když jsem byl chlapec. Byla to asi spíš pocta jí,“ řekl Hugh. Na chvilku to bylo jako za stará, ale pak mezi nimi opět vyvstala zeď.

O několik týdnů později přijel na Langston královský posel s žádostí, aby sir Hugh, baron Langston, a sir Rolf de Briard spolu s dalšími dvěma rytíři náležejícími k langstonské tvrzi – sirem Fulkem a sirem Gilesem, dřívějšími panoši, kteří byli Rolfem povýšeni na rytíře v nepřítomnosti svého pána a paní – posloužili králi, který připravoval výpravu do Normandie. Služba byla povinná a musela se splnit.

„Přece nechceš jít!“ řekla svému choti Isabelle.

„Stěží mohu králi odmítnout,“ řekl Hugh dopáleně.

„Jsme doma sotva šest měsíců,“ zařvala, po dlouhé době v ní konečně opět vřel hněv. „Nemohu uvěřit, že má Jindřich Beauclerc takový nedostatek rytířů, aby musel mít tebe. Cožpak tvá dřívější služba v Normandii nestačila? Málem jsme přišli jeden o druhého! Rolf, Fulk a Giles jedou. Copak tři rytíři k službě z Langstonu nestačí? Měla bych mít svého manžela pro změnu doma v bezpečí a ráda bych to králi řekla, krucinál!“

„Madame,“ zahulákal na ni v odpověď Hugh, „král od vás nic

neuslyší! Budete držet ústa a necháte mě splnit svou povinnost, jak

jsem ji povždy splnil! Jakým příkladem bych byl pro malého Hugha, kdybych odpíral svému pánu službu?“

„Tak tedy jdi!“ řekla Isabelle hněvivě. „Ale jestli se nevrátíš bezpečně domů, nikdy ti to neodpustím, Hughu Fauconiere! Nikdy!“

Smysl pro humor u Hugha Fauconiera se náhle nad směšností jejích slov vzedmul. Vybuchl smíchy. „Áá, ma Belle,“ řekl,

„kdybych se k tobě nevrátil, nikdy bych se nedozvěděl, jestli jsi mi odpustila, že jsem byl takový hlupák, chérie“. Přistoupil k ní a uchopil její vzpírající se postavu do náručí. „Isabelle, Isabelle, co budeme dělat? Já tě tolik miluji a nemohu se na tebe už déle zlobit. Zranilas mě do samého jádra mé bytosti, ale přece tě miluju z celého svého ubohého, rozbolavělého srdce. Nemohu bez tebe žít.“ Hladil ji po měkkých vlasech, kochaje se jejich levandulovou vůní.

„Óóóó, Hughu,“ popotáhla a zabořila mu tvář do ramene. „Já tě také miluji. Chtěla jsem jen, abychom byli zase spolu.“ Nikdy doopravdy nepochopí mou roli na našich dobrodružstvích v Bretani, říkala si v duchu pro sebe Isabelle, ale co na tom vlastně záleží? Chtěla svého manžela zpátky a teď ho skutečně měla. Přitulila se mu pevněji k ramenu a blaženě vzdychla.

Znovu se zasmál, tentokrát však tiše. „Zvolila sis prapodivný způsob, jak dosáhnout svého, paní,“ řekl.

„Jsme tedy usmířeni?“ zeptala se mazaně. „Nemohu tě pustit do války, jestliže nejsme usmířeni.“

V odpověď ji zvedl do náručí, prošel síní a odebral se s ní do ložnice. Nezaprotestovala, místo toho se mu schoulila do náručí a něžně mu šeptala. Kolem nebyli žádní sloužící; všichni zmizeli a ostatní také. Hugh položil svou manželku na postel a padl na ni. Sevřel její tvář v obou dlaních, držel ji a zasypal ji polibky. Překonalo ji štěstí. Čile mu polibky oplácela, rukama ho hladila, laskala, dotýkala se ho; a po celou tu dobu jí plynulo hlavou. Už je to tak dlouho.

Nebyl si docela jistý, jak k tomu tak rychle došlo, ale najednou byli nazí, údy propletené, stále se líbali a laskali. Bylo to, jako by nikdy nebyli odloučeni, říkal si překvapeně. Byla jako vždycky teplá a milující a vstřícná. Našel ústy její levou bradavku. Dotkl se jí jazykem, pak ji sál, zuby jemně škrábal po něžné pokožce. Její vzdech ho zalil teplem, když se mu její prsty zapletly do tmavě plavých vlasů. Teď jí pokrýval polibky celé tělo, postupoval po trupu

dolů, převrátil ji, aby mohl přitisknout ústa k pevné páteři, až se zachvěla blahem, a nakonec ji znovu otočil, takže ležela pod ním.

„Tolik jsi mi chyběl, můj drahý pane,“ řekla mu Isabelle tiše. Její plná ňadra se přitiskla k hladkosti jeho holé hrudi, když ho ovinula pažemi.

„Bylo to bez tebe peklo, ma Belle,“ řekl Hugh stejně tlumeně. Vtiskl se kolenem mezi její stehna, páčil je od sebe.

„Řekni, že mi odpouštíš mé cizoložství, jako jsem já odpustila tobě,“ vyžadovala. Cítila horkou hlavu jeho mužství, hledající její průchod. Ovinula kolem něj nohy.

„Je ti odpuštěno, ty nemožný, ale naprosto neodolatelný nezvedenče,“ řekl s vášnivým vzdechem, když do ní hluboko vnikl.

„Úplně… docela… bezvýhradně… odpuštěno. Ááá, ma Belle!“ zasténal a pak se na ní začal divoce pohybovat.

Rozkoš, kterou jí skýtal, se nepodobala žádné, jakou kdy zažila, a Isabelle věděla proč. To proto, že jeden druhého bezvýhradně milovali. Tohle nebyl divoký chtíč. To byla láska! Oddala se jí s výkřikem štěstí, vznášela se mezi hvězdami, až se po spirále zřítila do trny a tepla uspokojení, plačíc city, jež ji překonaly.

„Ááá, ma Belle,“ konejšil ji, „neplač. Neplač!“ Ale Hugh Fauconier také plakal, slzy mu stékaly po nehezké tváři. Málem jeden druhého nadobro a úplně ztratili, a proč vlastně?

„Jsem tolik šťastná,“ vzlykala Isabelle, když si leželi v náručí.

Ve velké síni se sloužící pohybovali co nejtišeji, vědouce všichni, že právě v této chvíli dochází k opětovnému shledání, neboť takové věci lze stěží uchovat v tajnosti. Alette s nadějí pohlédla na Rolfa. Neslyšela z ložnice žádné rozhořčené vřeštění ani řinkot rozbíjené kameniny. Odváží se doufat, že Hugh a Isabelle konečně vyřešili své rozepře?

Vyřešili a na Langstonu šlo proto všechno líp. Isabelle stále ještě nebyla nijak šťastna, že jde její manžel do války, věděla však, že jeho čest mu nedovolí učinit jinak. Byla ráda, že svou věc vyřídili před jeho odchodem, ne protože by věřila, že je nějak ohrožen, ale protože ho milovala a chtěla, aby měl mysl volnou a mohl se soustředit na to, aby přežil.

Oč jiné je to teď, říkala si ráno před jejich odjezdem. Ještě před pár lety byl Langston tvrz s jednou věží a teď má dvě. Byli tu dva rytíři a teď jsou čtyři. Měli jen pár lučištníků a nyní je jich padesát. Isabelle

z Langstonu políbila manžela, popřála všem boží požehnání a pocítila velikou hrdost.

Král Jindřich shromáždil kolem sebe velké vojště mužů a rytířů, když koncem srpna odjížděl do Normandie. Tam se spojil s řadou mocných normanských rodin, jež mu předchozího roku složily lenní slib. Zůstaly loajální vůči Jindřichu Beauclercovi, rozhodnuvši se, že ze zbývajících Dobyvatelových synů je právě on nejlépe vhodný k tomu, aby je vedl a panoval jim. Nápadná byla nepřítomnost dvou velkých pánů, Roberta de Belleme a Williama z Mortainu. De Belleme přijel předchozí zimy do Anglie, pokusil se s Jindřichem smířit; král ho sice ignoroval, neboť mu nedůvěřoval, avšak rozhodl se neuvěznit jej.

Konečně 28. září léta páně tisíc jedno sto a šest, přesně čtyřicet let ode dne, kdy Vilém Dobyvatel, normanský vévoda, přistál se svou armádou v Anglii, vybojoval jeho nejmladší syn, v Anglii narozený Jindřich, mocnou bitvu u hradu Tinchebrai o vládu nad Normandií. Než den skončil, zvítězil v ní. Vévoda Robert byl poražen a odeslán do Anglie, kde strávil zbytek svých dní v pohodlném, avšak spartánském vězení. Spolu s ním sdílel tentýž osud Wiliiam z Mortainu. Robert de Belleme uprchl ze země, ale později byl jat a uvězněn. K úžasu všech nebyl v této bitvě o Normandii zabit jediný rytíř, ale Hugh byl raněn a přišel o jedno oko.

„Bylo to,“ řekl Hugh Fauconier své ženě, když se vrátil domů,

„jako by Bůh všemohoucí prostě chtěl tu věc jednou provždy vyřešit.“

„A nepůjdeš už do války, můj pane?“ zeptala se ho Isabelle.

„Půjdu, jestli mě král povolá,“ řekl Hugh uličnicky, „ale Jindřich Beauclerc říká, že nemá zapotřebí jednookého rytíře; dokonce ani když silně vládne mečem.“ Objal ji a přitáhl pevně k sobě. „Jsi tedy, ma Belle, odsouzena pro zbytek svých dní k mé společnosti, obávám se.“

Isabelle z Langstonu otočila hlavu a vzhlédla do nehezké, ale upřímné tváře svého manžela, aby mu odpověděla úsměvem. „Je to rozsudek, jenž si zasloužím, a vpravdě ráda jej přijímám!“

„Amen!“ řekl otec Bernard z celého srdce a síň vybuchla radostným smíchem.

„Arciže amen,“ opáčila Isabelle z Langstonu, která měla vždycky poslední slovo.

Potom

Jindřich Beauclerc, známý spíše jako Jindřich I., panoval v Anglii a Normandii až do své smrti roku 1135. Jsa válečník, bojoval neustále s francouzským králem, hrabětem z Anjou a hrabětem z Flander. Jeho politikou bylo nevést nikdy válku, dokud nejprve nezískal diplomatické výhody. Roku 1119 porazil Ludvíka VI. Francouzského. Anjou si Jindřich pojistil sňatkem svého jediného syna Viléma s dcerou hraběte z Anjou. Naneštěstí princ Vilém krátce poté, v listopadu 1120, zemřel ve vraku Bílé lodi při plavbě přes Kanál, na dohled od Anglie. Jediným žijícím královým legitimním dědicem byla dcera Matilda. Jeho skotská manželka zemřela roku 1118.

Dva a půl měsíce po synově smrti se Jindřich I. oženil s Adelaidou z Louvain, ale z tohoto manželství se nenarodily žádné děti. Ačkoliv král uznal víc než dvacet levobočků, žádný z nich nemohl zdědit jeho trůn. Když roku 1125 zemřel manžel jeho dcery, německý císař Jindřich V, povolal král svou dceru, přiměl své barony, aby odpřisáhli, že ji přijímají jako svou vládkyni, pokud by zemřel bez mužských potomků, a postaral se, aby se Matilda znovu provdala, značně proti své vůli, za šestnáctiletého Geoffreye z Anjou; normanští pánové však nebyli nijak nadšeni z toho, že jim má vládnout zrovna on.

Jindřich zemřel ve věku šedesáti sedmi let po požití přemíry mihulí a v jeho království vypukla občanská válka. Uprostřed diskusí o trůn byli Stephen, mladší syn hraběte z Blois a Champagne, a jeho choť Adéla, Jindřichova starší sestra. Po příštích devatenáct let bojovali o Anglii Stephen a jeho sestřenice Matilda. Oba měli mocné spojence. Stephen byl ženat s dědičkou Boulogne, což mu dávalo nadvládu nad kanálem. Anglo-normanští páni by také byli raději, kdyby nemuseli dělit svou loajalitu, a podporovali ho.

Jindřichova dcera však měla rovněž své zastánce, mezi nimi svého strýce, skotského krále; svého nevlastního bratra Roberta z Gloucesteru; a svého manžela Geoffreyho z Anjou. Anglie i Normandie v těch sporech utrpěly. Když byly všechny bitvy skončeny a zažehnány a všechna diplomatická spiknutí potlačena, dohodlo se, že Stephen bude panovat do konce svého života a po

něm nastoupí syn jeho sestřenice Matildy, Jindřich, pán z Normandie a Anjou a také, díky své choti Eleanor, pán Akvitánie.

Stephenova smrt znamenala konec osmdesáti osmi let vlády normanské dynastie.