Bertrice Small

Dcery dračího pána

Prolog

„Artuš se v žádném případě nesmí s tou dívkou oženit,“ pravil čaroděj s pohledem upřeným na lorda Ectora.

„Ale proč?“ otázal se lord Ector.

„Uzavřel jsem s jejím otcem dohodu, podle které budou mít Lynior a Artuš svatbu v Beltaine. Lynior nosí pod srdcem jeho dítě. Pro bezejmenného nalezence je to více než dobrá partie a Lynior je jedináček.“

„Ještě než jste udělal rozhodnutí, které tomu chlapci zásadně změní život, měl jste si o tom promluvit se mnou,“ poznamenal šeptem čaroděj.

„Jak jsem si mohl s vámi promluvit, když jste se tady neukázal od té noci, kdy jste mně, a mé ženě přinesl Artuše, který byl novorozeně?“ namítl lord Ector.

„Dokonce ani nevíme, kdo jste, ale protože jste se v naší síni objevil jako blesk z čistého nebe a navíc zahalen oblakem dýmu, usoudili jsme, že pocházíte z říše nadpřirozených bytostí. Odmítnutí posla z této říše by pro nás bylo bývalo nebezpečné.“

„Jsem Merlin,“ představil se tiše čaroděj.

„Králův Merlin?“ Jméno udělalo na lorda Ectora dojem, ale zároveň se ho zmocnily obavy. Merlin, napůl

nadpřirozená bytost a napůl lidský tvor, byl znám jako velmi mocný černokněžník.

Čaroděj pokývl hlavou. „Kdysi jsem byl ve službách Uthera Pendragona, ale král zemřel před třinácti lety, Ectore z Gwyneddu. Od té doby je Británie v občanské válce, jak jistě víte, a níže postavení králové se nemohou shodnout na tom, kdo se stane nejvyšším králem. Svolal jsem do Londýna zasedání rady. Bude se konat v době zimního slunovratu, který křesťané nazývají křesťanskou mší. Osobně vyberu nového krále a vy se musíte zasedání zúčastnit i se svým chráněncem Artušem a vlastním synem Caiem. Nemůžete moji žádost odmítnout.“

„Ne, nemohu,“ souhlasil lord Ector. „Ale proč jste Artušovi zakázal sňatek s Lynior? Co se tím pro vás změní?“

„Přijeďte v době slunovratu do Londýna a uvidíte,“ odvětil tiše Merlin.

Lord Ector si povzdechl. „Lyniořin otec bude velmi zklamán, obzvláště pokud se vezme v úvahu stav jeho dcery.“

„Povězte mu, že se Artuš, až nastane vhodná chvíle, přizná k otcovství, a že ani jeho dcera, ani jeho vnuk mým rozhodnutím nebudou trpět. Osobně se postarám o to, aby se ta žena provdala za muže z dobré rodiny, který bude o ni i o dítě s láskou pečovat. Nezapomeňte mu říct, že tento slib pronesl sám Merlin.“

„Ano, povím mu to,“ přitakal lord Ector, přikývl a vzápětí udiveně zamrkal, protože Merlin byl pryč. Ector z Gwyneddu nevěřícně zavrtěl hlavou a přemítal, o co tady jde. Dobrá, dozví se to během křesťanské mše, ani o

den dříve. Nyní na něho čekal nepříjemný úkol. Musí Artušovi šetrně oznámit, že se nemůže oženit s Lynior, a potom sdělit tu špatnou zprávu Lyniořině otci. Povzdechl si a nařídil sluhovi, aby přivedl jeho manželku.

Když za ním přišla, začal jí vyprávět o Merlinově návštěvě. „Jsi si jistý, že se ti to jenom nezdálo?“ pochybovala Maeve. „Při večeři jsi vypil až příliš mnoho medoviny,“ dodala a přívětivě se na něho usmála.

Ector si znovu povzdechl a přitáhl si ženu na klín.

„Nezdálo se mi to, má drahá,“ řekl jí. Byli spolu už přes dvacet let a Maeve mu byla po celou tu dobu oddanou manželkou.

„Tak to byl sám starý Merlin,“ prohodila. „Ach, kéž bych tady bývala byla! Jaképak má asi úmysly s naším chlapcem? Pro Lynior je to strašlivé neštěstí, ale jestliže Merlin tvrdí, že se o všechno postará, můžeme mu věřit. Hlavně to musíš co nejdříve povědět lordu Evanovi.“

„A co Artuš?“

Maeve zavrtěla hlavou. „Nejdříve to oznam Evanovi, ať to poví své dceři sám, pak to sdělíme Artušovi. Nevidím důvod, proč by ti dva nemohli zůstat přáteli. Vždyť budou mít spolu dítě. Zajdu za Evanem s tebou, protože je horkokrevný jako náš Cai. Lynior, své jediné dítě, miluje z celého srdce.“

Ale k jejich překvapení přijal lord Evan jejich zprávu s ledovým klidem. „Od chvíle, kdy jsem dal souhlas s jejich svazkem,“ pravil, „mě každou noc pronásledují děsivé sny. A teď už konečně chápu proč. Sňatek našich dětí se nemá uskutečnit.“

„Merlin tvrdí, že osobně vybere pro Lynior dobrého manžela. Manžela, který bude s láskou pečovat o ni i o její dítě,“ informoval lord Ector svého starého přítele.

„Jestliže se nemohu provdat za Artuše, potom nechci jiného muže,“ pravila Lynior, když vstoupila do síně. „K tomu, abych byla šťastná, manžela nepotřebuji. Vychovám svého syna sama tak, aby se z něho stal dobrý a čestný muž jako jeho otec. Artuš už o tom ví?“

„Ještě ne,“ řekla Maeve mladé ženě, která se měla původně stát její snachou. „Merlin ale mého muže ujistil, že se Artuš ke svému dítěti přihlásí, až nastane správný čas.“

„Nosím pod srdcem jeho syna,“ oznámila Lynior klidným tónem. „Chci mu dát jméno Gwydre. Artušův osud bude jistě velkolepý, když zasáhl sám Merlin.“

„Právě Merlin nám před lety přinesl Artuše,“ promluvil lord Ector, „ačkoli jsme v tu dobu netušili, o koho jde. Ale když se jako blesk z čistého nebe objeví v síni tajemný muž zahalený oblakem dýmu, raději se s ním nedohadujete ani se neptáte, jak se jmenuje.“

„Pojedete do Londýna v době slunovratu?“ zeptal se lord Evan.

„Merlin mi to nařídil. V Londýně prý bude vybrán nejvyšší král. Mám přivést Artuše a Cai nás také doprovodí,“ odvětil Ector.

„Ale mě doma nenecháš,“ protestovala ostře Maeve. Oba muži se zasmáli a lord Ector řekl:

„Ne, ženo, nenechám tě doma. Pojedeš s námi a uvidíš korunovaci nového krále.“

A tak lord Ector i se svojí rodinou odjel včas ze své pevnosti v severním Walesu, aby do Londýna dorazili přesně v době zimního slunovratu. Čím více se přibližovali ke starobylému městu, tím přeplněnější byly cesty. Jako by se všichni obyvatelé Británie sjížděli do Londýna, aby se stali svědky výběru nového krále. Ectorovi se naštěstí podařilo najít dva volné pokoje v malém hostinci na okraji města, ale zbrojnoši, kteří je doprovázeli, se museli spokojit s noclehem v koňských stájích.

Když nastal významný den, kdy měl být vybrán nový král, Artušův starší nevlastní bratr Cai zjistil, že si s sebou zapomněl vzít svůj meč. Muž, kterému chyběl meč, nebyl skutečným bojovníkem. „Běž a najdi mi nějaký,“ nařídil mladšímu bratrovi.

„A kde ti ho mám asi tak sehnat?“ namítl Artuš. „Vždyť nemám peníze. Snad si nemyslíš, že mi někdo půjčí zbraň, když ho o to požádám?“

Cai podrážděně pleskl chlapce po tváři. „V první řadě je to tvoje chyba,“ začal nadávat. „Byl jsi vycvičen k tomu, aby ses stal mým rytířem. A žádný rytíř si nemůže dovolit zapomenout meč svého mistra. Jestliže bychom se museli zúčastnit boje, ocitl bych se v nevýhodě.“

„Ale tady bojovat nebudeš, bratře,“ opáčil Artuš.

„Budeme jenom postávat v davu lidí a sledovat, jak Merlin vybere nového krále z dvanácti kandidátů,“ dodal.

Cai tentokrát udeřil mladšího bratra pěstí tak prudce, až upadl na zem, a zavrčel: „Najdi mi meč, jinak tě zmlátím tak, že se měsíc nepostavíš na nohy!“

Artuš se zvedl a vyklopýtal ze dvora hostince. V hlavě mu divoce tepalo. Cai byl horkokrevný, a jakmile se rozzuřil, nemělo význam se s ním dohadovat. Nezamýšlel jít mu hledat meč, hlavně že se ocitne z dosahu jeho tvrdých pěstí až do chvíle, kdy se odeberou na shromáždění. Do Londýna se mu vůbec nechtělo jet, ale otec mu oznámil, že se s Lynior nemůže oženit, místo toho musí odjet do Londýna na volbu nového nejvyššího krále. Stále nechápal, proč byla jeho přítomnost tady tak důležitá a co má volba nového krále společného s jeho sňatkem s Lynior. Svatba se konat nebude a nikdo mu nevysvětlil proč. Jeho pěstoun mu necitlivě sdělil, že sám také nezná pravý důvod tohoto rozhodnutí. Prý to bylo nařízeno vyšší mocí.

Vtom se náhle po jeho boku objevil shrbený starý muž, opírající se ztěžka o hůl. Od hlavy až k patě ho zahaloval černý plášť. „Hledáte meč, mladý pane, že?“

„Jak to víte?“ podivil se Artuš.

„Běžte tamhle do dvora,“ pokračoval stařec a ukázal kostnatým prstem doleva, „a tam najdete, co hledáte.“ Vzápětí se odbelhal, a dříve než se Artuš stačil vzpamatovat z překvapení, zmizel v husté ranní mlze.

Hoch dlouze nad jeho radou přemítal, ale nakonec usoudil, že když člověk neriskuje, nic nezíská. Nebyl by Cai překvapen, kdyby se vrátil s mečem? Když vešel do nevelkého dvora zarostlého trávou, spatřil před sebou obrovský balvan, ze kterého vyčníval dlouhý meč s

rukojetí posázenou drahokamy. Nad kamenem se vznášel nápis lidskému oku neviditelný:

„Ten, komu se podaří vytáhnout tento meč z kamene, stane se zákonitým králem Británie.“

Artuš upíral oči na zbraň. Cai bude velmi překvapený, blesklo mu hlavou a zasmál se. Natáhl ruku a plynulým pohybem vytáhl meč z kamene.

„Nyní mě následujte, Artuši, synu Uthera Pendragona, králi celé Británie,“ dolehl k němu autoritativní hlas a ze stínu dvora vystoupil staroch s hůlkou.

Arthur se otočil. „Kdo jste? A jak jste mě to oslovil?“

„Jste jediným synem Uthera Pendragona a jeho manželky Igraine, která kdysi byla manželkou Gorloise, hraběte z Cornwallu,“ dostalo se mu vysvětlení.

„Ne, starý pane, mýlíte se. Jsem Artuš, mladší syn lorda Ectora z Walesu,“ odvětil zdvořile.

„Jste Ectorův chráněnec, Artuši Pendragone. Donesl jsem vás k němu hned tu noc, kdy jste se narodil. Nevěděl, kdo jsem.“

„A kdo jste?“ zeptal se Arthur se zvědavostí.

„Jsem čaroděj Merlin,“ představil se muž. „Právě já jsem vsadil meč do kamene a pomocí kouzla jsem zařídil, aby ho dokázal vytáhnout pouze zákonitý král celé Británie. Nikomu z urozených pánů této země, kteří tady byli před vámi, aby se pokusili meč získat, se to nepodařilo. Zákonitým králem Británie jste se stal právě vy, Artuši Pendragone. Teď zabodněte meč zpět do kamene a počkejte na mě, dokud neshromáždím všechny

níže postavené krále. Potom ještě jednou, před svědky, vytasíte meč z kamene a budete prohlášen nejvyšším králem.“

„Tak proto jsem se nemohl oženit s Lynior, Merline?“ otázal se mladík.

Merlin pokývl hlavou. „Musíte následovat svůj osud, můj pane, jako Lynior musí naplnit ten svůj. Na jaře porodí vašeho syna a právě díky jemu se zachová rodová linie Pendragonů pro další staletí.“

„Lyniořin syn se nemůže stát po mé smrti králem?“ divil se Artuš.

Merlin zavrtěl hlavou. „Přestože zplodíte ještě dalšího syna, ani jeden z nich nebude následníkem trůnu, Artuši Pendragone. Nedokážu zabránit jeho narození, ačkoli kdyby to bylo v mé moci, bych to provedl, protože tento syn se stane prokletím. Lyniořin syn musí zůstat všem utajen. Máte nevlastní sestry, Artuši. Jsou to Gorloisovy dcery. Morgause, Elaine a Morgan jsou čarodějná stvoření, která se vám touží pomstít za svého otce. Pokud chcete, aby žil Lyniořin syn v bezpečí, musíte ho skrývat, stejně jako jsem po celé roky ukrýval já vás u Ectora, abyste teď mohl kráčet ve šlépějích vlastního otce.

Artuš pomalu přikývl. „Rozumím,“ hlesl a měl pocit, jako by ho kámen, ve kterém byl zaražený meč, tížil na ramenou. Náhle si uvědomil, že období jeho bezstarostného mládenectví skončilo a že život, který na něho čeká, bude naplněn dobrodružstvím, vášní, potěšením i bolestí. Velké úspěchy se budou střídat s velkými zklamáními a prohrami. „Zůstanete po mém boku jako můj rádce, Merline?“

„Zůstanu s Vaším Veličenstvem tak dlouho, jak jen to bude možné,“ ujistil ho čaroděj a nepatrné pousmání změkčilo tvrdé rysy jeho obličeje.

„Ať se přihodí cokoli, bude má krev navždy proudit staletími?“

„Navždy, můj pane. Máte mé slovo,“ pronesl Merlin tiše.

Artuš vrazil meč zpět do kamene. „Dojděte tedy pro níže postavené krále, ať jim mohu být představen jako nejvyšší král.“

„Ano, můj pane,“ přitakal Merlin a spěchal pryč.

A tak před zraky všech níže postavených králů Británie Artuš znovu vytasil meč z kamene a byl prohlášen nejvyšším králem, ačkoli někteří z přítomných z toho neměli radost. Přesně jak Merlin předpovídal, Artuš vládl s mocným vlivem, ale jeho nevlastní sestry, Gorloisovy dcery, mu byly neustálým trnem v oku. Nejstarší z nich, Morgan Le Fayová, mocná čarodějka, pomocí kouzla svedla Artuše, aniž by se spolu kdy sešli, a počala jeho dítě. Jejich syn Mordred nakonec zapříčinil pád království svého otce.

V horách severního Walesu Evanova dcera Lynior vychovávala Artušova nejstaršího syna Gwydrea v tajnosti pod ochranou Merlinovy kouzelné moci dokonce i poté, co prastarý čaroděj zmizel neznámo kam. A přes Gwydrea a jeho manželku Eres, která byla dcerou Odgara, syna irského krále Aedda, rodová linie Pendragonů neporušeně pokračovala i dalšími staletími.

ČÁST PRVNÍ

AVERIL

Kapitola první

„Jednoho dne se provdám za urozeného pána,“ oznámila Averil Pendragonová svým sestrám, když společně seděly v otcově síni, a současně se svým prohlášením důrazně kývla zlatovlasou hlavou.

„Provdáš se za muže, kterého ti vybere náš otec,“ namítla její sestra Maia.

„Přesto to bude urozený pán,“ opakovala Averil.

„Možná,“ řekla Maia. „Ale stejně tak by to mohl být nějaký starý kupec, u něhož má otec velký dluh a chce se s ním usmířit, nebo možná rytíř, kterého by otec využil ve svůj prospěch. Tvé věno bude skromné, Averil, protože ačkoli jsi z nás nejstarší, jsi dcerou konkubíny. Můj bratr Brynn a já jsme skutečnými dědici,“ prohlásila Maia hrdě a rty jí rozvlnil spokojený úsměv.

„Ale jsem z nás tří nejkrásnější,“ odsekla Averil.

„Všichni tvrdí, že jsem z otcových dcer ta nejhezčí. Mojí krásou se nebude plýtvat pro nějakého obchodníka nebo obyčejného rytíře. Jsem sice dcerou konkubíny, ale náš otec moji matku velmi miluje a tím je moje hodnota obrovská.“

„Vy dvě jste z nás všech nejkrásnější!“ povzdechla si jejich nejmladší sestra Junia. „Obě jste velmi krásné a já jsem tak obyčejná.“

„Vůbec nejsi obyčejná, Junio,“ opáčila Maia. „Jsi prostě ještě příliš mladá.“

„Ano, to jsem,“ přitakala Junia. „Máš tak nádherné, husté rusé vlasy, Maio. A ty, Averil, máš předky v říši nadpřirozených bytostí a tvé kadeře se podobají zvlněným prutům zlata. Mé tmavé vlasy působí tak obyčejně.“

„Zato tvé rysy jsou jedinečné,“ poznamenala Averil.

„Máš ten nejdokonalejší nosík a rozkošná ústa, Junio. A pokud jde o tvé vlasy, svým tmavým, modrozeleným odstínem, který vůbec nevypadá obyčejně, sestřičko, připomínají barvu havraních křídel.“

„Ale jsem také dcerou konkubíny,“ zasténala Junia. „A nejmladší! Jaké věno na mě zbyde, až dospěji do věku, kdy se budu moci vdát? Otec mě pravděpodobně dá dohromady s nějakým ošklivým starým kupcem,“ dodala a rozplakala se.

„Podívej, co jsi tím svým namyšleným vychloubáním způsobila!“ vyštěkla Averil na Maiu. „Chudinka malá pláče, a jestli brzo nepřestane, určitě budeme potrestány.“

„A co tvoje vychloubání, že jsi nejkrásnější a provdáš se za urozeného pána?“ ohradila se Maia. Natáhla se, vzala Junii za ruku a přivinula ji k sobě, aby ji utěšila.

„Ale no tak, kuřátko, netrap se. Vždyť otec nás má rád všechny stejně a určitě dostaneme štědrá věna a provdáme se za urozené pány. Jsem si tím jistá,“ pohladila sestru po hlavě.

„Opravdu?“ štkala Junia.

„Samozřejmě, ty huso!“ vykřikla netrpělivě Averil.

„Jsme dcery Dračího pána a jsme následovnicemi samotného krále Artuše. Ale protože jsem nejstarší, provdám se nejdříve. Příští měsíc mi bude patnáct.

Myslím, že je načase, abych se vdala. Většina dívek se vdává dříve než v patnácti. Tatínek nám jen nechce dovolit, abychom odešly.“

„Před několika dny jsem ho zaslechla, jak hovořil o nápadnících s lady Argel,“ řekla Junia nevinně a slzy jí přestaly kanout z očí.

„O čem se moje matka s naším otcem bavila?“ chtěla vědět Maia a ruce jí poklesly.

„Žádná jména nepadla,“ odpověděla Junia.

„Ale co přesně řekli?“ naléhala Averil na mladší sestru.

„Museli říct něco, co vzbudilo tvoji zvědavost, Junio. Jinak by ses o tom rozhovoru nezmiňovala.“

„Povídali, že by se mělo uvažovat o sňatku vás obou. Otec řekl, že bude následovat příkladu našeho prince Llywelyna Velikého a bude vám hledat vhodné manžele mezi pány z pohraniční oblasti. To je všechno, co jsem slyšela. Přísahám!“

„A co na to odpověděla má matka?“ vyzvídala Maia.

„Souhlasila s ním. Znáš svoji matku moc dobře. Je velmi laskavá a hovoří tak uhlazeně. Jen zřídkakdy s naším otcem nesouhlasí. Má matka tvrdí, že máme štěstí, protože jiná manželka by možná nebrala takový ohled na konkubíny svého manžela, natož aby jim a jejich dětem dovolila žít společně v jedné tvrzi,“ řekla Junia.

„Moje matka říká, že kdyby lady Argel počala své děti dříve, možná bychom se vůbec nenarodily,“ poznamenala Averil. Potom se vrátila opět k otázce budoucího manžela. „Musíme naslouchat pozorněji, sestry,“ pravila, „protože nikdo nám nic nepoví, dokud to

nebude vytesáno do kamene. Takže se musíme snažit, abychom se dozvěděly co nejvíce.“

Její sestry souhlasně přikývly.

O několik dní později Averil zaslechla cosi, co ji moc nepotěšilo. Její otec zvažoval, že nejprve obstará manžela pro Maiu, protože je jeho legitimní dcerou. Averil Pendragonová věděla, že otec nikdy předtím neupřednostňoval jedno dítě před ostatními. Mnohem horší bylo, že nepředloží nabídku žádné rodině, dokud Maia nedovrší patnácti let, což bude až za rok. To mi bude už šestnáct, uvažovala Averil, a budu příliš stará na výhodný manželský svazek. Povzdechla si a horečně uvažovala, jak celou situaci změnit, ale nic ji nenapadlo. Přestože tuto zprávu před sestrami utajila, svěřila se s ní matce.

Gorawen byla krásná jako její dcera. Jejich vlasy měly stejný světle nazlátlý odstín a jejich pokožka byla světlá. Ale zatímco Goraweniny oči byly stříbrné, Averil je měla po svém otci světle zelené. Všechny dcery Dračího pána měly zelené oči.

„Udělala jsi dobře, že jsi za mnou přišla,“ řekla jí Gorawen. „Tvůj otec nemůže s tvým sňatkem otálet. Už máš dostatečný věk, ale jestliže budeš přinucena čekat, než se provdá Maia, budeš příliš stará na to, aby se pro tebe našla výhodná partie. Nedopustím, aby tvoje krása strádala v nějaké bezvýznamné rodině!“

„Nikdy předtím ji neměl raději než mě,“ vyhrkla Averil rozhořčeně.

Gorawen se tiše zasmála a pohladila dceru po ruce.

„Vždy se k nám všem choval více než spravedlivě a

Argel také, ale tahle situace je naprosto odlišná, Averil. Nelze opomíjet skutečnost, že ty a Junia jste se narodily jako nemanželské dcery.“

„Stejně jako náš předek Gwydre, zakladatel tohoto domu,“ zamumlala Averil.

„Já vím,“ přitakala matka, „ale to se událo před několika staletími. Kromě toho Gwydre byl muž. Sice jsem se narodila jako manželské dítě, ale do rodiny s pěti dcerami. Můj otec, Arian ap Tewydr, mi nemohl dát žádné věno, a proto mě velmi ochotně nabídl Merinovi Pendragonovi jako konkubínu. Věděl, že se mnou bude tvůj otec zacházet slušně a že zbytek života strávím v bezpečí jeho domova. Tvůj otec musel odpřísáhnout, že se o děti narozené z našeho svazku dobře postará, a svůj slib splnil, Averil.“

„Proč jsi neměla další děti?“ zeptala se dcera.

„Nechtěla jsem dát tvému otci syna, když se to nepodařilo Argel. Je to hodná a trpělivá žena, ale dokonce i trpělivost hodných žen má své hranice. Už tak nám všem Ysbail působí dost potíží.“

„Argel přece dala otci syna,“ namítla Averil.

„Teprve až po mnoha letech manželství. Právě proto Merin přijal do svého domu Ysbail jako svoji druhou konkubínu a ta ke své zlosti porodila Junii. Je to hloupá žena. Kdyby porodila chlapce, byl by zastíněn svým bratrem, kterého Argel nakonec svému manželovi dala a který je dědicem tvého otce. Ysbail by se nikdy nesmířila s podřadnější rolí svého syna.“

„Ale ty i Ysbail jste mohly mít více dcer,“ prohodila Averil zlomyslně.

„To je pravda,“ přitakala její matka, „ale neměly jsme.“ Po tváři se jí rozšířil úsměv. „Budu ti o tom vyprávět, až nastane ten správný čas, dcero.“

„Promluvíš si s otcem?“

„Určitě ano, ale později,“ řekla Gorawen. „Narozeniny máš až poslední dubnový den. Nechci, aby se tvůj otec dozvěděl, že jsi náhodou zaslechla útržek jeho rozhovoru s Argel nebo že jsi tajně poslouchala, když s Argel hovořil o tvém příštím osudu. Ale slibuji ti, že se provdáš dříve než Maia.“

„Věřím ti, matko, protože jsi mi nikdy nelhala,“ zahlaholila dívka.

„Musíš se naučit trpělivosti,“ napomenula ji jemně Gorawen.

„Pokusím se o to,“ slíbila Averil a její odpověď vyvolala na matčině tváři úsměv.

„Dobrá. Zajisté chceš otci ukázat, že jsi připravena opustit domov a že budeš oddanou ženou svému manželovi,“ poznamenala Gorawen. „Nikdy nesmíš udělat naší rodině ostudu.“ Potom Gorawen propustila své jediné dítě a přemítala, jak má postupovat v situaci, se kterou ji Averil právě seznámila. Pravdou bylo, že Merin Pendragon držel dvě nejstarší dcery ve své blízkosti příliš dlouhou dobu. Averil a Maia měly být už dávno zasnoubeny a pomalu se měly chystat svatební oslavy. Její dceři bude na konci měsíce patnáct a Maie čtrnáctého května čtrnáct. Usmála se při představě, jak

Ysbail bude vyžadovat manžela pro svoji dceru Junii, jakmile se Averil a Maia provdají, a to i přesto, že Junii bude druhého června teprve jedenáct. Junia měla ještě dost času. Nejprve se provdá Averil a potom bude mít svatbu Maia. Maiu bezpochyby provdají za mnohem lepší partii, ale Merin určitě najde poctivého a řádného muže i pro Averil, která také dostane dobré věno. Nebude muset být konkubínou jako já, pomyslela si s uspokojením Gorawen.

Vstala a zavolala služebnou, aby jí donesla plášť, a potom vyšla ven do jarního dne. Až na drůbež hrabající se v zemi byl dvůr ponořen do ticha. Několik psů vyspávalo v místech, kam dopadaly hřejivé sluneční paprsky, a na záhoně v bylinkové zahrádce ležel tlustý mourovatý kocour. Když ho Gorawen probudila a vyhnala, vzala do ruky nůž a začala řezat některé z bylinek. Jestliže chce splnit slib, který dala Averil, musí dostat Merina do postele. Všimla si, že v poslední době jeho mužství nereagovalo na výzvu jejího ženství tak prudce a divoce jako kdysi. Už nebyl mladíkem. S Argel se oženil, když mu bylo už třicet. Předtím byl dlouhou řadu let ve službě u Llywelyna ap Iowertha, nazývaného Llywelyn Veliký, který byl vládcem téměř celého území Walesu. Právě Llywelyn ho poslal domů a doporučil mu, aby se oženil, dříve než bude pozdě.

A tak se Merin Pendragon vrátil do rodné tvrze. Oba rodiče už byli po smrti a musel si přiznat, že princ měl pravdu. Potřeboval manželku, kterou našel v Argel urch Oweinové, dceři Oweina ap Dafydda. Argel bylo patnáct, když se vzali. Bohužel krátce po svatbě se zdálo, že nemůže mít děti. Po čtyřech letech si Merin přivedl domů Gorawen a o devět měsíců později se narodila Averil. A

o rok později Argel porodila své první dítě, dceru Maiu. Poté vše nasvědčovalo tomu, že další dítě nepočne.

Gorawen věděla, jak zabránit početí. Naučila se to od své babičky, která byla velmi moudrá žena. Záměrně se chránila před dalším otěhotněním. Chtěla poskytnout Argel dostatek času k tomu, aby porodila jejich společnému pánovi syna. Ale Merin začal být po nějaké době netrpělivý a přivedl si další konkubínu. Ysbail okamžitě otěhotněla a narodila se jí Junia. Gorawen se postarala o to, aby Ysbail dostávala lektvar její babičky a neporodila syna. Zároveň se neustále modlila, aby se Merinovo semeno opět uhnízdilo v Argelině děloze a narodil se mu syn. Její modlitby byly konečně vyslyšeny v létě, kdy bylo Averil šest, Maie pět a Junii tři roky. Argel se prvního srpna narodil zdravý syn, kterému dali jméno Brynn.

Po narození posledního dítěte a s postupem času začal Merin Pendragon ztrácet zájem o své ženy. Nicméně i přesto se Gorawen čas od času podařilo vlákat ho do postele, kde mu pomáhala znovu objevovat ztracenou rozkoš. Většinou k tomu docházelo, když od něho něco nutně potřebovala, a tak ten večer, když mu do ucha zamumlala pozvání, chápavě se pousmál a přikývl.

Gorawen nechala přinést do svého pokoje vysokou dubovou vanu a naplnit ji horkou vodou. Jakmile za ní Merin přišel, vysvlékla ho, vlezla s ním do lázně a začala ho umývat. Když mu kartáčem a kouskem hrubé látky drhla záda, chrochtal blahem. Poté pečlivě umyla jeho prošedivělé vlasy a vybrala z nich hnidy. „Kde spíš, můj pane?“ zeptala se ho. „Na zádech máš bleší kousnutí.

Potřebuješ novou matraci. Připomenu Argel, aby ti ji obstarala.“

„Raději to zařiď sama,“ řekl. „Argel je v poslední době nerudná a často se rozpláče, aniž má k slzám sebemenší důvod. Nedokáži si její chování vysvětlit, ale vím určitě, že není v jiném stavu.“

„Možná jí vysychají šťávy,“ uvažovala nahlas Gorawen. „Pro ženu to většinou bývá smutné období, protože ví, že už nejspíše nikdy nebude pod srdcem nosit dítě.“

„Ty a Argel jste nejlepší přítelkyně a zpříjemňujete mi život,“ pravil Dračí pán. „Vždy projevuješ starostlivost, pokud přijde řeč na moji manželku.“ Přivinul si ji k sobě a políbil na tvář. „Jsi oddaná žena, Gorawen, matko mého nejstaršího dítěte.“

Stála tiše v jeho objetí a obdarovala ho úsměvem. „A ty jsi hodný na mě i na naši dceru, můj pane. Ale pojďme honem z vody. Mám pro tebe příjemné potěšení.“ Opět se usmála, a když vylezla z vany, rychle se zabalila do velké osušky a vzala další, kterou začala otírat Merinovo statné tělo. Stále si udržoval pěknou postavu. Jakmile ho osušila, odvedla ho do postele a spěchala pro talíř se sušeným ovocem a pohár vína.

Merin miloval sladkosti. Ihned si vložil do úst kousek ovoce a pomalu ho žvýkal. „Copak to je?“ otázal se.

„Minulé léto jsem usušila švestky a naložila je do sladkého vína, které jsem nalila do hliněného hrnce. Nechala jsem je tam celou zimu. Potom jsem je vypeckovala, namočila do medu a obalila nasekanými

mandlemi. Chutnají ti, můj pane?“ Posadila se k němu do postele a lokla si vína z jeho poháru.

„Jsi chytré děvče, Gorawen,“ polichotil jí, aniž by tušil, že do vína, ve kterém byly naloženy švestky, přilila afrodisiakum, které namíchala z bylinek pěstovaných v zahradě. Jakmile Merin pocítil napětí ve slabinách, přitáhl si ji k sobě.

Gorawen se schoulila v jeho náruči. „Můj milý pane,“ zamumlala a zvedla k němu tvář, aby ji mohl líbat. Z jeho dechu cítila směs vína a ovoce. Prsty ho začala jemně hladit po krku způsobem, který se mu vždy velmi zamlouval.

„Co ode mě chceš tentokrát?“ zeptal se s úsměvem a pomalu si ji podsunul pod sebe. Stáhl z ní osušku a fascinovaně zíral na její velká ňadra.

„Později, Merine,“ špitla a jazykem mu polaskala ušní lalůček, až mu tělem projela vlna vzrušení.

Zachechtal se. „Velmi chytré děvče,“ zdůraznil a zakryl její tělo svým. Když jeho neovladatelná touha dosáhla nesnesitelné hranice, prudce do ní pronikl a Gorawen ho nohama obemkla pevně kolem pasu. Krátce nato se pokojem rozlehl její výkřik vyvrcholení. Merin Pendragon se poprvé po dlouhé době zase cítil jako neúnavný mladík, kterým kdysi býval. Zasténal, když se její tělo rozechvělo extází podruhé, a vystříkl do ní své semeno. Potom se odtáhl a přerývaně dýchal.

Leželi v objetí příjemně unaveni a zotavovali se z milostné hry, která Gorawen mile překvapila. Švestky naložené ve vínu byly účinnější, než čekala. Po několika minutách odpočinku konečně promluvila:

„Chtěla bych tě teď požádat o jednu laskavost, můj pane.“

Hlasitě se rozesmál. „A já ti rád vyhovím, drahoušku, protože jsi mě dnes večer skvěle potěšila. Co ode mě potřebuješ?“

„Chci, abys konečně našel Averil manžela. Koncem měsíce jí bude patnáct. Je nejvyšší čas, aby se zasnoubila a provdala.“.

„Nedělej si s tím starosti, myslím na to,“ ujistil ji.

„Poohlédnu se po vhodné partii jak pro Maiu, tak pro Averil.“

„Maia je sice tvoje legitimní dcera, ale je mladší, můj pane. Bude snadnější ji provdat, ale její svatba by se neměla konat dříve než svatba její starší sestry. Situace by ovšem byla jiná, kdyby nevyrůstaly společně bez předsudků v tvém domě. Ale ty se chováš ke všem svým dětem stejně hezky a laskavě,“ zdůraznila Gorawen.

„Ach,“ hlesl, „tak tady vidím problém, drahoušku. Bude trvat určitou dobu, než se najde vhodný muž pro Maiu, a pokud se hledání protáhne, Averil bude považována za starou.“

„Ano, to je pravda. Averil je nejkrásnější z tvých dcer, můj pane. Využij její krásy při hledání vhodného manžela. Věřím, že se ti potom podaří pro Maiu najít dokonce mnohem výhodnější partii, než v jakou jsi doufal, protože Maia je tvoje manželská dcera. A malé Junii se naskytne jedinečná příležitost, která by se jí možná ani nenaskytla, kdyby se její sestry dobře neprovdaly.“

„Chytré děvče,“ zopakoval už potřetí za večer. „Ale kdo by to měl být?“

„Zmínil ses, že budeš následovat příkladu našeho prince a hledat svého budoucího zetě mezi pány z pohraniční oblasti. Tohle by se mohlo také ukázat jako výhodné řešení, až Brynn dosáhne věku na ženění. Vím, že princ doufá, že se sám zbaví nadvlády anglického krále, ale obávám se, zda k tomu vůbec někdy dojde. My všichni, kteří žijeme ve Walesu, musíme myslet v první řadě na sebe a na naše děti.“

Merin Pendragon pokýval hlavou. „Ačkoli jsi žena, uvažuješ velmi rozumně, drahoušku. Čím více propojíme naši rodinu s rodinami pánů z pohraniční oblasti, tím lépe pro nás. Takže se nejprve porozhlédnu po manželovi pro Averil, ale ještě než to udělám, povím o svém rozhodnutí Argel, protože je mojí manželkou a je mi oddaná stejně jako ty.“

„Ovšemže musíš Argel informovat, můj pane! Je paní tohoto domu a respektuji ji stejně jako ty,“ zahlaholila sladce Gorawen. Zvedla talíř se švestkami ze stolu. „Dáš si ještě, má lásko?“

„Ano, rád!“ řekl a usmál se na ni. „Přísahám, Gorawen, že nikdo, dokonce ani má drahá Argel, mě nedokáže potěšit jako ty,“ dodal a vložil si do úst tři lahodné kousky.

„Nikdy jsem nebyla s nikým tak šťastná jako s tebou,“ přiznala se mu upřímně Gorawen.

Věnoval jí srdečný úsměv. K jeho úžasu se ho vzápětí zmocnilo silné vzrušení, znovu si ji položil pod sebe a

uspokojil jejich společnou touhu mocným nadšením muže o třicet let mladšího.

Když potom usnul, unaven a uspokojen, Gorawen tiše vstala z postele a odnesla talíř, na kterém zbyla poslední švestka. Nechtěla, aby ji Merin později snědl a dal si do spojitosti svoji silnou milostnou touhu s ovocem naloženým ve víně. Dnes večer to bylo poprvé, kdy použila podpůrný prostředek, aby ho vzrušila, a překvapilo ji, jakého úspěchu dosáhla. I sám Merin byl se svým dnešním výkonem spokojen. Zlomyslně se uchichtla. S Ysbail by v posteli takového úspěchu nedosáhl. Ta by mu musela usilovně sát jeho přirození, aby se vůbec postavilo, a celý akt by proběhl velmi rychle. A pokud šlo o Argel, té nevadilo, když za ní její manžel nechodil do postele. Ani se s ním nebude hádat, až jí Merin sdělí, že Gorawenina dcera bude provdána jako první. Argel se s ním nikdy nehádala.

Gorawen přemítala, kdo se asi stane Averiliným manželem. Věděla o několika významných rodinách, žijících v pohraniční oblasti. Bude to mladší syn? Nebo oblíbený, ale nemanželský syn? A jaké věno poskytne Merin své nejstarší dceři? K Averilině kráse musí přidat několik kusů dobytka a ovcí, aby se stala více žádoucí. Protože otec svoji nejstarší zbožňoval, nezáleželo na tom, že není legitimní dcerou. Teď Merinovi dopřeje čas, aby splnil svůj slib, a potom se s ním bude dohadovat o věnu pro Averil.

Příští den odpoledne záměrně zavedla dívku do bylinkové zahrádky, aby ji nejen zasvětila do tajemství bylinných lektvarů, ale aby jí také pověděla o malém vítězství, kterého v noci dosáhla. „Hlavně nesmíš nikomu

prozradit, co jsem ti právě pověděla,“ varovala Gorawen dceru. „Tvůj otec mi dal slovo a vím, že svůj slib dodrží.“

„Kdo si myslíš, že se stane mým manželem, matko?“ vyzvídala rozrušená Averil.

Gorawen zavrtěla hlavou. „Netuším, ale věřím, že se otec vynasnaží najít pro tebe co nejvýhodnější partii. Jistě to bude mladík z pohraniční oblasti. Pendragonův zájem spočívá v těchto rodinách, protože si je vědom toho, že musíme i nadále přežívat.“

„Maia tvrdila, že mě otec provdá za starého kupce, u kterého se zadlužil, nebo možná za obyčejného rytíře,“ vyhrkla Averil, „ale vím, že to není pravda. Čím lépe se provdám, tím lépe se provdá i Maia.“

„Ano,“ přitakala Gorawen. „Existuje jistý tajemný lektvar z bylinek, jehož výrobu bych tě měla, dcero, naučit, aby ses mohla chránit před nežádoucím početím.“

„Kněz ale prohlašuje, že jedinou povinností ženy je nosit pod srdcem nový život,“ odvětila Averil.

„Kněz je starý hlupák a neměl by taková slova říkat, protože sám zplodil devět dětí, které by stěží uživil, kdyby nebylo tvého otce,“ namítla Gorawen.

„Nauč mě všechno, co znáš,“ vykřikla nedočkavě Averil. „Někteří lidé o tobě říkají, že jsi čarodějnice, protože toho tolik víš o bylinkách a bylinných lektvarech. Naučím se všechno, o co jsi ochotná se se mnou podělit.“

„Nojo!“ odfrkla si Gorawen. „Hlupáci! Všechny ty znalosti jsem získala od své babičky. Protože jsem věděla, že nedostanu žádné věno, předpokládala jsem, že

by mi mohly být takové dovednosti v životě užitečné. A nemýlila jsem se.“ Sklonila hlavu a ukázala prstem na jeden ze záhonů.

„Semínka z divoké karotky rozetřené na kaši a vytvarované do malých kuliček se mohou užívat každý den, čímž se zabrání nechtěnému otěhotnění, Averil. Není rozumné, když žena rodí jedno dítě za druhým. Je pro ni nejzdravější, když má děti po dvou letech.“

„Proč jsi neměla víc dětí, matko?“

„Kdybych náhodou porodila syna dříve než Averil, naše životy by se tím velice zkomplikovaly,“ vysvětlila Gorawen. „A tvůj otec nepotřeboval více dcer. Tři bohatě stačily.“

„Zabránila jsi Ysbail, aby měla další děti, že?“ uvažovala Averil nahlas.

Gorawen se po tváři rozprostřel úsměv, ale jediným náznakem podezření své dcery ani nepotvrdila, ani nepopřela. „Tady je chřest. Nejlepší stvoly jsou ty, jejichž vršky se stáčí dolů, směrem k zemi. Používají se ke dvěma účelům. Pomáhají při zácpě a povzbuzují romantické vztahy. Poté, co stvoly chřestu povaříš, musíš k nim přisypat trochu koření, jinak by mohly poškodit žaludeční stěny. Postačí špetka soli.“

„Použití chřestu je vskutku různorodé,“ poznamenala Averil.

Gorawen se zasmála. „Ano,“ souhlasila, „to je pravda.“

„Jak dokáže působit na romantický vztah?“ chtěla vědět Averil.

„Stvoly budeš vařit tak dlouho, dokud nebudou tak akorát měkké, přidáš trochu soli a budeš je podávat polité máslem,“ vysvětlovala Gorawen. „Pohled na ženu, jak pomalu pojídá chřest, jazykem olizuje a saje stvol, stimuluje mužství a probouzí v muži touhu. Pokud tohle představení předvedeš svému manželovi, okamžitě si představí, jak lížeš a saješ jeho stvol.“

„Ach!“ vykřikla Averil a začervenala se. „Tohle by mě nikdy nenapadlo,“ špitla a tváře jí znovu zrůžověly.

„O dovednostech, které tě naučím, ani o tom, co ti povím, nebudeš hovořit se svými sestrami. Junia je na takové věci příliš mladá, a pokud jde o Maiu, je na její matce, aby ji s podobnými věcmi seznámila. Pokud jde o manželovo mužství, než se ho dotkneš, musíš se ujistit, že je naprosto čisté. Někteří muži se pravidelně nekoupou, ale ty se musíš postarat o pravidelnou lázeň svého manžela. Umývej ho sama, což se mu bude líbit, nebo se koupej s ním, což je dokonce ještě mnohem příjemnější,“ pravila Gorawen. „Ve vznešených rodinách je za koupel ctěných hostů zodpovědná hostitelka. Nicméně k nám do Dračího doupěte žádní hosté nejezdí. Vlastně nikdo nemá důvod, aby sem jezdil.“ Odmlčela se, aby si promyslela svá další slova, a potom pokračovala:

„Nastal čas, abyste se s Maiou naučily umění koupele. Promluvím si o tom s Argel. Myslím, že byste si to mohly vyzkoušet na Brynnovi.“

„Umývat Brynna?“ vyjekla Averil. „Ten malý divoch se nikdy nekoupe, matko, a pochybuji, že kromě léta, kdy plave v potoce, někdy voda skrápí jeho kůži.“

Gorawen vstala ze záhonu. „Ty i Maia se musíte naučit, jak pečlivě umýt muže. Brynn a tvůj otec jsou jedinými muži v Dračím doupěti a nepovažuji za vhodné, abyste umývaly Merina,“ prohodila a náhle se rozběhla pryč, aby vyhledala Argel a probrala s ní tuto záležitost. Na Averil úplně zapomněla.

Argel seděla v síni u tkalcovského stavu a tkala tapiserii, zobrazující svatbu krále Artuše s jeho manželkou Gueneverou. Druhá konkubína Merina Pendragona, Ysbail, seděla vedle ní a třídila si vyšívací bavlnky podle barev. Když Gorawen vstoupila, obě k ní vzhlédly.

„Je načase, aby se dívky naučily umývat muže,“ spustila Gorawen. „Náš pán Merin se rozhodl hledat manžele pro Averil a Maiu a ani jedné z nich se nedostává základních znalostí, kterými by měla vzorná manželka oplývat!“

„Averil a Maia se budou vdávat?“ zapištěla Ysbail. „A co moje dcera?“

„Junia je příliš mladá,“ namítla stroze Argel. „Nejprve náš pán vybere manžela pro Averil, je nejstarší. Při výběru musí být velmi pečlivý, protože od něho se bude odvíjet svazek naší dcery Maii. Později budou mít tyto dva sňatky vliv na manželství Junie a Brynna.“

„Samozřejmě,“ hlesla Ysbail. „Náš pán by se měl do hledání pustit co nejdříve, protože Averil se mi zdá dost stará. Chci, aby se moje Junia vdala ve třinácti.“

„Averilina krása vynahradí její věk,“ procedila Gorawen skrz zuby.

„Averil je v tom správném věku na vdávání,“ poznamenala tiše Argel. „Ale Gorawen má pravdu. Dívky sice výtečně zvládají chod domácnosti, ale nevědí skoro vůbec nic o pohostinnosti nebo zdvořilém chování k hostům. A tento nedostatek by měl být rychle odstraněn.“

„K výuce použijeme Brynna,“ oznámila jim Gorawen. Argel a Ysbail vyprskly smíchy.

„Já vím, já vím,“ smála se Gorawen, „ale nikoho jiného nemáme.“

„Máš pravdu,“ řekla Argel a otřela si z tváří slzy smíchu. „Začneme hned dnes večer. Nechám do síně přinést velkou dubovou vanu. Junia se může také výuky zúčastnit. Neuškodí jí, když se něčemu přiučí.“

„Chudáček Brynn,“ prohodila Gorawen.

„Neboj se, přežije to,“ uklidnila ji Argel. „A kdo ví, co všechno pod tou vrstvou špíny objevíme. Z vlasů mu budou muset vybrat hnidy.“

„Naše dcery čeká hodně učení,“ řekla Gorawen, „ale to už brzo zjistí samy.“

Časně zvečera stála v síni přímo před krbem připravená velká vana plná horké vody. Žínky, kartáče, osušky a mýdla ležely na malém stolku, přistaveném vedle vany. Averil, Maia a Junia v dlouhých zástěrách, které zakrývaly jejich tuniky, vyčkávaly na bratrův příchod. Jakmile ve dveřích spatřily otce, který za sebou násilím táhl syna řvoucího vzteky, podívaly se po sobě a zachichotaly se. Osmiletý Brynn Pendragon vypadal jako

jeho otec. Měl husté černé vlasy a na svůj věk byl vytáhlý.

V okamžiku, kdy zahlédl vanu, začal se divoce bránit.

„Nebudu se koupat!“ křičel rozzuřeně. „Koupají se jenom slaboši!“

„Buď zticha!“ okřikl ho otec a udeřil syna do tváře.

„Způsobně vychovaná paní domu vždy koupe své hosty. Tvé sestry doposud neměly možnost získat zkušenosti, protože k nám zřídkakdy někdo zavítá. Ty a já jsme tady jedinými muži a já pochopitelně svým dcerám nedovolím, aby mě umyly. Ještě nejsem tak nemohoucí, takže je to na tobě, synku, jinak tě čeká pořádný výprask. Chystám se Averil najít manžela, a později také Maie. Chceš snad svým neposlušným chováním způsobit, že udělají ostudu našemu rodinnému jménu?“

Brynn ani nedutal. Až dosud ho otec zbil sice jenom jednou, možná dvakrát, a nebyl to zrovna zážitek, který by si chtěl zopakovat.

„Ty si nikdy nepřevlíkáš šaty?“ zeptala se Averil, když k němu přišla a začala ho svlékat. „Fuj! Příšerně zapácháš, bratříčku! Taková ostuda! Jako syn šlechtice bys měl o sebe více pečovat.“ Podala chlapcovo oblečení sestrám a nařídila jim, aby ho hodily do ohně.

„Ale to byla moje oblíbená košile!“ protestoval chlapec.

„Tou špínou bys otrávil polévku, ty divochu,“ spílala mu Averil.

Její otec a jeho ženy se pobaveně zasmáli, ale nechali Averil, aby pokračovala ve svlékání.

Když byl chlapec nahý, Argel jim poradila. „Až ho budete umývat, měl by nejdříve ve vaně stát. Teprve pak se posadí, ale předtím než mu umyjete vlasy, mu z nich vysbíráte hnidy.“

Jakmile si Brynn stoupl do vody, dívky se rozestavěly kolem vany a začaly mu rázně drhnout tělo, dokud jeho pleť nezrůžověla.

„Máme ho umýt celého?“ vyzvídala nervózně Maia.

„Ano, celého!“ odvětily současně ženy.

Maia sklouzla pohledem na jeho mužský přívěsek a potom vzhlédla k Averil.

„Udělej to ty,“ vyzvala ji. „Je to můj bratr.“

„Je také mým bratrem,“ ohradila se Averil, „ale dobrá, dnes to udělám a zítra bude řada na tobě.“

„Zítra?“ zaječel vyděšeně Brynn. „Budete mě koupat zase zítra?“

Jeho matka se rozesmála. „Budeme tě koupat každý druhý den tak dlouho, dokud se to děvčata dokonale nenaučí. Je mi líto, Brynne, ale jinak to nejde. Kdyby k nám čas od času někdo zavítal, už dávno by to děvčata uměla, ale jsme ve Welshry odříznuti od okolního světa, takže se tady zastaví jenom kupci.“

Averil vzala žínku a mýdlo a začala chlapci omývat přirození. Rychlými pohyby namydlila jeho semenný váček a spláchla pěnu vodou. „Nebylo to tak strašné,“ oznámila Maie.

„Jenomže vybavení dospělého muže bude větší, děvčata,“ upozornil je otec.

„Posaď se,“ přikázala Maia bratrovi, a jakmile ji uposlechl, začala mu společně se sestrami vybírat hnidy.

Když se jejich štíhlé prsty ostře zabořily do jeho vlasů, začal pištět. „Au! Buďte opatrné, sestry! Au!“

„Máš odporně špinavé vlasy, Brynne,“ kárala ho Averil.

„Jsi dost starý na to, abys věděl, že se mají vlasy i tělo pravidelně umývat.“

„Kněz tvrdí, že příliš časté koupání škodí,“ opáčil. „Prý je to marnivost,“ dodal.

„Kněze poslouchej jenom tehdy, pokud jde o tvoji duši, synu,“ poradil mu Merin Pendragon, „ale pokud jde o tělo, naslouchej ženám. U žen dosáhneš úspěchu, když budeš vonět jako růže, a ne když budeš zapáchat jako hromada hnoje.“

Poté, co dívky vybraly Brynnovi z vlasů hnidy, opláchly mu hlavu vodou. Chlapec zalapal po dechu a začal prskat. Aniž by si toho všímaly, namydlily mu vlasy mýdlem, opláchly ji, znovu namydlily a naposledy spláchly pěnu. Potom mu nařídily, aby vylezl z vany, a jakmile stál na podlaze, začaly ho utírat velkou osuškou.

„Nezapomeňte mu také důkladně osušit mezery mezi prsty,“ radila jim Gorawen.

Brynn Pendragon byl čistější než v den, kdy přišel na svět. „Voním jako kytky,“ zabrblal.

Averil mu podala čistou košili. „Zítra se můžeš klidně vyválet v hnoji, bratříčku,“ škádlila ho. „A pozítří bude koupel stát za to.“

„To mě budete muset nejprve chytit,“ připomněl jí s nasupeným pohledem.

„Neboj se, Brynnie, chytíme tě,“ ujistila ho sladce.

„Odeber se teď do postele,“ vyzvala Argel synka a políbila ho do tmavých vlhkých vlasů. „Otec a já si ještě chceme promluvit s tvými sestrami.“

„Dobrou noc, matko. Dobrou noc, tety. Dobrou noc, tati,“ rozloučil se Brynn a bez odporu odešel.

„Zvládly jste to výtečně, děvčata,“ pochválila je Argel,

„ale vaše dovednosti potřebují trochu vybrousit. Budete bratra koupat každý druhý den, dokud nebudu s vaší technikou spokojena. Teď můžete jít také spát. Bůh vás opatruj a hezké sny.“

Dívky se uklonily, každá z nich políbila svoji matku a společného otce a pak odkráčely do své komnaty. Sdílely obrovskou postel v komnatě ve věži pevnosti. Svlékly si sukně a tuniky. Když si opláchly tváře a ruce, proužkem hrubé látky si vyčistily zuby. Potom si navzájem vykartáčovaly vlasy a spletly si je na noc do copu. Vylezly na postel, zatáhly závěs kolem dokola a přikryly se kožešinou.

Jakmile ulehly, rozhostilo se ticho, které po chvíli přerušila Averil. „Všimly jste si přirození našeho bratra? Zdálo se být tak malinkaté, ačkoli nás otec upozornil, že u dospělého muže je větší.“

„Vždyť mu ještě není ani devět,“ bránila Maia chlapce.

„Matka povídala, že se mu zvětší, až se stane mužem. Úmyslně mi to řekla, abych nebyla šokovaná, kdybych musela umývat dospělého muže.“

„A jak velké bude?“ zajímalo Junii. „Připadá mi to jako zbytečná část těla, která mu jenom klinká mezi nohama. K čemu jinému, kromě čurání, se používá?“

Starší dívky se zachichotaly.

„Moje matka říká, že když se muž vzruší, jeho mužství se zvětší jak na délku, tak na šířku a je tvrdé jako kus dřeva,“ pravila Maia.

„Proč?“ chtěla vědět Junia.

„Protože ho muž do tebe zasune a udělá ti dítě, ty husičko. Kdyby měl přirození měkké, nešlo by to,“ objasnila Averil.

„Kam ho zasune?“vyhrkla užaslá Junia.

„Ukážeme ti to,“ odvětila Averil a pohledem sklouzla k Maie, která se naklonila a přidržela Junii, zatímco Averil jí vytáhla košili a položila prst na Juniinu holou štěrbinku. „Tady sem, hluboko. Nezajedu prstem hlouběji, abych ti neublížila.“

Juniiny oči se rozšířily překvapením a šokem, když jí starší sestra stáhla košili dolů. „Tam, odkud čurám?“ zalapala po dechu.

„Ne, tam ne. O kousíček dál se nachází ještě jeden otvor. A právě tam muž zavede své přirození,“ vysvětlila Averil.

„Nebolí to?“ hlesla vyděšená Junia.

„Moje matka říká, že to poprvé bolí, protože se protrhne panenská blána,“ promluvila Maia. „Jakmile se však z dívky stane žena, je to prý příjemné potěšení, když je

muž šikovný. O našem otci tvrdí, že je velmi zkušený, a přeje nám všem stejné štěstí.“

„Jsem zvědavá, jací asi budou naši manželé,“ povzdechla si Junia.

„O tom ještě nějaký čas nemusíš přemýšlet,“ připomněla jí Maia. „Averil se provdá jako první a musí to být brzo, protože poslední den v tomto měsíci jí bude patnáct. Potom budu mít svatbu já, pravděpodobně někdy příští rok, jestliže pro mě najde otec vhodného manžela. Ale tobě ještě není jedenáct, Junio. Bude pár let trvat, než ti otec najde ženicha a budeš mít svatbu.“

„Budete mi obě tolik chybět,“ špitla Junia.

Averil se zasmála. „Zato budeš mít tuhle velkou postel sama pro sebe, jak sis to vždycky přála. Pořád si stěžuješ, že tě s Maiou utiskujeme a kopeme.“

„Ale budu tak osamělá,“ odvětila Junia. „S kým si budu povídat před spaním? A kdo mi bude připomínat, abych se pomodlila? Náhodou mi vůbec nevadí, že spím uprostřed.“

„Ještě tady s tebou nějaký čas zůstaneme,“ ujistila ji Averil a políbila sestřičku na tvář. „Ale teď už budeme spát. To dnešní koupání mě docela vyčerpalo.“

„Panenko Marie, opatruj nás i se svým synem Ježíšem až do rána,“ zašeptala Maia.

„Ať nás andělé ochraňují po celou noc,“ přidala se Junia.

„A dovedou nás bezpečně do druhého dne, abychom se mohly vydat po cestičce, kterou nám vybral sám bůh,“ uzavřela Averil. „Amen.“

Dívky se pomodlily a vzápětí usnuly.

Kapitola druhá

Godwine FitzHugh ležel na smrtelné posteli. Vedle postele stál jeho nemanželský syn Rhys a jeho jediná legitimní dědička, šestiletá dcera. „Důvěřuji ti, že se postaráš o Mary,“ zalapal po dechu. „Jsi to jediné, co jí zůstane.“ Kostnatou rukou sevřel zápěstí dospělého syna.

„Vždyť víš, že ji budu ochraňovat, otče,“ pravil tiše Rhys.

„Knězi! Vyslechl jste má poslední přání. Můj syn se postará o moji dceru a Everleigh. Musíte to odpřísáhnout před Mortimery. Slibujete?“ pokračoval umírající a upíral zakalený pohled na druhého muže v pokoji. Jeho ruce se neklidně kmitaly na pokrývce a nervózně za ni tahaly.

„Slibuji, můj pane,“ přitakal kněz.

Godwine FitzHugh opět obrátil pozornost ke svým dětem. „Najdi si dědičku, Rhysi, ožeň se a co nejdříve zploď děti. A pro Mary najdi výhodnou partii.“

„Ano, otče. Vynasnažím se ze všech sil,“ slíbil Rhys FitzHugh umírajícímu otci, ačkoli si byl vědom toho, že najít si manželku bude téměř nemožné. Neměl nic, co by mohl ženě nabídnout. A najít si dědičku? Div že se nahlas při té představě nerozesmál. Ale jeho otec to mínil

dobře. Dal mu své jméno a vychoval ho, protože jeho matka zemřela při porodu. Otec se oženil v pozdním věku a své mládí strávil ve službě u krále, převážně udržováním míru v pohraniční oblasti mezi Anglií a Walesem. Jeho narození bylo výsledkem otcovy mladické vášně k Rhysově matce.

„Unes svoji nevěstu, hochu,“ zašeptal otec.

„Prosím?“ podivil se Rhys. Určitě se přeslechl. Vrhl na starce tázavý pohled.

Starý muž se ušklíbl. „Najdi si děvče ze zámožné rodiny a ihned po jejím únosu ji připrav o panenství,“ vysvětloval. „Rodině potom nezbude nic jiného, než souhlasit s vaším svazkem, synu. Uvědomuji si, že tvůj nemanželský původ znamená velkou nevýhodu, a omlouvám se ti za to.“

„Takové jednání není čestné,“ zamumlal Rhys.

„Nebuď hloupý, chlapče. Za této situace si nemůžeš dovolit chovat se čestně. Potřebuješ manželku a jediným způsobem, jak ji získat, je unést ji. Únos nevěsty není zase až tak nečestné jednání, Rhysi. Nevěsty se unášejí po celá staletí.“

Rhys se jenom smutně pousmál a kývl hlavou.

„Předpokládám, že nemám na výběr, pokud chci zplodit manželské syny,“ konstatoval suše.

Godwine se otočil k dceři. „Vezmi mě za ruku, Mary, a přísahej ve jménu FitzHughových, že budeš poslouchat svého bratra, dokud se neprovdáš, a nikdy neuděláš našemu jménu ostudu.“

Holčička vzala jeho ledovou, vychrtlou ruku do své malé dlaně. „Slibuji, otče,“ pronesla vážně. „A nikdy nevyženu Rhyse z Everleighu. Vždyť je tady správcem. Přísahám ve jménu svaté Panny Marie.“

„Věřím ti, dcero,“ zašeptal Godwine. „Teď mě naposledy polib a nech mě v klidu zemřít. Cítím, že nedožiji dnešního západu slunce.“

Mary FitzHughová se sklonila a políbila otce na chladné, tenké rty. „Šťastnou cestu, můj pane. Budu se modlit k bohu, ať ochraňuje tvoji dobrou duši.“ Uklonila se a vyšla ven z pokoje.

„Knězi! Dejte mi poslední pomazání a potom mě tu zanechejte s mým synem o samotě,“ promluvil Godwine FitzHugh k duchovnímu.

Kněz ho uposlechl, zatímco Rhys klečel vedle postele se sklopenou hlavou, a jakmile dokončil své poslání, opustil komnatu.

„Pojď a posaď se ke mně,“ vyzval lord z Everleighu svého syna. „Tvá přítomnost mě nesmírně uklidňuje.“

Rhys FitzHugh přistavil židli vedle lůžka a posadil se.

„Chci, abys věděl, že bych se býval s tvojí matkou oženil,“ vypravil ze sebe s námahou jeho otec, „ale zemřela, když ses narodil. Její rodina byla hodna té mojí.“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat. Jsem se svým životem spokojený,“ ujistil ho Rhys.

„Mohl jsi zdědit Everleigh,“ řekl Godwine tichým hlasem podbarveným lítostí.

„To je sice pravda,“ souhlasil mladík, „ale zřejmě se můj osud neměl takto odvíjet. Nemohu si stěžovat, protože jsi mi byl dobrým otcem, můj pane.“

„Nic ti po sobě bohužel nezanechám, protože stříbro, které mám, poslouží jako věno pro Mary. Pozemky nejsou tak rozsáhlé, synu, abych ti dokázal ušetřit nějaké peníze.“ Z jeho slov vyzněla upřímná lítost.

„Potom mi nezbývá jiná možnost, než unést dědičku,“ prohodil Rhys a tvrdé rysy jeho tváře zjemnilo mírné pousmání.

„Pendragonovu dceru!“ zvolal slabě otec. „Žijí ve Welshry. Sice nejspíše nemá žádné pozemky, protože má bratra, ale říká se, že dostane solidní věno. Její otec jí možná věnuje některé ze svých pastvin. Pendragonova dědička je jenom o pár let starší než Mary a její rodina prohlašuje, že jsou následovníky krále Artuše. Byla by to výborná partie. Není zase až tak urozená, aby vyvstaly nečekané problémy s králem nebo s waleským princem. Unes ji, připrav o panenství a její otec dá vašemu svazku svolení. Určitě by se neodvážil provést cokoli jiného,“ pokračoval Godwine FitzHugh, načež zmlkl a upadl do klidného spánku, ze kterého se už neprobudil.

Rhys FitzHugh vnímal otcovy poslední nádechy a výdechy, zatímco za oknem slunce pomalu klesalo za horizont. Když vstal, vzal do ruky naleštěný kousek kovu a přidržel ho nad tváří svého otce. Neobjevil se na něm ani náznak zamlžení. Godwine FitzHugh zemřel. Syn se sklonil a naposledy ho políbil na čelo. Potom zavolal služebnou, aby pomohla sestře připravit tělo starého muže na pohřeb. Tělo lorda z Everleighu bude po celou noc vystaveno v síni, kde budou jeho dvě děti za

zemřelého truchlit. Nevolníci a služebnictvo budou mít dovoleno skládat zemřelému poklonu až do poledne příštího dne a následně bude Godwine FitzHugh pochován.

Tělo zemřelého bylo převlečeno do rubáše a položeno na katafalk, v jehož každém rohu stál vysoký železný svícen. Služebná přinesla dvě dřevěná klekátka, na která poklekl Rhys i jeho mladší sestra Mary a začali se modlit. V pozdních nočních hodinách Rhys po očku pozoroval sestru a překvapilo ho, že měla záda stále napřímená a ramena jí nepoklesla únavou, která ji určitě zmáhala. Ohromil ho silný pocit hrdosti. Otec ho ani nemusel žádat, aby se o Mary postaral. Svoji sestru zbožňoval od chvíle, kdy se narodila.

Za úsvitu vešlo do sálu služebnictvo, aby vyměnilo dohořívající svíčky a zároveň přineslo snídani. Rhys, celý ztuhlý, se postavil a protáhl si nohy. Pomohl vstát sestře.

„Nyní náš půst přerušíme, maličká,“ řekl jí.

„Nemůžeme otálet,“ pravila poslušně. „Začnou přicházet naši lidé, aby se s otcem naposledy rozloučili, a nebylo by vůči němu zdvořilé, kdybychom jedli, až tady budou.“

„Hawkins nikoho nepustí dovnitř, dokud něco nesníme,“ ujistil ji.

Když se nasnídali, Mary s bratrem si stoupli ke vchodu do síně a zdravili nevolníky a rolníky, kteří se přišli poklonit památce jejich zemřelého otce. V poledne několik mužů zatlouklo hřebíky víko rakve a odnesli ji do kostela v panství, kde se konala mše. Poté Rhys a muži z Everleighu, následováni Mary, nesli truhlu k rodinnému

hřbitovu, kde otce pochovali. Mary se po krátkém obřadu zhroutila, a když ji bratr odnesl domů a uložil do postele, usnula a spala až do příštího rána.

O dva dny později přijel Edmund Mortimer s jedním ze synů, Rogerem, který byl dobrým přítelem Rhyse. Když byl vzácný host usazen na čestném místě u stolu v síni, Mary FitzHughová před ním poklekla, vložila mu dlaň do jeho a přísahala oddanost nejen jemu, ale i králi. Jakmile ukončila svoji přísahu, Rhys jí pomohl na nohy a poté sám poklekl a také pronesl slib oddanosti lordu Mortimerovi.

„Jakého zaopatření se vám dostane?“ otázal se lord Mortimer.

„Dojdi pro kněze,“ nařídil Rhys sluhovi a obrátil se zpět k lordu Mortimerovi. „Náš otec hovořil o této záležitosti s knězem, můj pane.“

Když přišel otec Kevyn, lord Mortimer se ho zeptal na záměry Godwina FitzHugha. „Můj zemřelý pán svěřil svoji dceru do péče jejího nevlastního bratra, o kterém věděl, že by za slečnu Mary v případě potřeby obětoval svůj život. Rhys se má o sestru postarat, dokud nedosáhne věku na vdávání. Jako věno jí odkázal nějaké stříbro.“

„A pokud jde o jeho oddaného syna?“ chtěl vědět lord Mortimer.

Kněz zavrtěl hlavou. „Poskytl Rhysu FitzHughovi pouze jakousi radu, nic víc.“

Lord Mortimer chápavě pokývl hlavou. Nebýt malé sestry, Godwine FitzHugh by pravděpodobně odkázal

panství svému levobočkovi. Ale ta dívka byla jeho legitimní dědičkou a nemohla být přehlížena. „Copak ti otec poradil, Rhysi FitzHughu?“ zeptal se.

„Navrhl mi, abych unesl dědičku, můj pane,“ odvětil upřímně Rhys.

„Uposlechneš jeho rady?“ Lord Mortimer se pobaveně usmíval. Godwinovu radu považoval za celkem pochopitelnou, když vzal v úvahu, že chlapci nic neodkázal.

„Musím si to důkladně promyslet, můj pane.“

Lord Mortimer se zasmál. „Možná nakonec rada tvého otce není tak špatná, Rhysi. Kolik je ti vlastně let?“

„Dvacet pět, můj pane.“

„Neměl bys čekat příliš dlouho. Tvé semeno má teď tu nejlepší kvalitu na plození synů. Už jsi zplodil nějaké děti?“ Lord Mortimer mávnutím ruky naznačil sluhovi, aby mu podal pohár.

„Za těchto okolností jsem to nepovažoval za rozumné, můj pane.“

„Ach, ano,“ přitakal lord Mortimer a napil se vína. Posléze vstal a obrátil se k Mary. „Jsem si jistý, že se tvůj bratr o tebe výtečně postará, ale kdykoli budeš potřebovat moji radu nebo pomoc, okamžitě pro mě někoho pošli.“ Vzal její malou ručku do své a políbil ji na dlaň.

„A pokud někdy budete moji pomoc potřebovat vy, můj pane,“ špitla Mary, „můžete se na mě spolehnout jako na vaši oddanou ženu.“ Jakmile jí z úst vyšla poslední slova, hluboce se uklonila.

„Děkuji ti, Mary. Je to od tebe velmi laskavé,“ pochválil ji lord Mortimer.

„Ještě se tady zdržím s Rhysem, otče,“ ozval se Roger Mortimer, když jeho otec vstal od stolu.

Lord Mortimer pokývl hlavou a vyšel ze síně.

„Tak kdy uneseme nevěstu?“ zeptal se Roger svého přítele.

„Proboha, Rogere, právě jsem pochoval otce,“ opáčil Rhys.

„Jestli mě omluvíte, už půjdu,“ ozvala se Mary. „Dnes se budu učit, jak se vyrábí mýdlo.“ Uklonila se a odešla.

„Můj otec má pravdu,“ řekl Roger Mortimer. „Nemůžeš vyčkávat příliš dlouho. Tvůj otec by si to jistě nepřál.“

„Poradil mi, abych unesl Pendragonovu dceru, která žije ve Welshry,“ utrousil Rhys koutkem úst.

„To je skvělý návrh,“ souhlasil Roger. „Rodina jejího otce prohlašuje, že pochází z rodu krále Artuše. Merin Pendragon má sice syna, ale ještě mu zbyde dost mincí a dobytka pro dceru. Takže kdy se vydáme na cestu?“

Rhysovy rty rozvlnil úsměv. „Nevím, jestli je to počestné jednání, Rogu,“ pochyboval. „Unést nevinnou pannu a tím jejího otce donutit, aby jí vystrojil svatbu, nepovažuji zrovna za ušlechtilé chování.“

„Pcha! Vždyť nevěsty se unášejí odjakživa. Nemáš na vybranou, chlapče. Vsaď se, že ti tvůj otec nezanechal ani kousíček stříbra. Akorát na tebe převedl zodpovědnost za sestru a Everleigh. Nečeká tě nic jiného než bezútěšná budoucnost.“

„Zůstanu správcem panství,“ ohradil se Rhys.

„Určitou dobu možná ano, ale jakmile se Mary provdá, Everleigh přejde do vlastnictví jejího manžela. Třeba bude chtít udělat správcem svého chudého příbuzného. A Mary nebude protestovat. Kde potom skončíš? Tvé problémy vyřeší jedině nevěsta s věnem, Rhysi. Její stříbro ti určitě dopomůže k vlastní nemovitosti, až se Mary provdá. A ty a tvoje manželka si zařídíte vlastní domov, kde budete šťastní,“ uvažoval nahlas Roger Mortimer.

„Zdá se, že máš o mém životě jasné představy,“ ušklíbl se Rhys. „Až Mary dospěje a bude mít rodinu, třeba se pak raději zúčastním nějaké křížové výpravy,“ namítl.

„Ale na křižácké tažení budeš už příliš starý,“ opáčil Roger. „Taková výprava je namáhavá.“

„Takže nakonec tu dědičku stejně uneseme,“ konstatoval stroze Rhys.

„Zítra si pojedeme obhlédnout Pendragonovu tvrz a možná se nám podaří zahlédnout jeho dceru,“ navrhl nadšeně Roger.

„Nikam nepojedeme. Právě jsem pochoval otce. Mary a já budeme nějaký čas v poklidu držet smutek. Unesená dívka by do našeho domu klid nepřinesla. Určitě by naříkala a plakala, dokud by se celá záležitost nevyřídila.“

„Týden,“ řekl Roger Mortimer. „Dávám ti týden. A nedohaduj se. Věřím, že by se mnou souhlasil jak můj, tak i tvůj otec.“ Odmlčel se. „Docela by mě zajímalo, jaká asi je.“

„Kdo?“ zeptal se Rhys.

„Přece to Pendragonovic děvče. Už jenom kvůli tobě doufám, že má zaoblené tvary a je roztomilá.“

Rhys se neubránil úsměvu. „Možná je na únos ještě příliš mladá,“ prohodil s uličnickým výrazem v očích.

„Přesto ji uneseme,“ ujistil ho Roger. „Jestliže je příliš mladá na to, abys ji připravil o panenství, pak bude snadnější vychovat si ji k obrazu svému. Určitě si ji získáš sušeným ovocem a barevnými stužkami do vlasů.“

„Jestliže ale bude ve věku na vdávání, budeš ji muset okouzlit a něžnými polibky předejít jejím panenským obavám. Lichocením se dá každá dívka přesvědčit, Rhysi.“

„Vidím, že teorii ovládáš dokonale, Rogu,“ reagoval na jeho slova Rhys, „nicméně stále jsi se neoženil.“

„Možná má Pendragonova dcera sestru,“ zachechtal se ironicky Roger Mortimer.

„Vrať se za týden,“ řekl Rhys příteli. „Dopřej mi čas, abych mohl s Mary držet smutek.“

Roger Mortimer odjel a vrátil se přesně o týden později s hordou mladých mužů, kteří sloužili na panství jeho otce. „Napadlo mě, že bude lepší mít na cestu společnost,“ vysvětlil užaslému Rhysovi. „Pán, který unese Pendragonovi dceru v doprovodu ozbrojených mužů, udělá na otce nevěsty lepší dojem než pán, který by přijel jenom s kamarádem,“ dodal.

„Ty jsi naprosto zešílel,“ zvolal Rhys a v koutcích úst mu cukalo.

„Nezdržuj a osedlej si koně,“ vyzval ho Roger. „Je nejvyšší čas unést nevěstu.“

„Když já nevím,“ váhal Rhys. „Připadá mi to jako příliš drastický krok, Rogu.“

„Vždyť s tím nápadem přišel tvůj vlastní otec. Zbývá ti snad nějaká jiná možnost?“ připomněl mu přítel. „Snad dcera některého rolníka? Ta by si sice společensky polepšila, ale ty bys klesl hluboko dolů. Dojdi si pro koně, Rhysi, ať konečně v našem plánu pokročíme. Čím dříve tento skutek provedeme, tím dříve bude zajištěna tvoje budoucnost.“

„Co když nám plán nevyjde? Třeba tu dívku její otec střeží jako oko v hlavě,“ uvažoval nahlas Rhys.

„To nikdy nezjistíme, dokud nedojedeme do Welshry a neprozkoumáme situaci,“ odvětil vážným tónem Roger Mortimer.

Rhys FitzHugh přikývl. „Ještě si promluvím s Mary,“ řekl.

„Ale pospěš si!“ křikl na něho Roger.

Když Rhys našel svoji sestru, oznámil jí, že odjíždí pryč. „Možná se zdržím den nebo dva, zlatíčko. Rhawn se o tebe postará a také je tady otec Kevyn.“

„Doufám, že je hezká a milá,“ zahlaholila Mary.

„Kdo?“ podivil se Roger a předstíral, že netuší, koho má sestřička na mysli.

„Přece ta tvoje nevěsta,“ zachichotala se. „Myslíš, že mě taky jednou unese nějaký krásný muž?“

„Doufám, že ne,“ zamumlal Rhys. „Kdyby se to opovážil udělat, zabil bych ho. Sám ti najdu vhodného manžela.“

„Proč tedy také nevybere Pendragon manžela pro svoji dceru?“ divila se Mary.

„Jsou to Walesané a chovají se ještě trochu jako barbaři,“ vysvětlil jí Rhys. „Kdo ví, proč se dopouštějí takových věcí.“

„A proč chceš tedy unést walesskou dívku?“ zeptala se Mary se zvědavostí.

„Protože její rodina, i když vlastní velká stáda dobytka a pozemky, nepatří k nejvýznamnějším rodinám. Můj skutek je určitě rozzlobí, ale nebudou si stěžovat příliš nahlas a ta dívka se nakonec zasnoubí ve vší počestnosti. A pokud jde o jejího bratra, je prý příliš mladý, aby se mnou bojoval. Je jenom o pár let starší než ty, miláčku. Teď mi dej pusu na rozloučenou a já už půjdu, protože Roger a jeho zbrojnoši na mě čekají.“

„Opravdu pojídají Walesané děti?“ vyhrklo ustrašeně děvčátko.

„Ne,“ zasmál se Rhys. „Kdo ti takový blábol pověděl?“

„Rhawn tvrdí, že to prý dělají.“

„Rhawn je nevzdělaná stará bába,“ řekl Rhys. „Pokud ti povídá takové nesmysly, měl bych jí vynadat a naplácat. Klidně jí to řekni,“ dodal vesele, sklonil se a políbil sestru letmo na ústa. „Zatímco budu pryč, připrav komnatu pro nevěstu, Mary,“ požádal ještě.

„Ano, Rhysi. Ať tě bůh celou cestu opatruje a bezpečně tě dovede zpět do Everleighu,“ řekla tiše Mary a políbila bratra na tvář.

Když přišel na dvůr, čekal tam na něho jeho statný, šedý grošák. Rhys na něho vyskočil a pak vrhl tázavý pohled na přítele. „Víš, jakým směrem se máme vydat?“ zeptal se. „Já to ani v nejmenším netuším.“

„Cestu znám dobře.“

První věc, která upoutala Rhysovu pozornost, jakmile vyjeli, byla koňská kopyta, obalená kusy látky, takže nevydávala typický klapot. Kromě toho všichni koně byli tmaví a zbrojnoši měli na sobě plédy a tuniky nenápadných barev, které nepřitahovaly nežádoucí pozornost. Přestože byl venkov řídce osídlen a velká skupina jezdců by okamžitě vzbudila u vesničanů zájem, skupina těchto mužů, zdánlivě beze zbraní, projížděla krajinou bez povšimnutí. Jenom bystrému pozorovateli by neušlo, že se jedná o přepadovou skupinu, a rychle by zabouchl dveře a modlil se, aby už byli pryč.

První noc se utábořili v lese až za soumraku. Výhodou bylo, že se dny s příchodem jara prodlužovaly. Na cestu si zabalili ječmenné koláče, plátky sušeného hovězího a měchy s vodou. Rozdělali si malý oheň, jehož plameny zastrašovaly divokou zvěř, a během noci se muži střídali na hlídce. Druhý den se vydali na cestu už za svítání. Čekalo je ještě půl dne jízdy. Když slunce stálo vysoko na obloze, zastavili uprostřed stezky a pohledem spočinuli na Dračím doupěti, které bylo vystavěno na nízkém kopci na druhé straně pole, jehož okraj se dotýkal úpatí vyvýšeniny, na níž se zastavili. Na poli se páslo stádo dobře vykrmeného dobytka.

„Pendragonova dědička bude mít určitě tučné věno,“ prohodil Roger. „Z tohoto místa vyzařuje plodnost a bohatost, se kterou jsem se doposud nikde jinde ve Welshry nesetkal. Jen se kolem sebe rozhlédni, Rhysi. Okolní krajina je hornatá a drsná, přesně taková, jakou jsme po celou cestu projížděli. Jak se Pendragonovi podařilo získat tak bujný a úrodný kousek země? Že by mu ji daroval někdo z jeho předků pocházejících z říše nadpřirozených bytostí?“

„Domníval jsem se, že je následníkem krále Artuše,“ řekl Rhys.

„Ano, to je, ale v žilách matky jeho předka prý kolovala smíšená krev, napůl lidská a napůl nadpřirozené bytosti. Čaroděj Merlin ji přivedl na toto místo a společně, pomocí kouzel, vystavěli tvrz, kterou vidíš před sebou. Merlin ještě celé místo okouzlil, aby bylo úrodné a Pendragonové prosperovali. Kdysi dávno mi někdo tento příběh vyprávěl.“

„Jsem ochotný uvěřit tomu, že Pendragonova rodina pochází z rodové linie krále Artuše, ale stěží mě někdo přesvědčí o tom, že mají ve svém rodokmenu nadpřirozené bytosti,“ prohodil se smíchem Rhys. „Je to pouhá dětská bajka. Nadpřirozené bytosti neexistují.“

Roger se ušklíbl. „Možná máš pravdu,“ připustil, „ale podívej se tamhle k těm vrbám u potoka. Vidíš ty tři panny? Ta se zlatými vlasy vypadá spíše jako víla, a ne jako obyčejná dívka. Co myslíš, je jedna z nich Pendragonova dcera?“

„Zajedeme za nimi a zeptáme se,“ navrhl Rhys. Obrátil se ke zbrojnošům, kteří postávali za nimi. „Buďte

opatrní, mládenci. Neradi bychom ty dívky vylekali. Rog a já za nimi pojedeme a představíme se jim.“

Oba muži pomalu svedli koně z kopce dolů a zamířili k vrbovému háječku. Když přejížděli přes mělký potok, zvolnili krok a všechny tři dívky pohlédly jejich směrem a oči jim potemněly obavami.

„Jsme správně u Dračího doupěte?“ otázal se Rhys zdvořile.

„Ano, jste,“ přitakala nejvyšší z dívek.

Neuniklo mu, že se svým vyrovnaným hlasem snažila uklidnit dvě mladší dívky, které stály za ní. Chytré děvče, blesklo mu hlavou. „Jmenuji se Rhys FitzHugh a přijíždím z Everleighu. Můj společník se jmenuje Roger Mortimer a je synem lorda Mortimera. Nepředstavíte se nám, slečny?“

„Máte obchodní jednání s mým otcem?“ zeptala se Averil Rhyse.

„Ty jsi Pendragonova dcera?“ otázal se. Ježíši! Byla tak krásná!

„Ano,“ řekla Averil. Potom se obrátila ke dvěma dívkám a nařídila jim:

„Utíkejte honem domů a povězte Argel, že máme hosty.“

Když se Maia a Junia otočily, aby zamířily domů, Roger Mortimer jim na svém grošákovi zablokoval cestu. Ustrašeně zvedly zrak k jeho obličeji a Roger si všiml strachu, který se zračil v jejich očích. „Neublížím vám,

slečinky,“ ujistil je, „ale ještě nenastal ten správný čas na odchod domů.“

„Co to provádíte?“ vykřikla Averil.

„Ty jsi Pendragonova dcera?“ opakoval Rhys a stále žasl nad její krásou.

„Ano, jsem Pendragonova dcera,“ odsekla netrpělivě.

„Jmenuji se Averil.“ Proč jí ten muž neustále klade jednu a tu samou otázku?

Vtom náhle stál jeho kůň vedle ní, Rhys FitzHugh se sklonil, jednou rukou ji pevně sevřel kolem útlého pasu a zvedl ze země. „Pojedeš se mnou, Averil,“ oznámil jí stroze. Vzal do ruky otěže a rozjel se svižným tempem podél potoka, posléze zmírnil do poklusu a křikl na svého přítele: „Rogere!“

Roger Mortimer se zazubil na dívky, ohromené hrůzou.

„Teď můžete, děvčata, běžet domů a sdělit Dračímu pánovi, že Rhys FitzHugh z manského panství Everleigh unesl jeho dceru. Nezapomeňte mu říct, že je v Everleighu vítán, aby se dojednaly svatební přípravy,“ vychrlil ze sebe a vzápětí následoval svého přítele.

Averil byla celou událostí šokována, ale teď když se jí Dračí doupě zmenšovalo před očima, zakřičela tak hlasitě, až se Rhysův grošák vzepjal na zadní nohy. Začala divoce bušit zaťatými pěstmi do svého únosce.

„Ty jeden lotře! Okamžitě mě pusť! Jak se vůbec opovažuješ dotýkat se mě! Můj otec tě za tento násilný čin potrestá! Pusť mě!“

Rhys jen s obtížemi zvládal polekaného koně. Dívka sebou divoce škubala, až málem spadla na zem, aniž by

si nebezpečnou situaci uvědomovala. „Přestaň se bránit, slečinko!“ přikázal přísným hlasem a pokusil se ji pevněji sevřít.

Averil k němu vzhlédla, nepatrně se nadzvedla a oběma rukama ho poškrábala ve tváři.

„Auu!“ zaječel, když se mu ostré nehty zařízly do kůže. Prudce zastavil a změnil dívčinu polohu, takže teď ležela přes sedlo tváří dolů.

„Chceš mě zabít, ty netvore?“ řvala na něho. „Proč mi tohle děláš?“

Ignoroval její otázku. Už se blížil k místu, kde na něho a na Rogera čekali zbrojnoši lorda Mortimera. „Spoutejte dámě ruce a posaďte ji na koně, kterého jsme pro ni vzali. Potom jí svažte k sobě kotníky, aby nemohla poranit sebe, anebo mě,“ nařídil mužům, když zastavil a shodil dívku dolů ze sedla. Rukou se dotkl tváře. Ta malá potvora ho poškrábala do krve!

Averil dopadla na zadeček do trávy. Vyskočila mnohem rychleji, než muži očekávali, a rozběhla se pryč. Rhys seskočil z koně a téměř okamžitě ji zastavil. Zuřivě se bránila, kopala a chrlila ze sebe nadávky ve velštině. Rhysovi se podařilo vytáhnout ji na hřbet tmavě hnědého valacha. Pevně jí stiskl zápěstí. „Spoutejte ji!“ zařval a jeden z mužů k nim přiběhl s úzkým koženým páskem, kterým jí spoutal ruce, zatímco další muž jí svázal kotníky.

Averil křičela z plných plic a dočkala se odměny v podobě proužku tenkého hedvábí, který posloužil jako roubík. Z dívčiných zelených očích sršely blesky a muž, který jí svazoval zápěstí, se pokřižoval, jakmile zdárně

dokončil svůj úkol. Tak nenávistný a krutý byl pohled, který po něm vrhla.

„Raději si pospíšíme,“ řekl Roger. „Ty dvě dívky utíkaly jako o život. Pendragon a jeho muži by nás mohli brzo dostihnout. Musíme zvětšit náš náskok, a pokud si ho po zbytek dnešního dne udržíme, jsem si jistý, že zítra nás už nedostihnou.“

Rhys pokývl hlavou, vyskočil do sedla a popadl otěže. Potom se celá skupina rozjela cvalem pryč a směřovala zpět na anglické území. Bez zastavení zdárně ujížděli několik hodin, ale pozdě odpoledne zaslechli kdesi v dáli dusot koní, ačkoli své pronásledovatele ještě nezahlédli. Muž, kterého předtím vyslali napřed, se k nim řítil tryskem.

„Pojeďte tudy!“ křikl na ně tlumeným hlasem. „Je tam úkryt. Honem!“

„My se schováme,“ řekl Roger Mortimer zbrojnošům.

„Vy jeďte napřed a sveďte je z cesty, ale hlavně se proboha nenechejte chytit!“

„Dva z mých mužů zůstanou s vámi, můj pane. Váš otec by ze mě stáhl kůži zaživa, kdybych to neudělal a něco se vám stalo,“ promluvil kapitán a kývl hlavou směrem ke dvěma chlapům po svém boku. Potom, aniž by vyčkal na odpověď, se kapitán a zbývající muži tryskem rozjeli vpřed.

Muž, kterého poslali na průzkum, je dovedl k troskám budovy, která očividně kdysi byla farou. Když seskočili ze sedel, ostatní odvedli jejich koně a zajatkyni do polorozbořeného domu. Uvolnili sice Averil pouta na nohou, ale museli ji táhnout k hromadě shnilého sena,

protože se usilovně bránila. Tam ji posadili a Rhys si k ní přisedl, aby mařil její marné pokusy o útěk. V naprosté tichosti vyčkávali, co se bude dít.

Po několika minutách zaslechli štěkot loveckých psů a dusot koňských kopyt, blížících se jejich směrem. Doléhaly k nim nesrozumitelné výkřiky a pronikavý, táhlý zvuk lesního rohu. Koně se nervózně vrtěli, ale muži je naštěstí uklidnili dříve, než by mohli zaržát, čímž by jistě přitáhli nevítanou pozornost pronásledovatelů. Směsice zvuků postupně slábla, dokud se o chvíli později opět nerozhostilo naprosté ticho.

„Jsou pryč,“ oddychl si ulehčeně Roger.

„Určitě se budou stejnou cestou vracet,“ poznamenal Rhys. „Cítím to ve vzduchu. Bude bezpečnější zůstat ještě tady. Nerad bych se vydal na cestu jenom proto, abych se někde potkal s rozzuřeným otcem, který se právě vrací domů z neúspěšného honu. Myslíš si, že tví muži Walesanům uniknou?“

„V to doufám. Neměl by to být pro ně problém. Pendragon je pravděpodobně ani na zlomek vteřiny nezahlédne. Večer dojedou do Englishry a pochybuji, že by je Walesané pronásledovali až tak daleko. Dračí pán se bude muset smířit s tím, že byla jeho dědička unesena, a během několika dní se ukáže v Everleighu, aby dojednal zásnuby a svatbu,“

„Ale ještě v Everleighu nejsme,“ konstatoval suše Rhys.

„Raději bych zůstal několik hodin v tomto úkrytu.“ Postavil se a najednou mu došlo, že dívka vzdala boj. Stáhl z ní svůj plášť. Když viděl, že Averil omdlela, sklonil se k ní, aby se přesvědčil, že dýchá, a vydechl

úlevou, když pod prsty, které položil na její hrdlo, ucítil rychlý puls.

„Neboj, nezabil jsi ji,“ zachechtal se Roger. „Je to ale krasavice, že? Máš opravdu štěstí, Rhysi!“

„Ano, je moc hezká,“ přitakal. Co to provedl? Unesl tuto urozenou dívku a připravil ji tak o šanci na sňatek se šlechticem. Sám byl nemanželský syn a po celý svůj život zůstane obyčejným správcem. Její rodina by se mu mohla za únos pomstít smrtí. Ale ta dívka měla tak svůdné rty, blesklo mu hlavou.

„Hezká? Je nádherná! Jen se podívej na ty vlasy! Jsou jako zvlněné pruty zlata. A přestože je štíhlá, její postava je svůdně zakulacená ve správných místech,“ zdůraznil Roger. „Má velmi jemné rysy, vůbec ne hrubé. A jaký má roztomilý nosík. Nehyzdí jí ho žádná bambulka ani hrbolek. Zajímalo by mě, jakou barvu mají její oči.“ Povzdechl si. „Ulovil jsi skutečně překrásnou pannu, Rhysi.“

Když se snesl soumrak, opět k nim dolehl dusot koní, ženoucích se tentokrát opačným směrem, k Dračímu doupěti. Jeden ze zbrojnošů se při prvním náznaku Pendragonova návratu vyplížil ven a ukryl se za hustými keři podél cesty, aby se ujistil, že je to opravdu skupina Dračího pána. Po několika minutách, jakmile dupot koní utichl, se vrátil nazpět.

„Byli to Walesané,“ potvrdil podezření. „Jejich pán nadával tak sprostě, až se stromy červenaly,“ dodal a zachechtal se.

„Ještě se tady chvilku zdržíme,“ řekl Rhys, „aby se mohla dáma najíst a napít, až jí sundám roubík.“

Vzhlédla k němu, jakmile jí stáhl hedvábí z úst.

„Málem jsi mě zabil!“ zaječela.

„Nemáš hlad, nebo žízeň?“ zeptal se, ignoruje její poznámku.

„Musím se vyčurat,“ vyštěkla.

Při jejích slovech zrudl. „Doprovodím tě,“ řekl, když jí pomohl na nohy. „Obávám se, že ti nemohu důvěřovat.“

„Pokud budeš stát vedle mě a dívat se, tak se nevyčurám,“ namítla Averil. „Zaveď mě tamhle do toho uzavřeného boxu ve stáji. Povolíš mi ruce, abych si mohla vyhrnout sukně, a potom mě tam zavřeš. Odtamtud se nedá utéct a budu tam mít soukromí. Nebo mě snad chceš přivést do rozpaků tím, že se mě budeš marně pokoušet ovládnout?“

„Dámo,“ promluvil Rhys klidným tónem, „mé srdce je plné jenom těch nejpočestnějších úmyslů.“

Averil si pohrdavě odfrkla a mlčky k němu natáhla ruce. Rozvázal jí pouta a postupoval přesně podle jejích pokynů. Když zavřel dveře u boxu, všiml si Rogera, stojícího v povzdálí, jak na něho zírá a hlasitě se řehtá.

„Už jsem hotová,“ křikla na něho Averil.

Otevřel dveře a vyvedl ji ven. Když se vrátili zpátky, chystal se jí znova spoutat ruce.

„Jak se mohu najíst, když mi je svážeš?“ vyhrkla.

„Nevěřím ti, dámo,“ opáčil hrubě. „Radši tě nakrmím,“ dodal a opět jí svázal zápěstí k sobě.

„Budu plná modřin,“ protestovala Averil. „Ale jen počkej, až tě můj otec chytí! Bez rozmýšlení tě zabije.“

„Unesl jsem tě a teď patříš mně. Tvůj otec dříve nebo později přijede do Everleighu, aby se se mnou dohodl na svatebních přípravách, dámo.“

„Nikdy nebudu tvoje, pane! Raději vstoupím do kláštera, než abych se stala tvojí manželkou!“ vykřikla Averil. Zuřila, protože se nikdy v životě necítila tak bezmocná.

„Než se tvůj otec objeví v Everleighu, bude příliš pozdě na to, aby tě přijali do kláštera, protože zajisté už nebudeš panna,“ prohlásil Rhys ostře. „Takže se konečně začni chovat rozumně, nebo dovedu naše spojení ke zdárnému konci ještě dnes večer, tady a před svědky.“

„To by ses neopovážil!“ opáčila Averil, ale jakmile spatřila v jeho očích výhrůžný výraz, okamžitě zmlkla.

„Máme s sebou jenom vojenský proviant,“ pravil jakoby omluvně, když přinesl ječmenný koláč, který rozlámal na malé kousky a vkládal jí je do úst.

„Víno?“ hlesla Averil.

„Jenom vodu,“ řekl a přiložil ji ke rtům lahev.

„Copak si nemůžeš dovolit víno?“ podivila se kousavým tónem.

„Tak chceš vodu, nebo ne?“ procedil skrze sevřené zuby.

„Ano. Musím zůstat naživu, abych na vlastní oči viděla, jak tě otec za tento násilný čin, který jsi na mně spáchal, zabije,“ pravila sladce a vzápětí se hltavě napila.

Roger se jejím slovům hlasitě zasmál. „Je to silná osobnost, Rhysi, a určitě ti porodí zdatné syny.“

Averil po něm vrhla nenávistný pohled, nicméně Roger se stále usmíval. „Kéž bys měla sestru,“ prohodil.

„Mám dokonce dvě,“ vyštěkla. „Dívky, které se mnou byly u potoka, když jste mě unesli, jsou mé mladší sestry. Já jsem nejstarší z Pendragonových dětí.“

Květnový soumrak se proměnil v hlubokou noc a na obloze zářil jasný měsíc. Averil spala na Rhysově plášti, schoulená do klubíčka. Jakmile usnula, Roger ji ještě přikryl svým pláštěm. Muži se opět celou noc střídali na hlídce a koně se pásli ve vysoké trávě za polorozbořeným domem, ve kterém se všichni skrývali.

Když se rozednívalo, nad zemí se vznášel lehký opar, ale namodralá obloha slibovala slunečný den. Vstali před východem slunce, a jakmile se nasnídali, vydali se na cestu. V poledne překročili neviditelnou hranici mezi Welshry a Englishry, a tam už na ně čekali muži lorda Mortimera, aby je po zbývající část cesty doprovodili. Pozdě odpoledne přijeli do Everleighu. Rhys rozřízl Averil pouta a sundal ji z koně.

„Vítej doma,“ řekl. „Tak toto je Everleigh,“ dodal a zavedl ji do domu.

„Panství je tvoje?“ otázala se Averil a zvědavě se rozhlížela po síni, ve které stáli. Mohlo by to být mnohem horší, pomyslela si.

„Ne, patří mé sestře. Mary je legitimní dědičkou našeho otce. Je jí teprve šest a jsem za ni zodpovědný. Já jsem se narodil jako nemanželský syn.“

Averil se rozesmála.

„Připadá ti to snad zábavné?“ zeptal se, napůl rozzlobeně.

„Ne, můj pane. Je to neuvěřitelná náhoda,“ odvětila Averil a ovládla své emoce.

„Náhoda?“ podivil se a zatvářil se zmateně. „Jakou náhodu spojuješ s mým narozením?“

„Já jsem také otcova nemanželská dcera,“ přiznala se Averil.

„Ty nejsi Pendragonova dcera? Vždyť jsi tvrdila, že jsi!“ zvolal rozčileně.

„Jsem nejstarší dcera Merina Pendragona a narodila jsem se jeho konkubíně Gorawen. Nejsem tedy to, co jsi hledal, můj pane?“

„Hledal jsem Pendragonovu dědičku,“ připustil váhavě.

„Dědičkou je moje druhá sestra Maia,“ upřesnila Averil. „Nejmladší z nás je Junia, která je dcerou další otcovy konkubíny, Ysbail. Ach, bože! Dopustil jsi se velkého omylu, že?“ zahlaholila a roztomile se na něho usmála.

„Okamžitě tě pošlu zpátky!“ zvolal Rhys, ačkoli věděl, že jeho rozhodnutí nevycházelo z jeho instinktu.

„Nemůžeš ji vrátit zpět,“ vmísil se Roger a zavrtěl hlavou.

„Sakra, proč ne?“

Averil sledovala jejich rozhovor a chichotala se.

„Protože jejím únosem jsi se zavázal k tomu, že s ní vstoupíš do svazku manželského, pokud ovšem nechceš

zneuctít nejen sebe a svoji rodinu, ale také tu dívku a její rodinu,“ vysvětloval Roger a zadíval se na Averil. „Jsi oblíbenou dcerou svého otce, dámo? Domníváš se, že pro tebe přijede a bude ochoten domluvit se na podmínkách?“

„Můj otec miluje všechny své dcery stejně,“ odsekla Averil. „Protože jsem nejstarší z jeho dětí, jsem možná jeho oblíbenkyní. Když se provdám, dostanu věno, ale v žádném případě se neprovdám za tohoto kašpara, který mě omylem unesl! Ba právě naopak, měla bych otci pomoci, až tě bude zabíjet, Rhysi FitzHughu z Everleighu, a přísahám, že si vychutnám každou vteřinu tvého umírání!“

Rhys byl zmatený z toho, jak se celá situace zkomplikovala, ale Roger si zachoval chladnou hlavu.

„Slečinko, ty také nemáš na výběr. Teď už o tebe žádný jiný muž nezavadí ani pohledem, natož aby tě přijali do kláštera. Budeš považovaná za zkažené zboží.“

„Ale proč?“ kvílela Averil. „Vždyť se nic nestalo, jenom mě tenhle vesnický idiot unesl. Jsem stejně čistá, jako jsem byla předtím, než jste se objevili u Dračího doupěte.“

„Tvoje čestné slovo nebude bohužel jinému muži stačit. Jsi žena a ženy lžou. Stejně jako lžou muži, když jsou přistiženi v nepřijatelných situacích. Obávám se, že ani mé slovo, jako slovo Rhysova nejlepšího přítele, ani Rhysovo slovo nebude v této záležitosti uznáno za přijatelné. Buď se vezmete, nebo bude tvoje čest navždy zneuctěna.“

„To budu raději po zbytek života žít v hanbě!“ zvolala Averil.

„Ale já si to nemohu dovolit kvůli své sestře,“ pronesl vážně Rhys. „Ožením se s tebou i přesto, že nejsi dědičkou.“

„Neprovdám se za tebe!“ křičela Averil, vrhla se proti němu, hbitě mu vytáhla z opasku dýku a zaútočila na něho.

Roger k nim pohotově přiskočil, vytrhl jí zbraň z ruky a odstrčil ji od Rhyse, který krvácel z ramene. „Uklidni se, ty waleská divoško!“ okřikl ji a přivolal služebné, aby ošetřily svého pána. Při pohledu na jeho zranění začaly ženy hlasitě hořekovat. „Přestaňte s tím a ošetřete mu tu ránu,“ nařídil jim Roger. „Ostří naštěstí neproniklo hluboko. Na to se neumírá. Nalijte mu trochu vína.“ Odmlčel se a obrátil se k Averil. „Dámo, jen za posledních pár hodin jsi ho dvakrát poranila až do krve. Měj slitování!“

Pobledlý Rhys se posadil, a zatímco mu služebné ošetřovaly poranění, zeptal se Rhawn, chůvy své setry,:

„Kde je Mary?“

„Je někde, kde jí tahle barbarka, kterou jste sem přivedl, nemůže ublížit,“ řekla Rhawn tónem ostrým jako břitva a zlobně hleděla na Averil.

„Nedívej se na mě tím svým ďábelským pohledem, ty stará babizno!“ vyštěkla Averil. „S tímhle hlupákem, který je tvým pánem, jsem sem nepřišla dobrovolně.

Svým zbrklým a nerozvážným činem zmařil moji jedinou šanci na šťastný život.“

„Ožením se s tebou,“ vmísil se Rhys v domnění, že potřebuje Averil uklidnit.

„Copak jsi mě neslyšel?“ zasyčela Averil. „Nestanu se tvojí ženou.“

„Ale ano, dcero, provdáš se za něho!“ ozval se zlověstný hlas jejího otce. Merin Pendragon, následován svými muži, vstoupil do síně.

Kapitola třetí

Dračí pán byl vysoký, statný muž, jehož vystupování vzbuzovalo respekt. Sebejistě vstoupil do síně, a aniž by byl vyzván, posadil se na čestné místo u stolu. „Nyní, Rhysi FitzHughu, proneste několik slov na svoji obhajobu a já se potom rozhodnu, zda vám dovolím oženit se s mojí dcerou, kterou jste svým únosem zneuctil, nebo se pouze uspokojím tím, že vás zabiji za urážku, kterou jste způsobil mé rodině.“ Jeho bystré zelené oči si pátravě prohlížely mladého muže. „Je toto panství vaše?“

„Ne, můj pane,“ odvětil po pravdě Rhys.

„Zabij ho, otče!“ vykřikla nelítostně Averil. „Pokoušela jsem se o to, ale jenom jsem ho zranila.“

„Komu tedy panství patří, Rhysi FitzHughu?“ zeptal se Dračí pán, ignoruje slova své nejstarší dcery. Proč jen

jsou ženy tak zatraceně emocionální? pomyslel si. Copak nevidí, že by tohle mohla být vhodná příležitost?

„Panství Everleigh je majetkem mé mladší sestry, Mary FitzHughové,“ odpověděl Rhys.

„Takže jste nemanželský syn?“ vznesl otázku Dračí pán. Jeho nemanželský původ by nebyl takovým problémem jako případný nedostatek půdy, přemítal.

„Ano, můj pane.“ Rhys se cítil velmi nepohodlně. Stál v síni FitzHughových, ale i přesto si ve vlastním domově připadal před tímto Walesanem jako žebrák. Mrkl směrem k Rogeru Mortimerovi, ale Rog mlčel a ve tváři měl provinilý výraz, který mu často zastřel tvář, když byli malí chlapci.

„Jste poručníkem své sestry, Rhysi FitzHughu?“ chtěl vědět Mortimer Pendragon.

„Ano, můj pane,“ přitakal Rhys. „Když můj otec ležel na smrtelné posteli, řekl mi, že kdyby má matka nezemřela při mém porodu, oženil by se s ní. Později se sice oženil, ale přišel o svoji ženu také při porodu. Mé sestře Mary je šest let, můj pane. Otec mě požádal, abych se o ni postaral a našel jí vhodnou partii, až bude starší. Není pro mě obtížné respektovat přání svého otce, protože sestřičku miluji.“

„Takže máte alespoň do doby, než se provdá, střechu nad hlavou. Ale ještě před jejím sňatkem byste se měl ujistit, aby bylo ve svatební smlouvě uvedeno, že můžete i nadále zůstat správcem panství, protože jinak svůj domov ztratíte. Pokud budete šikovný, její budoucí manžel by neměl proti tomuto ustanovení vznést žádnou námitku,“ uvažoval nahlas Dračí pán. „Teď mi povězte,

co vás proboha přivedlo na nápad unést moji dceru. Ale chci slyšet pravdu!“

„Hledal jsem si dědičku, můj pane. Je mi dvacet pět let a je načase, abych se oženil. Otec mi těsně před svou smrtí poradil, abych si vyhlédl dědičku a unesl ji, čímž její rodinu donutím k souhlasu s naším sňatkem, protože jinak bych zneuctil její čest.“

„Nevěděl jste, že mám tři dcery a že jenom jedna z nich je z manželského svazku?“ zeptal se Dračí pán.

„Ne, můj pane. Ani ve snu by mě to nenapadlo,“ řekl Rhys a vědom si své hlouposti, zrudl. „Řekla mi, že je vaše dcera. Byla z těch tří dívek nejvyšší a usoudil jsem, že právě ona je ta, kterou hledám.“

Merin Pendragon vyprskl a rozesmál se tak, až mu po brunátné tváři stékaly slzy.

„Na tom není nic k smíchu, otče!“ vybuchla rozzlobeně Averil.

„Ale ano, je, děvče,“ opáčil její otec. „Zdá se, že Rhys FitzHugh je inteligentní mladý muž, jenomže se zachoval neuvěřitelně hloupě a teď musí se svojí osudnou chybou žít po zbytek svého života.“ Dračí pán se otočil a probodl Rogera Mortimera pohledem. „A vy, mladý Mortimere, jste byl součástí tohoto komplotu? Copak asi na to řekne váš otec, až si mu postěžuji?“

„Nemínili jsme napáchat vám jakoukoli škodu, můj pane,“ vyhrkl Roger. „Rhys by vaší dceři nikdy neublížil. To vám mohu odpřísáhnout!“

„Spoutal mi ruce i nohy a dal mi roubík, otče! A nechal mě hladovět!“ stěžovala si Averil a kýchla. „Musela jsem

spát ve staré zbořenině. Málem jsem tam umrzla, otče! Určitě jsem z toho dostala horečku.“

„Tvoji stížnost jsem si řádně poznamenal, dcero,“ prohodil suše Merin Pendragon, ale jeho hlas byl podbarven smíchem. Potom promluvil k Rhysovi:

„Budete se s ní muset oženit, ačkoli není mojí dědičkou, mladý FitzHughu. Kdybychom vás dopadli před soumrakem, možná by se nám podařilo zachránit dobré jméno Averil, ale strávil jste s ní noc. Ať každý z vás bude tvrdit cokoli, musím se obávat toho nejhoršího.“

„Roger a zbrojnoši byli po celou dobu neustále s námi, můj pane. Přísahám, že k ničemu neslušnému nedošlo,“ vypravil ze sebe těžce Rhys.

„Nemusíte mě přesvědčovat,“ podotkl Dračí pán. „Za těchto okolností by se mi nikdy nepodařilo najít manžela pro svoji dceru a jistě budete se mnou souhlasit, že Averil je příliš hezká na to, aby se zavřela v klášteře. Jsem připraven, i přes to všechno, co se stalo, ukázat svoji štědrost.“

„Proč byste měl být štědrý?“ podivoval se podezíravě Rhys. Walesané jsou prohnaní a možná to děvče není tak nevinné, jak se zdálo.

„Raději půjdu do kláštera, než abych se provdala za toho kašpara!“ prohlásila vztekle Averil. „Vezmi mě s sebou domů, otče!“

„Zmlkni, Averil,“ pokáral ji otec jemně. „Tahle záležitost se tě netýká.“

„Jak to, že netýká? Ráda bych věděla proč! Vždyť právě rozhoduješ o mém životě, aniž bys bral v úvahu

můj názor! Myslíš, že by moje matka takové jednání schvalovala, otče?“

„Tvá matka vždy důvěřovala mému úsudku, dcero,“ ohradil se Dračí pán. „Teď už konečně zmlkni.“ Zlehka ji varovně plácl přes ruku.

„Haló, vy tam!“ znenadání zaburácel síní hluboký mužský hlas, a když se všichni ohlédli ke dveřím, spatřili lorda Mortimera, který k nim kráčel v doprovodu několika svých mužů. „Merine! Ty jeden waleský ďáble, tak rád tě zase vidím.“

Dračí pán vstal ze židle, obešel stůl a s nataženou rukou vítal svého starého přítele. „Nápodobně, Edmunde, ty anglický ďáble! Doneslo se ti, že tvůj syn a mladý FitzHugh překročili hranici do Welshry a unesli moji nejstarší dceru?“

„Cože?“ předstíral lord Mortimer překvapení.

„Opravdu? Jsem tvojí zprávou šokován, Merine. Naprosto šokován!“

Roger Mortimer pootevřel ústa, jako by se chystal cosi poznamenat, načež je zase zavřel.

„Takže se, mladý Rhysi, oženíš s dědičkou Dračího pána, pokud chceš zachránit svoji i její čest,“ pravil lord Mortimer.

„Neunesl jsem dědičku, můj pane,“ zamumlal Rhys.

„Ukázalo se, že lord Pendragon má tři dcery a jenom ta prostřední je manželská.“

„Nešťastné nedorozumění,“ prohodil lord Mortimer a polkl smích, který se mu dral ven z úst. Jak jen mohl zapomenout, že Pendragon má dvě pohledné konkubíny?

A že má s nimi děti. „Nicméně, čest dámy musí být napravena, Rhysi FitzHughu.“

„Čest dámy nebyla pošpiněna, lorde Mortimere. Roger a ostatní muži mohou má slova potvrdit!“ bránil se Rhys.

„Nepřimluvíte se za mě?“

„Ne, ne, můj mladý příteli,“ řekl lord Mortimer. „Musíš udělat to, co je správné. O takové citlivé záležitosti se nelze dohadovat.“

„Navštivme tedy prince Llywelyna,“ navrhl Dračí pán.

„Osobně mu vysvětlím naši situaci a nabídnu svoji dceru i s věnem všem případným zájemcům. Jestliže o ni, i přes tuto nešťastnou událost, projeví zájem jiný muž, ochotně ho přijmu jako budoucího manžela své nejstarší dcery. Ale v případě, že se nikdo nepřihlásí, musíte se, Rhysi FitzHughu, s Averil oženit. Spravedlivější už být bohužel nemohu.“

„To je velmi štědrá nabídka,“ podotkl lord Mortimer.

„Chceš mě snad prodat jako nějakou jalovici, otče?“ protestovala rozhořčeně Averil.

„Neprovdaná žena je vskutku dobře obchodovatelné zboží,“ připustil Merin Pendragon. „Jestliže se muži nepoštěstí mít syny, kteří by za něho bojovali, potom druhou nejlepší věcí, jež ho může potkat, je dcera, které může být provdána za výhodnou partii.“

„Pošli mě raději do kláštera!“ zakvílela zoufale Averil.

„Proč, dítě? Vždyť oplýváš nesmírnou krásou,“ promluvil lord Mortimer uklidňujícím tónem. „Byl by to zločin proti přírodě, kdyby byla tak líbezná dívka uvězněna za kamennými zdmi kláštera.“

„Souhlasíte všichni s mým návrhem, že seznámíme s naší situací prince Llywelyna?“ otázal se Dračí pán.

„Doprovodíte nás, můj pane?“ zeptal se Rhys lorda Mortimera.

„Ano. Bude to tak lepší, abys náhodou zase nezavedl mého syna na scestí,“ řekl s úsměvem Edmund Mortimer.

„Obvykle tomu ale bývá přesně naopak,“ zamumlal Rhys.

„Nejprve nás pohostěte, mladý FitzHughu, a potom se vydáme na cestu,“ vyzval ho Dračí pán.

„Bude lepší, když přenocujete v Everleighu, pánové, protože za chvíli se už začne stmívat,“ navrhl Rhys zdvořile. „Rhawn,“ zavolal, „zajdi za svojí paní a vyřiď jí, ať se přijde pozdravit s našimi hosty.“

„Jsem už tady, Rhysi,“ ozvala se Mary a vystoupil ze stínu. Mary byla hezká holčička. Tmavě hnědé vlasy měla spletené do dvou copů a jasně modré oči zářily.

„Vyčkávala jsem, dokud nedojednáš své obchodní záležitosti. Vítejte v Everleighu, pánové a dámo,“ zahlaholila a roztomile se uklonila. „Pojďte se prosím posadit ke stolu. Bude se podávat večeře. Lorde Pendragone, vy se posadíte po mé pravici. Lord Mortimer si sedne po mé levé straně. Místo pro dámu a mého bratra je vedle jejího otce a vy, Rogere Mortimere, se posadíte vedle vašeho otce.“

Malá Mary svým vystupováním doslova okouzlila Merina Pendragona. I v tak útlém věku se chovala velmi zdvořile, jako dokonalá hostitelka. Nicméně, byla velmi

mladá, a kdyby nedej bože zemřela, potom by její bratr, i přes svůj nemanželský původ, zdědil Everleigh.

K večeři se podávaly vydlabané chlebové půlky naplněné hustou králičí omáčkou s kousky cibule a mrkve. Na stole stály proutěné ošatky s čerstvým chlebem, hliněné hrnce s máslem a bochník tvrdého sýra. Do cínových pohárů se dolévalo vynikající světlé pivo.

„Jsi výtečná hostitelka, lady Mary,“ pochválil holčičku Merin Pendragon.

„Naučila mě to moje chůva Rhawn, která se také starala o domácnost mého otce, můj pane,“ odvětila Mary. „Ale ještě se musím naučit spoustu věcí.“

Když dojedli, Mary všem popřála dobrou noc a pak vzala Averil za ruku. „Dnes večer budeš spát v mé komnatě,“ řekla a odváděla ji ven ze síně. Vyšly po schodech do prvního poschodí. „Muži přespí v síni, je tam dost místa. Nebude jim to vadit, protože jsou ze svých cest zvyklí na ne příliš pohodlné ubytování,“ informovala Mary Averil.

„Tvůj bratr mě včera večer donutil spát v polorozbořeném domě,“ prohodila Averil se špatně skrývaným, zlomyslným humorem.

„Pokud ano, tak to udělal jenom proto, že se nenašlo lepší místo,“ konstatovala Mary rozvážně. „Můj bratr je hodný muž,“ dodala. Když se zastavily před dveřmi komnaty, Mary se obrátila k Averil. „Ty se staneš manželkou mého bratra?“ zeptala se.

Averil potlačila ostrou odpověď, kterou už měla na jazyku, a místo toho řekla:

„Ještě nevím. Takové záležitosti spadají do působnosti mužů, mého otce, tvého bratra a našeho prince Llywelyna Velikého.“

„Ano, přesně tohle jsem slyšela,“ přitakala Mary, „ale zajímalo by mě, proč tomu tak je.“

„Mě také,“ připustila Averil a usmála se na děvčátko.

„Mám sestru, která se jmenuje Junia a je jenom o pár let starší než ty.“

„A vypadá jako ty? Jsi nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděla,“ řekla Mary upřímně.

„Junia se spíše podobá tobě,“ pravila Averil, „ale má zelené oči. Já i mé dvě sestry máme zelené oči. Maia má zrzavé vlasy a Junia tmavé, stejně jako náš bratr, který má oříškově hnědé oči. Brynn a Maia mají stejnou matku. Náš otec má manželku a dvě konkubíny.“

„To je nemorální!“ vyhrkla šokovaná Mary.

„Není,“ odpověděla Averil klidným tónem. „Bylo to nezbytné. Otcova manželka byla několik let po svatbě neplodná, a proto si můj otec přivedl moji matku, která se jmenuje Gorawen. Narodila jsem se jako otcovo první dítě. Po roce Argel porodila moji sestru Maiu, ale potom se jim nedařilo počít další dítě, a tak si otec našel druhou konkubínu, Ysbail, a z jejich vztahu se narodila Junia. A za pár let Argel konečně porodila vytouženého syna.“

„Žijete všichni společně?“ vyzvídala Mary, fascinována Averiliným vyprávěním.

„Ano, a jsme moc spokojeni,“ odvětila Averil.

„Nikdy jsem nic podobného neslyšela, ale teď už chápu, proč se o Walesanech říká, že jsou barbaři,“ poznamenala nevinně Mary.

„Nejsme žádní barbaři!“ protestovala Averil. „Mnoho mužů si vydržuje další ženy a zplodí nemanželské děti, Mary FitzHughová. A jsou kvůli tomu Angličané nazýváni barbary?“

„Nechtěla jsem tě urazit,“ omlouvala se dívka.

„Já vím,“ uklidnila ji Averil. „Ale musíš si dávat pozor na to, co říkáš, Mary FitzHughová. Mohla bys neúmyslně někoho urazit, někoho, kdo by nebral ohled na to, že jsi ještě dítě.“

„Myslím, že by se mi líbilo, kdybys byla moje sestra,“ špitla Mary. „Vyšívala sis sama svoji tuniku?“

„Ano, vyšívala,“ přiznala se Averil.

„Mohla bys mě také naučit takovou jemnou výšivku?“ zeptala se Mary.

„Mohla, ale už zítra odcestujeme do Aberffraw k princi Llywelynovi, aby se konečně vyřešila záležitost mezi mojí rodinou a tvým bratrem.“

„Až se provdáš za mého bratra, tak mě to naučíš?“ naléhala Mary.

„Jestliže se provdám za tvého bratra, tak tě to potom naučím,“ slíbila Averil. Ale k tomu nikdy nedojde, pomyslela si v duchu. Rhys FitzHugh byl ten nejotravnější muž, kterého kdy poznala. Jeho úžas, když zjistil, že neunesl Pendragonovu dědičku, a potom jeho

váhavý souhlas s tím, že se s ní ožení, aby zachránil její pověst, mu na přitažlivosti nepřidalo. Nezbývalo jí nic jiného, než doufat, že na královský dvůr prince Llywelyna zavítá muž, kterému se zalíbí a bude souhlasit se svatbou. Kdokoli jiný bude lepší než tento arogantní Angličan.

Příští den odjeli do Aberffraw a Mary FitzHughová zůstala doma, protože její přítomnost nebyla nutná. Dlouhá cesta vedla severozápadní Anglií a na královský dvůr prince Llywelyna dorazili večer v den letního slunovratu. Na ostrov Anglesey se přepravili i s koňmi a zavazadly převozem. Irské moře omývalo rozeklané pobřeží ostrova a nad krajinou se vznášela sotva postřehnutelná peřina mlhy.

Nejvyšší bod ostrova nebyl vyšší než tři sta padesát metrů. Averil od svého otce věděla, že si tady starodávní druidové udělali poslední zastávku předtím, než je zmasakrovali lidé nazývaní Římané.

Na blatech a mokřinách ostrova hnízdili vodní ptáci a na svěže zelených loukách se pásla stáda dobytku a ovcí. Podél stezky, po které jeli, byla rozeseta lidská obydlí a lemovaly ji vysoké živé ploty. Párkrát sice projížděli nevelkými lesy, ale převážná část ostrova byla nezalesněná.

Po příjezdu na královský dvůr prince Llywelyna Averil ke svému úžasu zjistila, že na ni jeho sídlo neudělalo takový dojem, jak očekávala. Tvrz jejího otce vypadala impozantněji. Netušila, že je princ ženatý s Joan, dcerou krále Johna. Princovým domovem byl obyčejný malý hrad z kamene a ze dřeva. V těsné blízkosti se nacházela malá vesnička s několika chalupami a kostelem. Sluha je

zavedl do sálu, kde byli srdečně uvítáni. Potom odvedla služebná Averil do komnaty pro hosty. Potěšilo je, že byl princ ochoten vyslechnout je okamžitě, přestože ten večer měly probíhat oslavy letního slunovratu.

Averil požádala služebnou, aby jí přinesla vodu na omytí rukou a obličeje. Mezitím si připravila šaty, které si oblékne na setkání s princem. Vlasy měla zaprášené, ale na umytí neměla dost vody, tak si je alespoň důkladně vykartáčovala. Svlékla si oblečení, ve kterém cestovala, a poté co se opláchla, oblékla si šaty z tmavě zeleného brokátu s dlouhými rukávy a kulatým výstřihem, ozdobeným výšivkou ze zlatých nití. Přes šaty si natáhla tmavě zelenou tuniku bez rukávů, jejíž výstřih a dolní okraj zdobila stejná výšivka, jaká byla na šatech. Do vlasů si vetkla obyčejnou zlatou čelenku. Když se oblékla, vklouzla do měkkých, kožených střevíců. Na krk si pověsila tenký zlatý řetízek s kulatým zlatým přívěskem, na němž byl zobrazen červený drak, jejich rodinný znak.

Averil se s uspokojením, že je vhodně ustrojená, vrátila do sálu, kde už na ni čekal její otec, lord Mortimer i jejich doprovod. Jednotlivé chody už byly připraveny na stole. Averil toho moc nesnědla a během jídla si dávala pozor, aby si neušpinila šaty. Jakmile dojedli, princův majordom je požádal, aby se ztišili.

„Lord Merin ze starobylého a počestného domu Pendragonů, následovník Artuše, krále Británie, předstoupil před prince se žádostí o rozhodnutí v záležitosti týkající se pověsti jeho dcery. Přistupte blíž, Merine Pendragone, a promluvte. Všichni ostatní, jichž

se tato záležitost týká, postupně také předstoupí před prince,“ prohlásil majordom.

Merin Pendragon předstoupil a uklonil se princovi a jeho manželce. „Můj pane, před několika dny byla moje nejstarší dcera, která je tady dnes večer se mnou,“ začal a přitáhl si Averil k sobě, aby ji všichni mohli vidět,

„unesena zde přítomným Rhysem FitzHughem, správcem manského panství Everleigh v Englishry. Zamýšlel unést svoji budoucí nevěstu a domníval se, že moje dcera Averil je mojí dědičkou, jenomže se ve svém úsudku zmýlil. Averil je sice nejstarší z mých dětí, ale narodila se mé konkubíně Gorawen, manželské dceři z domu Tewydrových. Tento můj potomek je ze všech mých dětí nejdražší mému srdci, můj pane. Právě jsem začal zvažovat, že jí začnu hledat manžela, a domnívám se, že při její nesmírné kráse bych jí určitě našel výhodnou partii, jak zajisté souhlasíte. Proto považuji za správné, aby se s ní její únosce Rhys FitzHugh oženil. Sice tvrdí, že se s ní ožení, ale zdá se mi, že se stále zdráhá. Proto jsem se rozhodl, můj pane, že vás s touto situací seznámím. Vaše rozhodnutí bude přijato zde přítomnými, včetně lorda Mortimera, lenního pána Rhyse FitzHugha, který nás doprovází se svým synem, jenž také částečně pomáhal svému příteli při únosu mé dcery, můj pane.“

„Averil Pendragonová, chtěla byste něco dodat?“ promluvil princ Llywelyn.

„Můj pane, přijmu vaše rozhodnutí,“ špitla sotva slyšitelně Averil. Neupírala svůj pohled na prince, protože by to bylo považováno za nezdvořilé. Nicméně nezapomněla udělat pukrle.

Princ kývl hlavou. Krása a zdvořilé chování dívky na něho udělaly dojem.

„Jestliže, můj pane, bude jiný muž ochoten vstoupit s ní do manželského svazku, Rhys FitzHugh by mohl být zproštěn viny.“

„Jaké věno obdrží vaše dcera?“ zeptal se princ Dračího pána.

„Šest mladých jalovic a statného býka, stádo dvaceti čtyř bahnic i s jehňaty a chovného berana. K tomu jí ještě přidám jednoho koně, truhlu s ložním prádlem a cínové nádobí. Má také vlastní tkalcovský stav, protože je šikovnou tkadlenou. A za každý rok jejího života jsem dal stranou jednu stříbrnou minci, takže jich teď dostane patnáct. Zvládá chod domácnosti naprosto dokonale a také nádherně vyšívá. Kromě toho umí číst a napsat své jméno. Mluví anglicky a francouzsky stejně dobře jako naším jazykem.“

„Vlastní nějaké pozemky?“ chtěl vědět princ.

„Ne, můj pane. Pouze moje legitimní dcera Maia získá kus půdy, které pro ni ušetřím z dědictví jejího bratra,“ vysvětlil Merin Pendragon.

„Věno vaší dcery je dostatečné, i přesto že neobsahuje žádné pozemky.“

Averil se rozhlédla po sále. Pohledem přejížděla po davu lidí stojících u vchodu. Převážnou část tvořili muži, bylo jich více než žen. Vůbec se jí nelíbili, vypadali obhrouble. A kdo ví, odkud pocházeli. Vtom si uvědomila, že domov Rhyse FitzHugha je jenom dva dny cesty od Dračího doupěte. Proč byla tak tvrdohlavá a

odmítala se smířit se svým osudem, který jí přivál do cesty Rhyse FitzHugha? Jak teď zabrání tomu, aby si ji vybral za ženu naprosto cizí muž? Skousla si nervózně spodní ret a přemítala, jaké možnosti jí zbývají.

Joan se naklonila a zašeptala cosi svému manželovi do ucha.

Princ opět promluvil. „Averil Pendragonová, ublížil vám Rhys FitzHugh?“ Všem bylo jasné, co tím míní, a Averil v duchu zajásala radostí, protože tato věta byla jediným stéblem slámy, kterého se mohla zachytit a zachránit se. Ani na zlomek okamžiku neváhala. Ruměnec zabarvil její bledé tváře. Sklopila hlavu. Neodvažovala se lhát, ale přesně věděla, co svým mlčením naznačí, takže úmyslně princovi na jeho otázku neodpověděla.

Muži v sále se na sebe podívali a pokývli, někteří z nich zavrtěli zamítavě hlavou a cosi lítostivě mumlali. Každý chtěl za manželku pannu, nehledě na její věno. U této dívky si nemohli být její poctivostí jisti až do svatební noci, a dokonce i kdyby se její panenství prokázalo, nikdo by tomu za těchto okolností neuvěřil.

„K ničemu mezi námi nedošlo!“ vybuchl Rhys FitzHugh.

„Averil Pendragonová, nechcete nám k tomu něco povědět?“ snažil se ji povzbudit princ laskavým tónem, když viděl, jak se ta nešťastná dívka stydí.

Averil pootočila hlavu ke svému otci, jako by toužila schovat se na jeho širokém hrudníku.

„Zatraceně, ty zlomyslné děvče,“ vykřikl Rhys, „pověz jim pravdu!“ Zuřil, když mu došlo, co Averil provádí. Rozhodla se, že se za něho provdá, ale bude toho litovat.

Averil se přitiskla k otci, jako kdyby u něho hledala ochranu. Ramena se jí chvěla. Merin Pendragon si snažil zachovat vážnou tvář, ale tolik se mu chtělo smát. Dcera se zřejmě nakonec smířila s tím, že se Rhys FitzHugh stane jejím manželem. Přemýšlel, co ji donutilo změnit názor. Objal ji kolem ramen, aby podpořil dojem, který se děvče snažilo udělat. „Můj pane?“ vzhlédl k princi.

Llywelyn Veliký zavrtěl prošedivělou hlavou. „Za těchto okolností, i přes štědré věno a její krásu, ji nemůžeme žádnému jinému muži nabídnout, Merine Pendragone. Rhysi FitzHughu, protože jste unesl Averil Pendragonovou z pozemku jejího otce, je vaší povinností se s ní oženit a tím napravit nejen její čest, ale také svoji. Tak zní mé konečné rozhodnutí,“ prohlásil vážným tónem a pohledem sklouzl k lordu Mortimerovi.

„Edmunde Mortimere, znám vás jako čestného muže. Postaráte se o to, aby váš leník splnil svoji povinnost?“

„Ovšemže, můj pane,“ přitakal tiše lord Mortimer.

„Přiveďte tedy kněze, aby tento pár oddal,“ nařídil princ.

Ach, svatá panenko Marie! vyděsila se Averil. Měla v úmyslu zabránit jinému muži, aby se jí zmocnil, a teď hned bude provdána za Rhyse FitzHugha. Ach, nemůže mu uniknout. Postranním pohledem na něho nenápadně mrkla. Vypadal velmi rozzlobeně. Zbije ji za tuto zlomyslnou lest? Nejspíše ano. Averil se zachvěla a

všimla si Rhysova hříšného úsměvu. Snažil se s ní navázat oční kontakt a držet ji ve svém zajetí.

Teď, ty jedna malá potvoro, oznamoval jí svým uhrančivým pohledem, budeš své podlosti litovat.

„Ach, prosím, můj pane,“ zašvitořila Averil líbezným hlasem. „Nemohli bychom se vrátit domů? Chtěla bych mít na svatbě svoji matku, sestry a bratra.“

Zdálo se, že princ Llywelyn její prosbu zvažuje, ale Merin Pendragon promluvil jako první:

„Moje dcera je poněkud přecitlivělá, pokud jde o naši rodinu, můj princi, ale věřím, že bude nejlepší, když mladý pár pronese manželský slib právě teď. Potom se všichni vrátíme domů do Dračího doupěte a předtím, než si Rhys FitzHugh odveze nevěstu domů do Everleighu, uspořádáme svatební hostinu, na kterou také necháme přivézt ženichovu mladší sestru Mary.“

„Dobrá, ať se tedy tak stane!“ pronesl princ Llywelyn bodrým tónem. „Kde je kněz?“

Averil se obrátila k otci. „Proč mi tohle děláš?“

„Myslíš si, že tě neznám, Averil?“ odvětil mírně.

„Jestliže ti dovolím, aby ses vrátila domů jako neprovdaná, určitě si najdeš výmluvy, jak se sňatku vyhnout. A věř mi, dcero, že za těchto okolností by tě žádný muž za ženu nechtěl.“

„Ale já za to přece nemohu, otče. K ničemu nedošlo. Přísahám, že jsem stále panna,“ bránila se Averil.

„Věřím ti,“ řekl Dračí pán, „ale nikdo jiný ti neuvěří, dokud nebude zakrvácené prostěradlo z manželské postele plápolat na věži.“

„Můj bože!“ zalapala Averil po dechu. „Ach otče, nenuť mě s ním spát hned dnes večer. Moc tě prosím, nedopusť to! Ne na tomto podivném místě.“ Její zelené oči byly zastřené slzami.

„Promluvím si s ním, Averil. Jsem si jistý, že Rhys FitzHugh, stejně jako ty, není představou vašeho spojení nadšený. Prozatím. Ale uvidíš, že bude, dcero,“ uklidnil ji a zamířil k Rhysovi FitzHughovi, stojícímu opodál.

„Dnes večer se s mojí dcerou sice oženíte, ale nesmíte se jí zmocnit, dokud nebude připravená. Rozumíte mi, Rhysi FitzHughu? Je ještě nezkušená a příliš mladá. Nemá tady s sebou svoji matku, která by ji v této situaci utěšila, a navíc má strach, i když by to nepřiznala.“

„Nejsem zrůda, můj pane. Není to její chyba. Všechno jsem způsobil já. Můj otec to myslel dobře, když mi poradil, abych unesl dědičku. Ale mohl jsem jeho radu ignorovat. Mohl jsem odmítnout Rogerovu pomoc. Bohužel jsem to neudělal. A osudnou chybou bylo, že jsem si předem nezjistil více podrobností o rodině, jejíž dceru jsem měl v úmyslu unést.“ Po tváři se mu rozšířil smutný úsměv. „Je to můj prohřešek, ne vaší dcery. Pouze nás mohla ušetřit vyčerpávajícího putování přes půlku Walesu. Ale opravdu je to moje chyba.“

„Začínáte se mi zamlouvat, Rhysi FitzHughu,“ pravil Dračí pán, „a tak vám dám jednu dobrou radu. Averil je sice tvrdohlavá a má výbušnou povahu, ale v jádru je to hodné děvče s dobrým srdcem. Bude zkoušet vaši

trpělivost, ale bude vám oddaná. Chovejte se k ní laskavě a uvidíte, že vás za vaši trpělivost odmění.“

Rhys FitzHugh přikývl. „Děkuji vám za radu, můj pane. Budu se jí řídit, ale obávám se, že vaše dcera mi to neusnadní.“

Merin Pendragon se hlasitě zasmál. „To je pravda, ale ujišťuji vás, že za tu trpělivost stojí.“

Když do sálu přišel kněz, nejprve si vyslechl prince Llywelyna a potom se obrátil k Dračímu pánovi a jeho doprovodu. „Nechť nevěsta a ženich vystoupí,“ řekl.

„Nebrání tomuto sňatku žádná překážka?“

„Ne,“ odpověděl Merin Pendragon.

„Dohodly se obě strany na věnu?“

„Věno bylo upřesněno a dohodnuto před svědky v tomto sále,“ odvětil Dračí pán.

„Nevěsta a ženich budou spojeni podle ritusu kostela svaté Matky,“ oznámil kněz a otočil se čelem k davu.

„Utište se prosím! Jakmile obřad skončí, můžete pokračovat ve vašich pohanských oslavách letního slunovratu,“ promluvil k davu.

V sále se rozhostilo ticho a kněz spojil Averil Pendragonovou a Rhyse FitzHugha v manžele před zraky Dračího pána, Edmunda a Rogera Mortimerových, Llywelyna Velikého, prince waleského, jeho manželky Joan a celého královského dvora. Na závěr obřadu novomanželům požehnal a odebral se pryč. Krátce nato k nim zvenku dolehla hudba a zpěv lidí, oslavujících letní slunovrat.

Averil se nečekaně ocitla sama se svým manželem. Poprvé ve svém životě měla pocit, že oněměla. Připadla si hloupě a nevěděla, co by měla říct.

„Mohla jsi se svatbou souhlasit už před několika dny a nemuseli bychom se trmácet skoro přes celý Wales, ženo,“ prolomil Rhys napjaté ticho. „Co tě přinutilo změnit názor?“

„V okamžiku, kdy jsem pohledem přelétla po sále, jsem usoudila, že mezi přítomnými muži se nenachází ani jediný, kterého bych mohla považovat za vhodnou partii, můj pane,“ přiznala se, když se jí vrátil hlas.

„Takže ten výlet se nakonec vyplatil,“ poznamenal a zasmál se.

Averil se zapýřila. „Omlouvám se, že nejsem dědičkou,“ řekla ostrým tónem.

„Nápodobně,“ přidal se k ní Rhys, „nicméně tvé věno je solidní a určitě se nám povede dobře.“

„Proč jsi mě nepřipravil o panenství hned první noc?“ zajímalo Averil.

„Sice se to ode mě očekávalo, ale nebylo by to počestné,“ vysvětlil tiše. „Když už jsi nadnesla toto téma, měla bys vědět, že jsem trpělivý muž. A tohle místo mi nepřipadá na svatební noc vhodné. Až se vrátíme do Everleighu, promluvíme si o tom.“

Averil nedokázala potlačit nutkání, položila svoji drobnou ručku na jeho a zvedla k němu oči. Je velmi pohledný, pomyslela si, ale přesto nebyl typ hezounka, jako byl Roger Mortimer. „Děkuji ti,“ zašeptala.

„Máš zelené oči,“ poznamenal s pousmáním.

„Obě mé sestry mají také zelené oči, ale Maiiny mají smaragdový nádech a Juniiny jsou tmavě zelené. Tvé oči jsou stříbřitě modré, jsou velmi hezké,“ usmála se Averil a do tváří se jí vehnala červeň.

„Tvůj otec tvrdí, že jsi tvrdohlavá a máš výbušnou povahu, ale prý máš dobré srdce,“ řekl.

„Ano, to je pravda,“ hlesla.

„Jsi upřímná,“ konstatoval, „navíc jsem se už stal svědkem tvé výbušné povahy.“

„Jenom se snažím být spravedlivá, můj pane,“ vyhrkla Averil.

„Nechtěla by ses jít podívat na oslavy?“ změnil Rhys téma.

„Raději bych se napila vína,“ navrhla. „Jsem tak unavená, můj pane. Když si představím, že nás na zpáteční cestě zase čekají noci na tvrdé zemi, netoužím po ničem jiném než vydatném spánku v opravdové posteli.“

„Souhlasím s tebou,“ přitakal Rhys.

Gestem naznačil sluhovi, aby jim přinesl poháry. Víno smíchané s opojnou medovinou bylo velmi silné a Averil se po několika locích začala točit hlava. Nohy se jí podlamovaly, ale Rhys ji stihl zachytit dříve, než mohla upadnout. Když ji odnášel v náručí, udivily ho pocity vzrušení, které mu projely tělem. Přivolal služebnou a řekl jí, aby ho zavedla do komnaty, ve které spala Averil. Když vystupovali po úzkém schodišti, dívka zavřela oči a

cosi nesrozumitelného si mumlala. Je vskutku nádherná, blesklo Rhysovi hlavou. Možná to nakonec nebyl tak špatný obchod. Její věno neobsahovalo jenom stříbro, ale také vlídnost. Za stříbrné mince by si mohl koupit vlastní pozemek a možná by dokázal uživit ovce a dobytek, které jí dal její otec. Ne, nebyl to vůbec špatný obchod. Pokud se naučí spolu vycházet, pak se jim povede dobře.

Když vstoupil s Averil v náruči do komnaty, oslovil služebnou, která seděla před krbem a cosi šila. „Dáma se necítí zcela ve své kůži. Kam ji mohu položit?“

„Ach,“ špitla žena, „to je dcera Dračího pána. Položte ji tamhle na to malé skládací lůžko, můj pane. Je v pořádku?“

„Stačily jí dva loky vína s medovinou,“ vysvětlil.

„Potřebuje se vyspat. Je unavená z dlouhé cesty a zítra se vracíme domů,“ dodal a položil Averil na lůžko. Stáhl jí z vlasů čelenku a odložil ji stranou.

„Chudinka malá,“ prohodila služebná. „Postarám se o ni, můj pane.“

Rhys vyndal ze měšce měďák a vtiskl ho ženě do dlaně.

„Děkuji,“ řekl a odešel.

Když se Averil probudila, oknem pronikaly do komnaty sluneční paprsky. V pokoji postávalo několik žen. V ústech měla vyschlo, ale dříve než se posadila, stála už vedle ní služebná se šálkem v ruce.

„Vypijte to, dítě. Lektvar vám navrátí energii, která byla vyčerpána,“ řekla žena, pomohla Averil posadit se a přiložila jí šálek ke rtům.

„Jak dlouho jsem spala?“ chtěla vědět Averil.

„Prospala jste celou noc až do dnešního dopoledne,“ upřesnila služebná. „Už proběhla první mše.“

„Musím vstát!“ zvolala Averil. „Dnes odjíždíme.“

„Měla byste ještě odpočívat,“ namítla žena. „Jste velmi pobledlá.“

„Jsem pořád bledá,“ zamumlala Averil a vypila lektvar.

„Pocházíte tedy z říše nadpřirozených bytostí?“ otázala se žena.

„Jeden z mých předků prý pocházel z této říše,“ objasnila Averil.

„Říká se, že se může tento příměsek po několika letech znovu u některé generace, buď u syna, nebo dcery, projevit,“ poznamenala služebná. „Počkejte, pomohu vám vstát.“

Averil ji požádala, aby jí přinesla umývalo s teplou vodou. Mezitím si svlékla šaty a tuniku a společně s čelenkou a střevíci je strčila do plátěného vaku. Oblékla si světle hnědé šaty, přes které si natáhla hnědou tuniku, a obula si pevné kožené boty, vhodné pro jízdu na koni.

Potom se rychle opláchla, vyčistila si zuby hrubým plátnem a spletla si dlouhé zlaté kadeře do silného copu. Do vlasů si připnula průsvitný béžový závoj a nasadila si čelenku, vyšívanou hnědým hedvábím a zlatými nitěmi.

„Odnesu vám váš vak a plášť do síně, lady,“ řekla služebná.

Averil znejistěla. „Nemám u sebe minci, abych vás odměnila,“ špitla.

„Váš muž mi zaplatil včera večer. Byl velmi štědrý,“ přiznala žena s úsměvem. „Tak už pojďme. Vaše věci vám doneseme, až bude potřeba.“

„Děkuji,“ odvětila Averil a spěchala do síně za otcem a ostatními. Vlastně za svým manželem. Byla vdaná žena. A on se k ní včera večer choval laskavě. Uvažovala, zda zůstane laskavý i nadále.

Jakmile vstoupila do síně, otec na ni křikl:

„Pospěš si, dcero, a honem něco pojez. Chceme co nejdříve vyrazit na cestu, abychom se před polednem dostali na pevninu. Kde je tvůj manžel?“

„Nevím,“ přiznala Averil. „Včera večer mě doprovodil do komnaty a pak odešel.“

Když se posadila k jednomu ze stolů, sluha před ni postavil hliněnou misku a naplnil ji ovesnou kaší. Další sluha jí podal krajíček chleba namazaného máslem a postavil před ni hrnek.

„Dáte si víno, světlé pivo, anebo mošt?“ zeptal se.

„Víno,“ řekla Averil. Zatímco loudavě jedla, otec se vytratil ze sálu. Nejspíše proto, aby našel ostatní.

Vtom se ve dveřích objevil Rhys FitzHugh. „Vyspala jsi se dobře?“ zeptal se jí, když se posadil vedle ní.

„Nalijte mi víno,“ křikl na sluhu.

„Báječně, můj pane,“ odvětila Averil.

„To rád slyším. Jakmile se najíš, vydáme se na zpáteční cestu.“

„Jak jsi strávil noc, můj pane?“ zajímalo Averil.

„Roger a já jsem se trochu opili,“ přiznal se. „Ale co se dělo potom, to si už nepamatuji. Ráno jsem se probudil na louce před hradem.“

Averil mu vytáhla z hnědých vlasů stéblo trávy. „Řekla bych, můj pane, že moje postel byla pohodlnější.“

„Stejně jako by byla moje, kdybys v ní ležela ty,“ připustil jemně.

„Přece jsi mi něco slíbil!“ vykřikla a tvář měla v jednom ohni.

„Ano, a svůj slib dodržím, Averil,“ ujistil ji. „Jenom jsem ti chtěl naznačit, že muži se spí lépe, když má po svém boku ženu.“

„Ještě nikdy mě muž nepolíbil,“ přiznala se.

„Moje rty budou tedy jediné, které kdy poznáš.“

„Chceš mě políbit?“ vyzvídala. „Už včera ses dotkl svými rty mého čela poté, co jsme byli sezdáni,“ dodala stydlivě.

„Jestli si přeješ, abych tě políbil, Averil, tak tě políbím“.

„Jestliže tě ale musím o polibek žádat, pak za to nestojí,“ opáčila. „Už jsem dojedla. Měli bychom se už raději vydat na cestu,“ oznámila stroze a zvedla se ze židle.

„Při zpáteční cestě pojedeš po mém boku, takže budeme mít možnost se lépe poznat,“ poznamenal. „Pojďme,“ řekl, vzal ji za ruku a odvedl ze síně na nádvoří, kde už na ně čekal Merin Pendragon s doprovodem.

Kapitola čtvrtá

Zpáteční cesta jim připadala mnohem delší, ačkoli trvala stejně dlouho, jako když do Aberffraw jeli. Když se každý večer utábořili, Averil měla lůžko vedle svého manžela. Doposud se jí ještě ani jednou nedotkl, dokonce ji ani nepolíbil. A každý den, jedouce bok po boku, si spolu zaujatě povídali. Rhys s obdivem hovořil o svém otci a lásce k rodnému místu, Everleigh. Také se Averil zmínil o tom, že když mu bylo osmnáct, jeho otec se k překvapení všech zamiloval do dcery vzdáleného příbuzného, která byla sirotkem a byla mu svěřena do opatrovnictví. Vzali se a o devět měsíců později se narodila Mary, ale její matka porod nepřežila.

„Byla na tebe hodná?“ otázala se se zvědavostí Averil.

„Ano, vždycky,“ odvětil Rhys. „Když Rosellen přišla poprvé do Everleighu, všichni předpokládali, že ji dá můj otec dohromady se mnou, protože jsme si byli věkově blízcí. Bylo jí šestnáct. Ale můj otec se do ní zamiloval na první pohled a ona do něho. Jejich sňatek byl správným rozhodnutím. A protože milovala mého otce, byla na mě hodná, dokonce i když nosila pod srdcem vlastní dítě. Mohl se jim narodit syn a dědic mého otce, ale i přesto se ke mně Rosellen chovala laskavě.“

„Tak proto Mary tolik miluješ?“ otázala se Averil.

„Ano,“ přitakal. „Uvidíš, že si Mary od první chvíle také zamiluješ, protože je tak roztomilá,“ dodal.

„Moje sestra Junia je také rozkošná, ale Maia je dokonce vzpurnější než já. Myslím si, že za to může

hrdost, kterou v sobě má, protože je manželskou dcerou našeho otce, přestože mezi námi nikdo v domě nedělal nikdy rozdíly,“ vysvětlovala Averil.

„A jak spolu vychází vaše matky?“ vyzvídal.

„Moje matka Gorawen a lady Argel jsou velmi dobré přítelkyně. Otcova druhá konkubína Ysbail je sice oddanou ženou, ale někdy s ní bývají problémy. Neustále se znepokojuje tím, že je její dcera Junia přezírána, ale tak tomu vůbec není.“

„Určitě své sestry velmi miluješ,“ poznamenal Rhys.

„Ano, a také našeho mladšího bratra Brynna,“ řekla Averil. „Je mu skoro devět. Tolik se podobá otci, až se někdy musíme smát, když je vidíme spolu. Je velmi pyšný na to, že je následovníkem krále Artuše. Zná historii naší rodiny tak dokonale, že ti o ní poví vše do nejmenších podrobností, ať už budeš chtít, nebo ne.“

„Tvá rodina ti bude hodně chybět, že?“ Rhysova slova vyzněla spíše jako konstatování než otázka.

„Ano. Ale nezakážeš jim návštěvy v Everleighu, můj pane?“

„Ovšemže ne. Budou za tebou moci přijet, kdykoli se jim zachce,“ ujistil ji.

„Jestliže je tvoje sestra svrchovanou paní panství, čím se potom stanu já?“ změnila náhle Averil téma. „Nejsem zvyklá zahálet. Budeme žít v panském domě?“

„Ž

iji tam celý svůj život, ale je tam také chalupa pro správce, pokud bys raději bydlela tam, Averil,“ řekl. „Už

několik let není obývaná. Posledním správcem panství byl bratranec mého otce, který neměl žádné děti. Zemřel, když mi bylo šestnáct. Otec mě potom jmenoval správcem panství, takže chalupa mi patří právem.“

„Pokud tvoje sestra a já budeme spolu dobře vycházet, budeme bydlet v panském domě,“ ujasnila Averil. „Ale jestliže vyvstane nějaké nedorozumění, budu trávit dny v chalupě správce a provádět nezbytné úpravy, aby se stal zase obyvatelným a mohli jsme se tam v případě nouze nastěhovat. Prozatím jenom umístím svůj tkalcovský stav do síně. Vyhovuje ti to tak, můj pane?“

Přikývl souhlasně hlavou. „Považuji to za rozumný nápad, Averil, protože až se jednoho dne Mary provdá, bude vhodnější, když odejdeme a dopřejeme jí i jejímu manželovi potřebné soukromí, ačkoli sama by nás nikdy nepožádala, abychom odešli. Ale je předčasné o tom hovořit, protože uplyne ještě pěkná řádka let, než moje sestra dospěje do věku na vdávání.“

Každým dnem si Averil stále více uvědomovala, že Rhys FitzHugh není nakonec tak špatnou partií, i když není urozeným pánem. Maia a Junia si mě určitě budou dobírat kvůli mému vychloubání, že se provdám jedině za urozeného pána, ale uvidíme, jaké partie otec vybere jim, pomyslela si Averil. Maia, jako manželská dcera, bude samozřejmě provdána za nejvýhodnější partii, a Ysbail se určitě postará o to, aby manželský svazek její dcery nebyl o moc podřadnější.

Když po několikadenní cestě konečně zastavili před Dračím doupětem a vstoupili do hlavní síně, vzápětí k nim přiběhla Gorawen a pevně sevřela své jediné dítě v objetí.

„Jsem vdaná,“ oznámila jí Averil.

„Byl k tobě něžný?“ zeptala se Gorawen.

„Ještě se mu té pocty nedostalo,“ zamumlala Averil.

„Díky bohu!“ zvolala tiše její matka. „Potřebuješ se toho ještě hodně dozvědět, dcero. Než s ním půjdeš do postele, musím tě naučit jisté dovednosti. Domluvím se s ním, aby ještě počkal.“

„Nevím, jestli mě vůbec chce,“ řekla Averil. „Dokonce mě ještě ani nepolíbil, matko. Během cesty se nevyskytla příležitost, že bychom se mohli milovat, ale kdyby býval chtěl, políbit mě mohl. Jenomže se o to ani nepokusil.“

„Možná je jenom trochu nesmělý,“ uvažovala nahlas Gorawen..

„Unesl mě, matko!“ připomněla jí Averil. „Nevěřím, že je nesmělý.“

„Povídali jste si?“ vyzvídala Gorawen a začínaly se jí zmocňoval obavy.

„Ano. Hodně jsem se toho o něm dozvěděla, stejně jako on o mně,“ odvětila Averil.

Gorawen pokývla hlavou. „Tak to je dobré znamení,“ připustila. „Myslím si, že se ti tvůj manžel snaží poskytnout dostatek času, aby sis postupně přivykla na důležitou změnu ve svém životě. Nevycítila jsi z jeho chování nenávist vůči sobě kvůli tomu, že byl donucen se s tebou oženit?“

„V sázce byla naše čest, matko,“ podotkla Averil.

„Během těch několika dní jsem zjistila, že Rhys

FitzHugh je úctyhodný muž, i přes to, jakým ohavným způsobem se zachoval, aby mě získal.“

„Opravdu nebyl na tebe zlý, když si byl vědom, jaké osudné chyby se dopustil?“ naléhala na ni Gorawen.

„Stává se často, že se muž zmýlí ve svém úsudku ohledně ženy a nakonec ze svého omylu obviňuje ji. Není tomu tak v případě Rhyse FitzHugha?“

„Ne,“ ujistila ji Averil. „Vše nasvědčuje tomu, že se s tím, co provedl, smířil. Chová se ke mně slušně a neklade mi za vinu svoji chybu.“

„Tak to ráda slyším!“ zahlaholila Gorawen, nicméně se ale rozhodla, že bude svého zetě důkladně pozorovat. Pokud jde o lidskou povahu, dcera ještě nezískala potřebné zkušenosti.

Averil políbila matku na tvář, načež se uklonila otcově manželce.

Argel uchopila dívku za ramena a políbila ji na obě tváře. „Vítej doma. Jsem tak šťastná, že se nakonec vše k dobrému obrátilo.“

„Děkuji,“ špitla Averil. „Teď nastal čas vybrat manžela pro Maiu. Ale hlavně ať není z velké dálky, lady. Nedokážu si představit, že bychom se nemohly často vídat,“ dodala.

„A pak bude na řadě moje dcera,“ vmísila se ostrým tónem Ysbail.

„Junia si ještě pár let počká,“ poznamenal Merin Pendragon.

„Ale musíš pro ni najít stejně vznešeného pána, jakého vybereš pro Maiu,“ vyhrkla nasupeně Ysbail. „Ne nějakého chudého správce, za kterého se provdala Averil, ačkoli musím přiznat, že je hezký.“

„Ano, ano!“ řekl netrpělivě Dračí pán.

Do síně vstoupily mladší sestry a rozběhly se k Averil, aby se s ní přivítaly. S jásotem a výkřiky radosti ji objaly.

„Tak jaké to je?“ spustila Maia.

Averil zavrtěla hlavou. „Není vhodné o podobných věcech hovořit právě tady,“ namítla, zdráhajíc svým sestrám prozradit, že je ještě panna.

„Je moc hezký,“ poznamenala Junia.

„Ano?“ Averil se pootočila a pohlédla na svého manžela. „Ano, asi je hezký.“

„Jak sis toho mohla nevšimnout?“ podivila se Junia.

Averil se ušklíbla. „Muži by se nikdy nemělo říct, jak je krásný, maličká. Už takhle jsou dost ješitní.“

„Kdo ví, jestli bude můj manžel také hezký,“ strachovala se Junia.

„Tvůj manžel musí hlavně vlastnit nějaký majetek a pocházet z dobré rodiny,“ zdůraznila Maia. „Krása se nepočítá. Jedinými důležitými hledisky pro manželství je bohatství a rodinný původ. Jsi následovnicí krále Artuše, i když ses narodila jako nemanželské dítě.“

„Ale Averil pořád tvrdila, že se provdá jenom za urozeného pána. Rhys FitzHugh není urozený pán, dokonce nevlastní ani žádnou půdu,“ odporovala Junia své sestře.

„Je správcem významného manského panství,“ poznamenala pohotově Maia. Nepřála si, aby Junia poukazovala na to, že se jejich nejstarší sestra, vskutku nejkrásnější z nich, špatně provdala, ačkoli to nebyla její chyba. Kdyby nás Averil ten osudný den neochránila, možná bych teď byla provdaná za správce já, pomyslela si. Při té představě se zachvěla. Rhys FitzHugh nebyl mužem jejích snů. Muž jejích snů byl vysoký, tmavovlasý a až nebezpečně pohledný. Muž, z něhož vyzařuje cosi tajemného. Jenom ještě přesně nevěděla, kdo tím mužem je.

„Rhys mi povídal, že kdybych chtěla, mohli bychom bydlet v kamenné chalupě, ve které bydlel dřívější správce,“ vypravila ze sebe těžce Averil. Nevinná, ale pravdivá slova její nejmladší sestry jí stále zněla v uších.

„Ale vždyť jsi zvyklá žít v tvrzi,“ vyhrkla Junia.

„Nebude ti taková chalupa připadat malá?

„Třeba je to hodně velká chalupa,“ řekla Maia a vrhla po Junii varovný pohled. Kdy už konečně ta holka zmlkne? Copak nechápe strašlivou pravdu této situace?

Averil se přinutila usmát. „Třeba se jednoho dne stane urozeným pánem,“ řekla a oči se jí rozzářily.

„Ach sestřičko, je mi to tak líto!“ zašeptala Maia.

„Nelam si s tím hlavu,“ ujistila ji Averil. „Během putování do Aberffraw jsem měla spoustu času na přemýšlení. Vím, že je Rhys úctyhodný a čestný muž, a jsem si jistá, že bude laskavý nejen ke mně, ale i k dětem, které mu porodím. Má domov a vážené postavení. Je nepravděpodobné, že by o ně někdy přišel. Přestože mi

otec zajistil solidní věno, pochybuji, že by o mě projevil zájem jiný muž.“

„Během těch několika týdnů, co jsi byla pryč, jsi konečně dostala rozum,“ pravila vážným tónem Maia.

„Ačkoli jsi jenom o rok starší, připadáš mi teď mnohem dospělejší.“

„Nevím, jestli jsem dostala rozum, nebo jsem se prostě smířila s osudem,“ pravila Averil se smutným úsměvem.

„Když nemůžeš mít urozeného pána nebo bohatého muže, potom je určitě dobré, že je alespoň hezký, že?“ skočila jim do řeči Junia.

Její starší sestry se rozesmály a Averil pohladila Junii po tváři.

„Takže ty si budeš přát za manžela krásného muže, Junio?“

„Myslím si, že je mnohem snadnější najít takového muže než urozeného pána,“ zamumlala Junia.

Maia se zachichotala. „Chytrá holka! Možná má nakonec pravdu.“

„Ráda bych se vykoupala,“ řekla Averil. „Můj nos za ty týdny otupěl a přestal vnímat vlastní i koňský zápach. A spodní část mého těla je jako kožená!“

„Zajisté,“ zareagovala Argel na dívčino přání a otočila se k Rhysu FitzHughovi. „Určitě se budete chtít také vykoupat, můj pane. Služebné připraví vanu a vaše manželka vás sama vykoupe. S hrdostí mohu prohlásit, že se všechny naše dcery dokáží pečlivě postarat o hosty,“ pravila a mávnutím ruky přivolala služebnou.

Maia a Junia vrhly na sestru uličnický pohled. Averil ztěžka polkla, ale podařilo se jí zachovat klid. „Ano, můj pane, povinností manželky je koupat manžela. Půjdu a dohlédnu na přípravy, aby vše bylo v naprostém pořádku. Moje matka tě přivede, jakmile bude vše přichystáno,“ promluvila rozvážně a vzápětí s nepatrným pokývnutím hlavy odešla vznešeně ze síně.

„Vedl sis lépe, než bych si býval pomyslel, mladý FitzHughu,“ poznamenal lord Mortimer a zazubil se.

„Rádi bychom využili dnes večer vaší pohostinnosti, lady, za což vám mnohokrát děkuji,“ oslovil lord Mortimer Argel.

„Ovšemže, můj pane. Vy a váš syn jste vítáni. Pokud si přejete vykoupat, společně s našimi dcerami se o to postarám,“ ujistila ho a hnědé oči jí zářily.

Pohledná tvář Rogera Mortimera se rozjasnila nadšením, ale jeho otec rychle namítl:

„Počkáme s koupelí až budeme doma, lady, pokud vás nebude obtěžovat ne zrovna příjemná vůně našich těl. Ale děkuji vám za ochotu.“

Lady Argel sklopila graciézně hlavu. „Zajdu se zatím podívat do kuchyně, zda má kuchař dostatek surovin na večeři. Nevěděli jsme, kdy přesně se vrátíte. Gorawen, jdi, prosím tě, pomoci své dceři. Ysbail, budu potřebovat tvoji pomoc. A vy, dcery, běžte si odpočinout do mé komnaty. Zanecháme tady muže o samotě.“

„Lidé, kteří o Walesanech tvrdí, že jsou barbaři, nikdy nenavštívili tvůj dům, Merine Pendragone,“ poznamenal lord Mortimer. „Tvá manželka je očividně poklad. A ty

tvé konkubíny!“ dodal a zamlaskal. „Jak se ti daří udržet mezi nimi mír, to opravdu nechápu.“

„Každá má své místo v mém domě a v mém srdci,“ vysvětlil Dračí pán. „Jsou si moc dobře vědomy toho, že by musely okamžitě odejít, kdyby mezi nimi panovaly neshody, protože Argel je mojí oddanou manželkou.

„Ale Gorawen zaujímá větší část tvého srdce, příteli,“ konstatoval Edmund Mortimer.

Merin Pendragon mlčel, neubránil se však úsměvu. Gorawen, matka mé manželky, přemítal Rhys

FitzHugh. Už věděl, po kom Averil zdědila krásu, s výjimkou zelených očí.

„Přejete si, abychom někoho poslali pro vaši sestru, Rhysi FitzHughu?“ otázal se Dračí pán. „V příštích několika dnech budou probíhat svatební oslavy.“

„Oslavíme náš manželský svazek také v Everleighu,“ odvětil Rhys. „Bude lepší, když Mary zůstane doma. Je příliš malá na tak dlouhou cestu a přespat se dá jenom v té zřícenině, což není nejvhodnější místo.“

Dračí pán chápavě přikývl. „Společně se svým synem vás doprovodím do Everleighu,“ řekl. „Pro Brynna to bude báječné dobrodružství. Ještě jste ho neviděl, ale je to šikovný chlapec. Možná bychom mohli do budoucna zvažovat manželský svazek mezi Mary a mým synem.“

Velmi vychytralé, blesklo hlavou Edmundu Mortimerovi. Tím by Pendragonové získali nové pozemky v Englishry. Ze starého Merina se stává ctižádostivý muž.

„Mary je ještě příliš mladá, abych uvažoval o její budoucí partii, můj pane,“ odvětil Rhys.

„Stala by se paní Dračího doupěte,“ prohodil Merin.

„Její manžel bude vlastnit nejen stáda dobytka, ale i rozsáhlé pozemky.“

„Moje sestra je paní v Everleighu a už teď vlastní dobytek i pozemky,“ opáčil Rhys. „Až bude starší, promluvím si s ní o tom, můj pane, ale nemohu vám nic slíbit.“

„Výtečně řečeno, FitzHughu,“ pochválil ho halasně lord Mortimer. Sám totiž uvažoval o tom, že by malá Mary byla výhodnou partií pro jeho nejmladšího syna Johna.

Merin Pendragon znal svého přítele Edmunda Mortimera natolik dobře, aby okamžitě pochopil, že v něm má rivala, pokud jde o Mary FitzHughovou. Přesto k němu nepociťoval nenávist. Pokud se s ní ožení jeden z chlapců, a ne nějaký cizák, Averil a její manžel budou v bezpečí.

Ve velké lázni mezitím služebné naplňovaly velkou kulatou vanu z šedého kamene horkou vodou, kterou přinášely ve vědrech. Z vany stoupala pára a místností se linula vůně levandule. Averil si sepnula vlasy, vysvlékla se a nechala si na sobě jenom volnou košili.

„Pomůžeš mi?“ zeptala se své matky.

„Ne,“ odvětila Gorawen. „Naučila ses, jak umývat muže, a měla bys to zvládnout sama. Protože budeš umývat svého manžela, musíš do vany s ním, Averil. Potřebuješ se také umýt a kromě toho společná koupel možná probudí v Rhysu FitzHughovi touhu. Dříve nebo

později musí být váš sňatek stvrzen svatební nocí, dcero, a věřím tomu, že čím dříve k tomu dojde, tím lépe pro tebe i pro Rhyse.“

„Domnívala jsem se, že mě chceš ještě předtím zasvětit do jistých věcí, které bych měla znát,“ opáčila mírně Averil. Při představě, že se bude společně koupat s Rhysem FitzHughem, jí běhal mráz po zádech.

„Ano, to je pravda ale usoudila jsem, že bude lepší, když tě Rhys FitzHugh pozná jako nezkušenou pannu, kterou opravdu jsi. Teprve až se nasytí tvého čistého těla a nebude mít pochybnosti o tvé nevinnosti, tě seznámím s technikami, pomocí kterých může žena potěšit muže. Mohu tě ujistit, že tvůj manžel s tebou nebude nešťastný, dcero,“ hovořila šeptem Gorawen a důkladně překontrolovala místnost. „Koupel je připravena. Doběhnu pro Rhyse a ty zatím polož osušky na stojany před krbem, aby se nahřály. Copak jsi už zapomněla, čemu ses naučila?“ vychrlila ze sebe a spěchala pryč.

Averil se rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že je vše připraveno tak, jak má být. Rozvěsila velké čisté osušky na dřevěné stojany u krbu a loktem zkontrolovala teplotu vody. Potom přisunula malé dubové schůdky k vaně, k níž byl přístup možný z kteréhokoli místa. Na jejím okraji ležely vzorně vyrovnané kartáče, čisté žínky a miska s tekutým mýdlem.

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Rhys FitzHugh s výrazem úžasu ve tváři. „Vy tady máte dokonce i lázeň?“

„A v tvém domě snad není?“ podivila se.

„Ne,“ řekl. „Máme jenom dubovou vanu, nebo se koupeme v potoce, který protéká za domem.“

„I přesto Angličané tvrdí, že jsou Walesané barbaři,“ zamumlala Averil.

„Ale určitě ne ve všech waleských domech mají samostatnou místnost na očistu,“ opáčil.

„Asi ne, můj pane, ale já jsem v takovém domě vyrostla. Posaď se prosím na stoličku a já ti vyzuji boty a svléknu tě,“ vyzvala Averil svého muže a její hlas vyzněl odvážněji, než se ve skutečnosti cítila.

Uposlechl ji a Averil mu obratně stáhla z nohou zablácené, ochozené vysoké boty. Pohrdavě pokrčila nosík a srolovala jeho punčochy, které odhodila na zem. Naznačila mu, aby si stoupl, a pak ho začala postupně vysvlékat. Nejprve mu sundala pléd a tuniku. Když oba zaprášené svršky vyklepala, položila je přes opěradlo židle. Pod tunikou měl volnou košili, která byla v přední části sešněrovaná. Rozvázala tkaničku štíhlými prsty a na zlomek okamžiku se zarazila. V rozevřené látce se rýsoval široký hrudník bez jediného chloupku. Jakmile ho zbaví košile, bude stát před ní úplně nahý. Horečně přemýšlela, jak mu má poslední kus oděvu svléknout.

Ale její manžel rozhodl za ni. Uchopil její drobné ruce do svých a přitiskl je dlaněmi na svoji hruď. „Měli bychom se nejprve navzájem poznat,“ navrhl tiše.

„Nechej své jemné ručky putovat po mém těle, Averil. Není na tom nic špatného a tvé doteky mě příjemně potěší.“

Averil pocítila horkost ve tvářích. „Jsem panna, můj pane,“ špitla, aniž by se odvážila pohlédnout mu do tváře.

Rhys FitzHugh jí ukazováčkem nadzvedl bradu a Averil jen těžko snášela jeho upřený pohled. „Já vím,“ zašeptal, načež sklonil hlavu a letmo přejel svými rty přes její.

Ústa se jí pootevřela překvapením a zalapala po dechu.

„Muž tě nikdy nepolíbil,“ poznamenal.

„Ovšemže ne!“ zvolala rozhořčeně. „Měla jsem se stát ženou urozeného pána, Rhysi FitzHughu. Nemohla bych se provdat do ušlechtilé rodiny s pošpiněnou pověstí.“

„Potkalo mě tedy štěstí, když tě mohu zbavit cudnosti,“ prohodil.

„Ano!“ souhlasila rozhorleně. „A já jsem byla odměněna za své vzorné chování svatbou se správcem manského panství, který má k dispozici kamennou chalupu! Co tě proboha přinutilo unést mě, kromě toho, že jsi mě mylně považoval za dědičku?“ chtěla vědět.

„Potřeboval jsem manželku,“ přiznal se, „a otec mi před svou smrtí řekl, že je lepší bohatá manželka nežli chudá,“ dodal.

„To jsi byl ale podveden.“

„Takhle bych to neviděl. Sice nejsi dědičkou, Averil, a na to, že jsi nemanželskou dcerou, jsi dost dobře zajištěna. Navíc jsi výjimečně krásná. Každý muž, který by tě spatřil, by po tobě okamžitě zatoužil, včetně urozených pánů, ale stala ses mojí manželkou a vím, že by ti tvůj smysl pro čest nedovolil mě zradit nebo

zneuctít naše rodinné jméno,“ řekl s úsměvem. „Líbí se mi, když se dotýkáš mého těla.“

Averiliny tváře potemněly. Rhys FitzHugh mě dokáže pěkně rozlítit, pomyslela si a přetáhla mu košili přes hlavu. „Vlez si do vany, můj pane, než voda vychladne,“ přikázala mu jemně a očima bloudila všude možně, jenom ne po jeho těle.

Nedokázal potlačit smích. „Nepůjdeš do koupele se mnou?“ zeptal se škodolibě a obočí se mu hříšně vyklenulo.

„Zvládnu tě pečlivě umýt, i když budu stát vedle,“ opáčila ostře.

„To je sice pravda, ale jsem tvůj manžel a chci tě mít v té velké vaně vedle sebe,“ řekl, a dříve než se zmohla na jakýkoli protest, vzal ji do náruče, vystoupal po dvou schůdkách a vstoupil do vody.

Averil vypískla překvapením. „Okamžitě mě pusť!“ křičela na něho.

Vyhověl jí a postavil ji do teplé vody. „Doufám, že mě důkladně umyješ, ženo,“ prohodil a obličej se mu rozzářil úsměvem.

Averil popadla kartáč a rázně ho plácla po hlavě. „Tím si můžeš být jistý, můj pane!“ podotkla. Nabrala si do dlaně mýdlo a vetřela mu ho do vlasů. „Tentokrát ti nebudu vybírat hnidy,“ sdělila mu. „Použiji hodně mýdla a to by mělo většinu z nich odplavit.“ Stoupla si na nízkou stoličku, která byla postavená na dně vany. Zabořila prsty do jeho vlnitých kadeří a důkladně je mydlila.

„Au! Ty dračice!“ zakřičel.

„Vlasy máš příšerně špinavé. Teď zavři oči!“ Nabrala vodu do naběráku a opláchla mu vlasy. Ještě jednou mu hlavu pořádně namydlila.

„Budu vonět jako rozkvetlá louka,“ poznamenal, „a budou se na mě slétávat včely z celého okolí.“

„Umyté vlasy ti jedině prospějí,“ zabrblala a začala mu je polévat čistou vodou, dokud nespláchla všechnu mýdlovou pěnu.

„Proboha,“ zašeptal, „tvá ňadra jsou ale rozkošná.“

„Prosím?“ zvolala Averil a cítila, jak rudne. Vzhlédla k němu.

„Tvoje košilka se k nim tak provokativně lne, Averil,“ zamumlal a naklonil se k ní.

Sklopila hlavu a zalapala po dechu. Přestože stála na stoličce, pás měla hluboko ve vodě. Jemná látka košile se jí přilepila na tělo a zdůrazňovala její křivky.

„Svlékni si to,“ vyzval ji tichým, drsným hlasem.

„Prosím?“zatvářila se nechápavě, jako kdyby jeho slovům nerozuměla.

„Sundejte si tu košili, nebo ji z tebe strhnu, Averil,“ nařídil jí. „Chci vidět tvé tělo.“

„To není rozumný nápad,“ bránila se rozechvělým hlasem.

„Jsem tvůj manžel,“ připomněl jí jemně. Ach bože! Pohled na její tělo rýsující se pod mokrou košilí ho vzrušoval. Na okamžik zapomněl na její nevinnost.

„Můžeme být spolu ve vaně nazí?“ chtěla vědět Averil.

„Samozřejmě. A protože tvoje košilka potřebuje vyprat, ženo, nemůžu se dočkat, až tě uvidím svlečenou.“

Averil se ponořila do vody, a když se svlékla, odhodila svršky na kamennou podlahu. „Budu pokračovat v umývání tvého těla a pak teprve umyji sebe,“ upřesnila a srdce se jí zběsile rozbušilo.

Souhlasně pokývl hlavou. Vážil si její skromnosti. Ale už brzy ji uvidí v celé její kráse. „Dovol mi umýt ti vlasy,“ požádal ji.

„Proč bys mi měl mýt vlasy?“ ohradila se překvapeně.

„Tvé překrásné vlasy potřebují spoustu mýdla a vody jako mé nepoddajné kudrliny, Averil,“ řekl jí.

Po krátkém zaváhání souhlasila a posléze jenom tiše stála, zatímco Rhys jí rozpustil vlasy, vetřel do nich po celé jejich délce mýdlo, důkladně je promnul, opláchl a celý postup ještě jednou zopakoval. Averil si stáhla vlasy k jedné straně a zakroutila silným pramenem, aby z něj vyždímala vodu. Poté si je znovu zvedla a sepnula na temeni hlavy.

„Teď voníš i ty jako louka plná rozkvetlých květin,“ polichotil jí Rhys.

„Ráda bych tě nyní umyla způsobem, který jsem se to naučila, můj pane,“ oznámila mu tónem nepřipouštějícím žádné námitky. Vzala do ruky jeden z kartáčů ležících na okraji vany, namočila ho do misky s mýdlem a začala mu drhnout záda. Její pohyby rukou byly svižné. Poté, co mu opláchla záda čistou vodou, otočila ho tváří k sobě, popadla žínku a pečlivě mu očistila obličej, krk, uši,

hrudník i paže. „Takže teď je na tobě, abys dodělal zbytek,“ špitla, když skončila s očistou horní části těla.

„Nebudeš pokračovat?“ otázal se. „Ale tvoje matka tvrdila, že umíš muže umýt naprosto dokonale, ženo.“

„Naznačuješ mi tímto, že bych měla také umývat intimní místa našich hostů, můj pane?“ zděsila se.

„Nejsem hostem v domě tvého otce, Averil. Nezapomínej, že jsem tvůj muž. Takže dokonči svůj úkol, jinak budu nucen sdělit tvým rodičům, že s tebou nejsem spokojen,“ vyhrožoval. „Od této chvíle nebudeš nikdy koupat jiné muže. Pouze mě.“

Averil se zhluboka nadechla. Vzala do ruky čistou měkkou žínku, a když ji namydlila, ponořila ruku pod vodu. Krouživým pohybem přejížděla po jeho plochém břichu a směřovala k slabinách. Jemně drhnula oblast stydké kosti a potom mu opatrně omyla přirození i semenný váček. Jeho mužství bylo veliké a velmi tvrdé. Cítila, jak jí pulsuje v ruce, a připadalo jí to, jako kdyby si tato část jeho těla žila svůj vlastní život. „Myslím, že jsem svůj úkol dokončila,“ promluvila, jako by se dusila, a začala se věnovat očistě svého těla.

„Chci si tě vzít tady a teď,“ řekl chraplavým hlasem a přitiskl ústa na její šíji. Vzal jí z ruky žínku, namydlil ji a začal jí otírat prsa. „Jsi tak zatraceně svůdná, Averil. Vůbec nelituji toho, že jsem neunesl dědičku.“ Jednou rukou ji pevně objal kolem pasu a přitiskl si ji na své tělo.

„Představovala sis někdy, že přijdeš o panenství ve vaně plné teplé vody, má krásná ženo?“

„To nemůžeš!“ zalapala po dechu. „Pokud si mě vezmeš ve vaně, navždy mě zostudíš.“

„Zajímalo by mě jak,“ prohodil, upustil žínku a něžně hnětl její malé ňadro.

„Na prostěradle, které můj otec zítra vyvěsí na věži, nebude ani kapka krve. Lidé budou předpokládat, že jsi mě připravil o poctivost už tu noc, kdy jsi mě unesl. Nebo budou spekulovat, zda jsem vůbec byla panna a jestli jsem neměla milence. Prosím, Rhysi FitzHughu! Tady ne! A ne teď! Jestliže vyvstanou pochybnosti o mé poctivosti, možná ponesou následky i mé sestry.“

Zasténal. Jenom na zlomek okamžiku zapomněl, že je panna. Byla tak neuvěřitelně žádoucí. „Vylez z vany, Averil, a zabal se do osušky,“ vyzval ji.

„Ale nejprve musím osušit tebe, můj pane,“ namítla.

„Pokud se mě dotkneš jenom konečkem prstu,“ promluvil tichým hlasem Rhys, „neručím za sebe a zmocním se tě. Jestliže chceš zítra ráno vidět na věži plápolat prostěradlo s důkazem své nevinnosti, poslechneš mě a uděláš, co ti říkám. Hned teď!“

Averil vystoupila z vany, vzala si jednu z velkých osušek a zabalila se do ní. Obrátila se k němu zády a utírala se. Tělo jí pálilo, obzvláště ňadra, a krev se jí divoce rozproudila v žilách. Připomněla si jeho polibek a něžné laskání a věděla, že je připravená na svatební noc se svým mužem. Sice si ještě nezískal její lásku a důvěru, ale snadno se mu podařilo probudit v ní touhu.

„Pojď za mnou, můj pane,“ pobídla ho. „Můžeš mi věřit. Osuším tvé tělo bez dalšího povyku.“

„Dobře,“ řekl a vystoupil z vany. „Podařilo se mi toho velkého kluka utišit, ale ne na dlouho, Averil. Náš

manželský svazek musí být stvrzen. Souhlasíš se mnou?“ Jeho mužství stále vypadalo velmi nebezpečně.

„Ano,“ hlesla a co nejrychleji ho utřela velkou osuškou. Jejich rozhovor ji vyváděl z klidu. Kromě otce, bratra, sluhů a otcových zbrojnošů nepoznala ve svém životě jiného muže. Žádný muž na ni nikdy nehleděl očima zastřenýma touhou. Averil byla nejstarší dcerou Dračího pána. Byla nedotknutelná, dokud ji Rhys FitzHugh neunesl a nezmařil tím její šanci na výhodný sňatek. Přestože se na něho zlobila, musela připustit, že ji vzrušuje, a škádlivé pohledy, které po ní vrhal, byly plné pokušení.

Vzal jí osušku z ruky a otřel si obličej. „Na co myslíš?“ otázal se.

Jeho slova ji vytrhla ze snění a upřela na něho oči.

„Potřebuješ odstranit vousy z tváří, Rhysi FitzHughu. Vypadáš jako medvěd, který právě vylezl z jeskyně po dlouhém zimním spánku. Tady na poličce je vše, co k tomu potřebuješ. Já zatím půjdu do komnaty, kterou sdílím se svými sestrami, a obléknu se. Řeknu matce, aby ti přinesla čisté oblečení,“ pravila a spěchala ven.

Na chodbě potkala svoji matku. „Můj choť potřebuje čisté oblečení,“ oznámila jí.

„Kam máš namířeno, dcero?“ chtěla vědět Gorawen.

„Jdu se obléci,“ odvětila Averil.

„Ale své věci už nemáš ve společné komnatě. Pokud nás navštívíš se svým manželem, budete spát v malé místnosti v posledním poschodí západní věže. Vše je připraveno, takže se tam můžeš jít ustrojit. Potom se i se

svým mužem vrať do síně, kde bude probíhat svatební hostina,“ objasnila jí Gorawen.

Averil mlčky přikývla, protože se jí nedostávalo slov. Už nemůže být s Maiou a Junií v jejich společné komnatě. Od nynějška musí spát se svým manželem, ke kterému přišla tak bezohledným a nebezpečným způsobem. Vyběhla po úzkém schodišti do místnosti v západní věži, kde našla své oblečení, kartáče a také truhlu s věnem. Vzala si čistou košili a stáhla si osušku, kterou měla omotanou kolem těla. Šaty, jež byly společně s tunikou svatebním darem její matky, byly ušité z olivově zeleného hedvábí a měly dlouhé, úzké rukávy. Natáhla si přes ně tuniku bez rukávů ve stejném odstínu jako šaty, která byla ozdobena výšivkou ze zlatých nití. Gorawen měla velmi dobrý vkus a byla proslulá svojí štědrostí.

Potom se Averil posadila na postel, rozpustila si vlasy a kartáčovala vlhké prameny tak dlouho, dokud nebyly skoro suché. Upletla si dva copy, které si obtočila kolem hlavy a připevnila je naleštěnými kostěnými vlásenkami. Poprvé v životě měla vlasy takto upravené, protože tento účes byl typický pro vdané ženy. Vyhledala střevíce, které jí ladily se šaty, a vklouzla do nich. Chtěla vzít Rhysovi čisté oblečení, ale žádné nenašla. Vyběhla z pokoje a spěchala najít matku.

„V naší komnatě není připravené čisté oblečení pro mého manžela,“ vyhrkla, jakmile spatřila Gorawen.

„Vždyť s sebou žádné jiné oblečení nemá,“ sdělila jí matka. „Copak sis nevšimla, že nosí stejné svršky, které měl na sobě, už když jste odjeli do Aberffraw? Jsi jeho ženou, takže je na tobě, aby ses postarala o jeho vhodné oblečení, Averil.“

„Potřebuje čistou košili a punčochy, matko, jinak byla koupel plýtváním času,“ řekla Averil.

Gorawen přikývla. „Souhlasím s tebou, dcero. Dala jsem stranou několik košil a párů punčoch, které nosíval tvůj otec, když byl mladší. Chci je dát Brynnovi, až vyroste, ale teď vybereme nějaké pro Rhyse FitzHugha. Pojď pro ně se mnou.“

„Ještě za ním dojdu a povím mu to, protože jinak si zase oblékne to špinavé oblečení,“ řekla Averil a běžela do lázně. „Ještě se neoblékej, můj pane,“ křikla ze dveří na svého chotě, který si ještě stále odstraňoval vousy.

„Přinesu ti čisté oblečení.“ Vešla dovnitř a sebrala ze země jeho boty a pléd. „Odnesu je služebnictvu, aby je někdo vyčistil,“ oznámila mu stroze a vyběhla, dříve než mohl cokoli říct.

Předala vysoké boty jednomu ze sluhů a nařídila mu, aby je vyčistil, naleštil a odnesl jejímu manželovi zpět do lázně. Pléd podala dalšímu sluhovi a přikázala mu, aby svršek vykartáčoval a vrátil Rhysovi. Potom odkráčela s úsměvem ve tváři při představě, jak asi zareaguje její muž, až do lázně vstoupí bez ohlášení oba sluhové.

Gorawen odešla do své komnaty, kam za ní po chvíli přišla Averil. Z truhly stojící ve výklenku vyndala krásnou lněnou košili a podala ji dceři. „Tahle by měla Rhysovi dobře padnout,“ řekla a potom jí podala punčochy. „Řekni služebné, aby vyprala jeho staré oblečení. A tohle si může ponechat.“

„Děkuji ti, matko,“ odvětila Averil a rozběhla se zpět, aby pomohla svému manželovi s oblékáním.

Když se tam vrátila, jeho boty ani pléd tam ještě nebyly, ale Rhys už měl hladké tváře. „Jsi hezký,“ špitla Averil.

„Tvrdily to obě mé sestry a mohu s nimi souhlasit.Tady ti nesu čistou košili a punčochy. Oblékni se a počkáme, až sluha přinese pléd a boty,“ dodala a očima rychle přejela po jeho vysoké, urostlé postavě.

Rhys FitzHugh si oblékl spodní prádlo. Posadil se na stoličku, aby si natáhl tmavé vlněné punčochy. „Kde jsi je našla?“ otázal se zvědavě.

„Patřily mému otci. Nosíval je, když byl mladší. Matka je schovala pro Brynna, ale prý si je můžeš ponechat, protože jsi teď jejím synem,“ vysvětlila Averil. „Matka mě naučila neplýtvat věcmi.“

„Tvoje matka je velmi krásná. Až na oči se jí velmi podobáš,“ poznamenal. „Pochází z domu Tewydrových?“

„Ano. Za můj původ se nemusíš stydět, i když jsi neunesl správnou dívku. Vlastně mi v žilách koluje urozenější krev, než je krev mé sestry Maii. Nicméně, nikdy jsem jí o tom nepověděla,“ ujistila ho Averil.

Vtom se otevřely dveře a do lázně vstoupila služebná. Předala Averil pléd a vysoké boty, uklonila se a zase odešla.

„Obuj se, můj pane,“ řekla a položila boty na zem.

„Teď když je vidím čisté, jsou mnohem kvalitnější, než jsem si myslela,“ dodala a zaměřila pohled na pléd. „Pod vrstvou prachu jsem ani nepoznala, že je modrý. Ale je velmi obnošený, můj pane. Až budeme v Everleighu, ušiji ti nový. Jsi správcem manského panství a nemůžeš vypadat jako chudák.“

„Ale vždyť já jsem chudý muž,“ podotkl. „Everleigh patří mé sestře.“

„Nezapomínej, že jsi sňatkem se mnou vyženil stádo dobytka a ovcí, můj pane, a měšec s patnácti stříbrnými mincemi, za každý rok mého života jednu,“ připomněla mu Averil. „Už nejsi chudý muž a potřebuješ nový pléd.“

Zasmál se. „Překvapuje mě, že i přes svoji krásu jsi žena, která se bude vzorně starat o mě i o naše děti. Nejsi ani pyšná, ani arogantní, Averil. Věřím, že se bude moje sestra řídit tvými radami. Rhawn, stará chůva mé sestry, by nedokázala Mary naučit tomu, jak se má chovat dáma, zatímco ty to snadno zvládneš.“

„Dokážu být arogantní, můj pane, ale jenom v případě, kdy si to situace vyžaduje,“ připustila.

Rhys se neubránil úsměvu. Když si oblékl pléd, usoudil, že Averil měla pravdu. Látka byla na několika místech prošoupaná. Potřeboval by nový. „V Everleighu je spousta látky, má waleská ženo. Až se budeš tuto zimu zakulacovat, protože bude v tobě růst naše první dítě, budeš mít čas ušít mi nový pléd,“ pravil.

„Dokonce i dobře vychovaná panna ví, že pouhá myšlenka dítě nezplodí,“ poznamenala Averil jadrně, přestože jí ústa rozvlnil nepatrný úsměv.

Rhys k ní přistoupil, objal ji a políbil na ústa. „Dnes večer poznáš, jak se plodí děti, Averil. Ale teď už se raději odebereme do síně, kde nás všichni očekávají, aby mohla začít oslava našeho manželského svazku.“

Averil zrůžověly tváře. „Tak tedy pojďme, Rhysi FitzHughu,“ řekla s líbezným ruměncem ve tváři.

Nakonec možná manželství s tímto mužem nebude tak hrozné. I když její choť nebyl urozený pán, byl velmi okouzlujícím mužem. A to také za něco stálo.

Kapitola pátá

Když Averil a její manžel vstoupili do hodovní síně, její rodina je už očekávala. Běžně se hlavní jídlo dne podávalo už v poledne, ale Merin Pendragon vyslal napřed posla, který informoval Argel o návratu celé skupiny, takže paní domu odložila oběd na pozdější hodinu a kuchař stihl připravit více chodů. A také byl změněn obvyklý zasedací pořádek. Mezi Averil a Rhysem, čestnými hosty svatební hostiny, seděl Dračí pán. Lady Argel se posadila vedle nevěsty a dále po její straně seděli Roger Mortimer, Maia a Ysbail. Po levici ženicha se usadili Gorawen, lord Mortimer, Brynn Pendragon a Junia.

Rhys FitzHugh s úžasem hleděl na prostřený stůl, kde se blyštěly naleštěné cínové talíře a lžíce, které, přestože o nich už slyšel, ještě nikdy neviděl. Jakmile se všichni usadili ke stolu, služebnictvo začalo přinášet jednotlivé chody na stříbrných tácech. Podával se opékaný pstruh, pečený kapoun a zvěřina, pirohy plněné králičím masem a polité omáčkou. Na stole byly proutěné misky s čerstvým, ještě teplým chlebem a hliněné misky s máslem. Služebnictvo průběžně doplňovalo víno do cínových pohárů. Závěrečný dezert se skládal z tvrdého sýra, nakrájených hrušek, cukrových oplatek a želé.

Po slavnostní večeři přineslo služebnictvo misky s vlažnou voňavou vodou, ve které si hosté opláchli ruce a ústa. Merin Pendragon nezapomněl ani na žebráky, kteří postávali u dveří do zeleninové zahrady, a později jim nechal poslat zbytky chleba. Jeho pohostinnost a noblesa udělaly dojem na lorda Mortimera.

Později ten večer dcery Dračího pána, které stejně jako většina Walesanů byly obdarovány hudebním nadáním, bavily všechny zúčastněné. Averil hrála na telyn, což byl keltský druh harfy, Maia na flétnu z rákosí, typický hudební nástroj Walesanů, a Junia střídala svoji oblíbenou zobcovou flétnu, bubínek, cimbál a zvonky. Junia byla z dívek nejvšestrannější hudebnicí.

Soumrak vystřídala hluboká noc, prázdné stoly, na kterých stály lavice, byly odsunuté ke stěnám. V krbu plápolal oheň a zmírňoval vlhký chlad noci. Všude vládl klid, psi polehávali před krbem a pochrupovali, zatímco muži si spolu povídali.

Gorawen se nenápadně přisunula k dceři. „Je načase, abych tě doprovodila k manželskému lůžku, Averil,“ zamumlala. „Pokračujte v hraní,“ nařídila tiše sestrám své dcery.

Averil vstala a ještě naposledy konečky prsů přejela přes struny harfy. Její sestry zrychlily tempo, aby na sebe přitáhly pozornost. Nevěsta následovala svoji matku, a když vyšly ze síně, zeptala se jí:

„Kam jdeme?“

„Do komnaty v západní věži,“ upřesnila Gorawen.

„Lady Argel a já jsme ji dnes odpoledne přichystaly na vaši svatební noc. Budete tam mít soukromí, dcero.“

„Ale kde bude spát lord Mortimer a jeho syn?“ chtěla vědět Averil.

„Přenocují s ostatními v síni,“ odpověděla matka. „Jsou tam připravená čistá lůžka pro hosty. Vyspí se tam stejně pohodlně, jako by se jim spalo v komnatě. Ty musíš konečně se svým mužem stvrdit váš manželský svazek, takže budete v komnatě určené hostům. Merin ti nedovolí odjet, dokud si nebude jistý, že jsi přišla o panenství, Averil. Nepřijal by od Rhyse FitzHugha žádnou výmluvu, kterou by použil k tomu, aby tě mohl odmítnout.“

„Nevěřím, že by byl něčeho takového schopen. Je to čestný muž,“ ujistila Averil matku.

„Pokud vím, tak čestní muži neunášejí nevinné panny, dcero,“ odsekla ostře Gorawen.

„Ale muži se mohou dopouštět chyb, že?“ odsekla pohotově Averil „Když své chyby litují, mohou být znovu považováni za čestné. Mám pravdu?“

Gorawen se zasmála. „Vždyť ty ho bráníš,“ poškádlila ji. „Nezačíná se ti tvůj manžel snad líbit?“

„Nezáleží na tom, jestli se mi líbí, nebo ne, musím s ním žít tak dlouho, dokud nás smrt nerozdělí,“ připustila Averil rozumně.

„Je hezký a dost mladý na to, aby byl v posteli čilý. Je správné, že se v něm snažíš najít jenom to dobré, Averil,“ poznamenala Gorawen a otevřela dveře, před kterými stály. Zavedla dceru dovnitř. „Pomohu ti s vysvlékáním,“ nabídla se, a když měla Averil na sobě jenom košili, matka pokývla hlavou k misce s teplou provoněnou

vodou, která stála na žhavém popelu v malém krbu.

„Ulev si, dcero, a potom se umyj.“

Jakmile Averil vykonala potřebu, vylila obsah hrnce z okna a zastrčila ho zpět pod postel. Potom si kouskem hrubé látky vyčistila zuby a omyla si intimní části těla.

Gorawen spokojeně pokyvovala hlavou. „Teď si sundej košili.“

„Můj manžel bude také nahý, matko?“ zeptala se nervózně Averil.

„Uvidíme, jestli bude dodán tak, jak po pánbůh stvořil, dcero,“ řekla matka s pousmáním.

Averil si svlékla košili a vlezla do obrovské postele, která zabírala poměrně velkou část komnaty. „Jsem připravená,“ oznámila rozechvěle.

„Ještě si rozpusť vlasy,“ vyzvala ji matka, a když Averil tak učinila, podotkla:

„Teď jsi teprve připravená.“ Načechrala zlaté vlasy své dcery, které jí rámovaly tvář a volně splývaly přes ramena na záda. Potom se sklonila a políbila Averil na čelo. „Dovol mu, aby tě vedl, dcero,“ poradila jí. „A hlavně se neboj. Zítra si o všem promluvíme a zasvětím tě do všeho, co je potřeba vědět. Nicméně dnes večer za tebe promluví tvá nevinnost,“ dodala a zamířila ke dveřím.

Je to tak vzrušující a současně děsivé, pomyslela si Averil, když čekala na Rhyse FitzHugha. Neměla by se ještě vyčurat? Ne, nepotřebuje. Měla jakousi mlhavou představu o tom, co ji čeká. Manžel ji položí na záda a vstoupí do ní. Branka lásky byla umístěna mezi jejími

stehny. Jeho mužství do ní pronikne. Poprvé to prý hodně bolí. Averilino srdce poplašeně tlouklo. Přitáhla si pokrývku výš, vědoma si své nahoty. Vtom k ní dolehl slabý smích ze schodiště vedoucího do věže. Postupně smích nabíral na síle. Zaslechla Rhysův hlas, jak se čemusi brání, ale jeho slovům nebylo rozumět. Najednou uslyšela kroky, načež se rozlétly dveře dokořán a kdosi strčil Rhyse, úplně nahého, do pokoje.

„Tak tady ho máte, lady,“ uslyšela hlas Rogera Mortimer, který nakoukl dovnitř, a vrhl na ni zlomyslný pohled. Averil poznala, že je opilý. „Svlékli jsme vám ho, ale zbytek už je na vás,“ zahlaholil a Averil si všimla, že upřel pohled na pokrývku v marné snaze zahlédnout její ňadra.

Rhys FitzHugh se otočil, vystrčil Rogera a další muže, kteří ho doprovázeli, na chodbu. Zabouchl dveře a zastrčil závoru. Chodbou se rozléhal hlasitý smích a dupot, které po několika vteřinách utichly.

„Pojď ke mně,“ vyzvala Averil svého manžela.

„Nebojíš se?“ zeptal se a přešel k posteli.

„Nechci, aby ses nachladil a ještě mi tady zemřel,“ odvětila ostře.

Odhrnul pokrývku a sedl si k ní, s nohama skrčenýma pod sebou. Vzápětí k ní natáhl ruku, vzal do dlaně jedno z jejích malých kulatých ňader a druhou rukou ho začal laskat. „Překrásné,“ zašeptal chraplavým hlasem.

Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Zalapala po dechu a udiveně vykulila oči.

„Nemusíš se mě bát, Averil,“ uklidňoval ji. Prstem kroužil kolem bradavky a neubránil se úsměvu, když viděl, jak jí zrůžověly tváře.

„Nezapomeň, že jsem panna,“ vypravila ze sebe těžce, jako by jí něco překáželo v krku.

„Já vím,“ zašeptal. Naklonil se dopředu, takže se svými ústy skoro dotýkal jejích. Jazykem jí obkroužil rty a uchopil její ruce do svých. „Vezmi toho mého kluka do dlaní a laskej ho, Averil. Ničeho se neboj. Dnes večer ti dopřeji rozkoš a naučím tě, jakými způsoby můžeš potěšit ty mě,“ zašeptal a na tváři ucítila jeho horký dech.

„Matka mi řekla, že mě zasvětí do tajů milostného umění, abych tě mohla potěšit,“ špitla Averil.

„Proti tomu nic nenamítám. Když tvůj otec spočine pohledem na tvé matce, což se stává často, v obličeji se mu objeví výraz naprosté spokojenosti. Ze svých žen miluje nejvíce právě ji.“

„Ano, to je pravda,“ přitakala Averil a pevně obemkla vzepjatý důkaz jeho mužství. Jemně ho laskala prsty, zatímco Rhys přitiskl ústa na její ňadro. Nejprve ho něžně líbal, potom dráždil bradavku špičkou jazyka a nakonec ji hltavě sál.

Nikdy ve svém životě nepociťovala Averil tak opojné vzrušení. Přála si, aby vlny uspokojení, prostupující jedna za druhou jejím tělem, nikdy neustaly.

Vtom zvedl hlavu a zabodl pohled do jejích zelených očí. „Milenci navzájem ochutnávají svá těla a dráždí se, Averil. Líbí se ti to?“

Beze slov přikývla, načež slastně zasténala.

Lehl si na záda a přitáhl si ji na sebe. „Není to lepší, Averil? Líbí se mi, když se naše těla takhle dotýkají,“ zašeptal, objal ji a políbil na rty. Jeho polibky nabíraly na intenzitě. Nepatrně rozevřela rty, aby dovolila jeho jazyku vklouznout do svých úst. Cítila ho, jak hledá, a plaše se dotkla zvídavého jazyka svým vlastním. Ten smyslný kontakt způsobil, že se jí nepředstavitelně rozechvělo celé tělo. Tření jednoho palčivě horkého jazyka o druhý v ní rozpálilo každou citlivou buňku v těle.

Točila se jí hlava a ústa ji pálila. Cítila, jak jeho pulsující úd tlačí na její stehna. Horký. Tvrdý. Stále trpělivý. Ochotný počkat, až bude připravená. Byla rozechvělá spíše očekáváním než strachem. Hroty jejích ňader se tiskly na jeho širokou hruď.

„Otevři oči, má ženo,“ přikázal jí jemně. „Jak mohu pohlédnout do tvé duše, když se přede mnou skrýváš?“

Averil prudce otevřela oči a jejich pohledy, zastřené touhou, se střetly. Ani si neuvědomovala, že měla zavřené oči, dokud na ni nepromluvil. Byla naprosto ztracena v jeho objetí a pohlcena sladkými polibky. „Už pomalu začínám chápat, proč matka miluje mého otce,“ hlesla.

„Tohle není láska, ženo,“ pravil. „Tohle je chuť, ale je to teprve začátek.“ Pevně ji uchopil v pase, přivinul si ji blíž k sobě a nadzvedl tak, že se její ňadra téměř dotýkala jeho obličeje. „Ach, jsou tak dokonalá,“ zamumlal a otřel se tváří o její poprsí. Hladkým jazykem vnikl do údolí mezi jejími prsy, načež začal dráždit ztvrdlá poupata jejích bradavek.

„Aaach, to se mi líbí,“ zasténala Averil.

Otevřel ústa a divoce sál její pravou bradavku. Potom přesunul pozornost na levou bradavku. Nejprve ji dlouze sál, a když ji pak mírně hryzl, vzápětí zasypal místo, kde jí způsobil něžnou bolest, polibky.

Averil smyslně a nenasytně sténala. „Tvé laskání rozechvívá mé tajné místečko,“ špitla nevinně.

„Ukaž, já se podívám,“ zamumlal, položil ji na záda a naklonil se nad ni. Jejich rty se spojily, jazykem jí pronikl do úst, zatímco prsty jemně roztáhl měkkou tkáň jejích stydkých pysků. Ve štěrbince mezi nimi ucítil vlhkost, a když vyhledal malinký hrbolek jejího ženství, začal ho dráždit špičkou ukazováčku. Její tělo se pod ním svíjelo. Pootevřela rty a nechala výdechy unikat z plic.

„Líbí se ti to, Averil?“ zašeptal jí do ucha a jazykem jí polaskal ušní lalůček.

„Ano!“ zasténala. Oči měla zavřené a pohled do její tváře mu napověděl, že strach ji opustil, alespoň pro tuto chvíli.

Prstem si pohrával s jejím klenotem tak dlouho, dokud se slabý teplý plamínek, který ji zpočátku rozpaloval, nerozhořel ve vše pohlcující plamen. Když vlna jejího prvního vyvrcholení odezněla, opatrně vtlačil prst do sladkého nezkušeného ženství. Pomalu jím zajížděl dovnitř a zase ven. „A tohle se ti také líbí?“ zeptal se a jazykem jí přejížděl po tváři.

„Hmmm,“ zamumlala.

Její tělo bylo připraveno. Rozevřel jí stehna, nasměroval své ztopořené mužství správným směrem a

přitlačil ho na branku lásky. Averil se nebránila, ba právě naopak. Aniž by si to uvědomovala, byla na něho natěšená. Pomalu zatlačil, a když do ní začal pronikat, náhle se pohnula. „Ne, Averil, neuhýbej,“ zašeptal. „Co se má stát, stane se.“

„Jsi tak velký,“ opáčila tiše.

„Alespoň lépe ukojím tvoji touhu.“ Znovu přitlačil a Averil zalapala po dechu.

Určitě mě roztrhne, blesklo jí hlavou a začínala se jí zmocňovat panika. Chtěla se odtáhnout od toho obrovského kopí, které ji probodávalo. Ale Rhys ji pevně svíral, a dříve než mohla cokoli namítnout, znovu do ní tvrdě pronikl.

Když ji celou naplnil, Averil vykřikla spíše překvapením než bolestí. Ohromilo ji štěstí a nesmírné vzrušení. Vášnivě ji políbil a začal se rytmicky pohybovat. Postupně přidával na rychlosti, hloubce a intenzitě. Kdesi v nitru jejího ženství se rodila bouřlivá, divoká energie, která se spirálovitě šířila do celého těla.

„Ach bože, nepřestávej,“ vzlykala rozkoší.

„Dříve nebo později budu muset,“ zamumlal chraplavě.

„Ještě ne! Ještě ne!“ prosila ho. Blížila se k vrcholu. K vrcholu! Zaklonila hlavu a její výkřik rozkoše přerušil ticho v pokoji.

Rhys ji vzápětí následoval, vyvrcholil do ní a poprvé tak zavlažil její skrytou zahrádku svými milostnými šťávami. Po chvíli z ní vystoupil a lehl si na záda. Jejich horká, potem lesknoucí se těla odpočívala vedle sebe.

„Ach Averil!“ zasténal. „Byla jsi opravdu vášnivá panna.“

„Už nejsem panna, už nejsem dívka,“ štkala lítostivě.

„Nejsi, Averil,“ přitakal a přivinul si ji k sobě. „Jsi moje manželka.“

„Bylo to úžasné!“ vzlykala a její slzy mu stékaly po hrudníku.

Nejraději by se štěstím rozesmál, ale podařilo se mu smích potlačit. Pohlédl dolů. Na prostěradle zářila jasně červená skvrna jako důkaz jejího panenství. „Tvůj otec se bude zítra ráno dmout pýchou,“ poznamenal.

Vymanila se z jeho objetí a sjela pohledem na prostěradlo. „Ach!“ vykřikla a začervenala se. „To vskutku bude.“

„Teď si odpočiň,“ poručil jí jemně. „Byla jsi velmi odvážná.“

„Budeme to dělat jenom jednou za noc?“ chtěla vědět, protože si tím nebyla opravdu jistá.

„Neomezíme rozkoš a vášeň jenom na noc, Averil,“ vysvětlil jí. „A pokud jde o tvoji otázku, během noci se můžeme milovat víckrát než jednou. Nicméně pro dnešní noc to stačilo. Dokázala jsi nejen mně, ale i světu svoji nevinnost. Teď už spi.“

„Moc se mi to líbilo,“ přiznala se. „Chci to zase dělat.“

„Potřebuji si také odpočinout,“ pravil tiše, „aby můj velký kluk znovu nabral sílu. Jen se na toho chudáčka podívej. Velmi jsi ho svojí vášnivou povahou unavila, Averil. Ale před svítáním ho ještě procvičíme. Už se

nemůže dočkat, až se zaboří do tvého rozpáleného hnízdečka.“ Políbil ji na ústa a přitáhl jim přikrývku až k bradě. Averil během chvilky usnula a k jeho potěšení se k němu ve spánku přitulila.

Když se následující den probudila, za jediným oknem komnaty se rozjasňovala modrá obloha. Ležela na zádech a vnímala bodavou bolest mezi stehny. Rhys ležel na zádech a poprvé se jí naskytla příležitost pozorně si ho prohlédnout. Byl opravdu statný muž. Stejně jako její otec. V mysli se jí vybavily vzpomínky na včerejší noc. Její manžel se projevil jako jemný a laskavý milenec. Sice to považovala za dobré znamení, ale ještě ho dobře neznala. Ne natolik, aby mu mohla důvěřovat. Rhys FitzHugh bez omluvy zmařil její sen o šťastné budoucnosti a Averil věděla, že pro ni nebude snadné odpustit mu. Nicméně si musela přiznat, že se jí jejich milování líbilo.

Ale jaký život asi povede v Everleighu? Nestane se paní v domě, který patří šestileté dívce. A Mary FitzHughová už měla zkušenou rádkyni ve své chůvě, Rhawn. Rhawn by asi nelibě nesla jakékoli vměšování do svých povinností. Rhys jí pověděl, že si jeho sestra musí osvojit vybrané způsoby, ale to ji Rhawn nemůže naučit. Představa, že už brzy opustí Dračí doupě, ji netěšila a skutečnost, že už nebude patřit do rodiny svého otce, ji rozesmutnila. Byla vdanou ženou a bude mít vlastní rodinu..

Do pokoje začaly oknem pronikat sluneční paprsky a venku spustili svůj ranní koncert skřivani. Náhle si uvědomila, že nemá chuť na další milování. Vyklouzla z postele, po špičkách přešla k malému krbu a přiložila

několik polínek do vyhasínajícího ohně. Z kotlíku, který visel nad ohništěm, nalila vodu do měděného umývadla a začala se mýt. Voda se zbarvila dočervena, když si setřela krvavé šmouhy ze stehen a svého ženství. Vylila vodu ven z okna, rychle si natáhla košili, zelené šaty a hnědou tuniku bez rukávů a vklouzla do střevíců. Potom znovu naplnila umývadlo teplou vodou, postavila ho na truhlu, která stála před postelí, a vzbudila svého manžela.

Když otevřel oči a uviděl ji stát oblečenou vedle postele, podivil se se skrývaným úsměvem: „To už je ráno?“

„Ano. Ráda bych ještě dnes odjela do Everleighu, můj pane. Naši povinnost jsme splnili a byl jsi pryč příliš dlouho. Nastal čas sklidit úrodu a ty jako správce bys měl na vše dohlédnout.“

Její znalosti na něho udělaly dojem. Od hrdé dcery Dračího pána by to nečekal. Od dcery, která byla vychována tak, aby věřila tomu, že se jednoho dne šťastně provdá za urozeného muže. Vstal z postele, stáhl prostěradlo a podal jí ho. „Dones ho tvému otci a pověz mu, že jsme splnili svoji povinnost, Averil.“

„V umývadle je čerstvá voda, můj pane,“ řekla a vzala mu z ruky zakrvácené prostěradlo.

Pokývl hlavou, pousmál se a Averil mu úsměv opětovala. Vyšla z pokoje, seběhla po úzkém točitém schodišti a zamířila do síně. Její otec už seděl u stolu a pojídal ovesnou kaši. Averil k němu hrdě došla a natáhla ruku s prostěradlem. „Stalo se to, otče,“ sdělila stroze.

Merin Pendragon vstal, vzal od ní prostěradlo a roztáhl ho. Jakmile spatřil nahnědlé skvrny, pokývl hlavou.

„Svoji povinnost jsi splnila, dcero,“ pronesl hlasem podbarveným radostí. „Vím, že to pro tebe nebylo snadné, když jsi očekávala, že se ti dostane mnohem lepší partie.“

„Je sice pravda, že jsem předpokládala, že se provdám za urozeného pána,“ souhlasila s ním. „Ale osud mi přichystal jiné plány. Nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem. Dokonce jsem uvažovala, že bych ho zabila a začala znovu, ale pochopila jsem, že moje hodnota nespočívala jenom v mé kráse, ale i v mém panenství. O krásu jsem nepřišla,“ dodala s ironickým úsměvem.

Merin se od plic zasmál. „Jak vidím, zdědila jsi povahu po své matce. Nu, mohla jsi dopadnout mnohem hůř. Alespoň že má určité postavení v životě. Zmínila ses matce, že má kamennou chalupu?“

„Ano, to je pravda,“ přitakala Averil.

„Příští jaro ti do Everleighu pošlu své nejlepší zedníky, aby vám tu chalupu přestavěli na lepší bydlení,“ řekl Dračí pán. „Nebudeš bydlet v nějaké chatrči, dcero. Snaž se dobře vycházet s Mary FitzHughovou a vydržet v panském domě co nejdéle. I když ta dívka mi starosti nedělá. Spíše mě znepokojuje její chůva, která ji zbožňuje. Je zřejmě zvyklá dělat si vše podle svého. Její pán byl delší dobu nemocný, a tak bylo pro něho jednodušší svěřit své dítě do péče důvěryhodné poddané, zatímco Rhys správcoval na panství. Ale teď se do domu nastěhuje nová žena.“

„Vím, otče, že se tam nemohu stát paní, ale nedopustím, aby mě chůva ovládla jako tu holčičku,“ podotkla Averil.

„Můj manžel mě požádal, zda bych mohla jeho sestru naučit vybraným způsobům, které prostá žena neovládá.“

„Bude na tebe žárlit,“ konstatoval Dračí pán. „Proboha, měl jsem snad raději Rhyse FitzHugha zabít!“

„Jakmile se mě dotkl, moje čest byla v tu chvíli pošpiněna, dokud ji znovu nenapravil,“ řekla Averil moudře. „Dnes odjíždím z Dračího doupěte, pokud to pokládáš za vhodné, otče. Nastal čas sklizně a Rhys by měl být doma, aby na vše dohlížel.“

„Ano, je to rozumné rozhodnutí, i když tvoje matka z toho nebude mít radost. Prý tě ještě musí seznámit se spoustou věcí.“

„Velice ráda bych se přiučila něčemu novému, ale můj manžel by se neměl zbytečně zdržovat a já ho musím doprovázet,“ pravila Averil.

„Kam ho chceš doprovázet?“ promluvila Gorawen, sotva stanula ve dveřích. Když se připojila ke svému pánovi a dceři, pohlédla na poskvrněné prostěradlo.

„Dnes se musíme vydat na cestu do Everleighu,“ oznámila jí Averil. „Rhys musí dohlédnout na sklizeň.“

„Potom tedy pojedu s tebou,“ nabídla se Gorawen a otočila se k Merinu Pendragonovi. „Do Lamastide trvá cesta jenom několik dní a počasí je dobré. Skupina zbrojnošů by měla doprovodit naši dceru a jejího manžela domů. Vím, že můžeš ty muže nějaký čas postrádat. Potřebuji několik dní k tomu, abych Averil zasvětila do tajů potřebných k tomu, aby udržovala svého manžela spokojeného, stejně jako tě celé ty roky udržuji spokojeného já, můj pane.“

Merin Pendragon se zachechtal. „Nemohu si na tvé služby stěžovat, Gorawen. Proto bych neměl Rhysu FitzHughovi odepřít tu možnost. Ano, můžeš jet s nimi. Pokud odjedeme dnes, dorazíme do Everleighu někdy během zítřka. Strávíme tam společně s naší dcerou tři dny a pak se budeme muset vrátit domů.“

„Není to zrovna dlouhá doba, ale naštěstí Rhys FitzHugh bude trávit dny na polích, takže budu po celou tu dobu s Averil, abych jí vysvětlila všechny ženské záležitosti,“ poznamenala Gorawen.

„Teď se obě najezte,“ pobídl je. „Až se nasnídáte, informujte o vašich plánech Argel. Určitě ji to bude zajímat a obě vás bude postrádat, protože ta moje věčně nabroušená Ysbail není dobrou společnicí.“ Vstal od stolu a s prostěradlem v ruce odešel ze síně.

Matka s dcerou se posadily ke stolu a služebnictvo jim doneslo misky s ovesnou kaší. Na stole stál také talíř s uvařenými vejci, čerstvý chléb, máslo a tvrdý sýr. Obě ženy se v tichosti najedly a vypily víno z cínových pohárů. Gorawen položila ruku na paži své dcery.

„Proběhlo to bez komplikací?“ zeptala se znepokojeně.

„Bylo to báječné,“ odvětila Averil a tváře jí zrůžověly.

„Ale dnes jsem celá rozbolavělá.“

„Něco ti na to dám,“ řekla Gorawen.

„Jsem tak ráda, že pojedeš se mnou,“ přiznala se dcera.

„Tvůj nový domov ti nebude připadat tak cizí, když tam s tebou budu prvních pár dní,“ pravila Gorawen. „Kromě jiného se budeš muset vypořádat s chůvou té malé

dědičky a v této záležitosti potřebuješ moji pomoc, protože jsi mladá a nezkušená.“

„Nechci si ji ale znepřátelit,“ ohradila se Averil.

„Ne, ale ta žena musí pochopit, že i když je její povinností starat se o paní manského panství Everleigh, Mary musí být vedena společensky rovnou ženou, a ne služebnou. Je chůva nevolnicí, nebo se narodila jako svobodná žena?“ chtěla vědět Gorawen.

„Netuším, matko.“

„To by potom měnilo celou situaci.“

Vtom do síně vstoupil Rhys FitzHugh. Pozdravil se s Gorawen a políbil svoji ženu do vlasů. Když se posadil, sluha před něho okamžitě postavil misku s ovesnou kaší. Averil mu nalila pohár vína, nakrájela kousky sýra a oloupala vejce. „Hovořil jsem s tvým otcem, Averil. Vydáme se na cestu, jakmile se nasnídám.“ Obrátil se ke Gorawen. „Prý nás také doprovodíte, paní.“

„Ráda bych se ujistila, že se moje dcera v Everleighu dobře zabydlí, můj pane,“ řekla Gorawen. „Pojede s námi i Dračí pán a jeho syn,“ dodala a vstala od stolu. „Zajdu teď za Argel. Mluvila se mnou o tom, že s tebou pošle Dilys, dcero. Prý bys neměla odejít z otcova domu bez vlastní služebné.“

„Musím jí poděkovat. Ach, mám Dilys moc ráda!“ zaradovala se Averil.

„Poděkuješ jí před odjezdem,“ rozhodla Gorawen a zamířila ke dveřím.

„Vyšlu posla, aby moji sestru informoval, že se vracíme, a aby Rhawn měla čas připravit vše pro hosty,“ sdělil Rhys Averil.

„Je Rhawn nevolnice? Nebo se narodila jako svobodná žena?“ zeptala se ho. „Zdá se být tak sebejistá.“

Rhys se zasmál. „Je nevolnicí, ale její sebejistota pramení z toho, že jí můj otec naprosto důvěřoval. Vždy o ní tvrdil, že je velmi rozumná a poslušná a splní vše, co se od ní očekává, ba ještě mnohem víc.“

„Jak přesně byly stanoveny její povinnosti, můj pane?“ vyzvídala nenápadně Averil.

„Stará se o domácnost a o moji sestru,“ upřesnil.

„Co tedy budu dělat já?“ otázala se. „Bavili jsme se o tom spolu již dříve, ale moji otázku jsi vždy zamluvil. Nejsem pouhá okrasa, kterou sis pořídil pro vlastní potěšení. Můj život musí mít smysl.“

„Jaké povinnosti jsi plnila v otcově domě?“ zeptal se jí.

„Celou domácnost řídí přece Argel.“

„Mým úkolem bylo naučit se povinnostem manželky, Rhysi FitzHughu, abych mohla svých znalostí jednoho dne využít. Říkal jsi, že ta chalupa je zanedbaná, takže dokud nebude příští rok přestavěna, nemůžeme tam bydlet. Neměli bychom se tam přestěhovat, dokud se Mary neprovdá, což bude až za několik let. Nemůžu jen tak nečinně posedávat v domě a tkát tapiserie, zatímco Rhawn povede domácnost. Očekávám od ní, že mě zasvětí do chodu domácnosti, abych ji pak mohla nahradit až do doby, dokud Mary nebude dost stará na to, aby převzala veškerou zodpovědnost. Rhawn by se měla

starat o tvoji sestru pouze tehdy, když se jí nebudu věnovat já.“

„Ale Rhawn Mary miluje,“ podotkl vážným tónem.

„To je jedině dobře,“ řekla Averil. „Najdeš vhodné řešení této záležitosti, muži?“ naléhala na něho.

„O tomto problému jsem vůbec nepřemýšlel,“ připustil.

„To je zřejmé. Tvůj otec, bůh opatruj jeho duši, ti poradil unést dědičku, abys měl kde bydlet. Bohužel jsi unesl nesprávnou dívku a já jsem se stala tvojí ženou, Rhysi FitzHughu. Jsem dcerou důstojného muže, jehož rodokmen sahá až k samotnému králi Artušovi. Moje matka pochází z vážené šlechtické rodiny. Nemůžeš ode mě tedy očekávat, že ustoupím nějaké nevolnici, přestože je tvé rodině naprosto oddaná. Nežádám tě, abys ji vyhnal z domu. Jenom jí vrať zpět její postavení, abych já získala to své,“ pravila Averil. „Pokud to neuděláš, musím zůstat v domě svého otce, protože nechci být zostuzena.“

Rhys zavrtěl hlavou. „Rhawn je hodná a oddaná žena,“ řekl. „Nepošlu ji pryč, protože Mary by bez ní byla ztracená.“

Averil začínala být velmi rozzlobená. Proč Rhys nechápe, že po něm nechce, aby chůvu vyhnal někam do polí? Jenom ho žádá, aby té ženě srozumitelně vysvětlil, že ona sama zvládne chod domácnosti. „Znovu ti opakuji, můj pane,“ promluvila napjatým hlasem, „že po tobě nechci, abys Rhawn vyhnal.“

„Vyřešíme tuto záležitost po našem příjezdu do Everleighu, ženo,“ opáčil, a dříve než mohla cokoli namítnout, vstoupila do síně její matka.

„Pojď, dítě,“ vyzvala ji Gorawen. „Nastal čas odjezdu a ještě se musíš rozloučit se svými sestrami, Argel a Ysbail.“

Averil vstala, mlčky přikývla a kráčela ke své matce. Zanechaly Rhyse o samotě. Zatímco dojídal snídani, přemítal nad slovy své manželky. Averil měla sice pravdu, ale Rhys si vážil oddanosti, kterou Rhawn projevovala ke svým pánům.

Averil s matkou vstoupily do komnaty, kde na ně už ostatní čekali. Averil poklekla před otcovu manželku, aby přijala její požehnání, a s úctou vložila své ruce do Argeliných dlaní.

„Bůh ti žehnej, Averil, a ať tě náš drahý pán Ježíš a jeho svatá matka Marie ochraňují. Odcházíš z domu svého otce s mojí láskou a mým požehnáním tobě, tvému manželovi a dětem, které mu dáš.“

„Děkuji ti, lady Argel,“ pravila Averil tiše. „Budeš mi moc chybět, stejně jako celá naše rodina.“

„Dilys pojede s tebou a bude ti oddaně sloužit, Averil,“ připomněla jí Argel. „Je vhodné, abys měla svoji služebnou.“

„Mnohokrát ti děkuji,“ špitla Averil.

„Doufám, že brzo poznám tvé děti, má drahá, a nezapomeň, že jsi vždy vítána v domě, v němž jsi prožila mládí,“ pokračovala Argel. „Nyní povstaň a rozluč se s ostatními.“ Předklonila se a políbila Averil na obě tváře.

Averil vstala a přešla ke druhé konkubíně svého otce, Ysbail. „Na shledanou, Ysbail. Ať tě bůh opatruje.“

„Mohla jsi dopadnout mnohem hůř,“ poznamenala Ysbail neomaleně a vzápětí dodala:

„Junii se bude po tobě moc stýskat. Doufám, že ji pozveš na návštěvu.“

„Ovšemže, paní,“ odvětila Averil a ignorovala její nevhodnou poznámku. „Požehnáte mi?“ zeptala se.

Ysbail se po počátečním překvapení rychle vzpamatovala. „Dávám ti své požehnání, Averil Pendragonová,“ zamumlala a políbila ji na obě tváře.

Potom Averil zamířila ke svým dvěma mladším sestrám. „Ráda bych se zdržela déle, ale Rhys se musí vrátit domů, protože začínají žně.“

„Všimla jsem si, že z okna ve věži vlaje prostěradlo,“ vyhrkla nedočkavě Maia. „Jaké to bylo? Hrozné? Nebo snad báječné?“ Oči jí zářily rozrušením a zvědavostí.

„Obojí,“ přiznala Averil. „Sice to bolí, ale prý jenom poprvé, jak tvrdí Rhys i má matka.“

„Dělali jste to víckrát než jednou?“ vyzvídala Maia. Averil se smíchem zavrtěla hlavou. „Ne, Maio

Pendragonová. O takových věcech se nebudu bavit s pannou, a kromě toho, Junia je na takové řeči příliš mladá.“

„Ne, nejsem!“ protestovala Junia.

„Budeš s ním šťastná?“ zeptala se Maia.

„Myslím, že ano.“

„A co když ne?“ ozvala se Junia.

„Nezbývá mi nic jiného, než se snažit, abych byla, maličká. Jsem nejstarší dcerou Dračího pána a je to mojí povinností. Nesmím udělat naší rodině ostudu,“ pravila Averil. „Tak to prostě v životě chodí.“

„Ale měla jsi být provdána za urozeného pána,“ špitla Junia se slzami v očích.

„Ano, doufala jsem v to,“ souhlasila Averil. „Ale osud mi přichystal překvapení, Junio. Nicméně, Rhys FitzHugh se zdá být dobrým mužem. Vynasnažím se, abych mu byla oddanou manželkou, stejně jako se budeš snažit i ty, až se jednou provdáš za muže, kterého ti náš otec vybere.“

„Vyberu si svého manžela sama,“ ohradila se Junia.

„Já také,“ přidala se k ní Maia.

„Už slyším klapot koňských kopyt,“ vmísila se mezi ně Gorawen. „Musíme jít, dcero.“

Argel popřála Gorawen šťastnou cestu, načež ztišila hlas a dodala:

„Pro smilování boží, nezdrž se tam příliš dlouho!“ Averil zaslechla její slova a chápavě se pousmála.

Políbila sestry na tváře a poté, co se s nimi objala, se rychle otočila, aby nespatřily slzy, které jí zalily oči. Ale Maia i Junia už hlasitě štkaly. Když Averil Pendragonová odjížděla z domu svého otce, v uších jí zněl jejich vzlykot.

Kapitola šestá

Mary FitzHughová nadšeně utíkala přivítat bratra a jeho doprovod, následována loudající se Rhawn, které při pohledu na krásnou zlatovlasou dívku po boku Rhyse FitzHugha, z očí sršela špatně skrývaná zloba. Takže se tedy nakonec s tím waleským děvčetem oženil. Ale ta malá divoška nebude komandovat její holčičku. O to už se postará a naučí ji, kde je její místo. Potom zrakem spočinula na ženě, která se té dívce neuvěřitelně podobala. Že by její matka? Dokonce ani dvě waleské ženy nemůžou ohrozit moji pozici, zasmála se v duchu Rhawn. Bude ze všech sil ochraňovat svoji drahocennou paní před těmito dvěma vetřelkyněmi.

„Bratře!“ vrhla se s výkřikem radosti Mary k Rhysovi, jakmile seskočil z koně.

Zvedl ji a vyhodil ji do výšky. „Mary!“ zvolal s úsměvem, když ji opět držel v náruči, a z jeho pohledu vyzařovala láska k mladší sestře.

Mary mu vtiskla polibek na tvář a šťastně se usmívala.

„Přivedl sis domů manželku, bratře?“ Její modré oči sklouzly k Averil.

„Ano, zlatíčko,“ přiznal se, a když Averil seskočila z koně, přišla se pozdravit se svojí švagrovou.

„Jsem vděčná za tvoji pohostinnost, má paní Mary,“ pronesla s úklonem.

„Ach!“ vykřikla dívenka. „Neříkej mi paní, Averil. Vždyť jsme teď sestry, takže jsem pro tebe Mary, stejně jako pro svého bratra.“ Očima putovala k místu, kde stála

Gorawen. „A tato žena je jistě tvoje matka,“ řekla.

„Očividně jsi zdědila krásu po ní.“

„Také budeš krásná, až dospěješ, mé dítě,“ podotkla Gorawen s úsměvem, když se s holčičkou pozdravila.

„Postav mě na zem, Rhysi,“ nařídila malá svému bratrovi. „Chci se náležitě pozdravit s našimi hosty.“ Potom přivítala Dračího pána zpět v Everleighu, ale pohled upírala na chlapce stojícího vedle něho.

Merin Pendragon přitáhl svého syna k sobě. „Tohle je můj dědic, Brynn Pendragon, Mary FitzHughová. Chtěl doprovodit sestru do jejího nového domova, ale také se těšil na setkání s tebou.“

Brynn se uklonil a Mary mu poklonu opětovala.

„Vypadáš jako tvůj otec,“ poznamenala. Bylo jí více než zřejmé, proč sem ten hoch přijel. Dračí pán ji do budoucna považoval za potencionální manželku pro svého syna.

„Ano, všichni mi to říkají,“ prohodil Brynn. Otec mu řekl, že se možná tato dívka stane za pár let jeho manželkou. Líbila se mu a měla příjemné vystupování.

„Odeberme se nyní do domu,“ vyzvala je Mary a zavedla hosty do síně, kde se posadili ke krbu. Služebnictvo k nim přispěchalo s poháry vína, aby hosté uhasili žízeň. Rhawn se postarala o skupinu zbrojnošů, ale potom spěchala zpět do síně, aby sledovala dění. V žádném případě nedovolí té waleské dívce, aby v Everleighu vládla a odsunula její paní na vedlejší kolej. Dokud bude naživu, nikdy k tomu nedojde.

„Bratře, bude ti teď patřit komnata našeho zemřelého otce,“ oznámila Mary svému bratrovi a obrátila se k Averil. „Komnata se nachází hned za touto síní a je poměrně velká a pohodlně zařízená.“

„Ale kde budeš spát ty?“ chtěla vědět Averil. „Jsi paní Everleighu, Mary. Neměla bys ten pokoj využívat ty?“

„Komnata je určena pro manželský pár, Averil,“ upřesnila dívka. „Já budu spát s Rhawn v jejím pokoji. Až se za pár let provdám, budu tam spát se svým manželem, ale mezitím vám bude k dispozici. Vidím, že sis přivezla svoji služebnou. Může spát v pokoji se mnou a s Rhawn.“

„Jsem ti vděčná za Dilys,“ řekla Averil zdvořile. Její pozornosti neunikl nepříjemný pohled, který po ní Rhawn vrhala. Tušila, že to s ní nebude mít snadné, obzvláště když se jí zdálo, že je Rhys rozpolcený mezi ní a tou starou babiznou.

Protože dorazili pozdě odpoledne, krátce po jejich příjezdu se podávala večeře. Služebnictvo přineslo na podnosech pečenou zvěřinu, nakládané úhoře s hráškem, šunku, tvrdý sýr, máslo a v proutěných ošatkách byl na stole připravený čerstvý chléb. Po večeři ještě pojídali jablka naložená v medu, cukrové oplatky a popíjeli pikantní víno.

„Večeře byla velmi chutná a správně podávána. A jídlo bylo čerstvé,“ zašeptala Gorawen své dceři do ucha. „To svědčí o tom, že Rhawn zvládá chod domácnosti dokonale, ale vůbec se mi nelíbí, jak se na tebe dívá.“

„Domnívám se, že věří tomu, že mám v úmyslu stát se paní manského panství, a žárlivě střeží postavení své

malé holčičky. Nevím, co tady budu dělat, ale nemohu zahálet v nečinnosti. Hovořila jsem o tom s Rhysem, ale přestože ví, že mám pravdu, stálé váhá a svoji nerozhodnost omlouvá tím, že si FitzHughové velmi váží oddanosti a Rhawn je v tomto ohledu nikdy nezklamala.“

„Ale vždyť je to nevolnice!“ křikla rozhořčeně Gorawen. „Ty jsi jeho manželka. Nedopustím, aby tě takto urážel. Promluvím si o tom s otcem.“

„Ještě, prosím tě, počkej,“ řekla Averil. „Myslím, že jsem přišla na možné řešení tohoto problému, ale nejprve musím vyzkoušet některé z dovedností, do kterých jsi mě zasvětila včera večer. Sice nemohu srovnávat, ale věřím, že můj muž je chtivý a smyslný. Jestliže uspokojím jeho roztoužené tělo, možná přistoupí na mé návrhy.“

„Předlož mu své požadavky až zítra,“ poradila jí Gorawen. „Zatímco bude na polích dohlížet na žně, ještě tě seznámím s jistými milostnými technikami, které ti pomohou získat si navždy jeho náklonnost, dcero,“ dodala a zasvěceně se usmála.

„Smím si procvičit své nové dovednosti už dnes v noci, matko? Milovali jsme se zatím jenom jednou, takže očekávám, že bude dychtivý po mém těle,“ zasmála se Averil.

Gorawen přikývla. „Ovšemže mu musíš nabídnout potěšení a uspokojit jeho touhu,“ povzbudila dceru.

Přemítala, jaký plán Averil vymyslela, aby získala chotě na svoji stranu. Její dcera byla chytrá, ale bylo to potřeba, aby se jí podařilo vypudit tu domýšlivou nevolnici.

Pozdě večer se Gorawen, na Maryino pozvání, odebrala do komnaty, ve které přespí společně s Mary, Rhawn a Averilinou služebnou Dilys. Merin Pendragon a jeho syn přenocují v síni, kde byly v kamenných zdech výklenky, ve kterých se připravila lůžka a hosté se na nich mohli pohodlně vyspat. Averil si všimla, že Rhawn se v doprovodu Mary ujistila, že je oheň uhašen, lampy a svíčky zhasnuty a dveře zamčené a zajištěné závorou.

Rhys vzal svoji ženu za ruku a odvedl ji do komnaty, která sousedila se síní. Když vstoupili dovnitř, zamkl za nimi dveře. „Tohle bude naše hnízdečko,“ řekl. „Budeme tady mít alespoň trochu soukromí,“ dodal a přiložil polínko do krbu, do jehož komína ústil i krb v síni.

Averil se rozhlédla po místnosti. Po pravé straně postele se nacházela dvě úzká okna. U protější stěny stála dřevěná komoda a vedle postele byla umístěna velká čtvercová truhla. Před krbem stála nízká stolička s polštářkem a stolek vedle postele zdobil vysoký svícen. Potemnělý pokoj osvětlovala mihotavá zář plamenů z ohniště. Kamennou podlahu zakrývalo několik tkaných koberečků. Na oknech byly připevněny dřevěné okenice, ale pokoj se nacházel v prvním poschodí, takže by stejně nikdo nemohl nakukovat dovnitř. Ušiji závěsy na okna, napadlo Averil. Alespoň bude v zimě v místnosti tepleji, protože i úzkými otvory by určitě dovnitř pronikal ledový vzduch. Látka zakrývající postel by také potřebovala vyměnit.

„Nikdy jsem tady nespal,“ řekl tiše Rhys. „Byl to pokoj mého otce.“

„Dokud se tvá sestra neprovdá, budeš vystupovat jako pán tohoto domu,“ podotkla Averil. „Ale komnata

potřebuje dát do pořádku, můj pane. Je cítit zatuchlinou a při pohledu na matraci je zřejmé, že za života tvého otce nebyla ani jednou vyměněna. Nicméně ještě nám dobře poslouží, než si necháme udělat novou.“ Otevřela dvířka komody. Byla prázdná. „Uložím si sem oblečení a ty si dáš své do truhly u postele. Souhlasíš?“ Přetáhla si tuniku přes hlavu, pečlivě ji složila a položila na polici nad komodou.

Rhys si stoupl za ni a začal jí rozšněrovávat šaty.

„Souhlasím,“ zašeptal a políbil ji na šíji. Potom jí stáhl šaty a rukou ji objal kolem štíhlého pasu. Druhou rukou jí rozvázal šňůrky u košile a nechal si hedvábí smyslně proklouznout mezi prsty. Vzal do dlaně její pevné ňadro a polibky zasypával jemnou pokožku na jejím krku.

Averil se vyklenula a potom se začala pomalu otírat zadečkem o jeho slabiny. „Hmmm,“ mumlala, a když zaslechla, jak zalapal po dechu, neubránila se úsměvu.

Krátce přerušili svoji vášeň. Rhys si stáhl pléd, zatímco Averil se otočila a setřásla si košili z těla a pak svlékla košili svému manželovi. Přitiskla své nahé mladé tělo na jeho, a jakmile se její rozpálená pokožka dotkla jeho kůže, zasténal. Jazykem si smyslně olízla rty.

„Ženuško,“ zamumlal jí do ucha, „jsi tak nažhavená a připravená hrát se mnou milostné hry.“ Něžně ji hryzl do ušního lalůčku.

„Ano,“ přitakala Averil a ruka jí sklouzla dolů, aby laskala jeho mužství.

„Ráno po svatební noci jsi mi utekla,“ připomněl jí.

„Ale v noci jsi byla velmi náruživá.“

„Kdybychom se ráno milovali, určitě by se mi nechtělo odjet z Dračího doupěte a nejraději bych zůstala celý den s tebou v posteli,“ vymlouvala se Averil.

Vtom jí odtáhl ruce, klekl si před ni a oddálil od sebe její stydké pysky. Sklonil se blíž a s potěšením pozoroval zvlhlou, orosenou, korálově rudou tkáň. Jeho jazyk prudce vystřelil v touze dotknout se jejího malého klenotu.

Averil úžasem ztuhla, ale vzápětí se jí to, co jí prováděl, zalíbilo. Jeho jazyk ji teď začal horlivě prozkoumávat. Přes měkké, hedvábné pysky se dostal k tomu nejcitlivějšímu místu jejího ženství, až se v tu chvíli bála, že snad rozkoší umře. „Ach, ano!“ vykřikla. Cítila šťávy, které jí proudily kanálkem lásky. V tom okamžiku Rhys vstal, přitlačil ji na hrubou kamennou zeď, nadzvedl ji, rukama podepřel zadeček a posadil si ji na své ztopořené přirození.

Averiliny oči se rozšířily ohromením. Jejich milování se tolik lišilo od svatební noci. „Aaach, Ježíši!“ zalapala po dechu, když do ní pronikl a celou ji naplnil. Jejich oči se setkaly. Přitiskla se k němu a ovinula nohy kolem jeho těla. Cítila v sobě jeho pulsující mužství.

Začal se rytmicky pohybovat a jeho pohyby ji přiváděly k šílenství. Nedokázala odvrátit oči od jeho uhrančivého pohledu. Byl to ten nejintimnější a nejsilnější okamžik, který kdy s někým sdílela.

„Budu si tě brát kdykoli a kdekoli,“ prohodil chraplavým hlasem. „V naší posteli. Ve stodole na kupě sena. Ohnu tě přes stůl v síni a představa, že by nás mohl překvapit někdo ze služebnictva, nás bude šíleně

vzrušovat.“ Rty mu rozvlnil úsměv. „A také na podlaze před krbem, Averil.“ Znovu a znovu se do ní bořil, až měla pocit, že jejich těla explodují žárem, který vytvářela. „Jak se ti ta představa zamlouvá, Averil, má malá waleská divoško? Nikdy jsem nepoznal tak náruživé děvče.“

„Zamlouvá se mi moc, můj pane!“ vyhrkla a prsty ho zlehka pohladila po krku. „Ach, ano! Ach, je to tak hezké! Nepřestávej! Nepřestávej!“ sténala a políbila ho na rty.

Zabořil prsty do jejího zadečku a začal se pohybovat s narůstající naléhavostí. Jeho hezký obličej byl napjatý vášní. Už se na něho nevydržela dál dívat. Zavřela oči, když se i její vášeň začala domáhat svého práva. Hvězdy, které jí už jednou explodovaly v hlavě, se znovu vrátily. Vzápětí ji přivedl k vyvrcholení. Dosáhli ho společně v jediném výtrysku rozkoše, který je zanechal bez dechu. Zůstával dosud v ní a ona na něm vyčerpaně visela s hlavou opřenou o jeho rameno. Po chvíli z ní vystoupil a odnesl ji do postele. Když ji položil, obklopila ji vůně levandule. Lehl si vedle ní, uchopil její ruku do své a v tichosti odpočívali a nabírali sílu.

„Jakmile do tebe jednou proniknu, nechce se mi ven,“ prolomil Rhys ticho po několika minutách.

„Také si pokaždé přeji, abys ve mně zůstal,“ přiznala se.

„To rád slyším,“ řekl pobaveným hlasem, „jsem si jistý, že nám to bude v posteli klapat. A pokud jde o to ostatní, časem uvidíme.“

„Usoudila jsem, že je dobré, když se muž a žena navzájem respektují,“ promluvila Averil. „Muži mají rády ženy nejrůznějšími způsoby. Například můj otec má rád svoji ženu. Moji matku vášnivě miluje a k Ysbail se chová tolerantně. Ale všechny tři ženy respektuje a váží si jich za to, co dělají nejen pro něho, ale i pro jeho děti a rodinu. A ony si ho také váží. Doufám, Rhysi FitzHughu, že až se lépe poznáme, budeme se také navzájem respektovat.“

Pokývl hlavou a pohladil ji po tváři. „Budeš mě milovat, Averil Pendragonová?“ zeptal se jí.

„Budeš mě milovat, Rhysi FitzHughu?“ odpověděla mu otázkou. Její tmavovlasý, modrooký manžel byl tak hezký. Dokázala by ho milovat? Milovat muže, který zmařil její sny o zářivě jasné budoucnosti? To zatím nevěděla.

Neubránil se úsměvu. „Prozatím se musíme spokojit s tím, že navzájem dokážeme uspokojit naši touhu. Mám pravdu, ženo?“

„Prozatím ano,“ přitakala Averil. Stále ale nebyla připravená k rozhovoru o Rhawn. Musí svého muže poznat mnohem lépe a právě tohle sdělila své matce následující den, když spolu seděly v síni.

„Jak si představuješ, že by měl tvůj choť tuto nepříjemnou situaci vyřešit?“ otázala se Gorawen a ostražitým pohledem se přesvědčila, že jsou v síni samy a nikdo nemohl jejich rozhovor zaslechnout.

„Požádám manžela, aby daroval Rhawn svobodu,“ řekla Averil, „kterou by si za ty dlouhé roky oddanosti jejich rodině jistě zasloužila. A k tomu ještě pěknou malou

chaloupku. Myslím si, že jenom tehdy bude Rhys svolný požádat ji, aby mi ustoupila z cesty. Ale až se k tomuto kroku odhodlá, budu u toho, abych ji poprosila o občasnou výpomoc, a vysvětlím jí, že nejsem zvyklá zahálet a že jsem se od své matky a lady Argel naučila vést domácnost.“

„To je skvěle promyšlený plán,“ pochválila ji Gorawen,

„a je velmi pravděpodobné, že uspěješ. Vždy jsem tě považovala za chytré děvče, Averil.“

„A přestane spát v tomto domě. Vyberu mladší dívku, která bude Mary sloužit, protože Rhawn je příliš tvrdohlavá, příliš majetnická a vážná. Mary k sobě potřebuje někoho mladého, kdo by ji rozesmál,“ pokračovala Averil a lokla si vína z poháru.

„Jsem si jistá, že tvůj návrh chůvu nepotěší,“ řekla Gorawen, „ale pokud bude po tvém boku Rhys, neměla bys mít žádné problémy. Chovali se k té ženě tak dobře, až zapomněla, že je nevolnicí. Odměnit ji svobodou je chytrý nápad, dcero! Ale dej si pozor, aby ta záležitost nenabrala nečekaný obrat. Ujisti se, že Rhys pochopil, že Rhawn má žít ve svém vlastním domku, a ne tam jenom občas zajít.“

„Určitě to udělám, matko,“ pravila Averil. „Zdá se mi, že se Mary líbí Brynn. Možná bych ho měla brzo pozvat na návštěvu,“ dodala.

„Tvůj otec zvažuje, že by dohodl manželský svazek mezi nimi, pokud se mu ovšem podaří udržet lorda Mortimera v bezpečné vzdálenosti,“ řekla Gorawen.

„Možná bys mohla nenápadně zjistit, zda je tvůj manžel tomuto záměru nakloněn.“

„Zatím je předčasné uvažovat o jejich sňatku, ačkoli vím, že existují lidé, kteří by takový manželský svazek schválili už teď, teprve pak by je nechali dospět. Ale Rhys k nim nepatří,“ poznamenala Averil.

„To je jedině dobře! Snem tvého otce je vlastnit pozemky na obou stranách pohraničí,“ svěřila se jí Gorawen.

Matka a dcera trávily dny společně a Gorawen zasvěcovala Averil do tajů milostného umění. Po třech dnech Dračí pán oznámil, že se jejich pobyt v Everleighu nachýlil ku svému konci. Na zpáteční cestu se měli vydat další den ráno. Averil se od matky dozvěděla, jakými způsoby vzrušit manžela a uspokojit jeho touhu. Gorawen jí také ukázala, jak se z bylinek vyrábí lektvary a emulze na povzbuzení ochablého milence.

„Existují i další metody,“ řekla na závěr. „Až za tebou příště přijedu, určitě ti je prozradím. Domnívám se, že prozatím toho znáš dost na to, aby byl Rhys FitzHugh nadmíru spokojen.“

Když Averil sledovala, jak její rodiče a bratr odjíždějí z Everleighu, ochromil ji smutek. Věděla, že její odloučení od rodiny je tentokrát natrvalo. Náhle si uvědomila, jak moc jí chybí její sestry.

„Také se mi bude po Dračím doupěti stýskat,“ snažila se ji utěšit služebná Dilys. „Nikdy předtím jsem nebyla pryč z domova.“

„Everleigh je naším novým domovem,“ řekla Averil.

„Podle toho, jak o vás ta stará Rhawn mluví, nejste nic jiného než vetřelkyně,“ vyhrkla Dilys rozhorleně. „Zdá se mi, že si o sobě moc myslí.“

„Nevšímej si jí,“ pravila Averil klidně. „Je nevolnicí stejně jako ty, ale protože je její práce zodpovědnější, připadá si důležitá. Přesto si myslím, že by ji měl můj manžel odměnit za její oddanost. Musím to ještě pečlivě zvážit. Dilys, nechci, abys klevetila se služebnictvem. Potřebuji, abys pozorně sledovala dění v domě a nenápadně naslouchala.“

„Ano, paní,“ přitakala Dilys. „Ještě než jsme opustili domov, lady Argel mi vše vysvětlila. Vlastně starý domov,“ opravila se.

V následujících dnech, když se Averil zeptala Rhawn, zda by mohla dělat společnost malé Mary a učit ji nové věci, našla si pokaždé stará chůva výmluvu, aby zabránila jejich setkání. Averil potom sedávala v síni u svého tkalcovského stavu a tkala. Nebo aranžovala květiny, které natrhala v zahradě, a připravovala lektvary z bylinek. Jednoho dne se rozhodla, že uvaří voňavá mýdla, což Rhawn neuměla. Sice své malé paní ukázala, jak se dělá obyčejné mýdlo, ale výroba voňavého mýdla byla složitější.

„Mary by se měla naučit taková mýdla vyrábět,“ zmínila se před svým manželem a on souhlasil.

Tentokrát Rhawn nemohla jejich setkání zabránit.

Výroba mýdla byla poměrně zdlouhavý proces. Nejprve rozpustily tuk a nechaly ho přejít varem. Pak musely prosít popel a jemný prášek vsypaly do louhu, který smíchaly s tukem a olivovým olejem a nakonec tam

přilily nejrůznější květinové výtažky. Tuto kaši opatrně rozlily do několika mističek a také do kamenných nádob. Mýdlová směs v mističkách po několika měsících ztvrdne a obsah kamenných nádob se bude už po měsíci používat jako tekuté mýdlo.

Mary si oblíbila vůni růží a fialek, zatímco Averil dávala přednost zimolezu. Po třídenní práci byly nádoby s mýdlem připraveny k uskladnění. Jakmile bylo vše hotovo, Averil navrhla Mary, že by se mohly projet na koních, protože od Rhyse věděla, že holčička zbožňuje vyjížďky na koni, ale chůva jí to zřídkakdy dovolí. Námitky měla i tentokrát.

„Rhawn, měla bys vědět,“ začala Averil a obličej jí rozjasnil oslnivý úsměv, „že každá vznešená dáma musí dokonale zvládat jízdu na koni. Chudinka Mary nemá příležitost se to naučit. Buď prosím tak laskavá a nebraň jí v tom. Alespoň budeme na čerstvém vzduchu a vrátíme se včas, abychom si pochutnaly na tvé dobré večeři.“ Aniž by vyčkala na její odpověď, vzala děvčátko za ruku a vedla je ven ze síně.

„To bylo od tebe velmi odvážné,“ řekla Mary, když přecházely přes dvůr ke stájím. „Nikdo se nikdy neodváží Rhawn radit, co by se mělo dělat.“

„Rhawn je dobrá žena, Mary, ale je nevolnice. Ty jsi tady paní. Jestliže si budeš přát každý večer nakládaný sýr, potom ti Rhawn musí splnit tvé přání. Nicméně si myslím, že by měl Rhys té ženě darovat svobodu. Sice je někdy dost nepříjemná, ale je tvé rodině věrná a zasloužila by si za svoji oddanost odměnu.“

„Ach Averil, jsi tak moudrá!“ zvolala obdivně její malá švagrová. „Rhawn dokáže být někdy pěkně vrtošivá, ale miluje mě, ačkoli si někdy přeji, aby mě tak moc nemilovala.“

„Stará se o tebe od chvíle, kdy ses narodila, ale zdá se mi, že je vůči tobě příliš majetnická,“ zamumlala Averil.

Když došly ke stájím, podkoní vyvedl na dvůr jejich koně. Mary jezdila na bílém poníkovi, který měl černou hřívu a ocas, zatímco Averil dostala mladou hnědou klisnu. Dívky vyskočily na koně, vyjely ze dvora a zamířily k polím, z nich už byla úroda sklizená. Když projížděly kolem sadu, ve kterém nevolníci sklízeli jablka a hrušky, zahlédly mezi stromy Rhyse a zamávaly na něho. S úsměvem od ucha k uchu jim také zamával.

Když ten den pozdě večer leželi Averil s Rhysem v posteli, manžel poznamenal:

„Překvapilo mě, že Rhawn pustila Mary z domu.“

A právě vtom si Averil uvědomila, že nastala vhodná příležitost, aby manželovi přednesla svůj návrh.

„Myslím, že neoceňuješ oddanost chůvy své sestry tak, jak by si zasloužila, Rhysi. Ty sám ses kdysi zmínil, že je její oddanost jedinečná,“ zašeptala, přivinula se k němu a políbila ho na tvář.

„Co chceš, abych udělal?“ zeptal se překvapeně.

„Dopřej jí svobodu a daruj jí vlastní chaloupku,“ pronesla vážným tónem Averil. „Převezmu její povinnosti a budu se starat o domácnost, dokud Mary nebude starší, aby vše zvládla sama, ale i tak budu občas potřebovat Rhawninu pomoc. Není správné, že si vážíš

více nevolnice než vlastní manželky, i když chápu, jak moc si ceníš její oddanosti, Rhysi.“

Nepatrně pokývl hlavou. „Máš naprostou pravdu, Averil, ale vím, že bych se nezavděčil Rhawn.“

„Nezapomínej, že je nevolnice, muži, a není ti svým postavením rovná,“ připomněla mu Averil. „Daruj jí svobodu jako odměnu za její věrnou službu. A dopřej jí vlastní domeček. Vyberu mladší dívku, která bude tvé sestře sloužit. Mary nebude nikdy připravena na samostatný život, nemluvě o manželství, pokud Rhawn zůstane i nadále její chůvou. Jestliže ji tak velkoryse obdaruješ, nikdo o tobě nebude prohlašovat, že jsi nevděčný. Vím, že to pro tebe není snadné, Rhysi, ale já potřebuji získat své místo v této domácnosti. Obzvláště teď,“ zakončila Averil důrazně svoji řeč.

„Proč právě teď?“

„Asi čekám tvoje dítě,“ oznámila mu Averil.

„Ach, už tak brzo? Veleb boha, má krásná ženo, jsi opravdu úrodné políčko,“ vyhrkl Rhys rozrušeně.

„A ty jsi pilný oráč,“ špitla Averil, a když ho políbila na ústa, ještě mu jazykem polaskala ušní lalůček. „Líbí se mi, když ořeš brázdičku, Rhysi.“

Ve slabinách ucítil narůstající touhu. „Můžeme?“ zeptal se. „Nevím nic o těchto věcech, Averil.“ Neschopen se déle ovládat, začal ji něžně hladit po vnitřní straně stehen.

„Zatím můžeme,“ ujistila ho s pousmáním, když ji objal.

„Nemohu se tě nabažit, Averil,“ zašeptal jí do ucha a zabořil obličej do jejích hedvábně jemných vlasů.

„Jakým kouzlem sis mě k sobě přičarovala?“

„Těší mě, že po mně stále toužíš, muži,“ přiznala se Averil. „Obzvláště když jsme manželé už více než tři měsíce.“ Zvedla hlavu z jeho ramene a políbila ho na rty.

„Začínám si na tebe postupně zvykat, Rhysi. Možná že tě časem budu i milovat.“

„Potom se ti musím v této záležitosti podvolit,“ poznamenal.

„Protože jsem řekla, že tě možná budu milovat?“ otázala se ho se zvědavostí.

„Ne, protože já tě už miluji, Averil, a protože máš pravdu,“ podotkl a svojí odpovědí ji překvapil, načež ji začal vášnivě líbat tak dlouho, dokud jí útroby nespalovala nesnesitelná touha.

„Chci, abys mě miloval,“ zašeptala. „Chci, abys mě potřeboval, důvěřoval mi a vážil si špetky moudrosti, kterou ti mohu nabídnout. Nehledě na to, jak náš vztah začal, Rhysi, jsme teď manželé a nepřeji si, abychom byli v našem manželském svazku nešťastní.“ Vzápětí se mu otevřela, a když do ní prudce pronikl a naplnil ji nově přiznanou vášní, zasténala. Když společně dosáhli nebes, jako se to stávalo často, byla by přísahala, že pocítila, jak ledový krunýř svírající její srdce popraskal, a v náhlém přívalu štěstí vykřikla jeho jméno. A potom se v jeho objetí rozplakala, stejně jako při jejich svatební noci.

„Jsem tak šťastná,“ přiznala se mu.

„Jsi šťastná, protože víš, že tě miluji?“ vyzvídal a pohladil ji po nádherných vlasech.

„Ano, ale také proto, že teď už vím, že miluji i já tebe,“ vzlykala.

Schoulena v jeho objetí nemohla spatřit jeho pousmání, ani jak v úžasu zavrtěl hlavou. Nikdy v životě se necítil šťastnější než teď, když vyslechl vyznání své ženy, a hlavou mu blesklo, zda jeho otec zažíval podobné pocity.

„Jsem tak rád, že mě miluješ,“ zašeptal.

Příští den si společně s Mary jeli prohlédnout chalupu, ve které žil starý svobodný muž, a protože neměl žádné dědice, stala se po jeho smrti majetkem panství. Nevelký kamenný domek byl pokrytý doškovou střechou a uvnitř se nacházela jenom jedna místnost. Rhys zjistil, že krb není poškozený a má dobrý tah. Naproti dveřím stál velký prádelník a kredenc. Střed pokoje zaplňoval stůl se dvěma židlemi a před krbem byla postavená dřevěná stolička. Averil si všimla, že by postel potřebovala novou matraci.

„Je to velmi hezká chaloupka!“ zvolala Mary nadšeně.

„Stojí blízko vesnické studny,“ poznamenala Averil. „A má malou zahrádku.“

„Rhawn určitě bude ráda sedávat na lavičce před domem a povídat si se sousedy,“ zahlaholila Mary. „Co si myslíš, Rhysi? Nepřipadá ti naprosto dokonalá?“

„Tak ty se chceš zbavit své staré chůvy,“ poškádlil Rhys sestru.

„Ano!“ přiznala se Mary, aniž by se zastyděla. „Miluji Rhawn a vím, že ona miluje mě, ale nikdy mě nespustí z dohledu. Pořád mi něco zakazuje. Nesmím jezdit na koni ani se učit od Averil nové věci, které bych měla znát,

protože na ni žárlí. Ale já jsem paní tohoto panství a musím přece vědět, jak ho řídit. Myslím si, že bys měl Rhawn darovat svobodu a tuto chaloupku.“

„Ale někdy budu její pomoc potřebovat,“ řekla Averil Mary. „Doufám, že nemáš v úmyslu vyhnat ji navždy z panství.“

„Jestliže si vyžádáš její pomoc, máš ji mít, Averil,“ podotkla Mary. „Jsem sice ještě dítě, ale vidím, že překročila hranici svého společenského postavení. Není paní tohoto panství. Byla bych ráda, Averil, kdybys sejmula z mých ramen břemeno povinností, dokud nebudu připravena znovu je převzít. Jsem příliš malá.“

„Pokud si přeješ zůstat ještě pár let malou holčičkou, Mary, velmi ráda tvé žádosti vyhovím,“ ujistila ji Averil.

„Takže jsme se dohodli,“ vmísil se Rhys. „Rhawn získá za svoji oddanost naší rodině svobodu a navíc tuto chaloupku.“

„Ano!“ přitakaly současně Mary a Averil.

Když se vrátili na panství, zavolali chůvu do síně a tam ji informovali o jejich rozhodnutí. K jejich překvapení nezačala žena ze sebe chrlit námitky a oči se jí zalily slzami.

„Ale vždyť musím své dítě ochraňovat před tou waleskou holkou,“ vyhrkla.

„Před čím mě chceš chránit?“ chtěla vědět Mary.

„Chce získat Everleigh pro sebe!“ vykřikla Rhawn.

„Ne, nechci,“ promluvila Averil. „Everleigh patří Mary FitzHughové. Já jsem manželkou jejího bratra, který je tady správcem.“

„O vás Walesanech je známo, že ukradnete všechno, co se dá,“ odsekla Rhawn.

„Everleigh patří Mary,“ řekl tiše Rhys. „Určitě víš, že svoji sestru miluji a nikdy bych jí neublížil. Kdybych chtěl získat panství pro sebe, poslal bych ji do kláštera.“

„Ta waleská čarodějnice vás očarovala!“ zakvílela Rhawn.

„Ano, máš pravdu,“ přitakal k jejímu úžasu Rhys. „Ale moje sestra už není nemluvně. Měla by každý den jezdit na koni a poznávat nové lidi. Musí se naučit chovat jako správná dáma a to ji může naučit jenom Averil. Svoji bezmeznou láskou ji omezuješ a tím jí neprokazuješ dobrou službu. Tvoje oddanost a tvrdá práce ti získaly svobodu. Těší nás, že ti poskytneme vlastní domov. Kromě toho, Averil bude čas od času potřebovat tvoji pomoc, protože ji Mary požádala, aby dočasně, dokud nebude starší, převzala její povinnosti paní domu. Považuji za rozumné, že Averil ochotně Mary zastoupí. Moje manželka ocení tvoji pomoc, Rhawn, protože jsi celý svůj dosavadní život prožila v Everleighu, takže víš, jak to tady chodí.“

„Přesně tohle si přeji, Rhawn, můj drahoušku,“ snažila se Mary povzbudit chůvu.

„Jenom jsem vás chtěla chránit,“ namítla stařena a po tváři se jí kutálely slzy.

„Já vím,“ přitakala Mary.

„Kde je ta chaloupka?“ chtěla vědět Rhawn.

„Vybrala jsem ji sama,“ hlásila radostně Mary. „Komín dobře táhne, dveře a okna těsní a došková střecha je nová. Je ve vesnici. Nechtěla by ses jít na ni podívat?“ dodala a natáhla ruku ke staré chůvě. „Dojdeme tam pěšky, není to daleko.“

„Dobře,“ souhlasila klidnějším tónem Rhawn. Otočila se k Averil a Rhysovi. „Přísahejte, že mému dítěti neublížíte.“

„Přísahám,“ zašeptala Averil a její pohled se střetl s pohledem staré ženy.

„Já také,“ přidal se Rhys.

Rhawn přikývla. „Přijímám tedy vaše dary, můj pane,“ řekla a rty jí rozvlnil úsměv, první, který kdy u ní Averil viděla. Potom vzala Mary za ruku. „Ukažte mi tedy tu chaloupku, mé dítě, dříve než změním svůj názor,“ pobídla ji.

Jakmile vyšli ze dveří, Rhys a Averil se srdečně rozesmáli.

„Rhawn potřebovala svobodu jako sůl,“ promluvila Averil.

„Zařiď, aby co nejdříve dostala novou matraci do postele,“ řekl jí. „A také bude potřebovat nějaké misky, hrnky a lžíce,“ dodal, políbil Averil na tvář a potom ji rukama sevřel v pase a vyzvedl nad sebe.

„Hned mě postav na zem, ty jeden blázne!“ pokárala ho Averil.

„Kdy se má narodit naše dítě?“ změnil náhle téma.

„Pokud vše bude v pořádku, tak v květnu,“ řekla Averil.

„Ale raději o tom nebudeme hovořit, aby nám to nepřineslo smůlu.“

Chápavě přikývl. „Jsi si tím opravdu jistá?“

„Ano, ale přesto bychom mohli poslat pro moji matku, která takovým věcem rozumí,“ navrhla Averil.

Za pár dní se v Everleighu objevila Gorawen. Ihned po příjezdu prohlédla svoji dceru a potvrdila Averilino podezření, že je v požehnaném stavu.

„Dítě je pevně zahnízděno,“ sdělila Rhysovi. „Vaše semeno je silné a také děloha mé dcery je zdravé a bezpečné místo. Dítě se narodí v květnu.“

„Vyprávěj mi o mých sestrách,“ poprosila ji Averil.

Gorawenina tvář se zachmuřila. „V létě se Maie představilo několik nápadníků, ale stále neprojevuje o žádného zájem. Možná na to bude vhodnější doba až příští rok, kdy jí bude patnáct.“

„Co se děje?“ otázala se Averil, když vycítila matčino rozpoložení.

„Tvému otci se nelíbí, že je tak vybíravá,“ řekla Gorawen.

„Ještě není připravená, aby se stala ženou,“ konstatovala rozumně Averil.

„Ale je načase, aby se vdala,“ opáčila ostře Gorawen.

„Až nastane ten správný okamžik, Maia se rozhodne. Je zbytečné se tím trápit, matko. Mysli raději na vnouče, které tobě a otci dám,“ chlácholila ji Averil.

„Nejsem ještě příliš mladá a krásná na to, abych se stala babičkou?“ poškádlila ji Gorawen a Rhys ji diplomaticky ujistil, že tomu tak vskutku je.

Gorawen se zdržela jenom několik hodin a pak se vydala na zpáteční cestu. Svůj brzký odjezd vysvětlila tím, že se Merinovi nezamlouvá, když ho zanechá samotného příliš dlouho.

Rhawn se smířila se získanou svobodou a k jejich překvapení byla nadšená chaloupkou. Přicházela do domu skoro každý den, ale když nastala zima, nestavovala se tak často. Nerada chodila pěšky ve větru a dešti. Někdy dokonce i hustě sněžilo. Jednoho chladného zimního dne se jí Mary vydala navštívit. Když vstoupila do domku, Rhawn seděla spokojeně u krbu a cosi šila.

„Proč jste přijela v tak hrozném počasí, děťátko? Z okna vidím, že déšť je zmrzlý, přivítala ji.

„Neukázala ses v našem domě už čtyři dny, Rhawn. Chyběla jsi mi a bála jsem se o tebe,“ řekla Mary a kýchla.

„Ach, určitě jste se nachladila!“ zvolala polekaně stará žena.

„Ne, to nic není,“ zasmála se Mary.

„Vždyť máte mokrý plášť,“ zhrozila se Rhawn, vzala plášť a rozprostřela ho před krbem. Mary se zdržela u Rhawn asi hodinu a pak se v dešti vrátila domů. Když přijela, opět kýchala a Averil jí položila ruku na rozpálené čelo.

„Bláznivé dítě,“ pokárala ji Averil. „Jak jen jsi mohla jet ven v takovém nečase? Ani jsi za mnou nepřišla, aby

ses mě dovolila, protože jsi věděla, že bych tě nikam nepustila.“

Společně s Dilys vysvobodily dívenku z mokrého oblečení, oblékly jí suchou košili a uložily ji do postele.

„Udržuj oheň, Dilys,“ přikázala Averil služebné.

„Uvařím léčivý lektvar.“

Ale v noci se Mary FitzHughové přitížilo. K nachlazení se přidal silný kašel. Averil jí potřela hrudníček ovčím tukem smíchaným s kafrem a přiložila na něj kousek flanelové látky. Teplota se jí každou hodinu zvyšovala, a tak Averil povařila ve vodě ječmen, potom vodu přecedila a osladila cukrem. ©ťávu po lžičkách podávala Mary, aby jí snížila teplotu. Ještě také připravila z octu, medu a namleté lékořice sirup proti kašli. Protože ani po dvou hodinách teplota nepoklesla, uvařila druhou dávku ječmene, přecedila vodu do kamenné nádoby a ještě jednou ječmen povařila. Potom znovu přecedila vývar do nádoby a přidala několik lžic medu. Přestože Mary vypila skoro všechno, horečka neklesala a Averil propadala zoufalství.

Rhys dojel pro Rhawn. Když stará žena uviděla Mary s tvářemi rozpálenými horečkou, zavrtěla hlavou.

„Jak jste se jí snažila léčit?“ zeptala se Averil. Ta jí přesně popsala postup léčby.

„Postupovala jste správně,“ řekla chůva. „Je to moje chyba. Neměla jsem ji včera nechat odejít v té průtrži. Ach, je to moje vina!“ zaúpěla a rozplakala se.

Averil objala konejšivě starou ženu rukou kolem ramen.

„Dojeď pro kněze,“ řekla svému manželovi.

Rhys zastavil u knězova domu a zabouchal na dveře.

„Otče Kevyne, pojeďte honem se mnou. Má sestra onemocněla a asi umírá,“ vyhrkl, když kněz otevřel dveře.

Oba muži se vrátili na panství. Jakmile Rhawn uviděla kněze, srdceryvně se rozplakala. Otec Kevyn sklouzl pohledem k Mary a věděl, že se její bratr nemýlil. Jeho sestra umírala.

„Mary FitzHughová,“ oslovil ji jemně. „Otevři oči a pověz, že se přiznáváš ke všem svým hříchům.“

Mary otevřela modré oči a upřela na něho pohled. Přikývla. „Přiznávám se ke všem svým hříchům,“ zašeptala s pousmáním.

Kněz nad ní udělal znamení kříže a ulekl se, když ho Mary popadla za rukáv. „Co se děje, mé dítě?“ zeptal se jí. „Je ti odpuštěno a dnes se sejdeš v ráji se svojí matkou, otcem a naším svatým Pánem a panenkou Marií, po které jsi byla pojmenovaná.“

„Můj bratr,“ hlesla Mary.

„Co je s tvým bratrem?“ podivil se kněz zmateně.

„Everleigh. Teď mého bratra. Přísahám!“ vypravila ze sebe těžce a rozkašlala se.

Otec Kevyn na okamžik dumal nad jejími nesrozumitelnými slovy, až konečně pochopil jejich význam. „Odkazuješ Everleigh a vše, co k němu náleží, svému bratrovi, Rhysu FitzHughovi. Je to tak, mé dítě?“

„Ano!“ zasténala úlevně Mary, načež naposledy vydechla.

„Odpřísáhnu její slova,“ řekl kněz a ještě jednou udělal na dívčiným tělem znamení kříže.

Vše se přihodilo tak neuvěřitelně rychle. Jeden den kypěla Mary zdravím a druhý den během několika hodin zemřela. Náhle se venku zvedl vítr, jehož kvílení připomínalo truchlení. Do okenních skel bičovaly dešťové kapky, které se měnily ve zmrzlý déšť. Rhawn seděla schoulená u krbu a hořce plakala.

„Neměla jsem ji nechat odejít,“ opakovala stále dokola. Averil a Rhys byli šokováni náhlou smrtí malé Mary. Seděli v síni u stolu a nepřítomné pohledy upírali kamsi do prázdna. Po chvíli Rhawn vstala, přešla k Averil a uchopila ji za ruku.

„Musíme Mary připravit, paní,“ řekla ponuře.

Averil se pomalu zvedla ze židle. „Já vím,“ přitakala unaveným hlasem.

„Pomůžu vám, paní, protože se nesmíte namáhat, když pod srdcem nosíte příštího dědice Everleighu,“ nabídla se Rhawn.

„Neměla by se vůbec rozrušovat,“ namítl Rhys a vstal od stolu. Jeho hezká tvář byla smáčená slzami a zastřena smutkem.

„Mary byla paní Everleighu,“ promluvila Averil.

„Srdečně mě v mém novém domově přivítala a měla mě ráda. Já jsem ji také milovala. Dítě, které čekám, je zdravé a silné a určitě by si přálo, abych splnila svoji povinnost a přichystala tělo jeho tety na pohřební obřad.“

Možná že ti Walesané nejsou nakonec tak zlí, pomyslela si stařena.

„Pomůžeš mi s dítětem, až se narodí?“ zeptala se jí Averil.

„Ovšemže, paní,“ přitakala Rhawn, „ale chci i nadále žít ve své chaloupce.“

„Jinak bych si to ani nepřála,“ odvětila Averil a obě ženy se společně odebraly do komnaty, kde leželo tělo Mary FitzHughové. Rhys si uvědomil, že jeho otec zemřel přesně na den před rokem. Když mu tenkrát na smrtelné posteli poradil, aby unesl dceru Dračího pána, ani ve snu by ho nenapadlo, co všechno se během toho krátkého roku stane. Býval by své sestře oddaně sloužil, ale osud mínil jinak. Stal se pánem manského panství a na jaře se mu narodí první dítě. Ale ztratil svoji milovanou sestru. Zabořil hlavu do dlaní a plakal. Plakal, když v noci klečel před katafalkem. Plakal, když bylo její tělo pochováno do studené půdy. Každý den přicházel k hrobu a děkoval jí za Everleigh. S příchodem jara se jeho smutek zmírnil, ale věděl, že ho nikdy nadobro neopustí.

A pak přišel den, kdy Averil Pendragonová porodila jeho syna a Rhawn, jejíž vrásčitá tvář se rozzářila úsměvem, mu položila chlapečka do náruče. Při pohledu na novorozeně se Rhysovi, poprvé od sestřiny smrti, objevil na rtech úsměv. Averil se také usmála, když se jejich pohledy střetly. Věděli, že s narozením dítěte byla jejich minulost za nimi.

„Jak mu budeme říkat?“ zeptal se Rhys a ukazováčkem se dotýkal tvářičky svého syna.

„Rhys mladší,“ odvětila pohotově Averil. „A za rok nebo dva, pokud bůh dopřeje, mu pořídíme sestřičku, která se bude jmenovat Mary.“

„Jsi si tím jistá?“ poškádlil ji s úsměvem.

„Ano, jsem,“ přitakala a přemýšlela, zda si její manžel vzpomněl, že přesně před rokem ji unesl. „Naprosto jistá,“ dodala a oplatila mu úsměv. Rhys FitzHugh sice nebyl urozený pán, ale byl jejím manželem, milencem a dobrým přítelem. A pokud ke spokojenému životu bylo potřeba ještě cosi jiného, netušila, co by to mělo být. A ani ji to nezajímalo.

ČÁST DRUHÁ

MAIA

Kapitola sedmá

Dračí pán si prohlížel vznešené mladé muže, kteří se sešli v síni, aby žádali o ruku jeho dcery Maii. Byl mezi nimi i jeden z nemanželských synů Llywelyna Velikého. Hochova matka Corbet byla legitimní dcerou anglického pána z pohraniční oblasti a před mnoha lety byla unesena. Také jeden z bratranců Gorawen Tewydrové vyslal na přehlídku nápadníků svého mladšího syna. K Merinově překvapení se mezi přítomnými sešli tři mladí muži z anglických rodin z pohraničí, Roger Mortimer, Robert FitzWarren a John Ashley. Nedokázal si pro svoji dceru představit vhodnějšího nápadníka. Ani mu nevadilo, že to byli Angličané. Ale k jeho zklamání Maia neprojevila zájem ani o jednoho z nich, a Merin Pendragon nechtěl svoji dceru do sňatku nutit. Stále ho trápilo, nehledě na to, jak skvěle manželství fungovalo, že byla jeho nejstarší dcera Averil provdána za tak děsivých okolností, aniž by si mohla svého manžela vybrat. Byl si vědom toho, že Maia a Junia si zvolí ženicha samy a nebude je zajímat, co si budou ostatní o jejich rozhodnutí myslet.

„To děvče je hlupačka,“ zamumlala jeho konkubína Ysbail. „Co by proboha chtěla? Vždyť ti mládenci jsou bez poskvrnky a těší se pevnému zdraví. Výběr asi není snadný, ale určitě to zvládne,“ dodala.

„Moje dcera chce milovat muže, za kterého se provdá,“ zašeptala Argel.

„Pcha!“ frklaYsbail. „Co s tím má společného láska? A co je to vlastně láska? Naprostý nesmysl a nedívej se tak

na mě, Gorawen. Můžu mít svůj názor, stejně jako ty máš svůj.“

„Ty snad našeho pána nemiluješ?“ otázala se ostře Gorawen.

„A miluje on mě?“ opáčila Ysbail. „Ne, nemiluje! Vzal si mě jako konkubínu, protože doufal, že mu dám syna, nic víc v tom nebylo. Mám ho ráda. Vážím si ho, ale abych ho milovala? Pcha!“

Konečně, když se léto chýlilo ke svému konci, zklamaní nápadníci odjeli z Dračího doupěte. Jako poslední se vydal na zpáteční cestu domů Roger Mortimer.

„Jsi si opravdu jistá,“ promluvil hlasem podbarveným lítostí, „že bys mě nemohla milovat, Maio? Přísahám, že bych ti byl oddaným manželem.“

„Je mi líto, Rogere,“ odpověděla Maia. „Mám tě ráda. Vlastně se mi ze všech nápadníků líbíš nejvíce. Ale muže, za kterého se provdám, musím milovat celým srdcem a duší. Kdyby tomu tak nebylo, umřela bych.“

„Potom tedy předpokládám, že by nebylo rozumné unést tě,“ poškádlil ji a v modrých očích mu tančily jiskřičky smíchu.

Maia se zasmála. „To předpokládáš správně. Musím tě ale upozornit, Rogere, že jezdím ven vždy ozbrojená, a kdyby ses mě pokusil unést, zabila bych tě. To by mě ovšem zarmoutilo, protože jsi nejlepším přítelem mého švagra.“

„Jestliže ale míříš tak dobře jako tvoje sestra, neměl bych se tě bát,“ namítl.

„Mířím naprosto přesně,“ varovala ho. „Averil nikdy nedovedla zručně zacházet s dýkou. Je příliš netrpělivá.“

Roger Mortimer vzal její ruku do své a dlouze ji políbil.

„Potom se s tebou musím, ač nerad, rozloučit, Maio. Doufám, že brzy najdeš toho pravého muže a budeš s ním šťastně žít, obklopena láskou.“

„Ach, to je od tebe milé,“ zvolala Maia s dojetím, a když sledovala, jak Roger mizí v dáli, pomyslela si, jaká je škoda, že nedokáže Rogera Mortimera milovat. Věděla to naprosto jistě. Milovala muže bez tváře, který se zjevoval v jejích snech ode dne, kdy oslavila patnácté narozeniny. A od toho dne už uplynulo několik měsíců. Kdo byl ten muž? A proč za ní ještě nepřišel?

Poprvé se jí o něm zdálo v den jejích narozenin. Nejprve se ho bála, ale potom ji svým tichým a melodickým hlasem ujistil, že nemá v úmyslu jí ublížit. Vzal ji za ruku a společně se vznášeli nad krajinou, dokud nepřistáli u nádherného hradu na ostrově uprostřed hlubokého jezera. Tam jí pověděl, že právě na tomto místě budou žít, až se stane jeho ženou. Podobný hrad nikdy neviděla. Jeho kulaté věže se tyčily do noční oblohy, poseté jasnými hvězdami. Zahrady, ve kterých se procházeli, byly plné rozkvetlých růží a mnoha dalších pestrobarevných květin. Takhle proběhla první noc.

Poté se k ní vracel každou noc, společně se vznesli k obloze a cestovali k jeho hradu, kde potom v jedné z mnoha komnat Maia ležela v objetí svého tajemného milého a hlava se jí točila pod jeho polibky a něžnostmi. Získal si její nevinné srdce hned od první chvíle, kdy vstoupil do jejího života.

„Proč nezajedeš za mým otcem a nepožádáš ho o moji ruku?“ odvážila se ho zeptat jedné noci.

„Zajdu za ním, lásko, ale tehdy, až si budeš jistá, že tvé srdce patří jenom mně a žádný jiný muž se ho nemůže zmocnit,“ řekl jí tiše. „Jestliže mě miluješ, Maio, nebudeš nikdy milovat jiného muže. Musím si být tvojí láskou jistý.“

„Ale vždyť já si nejsem vůbec jistá, zda je tohle všechno skutečné!“ vykřikla.

Nemohla spatřit jeho úsměv, protože před ní neustále skrýval svoji tvář, dokonce i když ji líbal, ale jakmile promluvil, vycítila v jeho hlase pousmání.

„Až se ráno probudíš, má lásko, najdeš na svém polštáři důkaz nejen této noci, ale i těch předešlých,“ slíbil jí.

A když se následující ráno Maia probudila, našla na polštáři, hned vedle hlavy, zlatý řetízek s jemnou zlatou replikou hradu, která byla vsazená do modrého safíru. Překvapením vyjekla, vzala řetízek s přívěskem do ruky a obdivovala jedinečnou rukodělnou práci. Pověsila si šperk na krk a schovala ho pod košili. Kdyby rodičům vysvětlila, odkud ho má, určitě by se rozzlobili, protože i Maia si byla vědoma toho, že za tím vším, co se děje, se skrývá jakási kouzelná moc.

Náhle velmi zatoužila poznat muže, který se k ní každou noc vrací. Poslala pryč všechny nápadníky a vyčkávala. Určitě přijde. Tím si byla jistá. Nebyl výplodem její fantazie. Byl skutečný jako řetízek s přívěskem, který našla na polštáři.

Ysbailino bystré oko si řetízku všimlo jako první.

„Zeptej se své dcery, Argel, odkud má ten krásný řetízek a přívěsek.“

Argel natáhla ruku a dotkla se řetízku. Vypadla zmateně. „Vskutku, dcero, kde jsi našla tento šperk?“

„Je to dárek,“ odvětila Maia.

„Od koho?“ chtěla vědět Argel.

„Od muže, za kterého se provdám,“ přiznala Maia. „Už brzo za mnou přijede, matko. Neprovdám se žádného jiného muže.“

„Kdo je ten muž, dcero? Jak jsi se s ním seznámila? A jak to, že my ho neznáme?“ zeptala se tiše Argel.

„Nevím,“ řekla po pravdě Maia. „Každou noc mě navštěvuje v mých snech a společně se přeneseme do jeho hradu, který stojí na ostrově uprostřed překrásného jezera. Když jsem se ho zeptala, zda je to všechno skutečné, slíbil mi zanechat důkaz, že naše společné noci nejsou pouhým snem. Když jsem se následující ráno probudila, na polštáři ležel řetízek s přívěskem.“

Přiznání dcery Argel šokovalo a Gorawen sevřela její ruku ve své. „Je to kouzlo,“ řekla. „A je to mocné kouzlo.“

„Miluji ho,“ podotkla Maia.

„Je očarovaná!“ zavřeštěla Ysbail, zbledla a pokřižovala se. „Jenom doufám, že ten černokněžník neublížil mé Junii, která spí vedle své sestry!“

Gorawen a Argel se obrátily k Junii. „Probudilo tě některé z těch kouzel, dítě? A neocitla ses někdy ve snu své sestry“„

„Od chvíle, kdy má hlava spočine na polštáři a zavřu oči, se neprobudím až do rána ani se mi nic nezdá,“ odvětila Junia. „Slyším o sestřině milém poprvé a připadá mi to velmi vzrušující. Také bych chtěla mít milého ze snů.“

Ysbail vyskočila a dala své dceři facku. „Ty hlupačko! Nepokoušej ďábla, jako to udělala tahle pyšná dívka!“

Junia vykřikla, rukou se dotkla tváře a z očí jí vyhrkly slzy.

„Posaď se, Ysbail,“ nařídila Argel ženě tichým, ale přísným hlasem. „Nebylo správné, že jsi Junii uhodila. Neprovedla nic špatného, aby si takový trest zasloužila. Vždyť je ještě dítě. Maio, vezmi svoji sestru a jděte na zahradu. Musím si promluvit s vaším otcem. Zavoláme vás, až budeme vyžadovat vaši přítomnost.“ Když dívky vstaly, uklonily se a odešly pryč, Argel přivolala mávnutím ruky služebnou. „Zajdi za pánem a vyřiď mu, že ho nutně potřebujeme vidět.“

„Zajímalo by mě, kdo je ten černokněžník,“ uvažovala nahlas Ysbail, jakmile služebná vyběhla ze síně.

„Kdypak si asi pro ni přijde?“ přidala se Gorawen.

„Vím, že určitě přijde.“

„Můžeme se mu nějakým způsobem bránit?“ směřovala Argel svoji otázku Gorawen.

„O tom pochybuji,“ odpověděla Gorawen. „Ten muž vládne mocným kouzlem. Přesto se ho Maia nebojí, i když před ní tají svoji tvář.“

„Jeho tvář je asi příšerně znetvořená,“ prohodila Ysbail pochmurně.

„Nebo je neobyčejně krásný,“ opáčila Gorawen.

„Tak proč se tedy schovává?“ chtěla vědět Ysbail.

„Možná si přeje, aby ho jeho budoucí žena milovala kvůli jeho povaze, a ne pro hezkou tvář,“ pronesla Argel.

„Kdo ví, jak dlouho budeme muset čekat na odpovědi, které hledáme.“

„Myslím, že to nebude trvat příliš dlouho,“ ujistila ji Gorawen. „Rok se chýlí ke svému konci. Odhaduji, že se bude chtít s Maiou oženit ještě před začátkem zimy.“

Vtom do síně vstoupil Merin Pendragon. Posadil se před krb a všechny tři ženy povstaly a uklonily se. Jeho prošedivělé vlasy a košile byly vlhké potem, protože právě venku krotil divokého mladého koně. „Rafe mi řekla, že je to důležité, ženo,“ pravil. „Přesto z toho nemám radost, že jste mě vyrušily. S tím zvířetem je těžká práce, je velice tvrdohlavé,“ dodal a gestem svým ženám naznačil, aby se posadily.

Argel mu tichým hlasem vylíčila příběh, který jim vyprávěla Maia. „Předpokládám, že právě tohle je ten pravý důvod, proč odmítla tolik vhodných nápadníků, muži,“ uzavřela své vyprávění.

„Jste si jisté, že to není jenom jeden z žertíků Maii a Junie?“ otázal se.

„Kde by ale sehnala ten řetízek s přívěskem?“ opáčila Argel.

„Víš, že je určitě pravý?“ chtěl vědět Merin. Argel souhlasně přikývla.

Dračí pán pohlédl na Gorawen. „Máš na to stejný názor?“

Gorawen přikývla. „Řetízek je jedinečná rukodělná práce, a pokud jde o přívěsek, neznám žádný jiný způsob, kterým by se dala křehká replika hradu vložit do drahokamu, než je kouzlo. Pokud jí ho nevěnoval ten muž, kde jinde by Maia k takové cennosti přišla?“

Merin Pendragon pokyvoval hlavou. „Je ten muž zástupcem dobra, nebo zla?“ přemítal nahlas.

„To nezjistíme, dokud ho nepoznáme, můj pane,“ řekla Gorawen.

„Maia tvrdí, že se za jiného muže neprovdá?“ poznamenal a stočil pohled ke své ženě.

„Nikoho jiného nechce,“ odvětila Argel.

„Uvidíme,“ prohodil. „Zajímalo by mě, jestli ji bude chtít bez věna a půdy. Možná mu jde právě jenom o tohle.“

„Ale vždyť má hrad,“ připomněla mu Gorawen.

„Nebo úmyslně Maiu navedl, aby tomu uvěřila,“ promluvila ostře Ysbail. „Jestliže zvládá taková kouzla, možná ten jeho hrad není nic jiného než obyčejná iluze.“

Argel a Gorawen si posměšně odfrkly.

„Ale no tak, mé ženy,“ řekl Dračí pán, „Ysbailina slova dávají smysl. Potřebuji se ujistit, že je jeho hrad dobře udržován a může se stát novým domovem pro Maiu.“

Vtom se ve dveřích objevily Maia s Junií.

„Venku se stmívá,“ řekla starší z dívek.

„A vítr nabírá na síle,“ dodala mladší.

„Pojďte ke krbu,“ vyzval je otec. Posadil si Junii na klín a usmál se, když si opřela hlavu o jeho široké rameno.

„Teď mi, má drahá Maio,“ oslovil svoji legitimní dceru,

„zda je to, co mi matka pověděla o tobě a o tom muži, pravda? Nehraješ to jenom na nás?“

„Není to žádná hra, otče,“ ohradila se Maia.

„Copak jsi ani na okamžik nezahlédla jeho tvář?“ zajímalo Merina Pendragona. „Jak můžeš milovat muže, jehož tvář neznáš?“

Pokrčila rameny. „Sama tomu nerozumím, otče, ale ujišťuji tě, že ho miluji pro jeho milý hlas a laskavost. Zdá se mi, že jeho služebnictvo ho také miluje. Sotva psi zaslechnou jeho hlas, ihned za ním běží. Je ke mně jemný a něžný. Věřím, že mě miluje, otče. Nezmínila jsem se snad, že se neprovdám za muže, který mě nemiluje?“

„Hmm,“zamumlal Dračí pán, „ale je to vskutku muž, nebo jenom zlá duše, která tě chce odlákat za nějakými ohavnými účely?“

„To mě nezajímá,“ opáčila. „Miluji ho. Na tom jediném mi záleží.“

„Potom bych se s ním měl sejít,“ řekl tiše Dračí pán.

„Řekl mi, že už za mnou brzo přijede,“ odvětila sebejistě Maia.

„Výtečně!“ zvolal její otec, nicméně byl stále znepokojen. Který muž se opovažuje vplížit se mu do domu a svádět jeho dceru v jejích snech? Ta představa ho znervózňovala, ale zdálo se, že Argel a Gorawen snášely celou situaci s klidem.

Pozdě v noci, když se Maia se svým milým procházela v hradní zahradě, tichým hlasem ze sebe vypravila:

„Ukaž mi svoji tvář, můj pane. Nevadí mi, jestli je znetvořená nebo zjizvená.“

„Ani jedno, ani druhé,“ namítl stroze.

„Ale pokud neznám tvůj obličej, můj pane, jak poznám, že jsi to ty, až přijedeš otce požádat o moji ruku?“ chtěla vědět Maia.

„Poznáš mě, má lásko,“ slíbil jí. „Tvé nevinné srdce mi důvěřuje, i když nevidíš moji tvář, a proto jsem si jistý, že budeš vědět, že jsem to já, až zastavím před bránou Dračího doupěte.“

„Bude to už brzo?“ naléhala na něho. „Ach můj pane, chtěla bych s tebou být už napořád, nejenom v noci ve svých snech.“

„Slibuji ti, že přijedu velmi brzo, má lásko,“ přísahal jí.

„Můj blízký příjezd vycítíš díky tomu, že sis dnes vzala řetízek s přívěskem, aby ho všichni viděli.“

„Ano, měla jsem ho!“ zvolala.

Usmál se, nadzvedl její bradu ukazováčkem a vzápětí ucítila jeho rty na svých.

Příští noc se Maie o milém nezdálo. Probudila se se slzami v očích a zmocnily se jí obavy. Nikomu se nedařilo uklidnit ji, když vtom do síně vběhla služebná a oznámila jim, že se na nádvoří Dračího doupěte přiřítil na koni neznámý jezdec. Rozrušená Maia vyskočila a osušila si oči. „Přijel!“ vykřikla. „Přijel!“ Rozběhla se ven a dlouhé rezavé vlasy za ní vlály, následována svojí rodinou.

„Jak to ví? Jak si může být tak jistá?“ divila se Ysbail.

„Junio! Zůstaň u mě.“

Když přiběhli na dvůr, z velkého černého hřebce seskočil mladý muž. Byl vysoký a štíhlý. Krátké černé vlasy se mu vlnily kolem dokonalých rysů jeho tváře, v níž vynikaly uhrančivé, tmavě šedé oči. Hezčího muže jsem nikdy neviděla, pomyslela si Gorawen. K jejich překvapení vyšel Maie z úst ostrý výkřik, načež tomu muži vběhla do náruče.

„Tak jsi pro mě konečně přijel, můj pane,“ zašeptala a zbožňovaně k němu vzhlédla.

Pevně ji sevřel v objetí a oči se mu radostně rozjasnily.

„Vskutku jsem si pro tebe přijel, Maio, ale odvezu si tě jenom se svolením tvých rodičů,“ upřesnil a políbil ji do vlasů. Potom se uklonil se před Merinem Pendragonem.

„Žádám vás o ruku vaší dcery, můj pane.“

„Promluvíme si o této záležitosti o samotě, pane,“ řekl Merin Pendragon. „Nejprve nám ale povězte, jak se jmenujete,“ vyzval ho s upřeným pohledem.

„Jmenuji se Emrys Llyn,“ odpověděl muž hlubokým, melodickým hlasem.

„Jezerní pán!“„ vykřikla Gorawen.

„Ano, paní,“ přitakal Emrys Llyn.

„Jak dokonale příhodné,“ podotkla Gorawen.

Zasmál se. „Předpokládám, že ano. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Co tím míníš?“ zeptala se Argel přítelkyně, když vstoupily do síně.

„Jezerní pán je následovníkem Artušova rytíře Lancelota du Lac a Jezerní paní. Mám pravdu, že, můj pane?“ pravila Gorawen.

„Jejich krev skutečně koluje v mých žilách, lady,“ podotkl Emrys Llyn.

„Ale nepodvedl Lancelot krále Artuše s jeho královnou?“ ozvala se Ysbail.

„Ano, podvedl,“ přitakal Emrys Lynn, „a svým hanebným činem zlomil srdce Jezerní paní, která byla jeho manželkou a milovala ho, obávám se, až příliš. Říká se, že prý jedna z Artušových nevlastních sester, a všechny byly velmi zkušené v černé magii, záměrně uhranula královnu a Lancelota, aby podvedli krále. Následně Mordred, další Artušův syn, využil nastalé situace, čímž se spustil pád Kamelotu, který vedl ke smrti krále Artuše. „Pro všechny to byla obrovská tragédie,“ dodal a upřel svůj tmavý pohled na Dračího pána. „Váš předek se tohoto spiknutí nezúčastnil, že?“

„Ne,“ odpověděl Merin Pendragon. „Sám Merlin rozhodl, že můj předek bude skrýván, aby se zachoval Artušův rod. Merlin Artuše varoval, aby se před svými

třemi nevlastními sestrami nezmiňoval o svém synovi, kterého měl s Lynior. Takže se to nikdy nedozvěděly a můj předek zůstal v bezpečí. Přesto znáte můj původ, Emrysi Llyne. Jak je to možné?“

„Jezerní paní patřila k několika málo lidem, kterým Merlin důvěřoval. Právě ona střežila králův meč Excalibur až do doby, kdy se Artuš dozvěděl svoji pravou totožnost. Po Artušově smrti jí Lancelot Excalibur vrátil. Prý ho má stále u sebe ve svém vodním světě. V našem rodě se věřilo, že spojení našich rodin by dokázalo zprovodit ze světa Lancelotův hřích. Ale až doposud to nebylo nikdy možné.“

Dračí pán pokývl hlavou. „Než vám dám svolení ke sňatku s mojí dcerou Maiou, musím vás lépe poznat, Emrysi Llyne. Vaše rodinné jméno a rodokmen je mi známý, ale o vás nic nevím. Maia je mojí jedinou manželskou dcerou a její věno zahrnuje i pozemky.“

„Nestojím o vaše pozemky, Merine Pendragone,“ ohradil se Jezerní pán. „Na věnu mi nezáleží a s Maiou bych se oženil, i kdyby žádné věno nedostala. Miluji ji z celého srdce.“

„Můj pane,“ vmísila se mezi ně Argel. „Pojďme se posadit do síně, a zatímco budeme hovořit o budoucnosti mé dcery, můžete něco pojíst.“ Odebrali se do síně a usadili se u krbu. Vzápětí jim služebnictvo přineslo sladké víno ve stříbrných pohárech. Argel naznačila oběma konkubínám, aby si k ní přisedly na lavici, protože jim bylo dovoleno vyslechnout rozhovor mužů.

„Jak jste poznal Maiu?“ zeptal se Dračí pán Emryse Llyna.

Jezerní pán se pousmál. „Zdědil jsem kouzelnou moc své rodiny,“ začal vyprávět, „a protože jsem věděl, že máte tři dcery, z nichž dvě jsou ve věku na vdávání, nahlédl jsem do jejich hvězd. O vaší zlatovlasé dceři jsem se dozvěděl, že se její osud ubírá jinou cestou, a kromě toho jsem zjistil, že naše hvězdy nejsou slučitelné. A s Maiou se naše hvězdy vzájemně snáší. Přesto jsem ji potřeboval nejprve poznat. Někdy se stane, že se manželský svazek nedoporučuje, přestože jsou hvězdy navzájem v souladu. Ale zamiloval jsem se do ní na první pohled.“

„Proč jste tedy před ní skrýval svůj obličej?“ chtěl vědět Merin.

„Vím, že se často přihodí, že se nevinná panna zamiluje pouze do pohledné tváře. Nechci, aby to vyznělo neskromně, ale vím, že jsem hezký. Přeji si, aby mě žena milovala kvůli mé osobnosti, a ne kvůli kráse. A vaše dcera mě poznala hned, aniž by předtím spatřila můj obličej.“ Když jeho oči vyhledaly Maiiny, vyslal k ní láskyplný úsměv.

Srdce jí provedlo několik veletočů. „Otče, nech nás oddat ještě dnes!“ prosila Dračího pána.

„Ne,“ opáčil její otec. „Než tě svěřím do péče Jezerního pána, musím se o něm dozvědět více.“

„Zemřu, pokud se nebudu moci stát jeho ženou!“ prohlásil rozrušená Maia.

„Poslechni svého otce, má lásko,“ promluvil k ní Emrys Llyn. „Snaží se pro tebe dělat jen to nejlepší. Nezakázal ti provdat se za mě. Potřebuje na své rozhodnutí více času a má na to právo.“

„Zdržíte se u nás, můj pane, že?“ zeptala se záměrně Argel, aby uklidnila jak svého manžela, tak i dceru, kteří byli proslulí výbušnou povahou. „Maio, připrav společně s Junií komnatu ve věži pro našeho hosta. A běžte už.“

Dívky vstaly a Maia vrhla roztoužený pohled na svého milého. Potom opustily síň. „Povězte mi, můj pane,“ spustila Argel tichým hlasem a pootočila se k Emrysu Llynovi, „kde se nachází váš hrad? Maia nadšeně líčila, jak je nádherný. Prý stojí na ostrůvku uprostřed jezera. Je to skutečně jezero?“

„Ano, je to jezero, ve kterém přebývá strážkyně Excaliburu. Hrad, v němž budu žít s vaší dcerou, vystavěla pro svého manžela Lancelota. Také založila a starala se o zahrady, které hrad obklopují. Prý se někdy za měsíčního světla v zahradách prochází, protože lidé věří tomu, že je nesmrtelná,“ upřesnil Emrys Llyn vyprávění fascinovanému obecenstvu.

„Je to vskutku romantický příběh, ale ještě jste se nezmínil, kde přesně váš hrad stojí,“ zavrčel Merin Pendragon.

„Není to daleko, můj pane,“ řekl Emrys Llyn. „Na severozápadě, těsně před mořským pobřežím se nachází údolí skryté v horách. A právě tam leží jezero a můj domov. Velmi rád vás tam vezmu a ukážu vám svůj domov, Merine Pendragone. Alespoň se na vlastní oči přesvědčíte, že vám nelžu. Cesta trvá dva dny. Mohl bych vás tam přenést pomocí kouzla, ale to byste potom asi mým slovům nevěřil, že?“ Při pohledu na užaslou tvář svého hostitele se mu koutky úst zvedly pobavením.

Vzápětí se, k překvapení všech, Dračí pán zasmál.

„Ne,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně nevěřil.“

„Dovolte mi strávit několik dní s Maiou ve vašem světě, a potom vás zavezu já do toho svého,“ navrhl Jezerní pán.

„Považuji váš nápad za rozumný, ale myslím si, Emrysi Llyne, že my všichni tady budeme klidnější, když nám slíbíte, že během svého pobytu v Dračím doupěti nebudete Maiu navštěvovat v jejích snech. Co si o tom myslíš, Argel? Nakonec, Maia je tvoje dcera,“ zasáhla pohotově do jejich rozhovoru Gorawen, protože jí neušlo, že jak Merin, tak jeho manželka jsou návrhem Jezerního pána zaskočeni.

„Ano, ano!“ souhlasil Dračí pán a Argel mlčky přikývla. „Přísahejte mi, že po dobu, kdy se budete zdržovat v mém domě, se v noci nevplížíte do snů mé dcery.“

„Přísahám,“ řekl Jezerní pán a jeho pohled se krátce střetl s Goraweniným. Všiml si, že z ní vyzařuje cosi okouzlujícího a že ji respektuje nejen Merin, ale i jeho žena. I přes ráznou povahu Merina Pendragona mu připadal jeho domov zajímavý a působil uklidňujícím dojmem.

Služebnictvo se tiše pohybovalo po místnosti a připravovalo pohoštění. Když víno v pohárech mužů ubývalo, Argel jim dolévala. Využila příležitosti prohlédnout si Jezerního pána z pohledu matky budoucí nevěsty. Emrys Llyn byl nejkrásnějším mužem, jakého kdy ve svém životě potkala. Přestože bylo jeho chování zdvořilé, vznášelo se kolem něho cosi tajemného.

„Opravdu o tom muži nic nevíme. Co jeho rodiče? Proč o něm hodně lidí slyšelo, ale jenom několik ho vidělo nebo s ním mluvilo? A odkud se bere jeho kouzelná moc?“ promluvila náhle Gorawen, jako kdyby četla Argeliny myšlenky.

„Od ďábla, jestli se ptáš mě!“ zamumlala Ysbail tiše.

„Žádný muž nemůže být tak krásný od přírody. Jemná pleť, tmavé vlasy, proměnlivé oči. Je ten muž vůbec člověk?“

„Určitě je,“ podotkla Gorawen a svým slovům věřila.

„Ale disponuje kouzelnou mocí. Zdědil ji po předcích? Zdědí ji také Maiiny děti? Nemůžu si pomoct, ale něco mě nutí o podobných věcech přemýšlet,“ dodala a vzápětí se rozesmála. „Vím, že Averil velmi miluje svého Rhyse, ale tuším, že až se dozví, že se má její sestra provdat za urozeného pána, pocítí záchvěv závisti,“ připustila.

„Pokud ovšem náš pán Merin takový sňatek schválí,“ poznamenala jízlivě Ysbail. „Doufám, že až Junia dospěje, bude mít více rozumu a vybere si lordíčka s nádherným domem, rozlehlými pozemky a naditým měšcem. Dramatické okolnosti předcházející manželství Averil a teď tajemný nápadník Maii mi jdou na nervy. Ale náš pán dovolí svým dcerám, aby bylo po jejich. Bylo by lepší, kdyby jim vybral manžela a ony se provdaly podle přání svého otce. Nám všem by bylo lépe bez podobných láskyplných nesmyslů.“

Mezitím se Junia a Maia vrátily zpět do síně.

„Komnata pro hosta je připravená, matko,“ řekla Maia, když se uklonily před Argel.

„Můžeš teď být s Emrysem Llynem chvilku o samotě, dcero,“ řekla Argel. „Ale nesmíte opustit síň. Jezerní pán se ti bude dvořit pod dohledem celé rodiny,“ dodala a otočila se ke svému manželovi. „Merine, propusť Emryse, aby se mohl věnovat Maie.“

Jezerní pán rychle přešel k dívce, vzal její ruce do svých a nespouštěl oči z jejích. „Má lásko,“ zašeptal.

Maiina tvář zářila štěstím a její bledé tváře zabarvil ruměnec. „Můj pane,“ špitla a oslnivě se usmála.

Vzal ji pod paží a pomalu se vzdalovali od ostatních.

„Maia je zamilovaná a nikdy nebude milovat jiného muže. Jen se jí podívej do obličeje, můj pane. Jejich lásku nebudeš moci zakázat,“ promluvila Gorawen.

„Něco na tom muži je,“ poznamenal Merin Pendragon.

„Ano,“ souhlasila Gorawen. „Také to cítím, stejně jako ostatní, ale ať je to cokoli, dobré nebo špatné, nic je nerozdělí, můj pane. Jejich vášeň nikdy nevyhasne.“

„Ta hloupá holka je očarovaná!“ zasyčela Ysbail. „Ach, doufám, že Junia bude při výběru ženicha moudřejší.“

„Junia půjde tam, kam ji povede její srdce,“ konstatovala Gorawen.

„Ježíš a blahoslavená Marie jí v tom zabrání!“ vyštěkla Ysbail. „Pro svoji dceru chci zámožného a úctyhodného muže. Nestane se konkubínou jako já. Bude manželkou váženého muže.“

Argel a Gorawen mlčely. Věděly, že Ysbailina snaha bude marná, protože Junia se nechá vést svým srdcem, i kdyby ji nezavedlo k bohatému a váženému muži. A ony

by ji v jejím rozhodnutí podporovaly, tak jako podporují Maiu.

Krátce nato se začalo podávat občerstvení a Argel pozvala všechny ke stolu. „Naše strava je obyčejná, můj pane,“ řekla Jezernímu pánovi, když ho usadila po pravici svého manžela a sama si sedla po jeho levici. Ostatní se posadili na svá místa, kromě Brynna, který se o něco opozdil.

„Toto je nápadník tvé sestry, Emrys Llyn, Jezerní pán,“ představil Merin Pendragon Emryse svému synovi.

Brynn si utrhl velký kus chleba z čerstvého bochníku a vyhrkl:

„Ten hřebec ve stáji je váš, můj pane? Ten velký černý?“

„Ano, chlapče, je můj,“ odvětil Emrys Llyn.

„Jak to, že má tak naleštěná kopyta?“ zajímalo Brynna.

„Protože mu je leštím olivovým olejem,“ vysvětlil Emrys.

„A proč?“

„Protože se mu to líbí a vypadá mnohem krásněji.“

„Ach tak.“ Brynn ještě nikdy neslyšel o koni, kterému by se líbilo mít zářivá kopyta.

„Olivový olej kopyta zpevňuje, takže nekřehnou,“ pokračoval Emrys Llyn.

„Aha,“ špitl Brynn. Teď mu to dávalo smysl.

„Z vašeho syna vyroste praktický muž,“ řekl Jezerní pán s úsměvem svému hostiteli.

„Svoji praktičnost zdědil jak od své matky, tak ode mě,“ odvětil Merin Pendragon.

Služebnictvo přineslo oběd, který se skládal ze tří chodů. V prvním z nich byl čerstvý pstruh, nakládaný úhoř a slaná treska ve smetanové omáčce. Druhý chod tvořil pečený kapoun, pečené jehněčí, šunka, králičí závitky a dušená zelenina. Na závěr se podával tvrdý sýr a hrušky. Na stole stály ošatky s čerstvým chlebem a misky s máslem. K pití se nalévalo pivo, víno a mošt.

Emrys Llyn si na jídle viditelně pochutnával a vychvaloval jeho kvalitu. Když dojedl, obrátil se k Argel se slovy: „Vaše jídlo je možná obyčejné, ale výtečně připravené a velmi lahodné. Pokud jde o vaši schopnost vést domácnost, nemám žádných připomínek. Doufám, že vaše dcera prokáže stejnou šikovnost, až se bude starat o moji domácnost.“ Rty mu rozvlnil úsměv.

Argel mu úsměv opětovala, potěšena chválou, kterou jí adresoval s vážností v hlase. „Děkuji vám, můj pane, a mohu vás ujistit, že Maia je vynikající hospodyně.“

Ostatní očekávali, že Dračí pán pronese řeč, ale byl zamlklý. Potřeboval se dozvědět více podrobností Emrysu Llynovi a přes do očí bijící zamilovanost své dcery neměl ještě v úmyslu dát svolení s jejich svazkem. Jeho rodokmen hezky zapadal do Maiina rodokmenu. Následovník Lancelota du Lac se žení s následovnicí krále Artuše. Ta představa se Dračímu pánovi zamlouvala. Přesto ho stále cosi na tomto muži zneklidňovalo.

Po večeři se Brynn a Junia odebrali do svých komnat, aby se uložili ke spánku, a ostatní se usadili před krbem.

„Povězte mi, Emrysi, proč se mladý muž jako vy ještě neoženil? Všechny by nás zajímalo, kolik vám vlastně je let,“ otázala se tichým hlasem Gorawen.

„Je mi dvacet pět a byl jsem už dvakrát ženatý,“ zazněla šokující, strohá odpověď. „Obě mé manželky jsou již po smrti.“

„Máte děti?“ vyzvídala Gorawen.

„Nemám žádné,“ odpověděl.

„Co bylo příčinou úmrtí vašich žen, můj pane?“ chtěla vědět Argel.

„To bohužel nemohu říct, protože to nevím. Večer šly spát a ráno se neprobudily. Jejich smrt byla velmi podivná.“ Z jeho hezké tváře se nedaly vyčíst žádné emoce.

„Byly obě vaše ženy nemocné?“ vyptávala se Gorawen.

„Pokud vím, tak ne, paní,“ odvětil.

„Možná je proklel některý z vašich nepřátel?“uvažovala nahlas Gorawen.

„Nejsem si vědom toho, že bych měl nějaké nepřátele, protože se straním společnosti, jako to dělali moji předchůdci. Jak jistě víte, jsme kouzelné bytosti. Obyčejní lidé se nás obvykle bojí. Ale vidím, že z vás také vyzařuje jakési kouzlo,“ řekl Emrys Llyn Gorawen.

„Ano,“ přiznala se, „ale jistě uznáte, že je podezřelé, když dvě očividně zdravé ženy zemřou náhle ve spánku.“

Přikývl.

„Jistě proto pochopíte, že nás znepokojuje představa, že by se něco podobného mohlo přihodit Maie,“ přidala se Argel. „Svoji jedinou dceru miluji celým srdcem.“

„Kdyby to jenom šlo, přísahal bych vám, že se jí se mnou nic nestane, ale bohužel to nemohu zaručit,“ pravil Emrys Llyn. „Zcela upřímně vám ale říkám, že smrt mých dvou žen neposloužila žádnému účelu. Ani jedna z nich nedostala závratné věno, ani je nevázala silná pouta k rodině. Nenapadá mě jediný důvod, proč by je měl někdo zabíjet. Na jejich tělech nebyly nalezeny žádné stopy.“

„Kouzlo nezanechává stopy,“ zamumlala Gorawen.

Při jejích slovech zbledl a v tu chvíli Gorawen věděla, že zatímco možná nebyl zodpovědný za smrt svých dvou bývalých manželek, věděl více, než přiznal. A z jakéhosi důvodu o tom ještě nebyl ochoten mluvit. Třeba nebude nikdy ochoten promluvit. Zvažovala, zda se má svěřit se svými obavami Merinovi a Argel, ale usoudila, že by předtím měla toho muže lépe poznat.

„Opravdu nevím, kdo by použil takové kouzlo vůči mé osobě,“ pronesl tiše Emrys Llyn. „Pokud je za jejich smrtí skutečně nějaké kouzlo, potom mám tajného nepřítele.“

„Což nás opět přivádí k otázce dceřiny bezpečnosti, pokud by se stala vaší ženou, můj pane,“ pravil Merin Pendragon. „Kdy došlo k těm úmrtím?“

„Rosyn byla mojí první ženou. Oženil jsem se s ní před pěti lety a zemřela čtyři měsíce po svatbě. Držel jsem smutek rok a potom jsem si našel druhou ženu. Gwynth se jí stala přede dvěma roky. Zemřela měsíc po svatbě.“

„Byly tyto dvě dívky spřízněny?“ zeptal se Merin Pendragon. Existovala možnost, že si je kdosi vybral za svůj cíl záměrně, aniž by chtěl ublížit Jezernímu pánovi.

„Nebyly spřízněny pokrevně, ani jiným způsobem. Rosyn byla dcerou pána ze severu. Měla modré oči a světle hnědé vlasy, zatímco otec tmavovlasé a černooké Gwynth byl prosperujícím kupcem z jihu,“ odpověděl Emrys Llyn.

„To je vskutku velmi zvláštní,“ poznamenala Argel.

„Proč o tom stále mluvíte?“ vmísila se Maia téměř hysterickým hlasem. „Provdám se za něho bez ohledu na vaše námitky a na to, co se kdysi stalo. Je nám souzeno být spolu a nedovolím nikomu, aby nám v tom zabránil.“

Emrys Llyn se natáhl k Maie, uchopil její ruku do své a pohladil ji, jako kdyby ji chtěl utěšit. „Nerozrušuj se, má milovaná. Tvá rodina to myslí dobře. Jde jim o tvé blaho. Neodjedu z Dračího doupěte bez tebe, protože jsme si vskutku souzeni, a udělám pro to cokoli.“

„Jak mohu dát souhlas k vašemu manželskému svazku, když stále nevíme, proč vaše dvě manželky tak náhle skonaly?“ ohradil se Dračí pán.

Maia vrhla na otce pohled plný prudkého odhodlání.

„Jestliže mi nedovolíš provdat se za Jezerního pána, otče, zamknu se ve své komnatě. Budu odmítat jídlo i pití a zůstanu tam zavřená tak dlouho, dokud nezemřu hlady, nebo nám nedovolíš, abychom se vzali. A pokud by ses náhodou pokusil vyrazit dveře, vyskočím z okna,“ vyhrkla, vyskočila ze židle a rozběhla se pryč.

Ohromeně naslouchali vzdalujícím se krokům, které mířily po schodech nahoru do komnaty, kterou Maia sdílela s Juniou.

„Nemyslí své výhrůžky vážně,“ pronesl klidným tónem Merin Pendragon. „Stejně jako ostatními mladými dívkami zmítají Maiou emoce. Zítra ráno se probudí a na své pošetilé chování si ani nevzpomene. Pochopí, že naše obavy byly založeny na racionálním základě. Maia nikdy nebyla hysterické děvče,“ dodal, ale sám měl pochybnosti, zda svým odvážným slovům skutečně věří.

Jeho tři ženy se na sebe podívaly a v mlčenlivosti se rozhodly, že bude lepší vrátit se k tomuto problému zítra, až bude jejich myšlení opět jasné.

„Zavedu vás do vaší komnaty, můj pane,“ navrhla Argel Emrysu Llynovi a vstala. „Následujte mě, prosím.“

„Nevím, co na to říct,“ řekl Jezerní pán.

„Vyřešíme náš problém zítra ráno,“ pravila Gorawen s optimistickým úsměvem.

Emrys Llyn souhlasně přikývl.

„Ysbail, jdi do své komnaty,“ přikázala Argel. „A ty, Gorawen, odveď našeho pána do své postele a zmírni jeho obavy. Dnes v noci potřebuji být sama, abych mohla o všem v klidu popřemýšlet a dojít ke správnému rozhodnutí.“ Potom společně s hostem opustila síň.

„Proč pokaždé požádá tebe, abys utěšila našeho pána?“ opáčila Ysbail dotčeně. „Vždyť já jsem také v umění vášně dostatečně zkušená.“

Merin Pendragon se rozesmál. „Ano, to vskutku jsi, má milá,“ řekl, „ale většinou přitom tak dlouze rozprávíš, že bych tě nejraději zaškrtil. Gorawen ví, jak mě potěšit nejen vášní, ale i slovy.“ Vstal a políbil Ysbail na rty.

„Necháme to na jindy, má milá, až budu mít náladu s tebou zápasit.“ Posléze podal Gorawen ruku, pomohl jí vstát a odešel ze síně se ženou, kterou miloval nejvíce.

Ysbail pokrčila rameny. Merin Pendragon byl upřímný. A byl na ni hodný. Neměla příčinu, proč si stěžovat. Nalila si do poháru víno a odebrala se do postele.

Kapitola osmá

Když následující den ráno po bezesné noci vešla Argel do síně, našla Junii spící na podlaze před krbem. Byla zabalená do deky a její líce nesly stopy zaschlých slziček. Vedle ní ležel košík z vrbového proutí, plný jejího oblečení. Argel beznadějně zavrtěla hlavou. S Maiou to nebude snadné, když už se jednou rozhodla. Sklonila se a jemně zatřásla Juniiným ramenem.

„Probuď se, děvče,“ zašeptala. „Už je ráno a v síni bude za chvíli rušno.“

Junia rozespale otevřela oči, a jakmile spatřila Argel, rozplakala se a přitáhla si pokrývku těsněji kolem sebe.

„Maia mě vyhnala z naší komnaty a řekla, že se zabije. Ach lady Argel, co se to s ní děje? Tolik se bojím!“ vzlykala.

Argel cítila, jak v ní narůstá vztek. Jak jen se mohla její dcera opovážit takhle vystrašit mladší sestru? Maia by si

za své nezdvořilé chování zasloužila výprask. „Všechno je v pořádku, Junio,“ utěšovala dívku, přivinula si ji k sobě a pevně objala. „Tvoji sestru žene touha získat to, co si umanula, za každou cenu. Je zamilovaná a zamkla se v pokoji. Tvrdí, že nebude jíst a pít tak dlouho, dokud jí nepovolíme manželský svazek s Jezerním pánem,“ vysvětlovala Argel. „A pokud jí to nedovolíme, prý vyskočí z okna. Ale neudělala by to. Chová se tak pošetile, protože je velmi zamilovaná do Emryse Llyna. Tvůj otec a já jsme trochu znepokojeni, protože dvě bývalé manželky Jezerního pána zemřely za podivných okolností. Musíme se ujistit, že v případě jejich sňatku nebude Maie v jeho péči hrozit nebezpečí. Vznáší se kolem něho tolik tajemna a kouzla. Kromě toho nedokáže vysvětlit smrt svých žen.“

„Možná neví, proč zemřely,“ řekla Junia nevinně.

„Přesně tohle tvrdí,“ odvětila Argel.

„Jezerní pán se mi moc líbí,“ špitlo děvče.

„Opravdu?“ Upřímná odpověď Maiiny mladší sestry Argel zaujala.

„Nemyslím si, že by vám lhal,“ pokračovala Junia. „A Maiu velmi miluje.“

„Já vím,“ přitakala Argel.

„Ale má smutné oči,“ poznamenala Junia.

„Jsi skutečně vnímavá,“ pochválila Argel dívku. Někdy nevinné děti, jako je Junia, vidí vše zřetelněji než dospělí.

„Vezmi si věci a utíkej do komnaty své matky. Pověz jí, že tě posílám, abys spala v jejím pokoji, dokud se záležitost s Maiou nevyřeší.“

„Ano, lady Argel,“ zahlaholila Junia, popadla košík a vyběhla ze síně.

„Zaslechla jsem vás,“ řekla Gorawen Argel, když se vynořila ze stínu na druhém konci síně. „Nikdy jsem si neuvědomila, jak vnímavé dítě je Junia. Vůbec se nepodobá své matce.“

„Ano, to je pravda. Díky bohu bude trvat ještě pár let, než zase budeme procházet tímto náročným obdobím námluv,“ povzdechla si s gustem Argel. „Nejprve minulý rok dramatické námluvy tvé Averil a teď má Maia.“ Posadila se ke stolu a mávnutím ruky Gorawen naznačila, aby si k ní přisedla.

„Merin se uklidnil a ještě spí. Tato záležitost ho velmi znepokojuje a pohrává si s myšlenkou, že žádost Jezerního pána o ruku své dcery zamítne.“

„Co si myslíš ty?“ chtěla vědět Argel.

„Zdravý rozum mi napovídá, že má pravdu,“ odvětila Gorawen, „ale i přesto se domnívám, že se mýlí. Maia miluje Emryse Llyna a on miluje ji. Nepociťuji, že by z něho vyzařovalo zlo nebo nepřátelství. Jeho původ je bez poskvrnky a manželský svazek mezi Artušovou následnicí a Lancelotovým následníkem mi připadá naprosto dokonalý.“

„Ale co její bezpečnost?“ uvažovala nahlas Argel.

„Očaruji ji kouzlem, které by ji mělo chránit před černou magií. Emrys Llyn ji teď, když byl varován, bude ochraňovat před fyzickými hrozbami,“ odpověděla Gorawen. „Vždyť svoji dceru znáš moc dobře, Argel. Je stejně tvrdohlavá jako její otec, ne-li tvrdohlavější. Je

schopná splnit své výhrůžky. Vyskočí z věže, jestliže jí Merin nepovolí sňatek. Náš pán se octl mezi dvěma velkými kameny a jedinou cestou ven je, pokud si nepřeje být zodpovědný za smrt své dcery, souhlasit se sňatkem, jak nejkultivovaněji to dokáže. My ho budeme při tom jenom pozorovat.“ Gorawen se po tváři rozšířil úsměv. „Tvé dceři neuškodí pár dní bez jídla a v komnatě je džbánek s vodou, který je tam připraven na umývání, ale určitě ho použije k uhašení žízně.“

„Díky bohu za tvoji moudrost,“ řekla Argel.

„Vzpomínám si, jak sis zachovala chladnou hlavu v případě Averilina sňatku.“

„Averil neměla na výběr. Její osud byl rozhodnut už v den jejího narození, ať doufala v cokoli jiného.“ Gorawen se usmála. „I když Rhys FitzHugh není urozený pán, stal se nyní pánem Everleighu. A Averil splnila svoji povinnost a porodila mu syna.“

Vtom se do síně vřítila Ysbail. „Co to má sakra znamenat? Tvoje pyšná dcera vyhnala mé dítě z jejich společné komnaty! Ale já to jen tak nenechám!“ křičela rozčileně.

„Uklidni se,“ okřikla ji Argel. „Je to jenom na přechodnou dobu. Maia bude chvíli trucovat a nakonec ji to přejde.“

„Je mi naprosto lhostejné, jestli se provdá za toho čaroděje, nebo vyskočí z okna,“ pokračovala Ysbail zlomyslně, když se posadila. „Alespoň bude mít Junia komnatu ve věži pro sebe.“ Vzala do ruky bochník ještě teplého chleba a utrhla si z něho kousek.

„Máš tak ledové srdce,“ poznamenala Gorawen a lokla si moštu ze šálku. „Copak nemůžeš brát ohled na Maiu?“

„Maia je dědičkou,“ namítla Ysbail. „Má vhodného nápadníka a jako věno dostane dobytek i půdu. Rodokmen jejího nápadníka je víc než dokonalý. Proč by mi jí mělo být líto? Obávám se, že na moji ubohou Junii, nejmladší dceru našeho pána, toho moc nezbude. A ani vaše dcery ji svými manželskými svazky nepomohou! Averil je provdaná za nemanželského syna, který by byl celý život správcem, nebýt smrti jeho sestry,“ pošklebovala se Ysbail jízlivě. „A pokud jde o Maiu, je odhodlaná provdat se za muže pochybné pověsti, i když pochází z urozené rodiny.“ Palcem si namazala chleba máslem a ukousla si velké sousto.

„Můžeš být klidná. Náš pán Merin udělá pro Junii tolik co pro Averil a Maiu,“ odsekla ostře Argel.

„Pcha!“ odfrkla si Ysbail. „Za těchto okolností mě tvá slova stěží uklidní.“ Vzala si z dřevěné misky vejce uvařené natvrdo a začalo ho loupat.

„Averilino věno bylo více než dobré,“ namítla Gorawen. „Dobytek, ovce a patnáct stříbrných mincí.“

„Stříbrné mince? Dostala stříbro?“ divila se nevěřícně Ysbail.

„Merin ukládá každé dívce za každý rok jejího života jednu stříbrnou penny,“ zamumlala Gorawen. „Vidím, že jsi o tom neměla ani ponětí. Junia má teď ve svém věnu jedenáct stříbrných mincí. Pokud se vdá v patnácti letech jako Averil, dostane jich spolu s dobytkem patnáct,“ vysvětlila s úsměvem.

„Nicméně jsem si jistá, že Maia dostane stříbra víc,“ prohodila Ysbail nespokojeně.

„Maia bude mít ve svém věnu také patnáct stříbrných mincí,“ ozvala se Argel. „Merin nikdy nedělal žádné rozdíly mezi svými dcerami. Maia samozřejmě dostane půdu, což Averil ani Junia nemohou očekávat.“

„Dobrá,“ řekla Ysbail a vypadala klidněji. „Pokud Junia dostane stejný počet kusů dobytka jako její starší sestra, předpokládám, že nebudu mít důvod si stěžovat. Ale nedovolím, aby se na ní šetřilo jenom proto, že je nejmladší!“

„I když ještě pár let potrvá, než budeme chystat Juniinu svatbu, doufám, že se nepovedou žádné podobné debaty,“ poznamenala důrazně Argel.

„Předpokládám, že ne,“ prohodila Ysbail se záští, načež zabořila oloupané vejce do misky se solí, nacpala ho celé do úst a snědla.

„Dobré ráno, mé ženy,“ pozdravil je Dračí pán, když vstoupil do síně, následován hostem. Posadili se ke stolu.

„Kde je Maia?“

„Vyhnala Junii z jejich společné komnaty!“ vyhrkla Ysbail, dříve než Argel mohla svému manželovi odpovědět. „A zavřela za ní dveře na závoru.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se rozzlobeně pán domu.

„Copak ji to malicherné chování ještě nepřešlo?“ Vzal do ruky pohár, který mu Argel naplnila až po okraj vínem ze džbánu, stojícího na stole. „Zajdi za naší dcerou, ženo, a vzkaž jí, že si ji přeji okamžitě vidět.“

„Nežádej Argel, aby splnila tento nesplnitelný úkol, můj pane,“ řekla tiše Gorawen. „Maia svoji matku neposlechne. Neposlechne nikoho z nás, dokud nebude po jejím. Jakmile jí dovolíš provdat se za Emryse Llyna, otevře dveře. Ale jinak ne.“

„Potom mi nezbude nic jiného, než vzít sekeru a rozrazit je,“ konstatoval stroze Dračí pán.

„Můj pane!“ zvolala vyděšeně Argel. „Pokud to uděláš, Maia vyskočí z okna.“

„Nesmysl!“ opáčil. „Maia je rozumná dívka. Nic takového by neprovedla.“

„Naše dcera je zamilovaná, můj pane, a svým chováním se ti velmi podobá. Sice zřídkakdy vyhrožuje, ale když už k tomu dojde, můžeš si být jistý, že svoji výhrůžku splní. Pokud se domníváš, že toho není schopná, tak svoji dceru dobře neznáš,“ pronesla vážným tónem Argel.

„Kčertu s tím děvčetem!“ zabrblal Dračí pán.

„Přeruš svůj půst, můj pane,“ přemlouvala ho Gorawen a přidala lžíci medu do jeho ovesné kaše. Jakmile vzal do ruky lžíci a pustil se do jídla, namazala mu krajíc chleba silnou vrstvou másla, pokladla na něj plátky lahodného sýra a položila ho vedle jeho ruky. Posléze oloupala jedno vejce, přidala ho ke krajíci chleba, a když natáhl ruku pro vejce, podala mu misku se solí.

Dračí pán v tichosti snídal, zatímco Emryse Llyna obsloužila jeho hostitelka. Jakmile dojedli, Dračí pán promluvil.

„Usoudil jsem, že nejdříve ze všeho se s vámi, Emrysi Llyne, pojedu podívat na váš hrad, abych se přesvědčil, zda je skutečný, nebo pouhá fantazie.“

„Přísahám, že je skutečný, můj pane. Souhlasím s vaším návrhem a nejlepší bude, když odjedeme ještě dnes. Cesta trvá dva dny a měli bychom brát ohled na Maiu. Bude nám trvat čtyři nebo pět dní, než se vrátíme, a jestliže Maia opravdu odmítá přijímat potravu tak dlouho, dokud nedáte souhlas s naším sňatkem, tak pořádně vyhládne,“ pravil Jezerní pán.

„Ta hlupačka by si zasloužila výprask,“ zabrblal Merin Pendragon.

„Dojděte pro koně,“ křikl na služebnictvo, pobíhající po síni. Neoslovil nikoho konkrétně, protože věděl, že bude jeho příkaz splněn. Objal svoji ženu kolem ramen a políbil ji na tvář. Potom se rozloučil se svými konkubínami. „Mám namířeno na severozápad, do oblasti mezi horami a pobřežím,“ oznámil jim. „Alespoň takhle mi to upřesnil Emrys Llyn.“

„Vrátíme se přibližně za pět dní, má paní,“ řekl Jezerní pán Argel a políbil ji na hřbet ruky. Otočil se ke Gorawen. „Dohlédněte prosím na Maiu, má sestro,“ požádal ji a následoval svého hostitele.

„Proč ti řekl má sestro?“ chtěla okamžitě vědět Ysbail.

„Protože oba dva praktikujeme kouzlo,“ odpověděla Gorawen. „A mezi takovými lidmi existuje speciální pouto.“

„Co provedeme s Maiou?“ přemítala nahlas Argel.

„Počkáme do oběda. Vsadím se, že v poledne bude hladová, protože nemá ve zvyku jídlo vynechávat. Když se dozví, že si otec odjel s jejím milým prohlédnout její budoucí domov, myslím, že se nám ji podaří přemluvit, aby zůstala s námi, dokud se oba muži nevrátí,“ pravila Gorawen.

„A až se její otec vrátí, může znovu zaujmout obrannou pozici, aby si zachovala důstojnost,“ zachichotala se Argel.

„Zdá se mi, že se jí až přehnaně snažíte vyjít vstříc,“ prohodila Ysbail. „Pokud přesvědčíš Maiu, aby se nechovala tak pošetile, alespoň se bude moci Junia vrátit do své komnaty.“

Přesně jak Gorawen předvídala, Argel přemluvila dceru, aby vyšla z pokoje. V poledne se objevila u stolu a snědla dvě porce dušeného jehněčího a k tomu spořádala skoro celý bochník chleba. Potom se nabídla sestře, že jí pomůže odnést věci zpět do jejich společné komnaty.

„Myslela jsem si, že mě už nemáš ráda, protože teď miluješ Emryse Llyna,“ vzlykala Junia v slzách a objala starší sestru.

„Ty jsi ale hloupá husička, Junio! Kvůli tomu, že miluješ muže, nepřestaneš milovat své nejbližší,“ vysvětlila Maia.

„A jak to mám vědět?“ pronesla Junia tónem tolik podobným tónu její matky, až se ostatní ženy rozesmály, dokonce i Ysbail.

„Jak dlouho bude otci trvat, než dorazí na Emrysův hrad?“ zeptala se Maia.

„Jezerní pán řekl, že cesta trvá dva dny,“ odvětila Argel.

„Kéž bych jen mohla být s nimi,“ pronesla zasněně Maia.

„Je to velmi dlouhá cesta,“ poznamenala Gorawen a přemýšlela, jak se asi Merinovi daří, protože Dračí pán nebyl zvyklý cestovat příliš daleko.

Merin Pendragon během cesty přemítal, proč se nemohly jejich dcery provdat za muže z blízkého okolí. Cesta k Averil do Everleighu trvala den a půl, a pokud by se Maia provdala za Jezerního pána, její nový domov bude od Dračího doupěte dva dny cesty. Projížděli krásnou krajinou a počasí jim přálo. S nastávajícím podzimem se vzduch ochlazoval a Dračí pán byl rád, že se na noc utábořili v malé suché jeskyni, kde si mohli rozdělat oheň, protože noc byla mrazivá. Kuchař jim na cestu zabalil pečené kuře, ovesné koláčky, sýr, jablka a zbytek uvařených vajec od snídaně. Každý z nich měl u sebe láhev s vínem. K večeři snědli půlku kuřete a na ohni si opekli jablka.

Brzo ráno dojedli zbytek jídla, až na ovesné koláčky a dvě jablka. Koně, kteří strávili noc v bezpečí jeskyně, byli odpočatí a napojeni a před cestou dostali ještě oves. Všichni byli připraveni vyrazit na další část cesty.

„Měli bychom přijet na hrad do západu slunce,“ informoval Emrys svého společníka.

„Jak se vlastně vaše sídlo jmenuje?“ chtěl vědět lord Pendragon.

„Ile du Lac,“ odpověděl Jezerní pán. „Název vybral Lancelot.“

Když v pravé poledne dosáhlo slunce vrcholu, udělali si přestávku, aby se najedli a koně si odpočinuli. Okolní pustá krajina připomínala divočinu. Poslední obydlí míjeli včera odpoledne.

„Komu patří tato půda?“ zajímalo Dračího pána.

Emrys Llyn pokrčil rameny. „Urozené rodiny z daleka se o vlastnictví neustále přou, ale nikdy se tady nikdo neukáže. Netuším, kdo tyto pozemky vlastní, anebo kdo se jenom domnívá, že jsou jeho.“

„Jak daleko jsme od Ile du Lac?“ zeptal Merin.

„Je to blízko,“ dostalo se mu odpovědi. „Zbývá nám jenom přejet jeden, nebo dva kopce, a jsme na místě. Slunce už pomalu zapadá.“

„Nerad to přiznávám, ale už nejsem nejmladší. Jsem zralý tak akorát na teplé jídlo a pohodlnou postel,“ prohodil Merin Pendragon.

„Vaše přání se už brzy splní, můj pane,“ uklidnil ho Emrys Llyn.

Uběhla další hodina, a když slunce sklouzlo k horizontu, vjeli do malého údolí, které obklopovalo nádherné, hluboké modré jezero. Kopce kolem dokola byly zalesněné. Zastavili u břehu jezera, Emrys Llyn si přiložil k ústům roh, který měl připevněný u pasu a zatroubil. Čistým vzduchem projel jako blesk pronikavý zvuk a téměř vzápětí se k nim od ostrova začal přibližovat převoz bez převozníka.

Jezerní pán si všiml užaslého výrazu na obličeji svého společníka. Usmál se. „Doufám, že mi prominete menší kouzlo, Merine Pendragone. Někdy nedokážu odolat a rád se pochlubím.“

„Není nebezpečné plout na takovém plavidle?“ otázal se trochu znepokojeně Dračí pán.

„Je to zcela bezpečné jak pro nás, tak i pro koně,“ ujistil ho Jezerní pán, když před ně dopadlo na písečný břeh veslo.

„Tohle je nejužitečnější kouzlo, které ovládáte,“ poznamenal suše Dračí pán.

Emrys Llyn se pobaveně zasmál a zavedl svého koně na pramici. „Pojďte,“ vyzval společníka. „Slunce za chvíli zmizí za obzorem a rád bych vám ukázal svoji pohostinnost. Maia tady bude velmi šťastná, můj pane.“

„Dobrá, musím připustit, že místo je to vskutku překrásné,“ řekl Merin Pendragon. „Můžete odpřísáhnout, že je skutečné a že to není vámi vyčarovaná iluze?“

„Přísahám, že můj hrad je tak skutečný, jako je vaše Dračí doupě. Přísahám na svatou Matku a jejího syna Ježíše, Merine Pendragone.“

Dračí pán zavedl svého hřebce na pramici a zastavil se vedle Emryse Llyna a jeho koně. Pramice se rozjela a svižným tempem přeplula k břehu ostrova, na kterém se tyčil hrad, z jehož úzkých oken vyzařovalo žluté světlo.

Jakmile přistáli, už tam na ně čekalo služebnictvo, které je doprovodilo po cestě vinoucí se loukou k hradu. Na

nádvoří oba muži seskočili z koní, které vzápětí podkoní odvedl do stáje.

„Vítejte doma, můj pane!“ spěchal k nim majordom s úsměvem ve tváři. „Nečekali jsme vás tak brzo.“

„Tento muž je Merin Pendragon, sám Dračí pán, Sione,“ představil Emrys Llyn svého společníka.

Majordom se zdvořile uklonil. „Vítám tímto následovníka samotného krále Artuše.“

„Sloužíš svému pánovi dlouho?“ zeptal se se zvědavostí Merin.

„Moje rodina vždy sloužila v domě Jezerního pána, můj pane,“ odpověděl Sion.

„Pochází sluhové a služebné z lidského rodu, nebo jsou to nadpřirozené bytosti?“ chtěl vědět Merin.

Sion se usmál. „Někteří jsou lidé, někteří jsou nadpřirozené bytosti. A někteří z nich mají smíšenou krev, můj pane. Nyní mě prosím následujte, pánové. Bude se podávat večeře.“ Otočil se a zavedl je do rozlehlé síně.

Merin Pendragon se ohromeně rozhlížel kolem sebe. Síň byla obrovská. Střechu podpíraly silné, vyřezávané pozlacené trámy. Dvě strany místnosti lemovaly vysoká obloukovitá okna, kterými určitě dovnitř za jasných dnů dopadaly sluneční paprsky a celou místnost prozářily. Nacházely se tam tři veliké kamenné krby, z nichž každý chránily po obou stranách vysoké kamenné sochy rytířů v brnění, kteří před sebou drželi meče, jejichž špice směřovaly k podlaze. Po stranách krbu za čestným stolem visely na zdi rozměrné tapiserie, znázorňující krále

Artuše a členy jeho královského dvoru na lovu. Čestný stůl byl vyroben z tvrdého dubového dřeva. Sice byl stářím zčernalý, ale důkladně naleštěný.

Merin Pendragon se posadil po pravici svého hosta, aniž by byl vyzván. „Vaše síň je velkolepá,“ poznamenal tiše.

„Bývaly dny, kdy byla plná rytířů a návštěvníků ze všech koutů země, kteří přijeli, aby vzdali hold Jezerní paní a jejímu druhovi Lancelotovi. Ale ty časy jsou dávno pryč,“ řekl Emrys Llyn. „Nicméně i přesto zůstává síň připomínkou těch časů,“ dodal hlasem podbarveným melancholií.

„Dlouhá cesta mě vyčerpala,“ pravil Merin Pendragon.

„Až se najím, půjdu spát, ale zítra mě po vašem úchvatném hradu provedete, ano?“

„Velmi rád!“ přitakal Emrys Llyn. „Uvidíte, že tady bude Maia spokojena.“

„To je možná pravda, ale váš domov je liduprázdný, Emrysi Llyne,“ podotkl Dračí pán. „Moje dcera vyrostla v domácnosti plné žen a je zvyklá na jejich společnost. Co až se jí narodí dítě? Kdo jí bude radit a pomáhat? A zmírňovat její přirozené obavy?“

„Maia se mé kouzelné moci nebojí, můj pane. Pokud zatouží po společnosti, nebude to žádný problém. Mezi nadpřirozenými bytostmi je spousta dobrých duší a určitě si mezi nimi najde přítelkyni. To vám mohu slíbit.“

Dračí pán pokyvoval hlavou. Bude si muset zvyknout na tento kouzelný svět, který čeká na dceru. Připomněl si majordomova slova, že někteří z místních lidí jsou

nadpřirozené bytosti, někteří jsou lidé a některým v žilách koluje smíšená krev. Ale jak to člověk pozná? Dlouho nad tím nedumal, protože téměř vzápětí zaměřil svoji pozornost na chutné jídlo, vyrovnané na stole.

Lahodný losos byl podáván s koprem. Odkud asi pocházely ústřice a tuční garnáti? Rozhodl se nad tím nepřemýšlet a raději si vychutnával jednotlivé chody. Kromě plodů moře se podávala zvěřina v omáčce ze sušených borůvek, kachna ve švestkové omáčce a pirohy s králičím masem, které měly dozlatova opečenou křupavou kůrku. Merin Pendragon se dosyta najedl. Na závěr služebnictvo přineslo mísu opečených jablek politých hustým krémem a mísu s hruškami, které byly nakrájeny na malé kousky a zality omáčkou z vína a koření. Na talíři před ním ležely jemné cukrové oplatky a pohár mu byl neustále doplňován vínem. Nedokázal odolat a ochutnal jablka i hrušky.

„Omlouvám se za prosté chody,“ promluvil jeho hostitel, „ale jak se už Sion zmínil, neočekávali nás tak brzo.“

Dračí pán se rozesmál. „Lepší jídlo, než kterým jste mě uctil, jsem nikdy v životě nejedl. Váš kuchař je očividně kouzelník.“

„Kdepak, má jenom nadání pro svoji práci,“ upřesnil Jezerní pán.

Merin Pendragon vstal. „Teď bych si šel rád lehnout,“ oznámil svému hostiteli.

Vtom u něho stál majordom. „Doprovodím vás do komnaty, můj pane,“ pronesl zdvořile s úklonou.

„Veď mě tedy, Sione,“ vyzval ho bodře Dračí pán a vykročil za ním. Pokud bude jeho postel stejně dobrá jako jídlo, nebude mít si proč stěžovat. Jeho názor na Emryse Llyna se začínal měnit. Zatím vše, co doposud viděl, naznačovalo, že jeho dcera tady bude šťastná a spokojená. Kéž by se mu ještě podařilo vyřešit záhadu náhlých úmrtí manželek Jezerního pána.

Z prostorné komnaty pro hosty byl překrásný výhled na jezero. V krbu plápolal oheň a stál tam džbán s vodou na umývání. Na stole byl džbánek s vínem.

„Potřebujete ještě něco, můj pane?“ zeptal se Sion.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Dračí pán a všiml si svého vaku ležícího na stoličce.

„Potom vám tedy popřeji dobrou noc, můj pane,“ rozloučil se majordom, uklonil se, a když vyšel z pokoje, zavřel za sebou dveře.

Merin Pendragon se posadil na kraj postele s nebesy a stáhl si vysoké boty. Postavil je vedle stoličky a pak si svlékl pléd, který přehodil přes vak. Ostatní svršky si nechal. Hrad byl podivné místo, ale i přestože se zde cítil bezpečně, jeden nikdy neví. Lehl si na záda a závěsy u postele nechal odtažené. Zatím se mu vše zdálo naprosto dokonalé. Ale nebylo to až příliš dokonalé? přemítal. Zítra, pomyslel si. Zítra to budu schopen lépe posoudit. Teď jsem vyčerpaný z cesty, ale zítra ráno bude moje mysl jasnější. Zítra se rozhodnu. Vzápětí usnul a prospal klidně celou noc.

Ráno vstal za svítání a nejprve se umyl, protože se mu večer už nechtělo. Z cestovního vaku vyndal čistou košili a pléd. S úsměvem je rozprostřel na posteli a řekl si, že

až se vrátí domů, nesmí zapomenou Argel poděkovat. Vždy se cítil jistější v čistém oblečení. Vzal košili, kterou si oblékl na cestu, vyleštil si s ní špinavé boty a pak si je teprve obul. Když dokončil ranní hygienu, odešel do síně, kde už jeho hostitel seděl u stolu. Snídaně byla stejně vydatná a chutná jako včerejší večeře.

„Očekávám, že nyní budete chtít poznat můj domov,“ promluvil Emrys Llyn, když se nasnídali, a vstal od stolu.

„Pojďte, ukáži vám ho,“ řekl a zamířil ke dveřím.

Merin Pendragon se zvedl ze židle a kráčel po boku mladšího muže. Brzy zjistil, že i když je hrad malý, byl dobře navržen. V prvním poschodí se nacházela komnata, ve které měl Jezerní pán uschovány svitkové rukopisy a vázané knihy, z nichž převážná většina byla velmi stará. Do kuchyně, která se nacházela pod síní, vedla kamenná šachta s plošinou, jež se zvedala a spouštěla pomocí lana a kladky. Právě na této plošině se teplé jídlo dopravovalo do síně a prázdné nádobí zase zpět do kuchyně, kde panoval obvyklý čilý ruch. Služebnictvo se usmívalo a kývnutím hlavy zdravilo svého pána a jeho hosta, když je míjeli. Kuchyně sousedila s velkou spižírnou a místností, ve které se v chladu uchovávala zvěřina.

V poschodí nad síní byla komnata Jezerního pána a několik prostorných komnat včetně té, ve které spal Dračí pán. Z každého ze čtyř rohů druhého poschodí vedlo schodiště do čtyř hradních věží. Jižní věž obývala bývalá chůva Emryse Llyna, Drysi.

„Je velmi stará a kdysi se starala i o ostatní členy mé rodiny,“ vysvětloval Jezerní pán. „Zřídkakdy opouští svoji komnatu a služebná jí nosí jídlo. Chtěl byste se s ní

setkat? Setkání s následovníkem krále Artuše by jistě považovala za čest.“

„Ano, rád,“ odvětil Merin Pendragon. Péče a úcta ke starší poddané mluvily ve prospěch Emryse Llyna. Bylo správné, že jsem trval na návštěvě Ile du Lac, pomyslel si Dračí pán. Během svého pobytu tady se o tom muži hodně dozvím. Stoupal po točitém schodišti za svým hostitelem.

Emrys Llyn zaklepal na tmavé dubové dveře, které otevřela mladá dívka s usměvavou tváří.

„Můj pane, Drysi bude vaší návštěvou velmi potěšena,“ zahlaholila, uklonila se a uvedla je do komnaty, kde v křesle s vysokým opěradlem seděla stará žena.

Ve vrásčité tváři vynikaly světlé modré oči s bystrým pohledem. Záda její drobné postavy byla očividně křivá a shrbená. Panovačným mávnutím kostnaté ruky je zvala dál. „Pojďte! Pojďte! Ať vidím símě velkého krále,“ řekla.

Merin Pendragon přistoupil blíž a zdvořile se uklonil.

„Ty mě znáš?“ podivil se.

„Od čeho mám asi tak uši?“ zeptala se.

„Drysi ví o všem, co se děje v Ile du Lac,“ řekl Emrys Llyn pobaveným hlasem. „Někdy se dokonce o něčem dozví dříve než já,“ poškádlil starou chůvu.

Drysi se kdákavě zasmála. „To je pravda,“ připustila a pohledem opět sklouzla na Dračího pána. „Tak, můj pane, vaše dcera se prý provdá za mého pána.“

„A on se ožení s ní,“ pronesl tiše Merin Pendragon.

„Miluje ho?“

„Tvrdí, že ano,“ odpověděl.

„Musí ho milovat celým svým srdcem a duší,“ odpověděla Drysi. „Musí ho milovat oddaně, aniž by cokoli dokázalo jejich láskou otřást. Povězte mi, Artušovo símě, dokáže vaše dcera milovat tak oddaně, tak zoufale? Pečlivě si svoji odpověď promyslete, než mi odpovíte.“

„Mohu tě ujistit, Drysi, že nikdy předtím nevěnovala Maia své srdce jinému muži kromě mě, svého otce,“ pravil Dračí pán. „Než jsme před třemi dny odjeli z Dračího doupěte, zamkla se moje dcera v komnatě ve věži, kterou sdílí se svojí sestrou, a přísahala, že pokoj neopustí, dokud jí nedám své svolení k manželskému svazku s Emrysem Llynem. Vyhrožovala, že vyskočí z okna, pokud bych se pokusil dostat se do pokoje násilím. Ano, věřím, že Maia tvého pána miluje bezmeznou láskou, která se zrodila v jejím nevinném srdci.“

Stařena pokývla hlavou. „To je příznivé,“ řekla.

„Nyní mi pověz, Drysi, co se přihodilo bývalým manželkám tvého pána? Tvrdí, že neví, co zapříčinilo jejich smrt, ale nejsem si jistý, zda mohu jeho slovům věřit.“

„Mluví pravdu,“ odpověděla Drysi. „Byly to hloupé dívky, ta druhá byla navíc chamtivá. Předpokládám, že bylo jejich osudem zemřít mladé.“ Pokrčila rameny.

„Večer šly spát a druhý den ráno se neprobudily. To je vše, co vám k tomu mohu říct, můj pane. Pokud by jejich smrt doprovázely podezřelé okolnosti, mohu vám odpřísáhnout, že Emrys je naprosto nevinný.“

Dračí pán měl pocit, že stará žena možná ví víc, než byla ochotná přiznat. Určitě by za každou cenu chránila svého pána, pomyslel si. Nicméně čím déle se zdržoval ve společnosti Emryse Llyna, tím více se mu mladý muž zamlouval. V jeho domově nezpozoroval ani náznak zla. Usoudil, že nemá důvod zakázat dceři její lásku.

„Vaše dcera tady bude šťastná, Artušovo símě,“ ujistila ho Drysi. „Ale pamatujte si, že musí Emryse Llyna milovat za všech okolností.“

„Věřím, že tomu tak bude,“ odvětil Dračí pán a obrátil se ke svému hostiteli. „Byl byste tak laskav a ukázal mi zahrady, o kterých Maia tolik básnila. Má manželka i mé konkubíny budou zajisté chtít znát podrobnosti.“

Když opustili chůvin pokoj, sešli po schodech a vstoupili do zahrad. Maia měla pravdu. Zahrady se táhly od vnitřního nádvoří ven do rozlehlého prostoru ohraničeného hradbami, který se rozkládal až k břehům jezera. Panoval jasný a slunečný den. Vzduch byl svěží, prosycený vůní růží, rozmarýnu a levandule. Část zahrady tvořil jablečný sad se stromy obtěžkanými zralým ovocem. Dračí pán se rozhlédl kolem sebe a věděl, že jeho dcera by nikde jinde nemohla být šťastnější.

„Rád bych vám ukázal ještě jedno, už poslední, místo,“ řekl Emrys Llyn. „Pojďte se mnou, můj pane.“ Vrátili se zpět do hradu a vystoupali po schodech, na které si Dračí pán nevzpomínal, že by je předtím viděl, a vstoupili do dlouhé komnaty, po jejíž jedné celé straně byla okna s výhledem na jezero. Sluneční paprsky rozjasňovaly celou místnost. Protější stěna byla prázdná, ale když Emrys Llyn mávl pomalu rukou, k úžasu Dračího pána se na ní

zjevily postavy lidí, které vypadaly jako živé. „Domníval jsem se, že byste jistě rád viděl vašeho předka,“ poznamenal Jezerní pán. „Jste mu velmi podobný,“ dodal a ukázal na vysokého, urozeného muže v brnění, na jehož hrudi zářil červený znak rodu Pendragonů. V jedné ruce držel helmu a ve druhé svíral obrovský meč. Ve tmavých vlasech měl posazenou úzkou zlatou korunu.

Merin Pendragon ohromeně zíral na ten výjev. „To je Artuš?“ vypravil ze sebe.

„Ano, to je sám král, můj pane. Po jeho pravici vidíte Lancelota a po jeho levici stojí královna.“

Guenevere byla nádherná, pomyslel si Dračí pán. Nebylo divu, že se do ní Artuš tak šíleně zamiloval. A jako se Merin podobal svému předkovi, byl Emrys Llyn podobný Lancelotovi. „Mohl byste mi ukázat více?“ požádal Jezerního pána.

Emrys Llyn se usmál a vedl hosta podél zdi, kde o pár metrů dál stála trojice neuvěřitelně krásných žen. „To jsou Artušovy nevlastní sestry. Morgause, která byla provdána za krále z Orkney, Morgan Le Fayová, jež svedla Artuše dříve, než ji mohl poznat, a porodila jeho syna Mordreda, který byl zodpovědný za pád Kamelotu, a nakonec nejmladší z nich, Elaine, lady ze Shallotu, jejíž smrt způsobila neopětovaná láska k mému předkovi Lancelotovi, který ji nejprve podvedl s mojí matkou a potom s Gueneverou,“ objasnil Jezerní pán.

„Nikdy jsem neviděl tak překrásné ženy,“ poznamenal Merin Pendragon.

„Sice oplývaly nesmírnou krásou, ale v jejich srdci dřímalo zlo. Nikdy nezapomněly na to, že Uther

Pendragon byl zodpovědný za smrt vévody z Cornwallu, jenž byl jejich otcem, a to všechno kvůli zoufalé vášni, kterou Uther cítil k Igraine, která byla vévodovou manželkou předtím, než se provdala za Uthera Pendragona. Nenáviděly svého nevlastního otce, ačkoli se k nim choval, jako kdyby byly jeho vlastní krev. A po smrti vévody z Cornwallu začaly nenávidět i svoji matku, protože jí přičítaly stejný podíl viny. Jednou v noci vzal na sebe Uther Pendragon, s pomocí Merlina, podobu vévody a svedl Igraine. Všechny sestry věřily tomu, že o tom kouzle věděla, a přesto se nechala unést. Právě proto byl váš předek Artuš skrýván na bezpečném místě, dokud nenastal čas, aby se stal králem,“ vysvětlil Emrys a pomalu kráčel podél zdi. „Tady je Merlin se svojí krásnou družkou, kouzelnicí Vivian, která ho nakonec také zradila.“

„A kde je Jezerní paní?“ zeptal se Merin Pendragon se zvědavostí.

„Na tom posledním vyobrazení,“ odpověděl Emrys Llyn.

Dračí pán nevěřil svým očím. Jestliže Artušovy nevlastní sestry vypadaly úchvatně, toto nadpozemské stvoření oplývalo neuvěřitelně jedinečnou krásou. Krémová pokožka obličeje srdcovitého tvaru měla jemný nádech růžové na vystouplých lícních kostech. Vlnité, zlaté vlasy jí nadýchaně splývaly podél skrání, jako kdyby je nadnášel vánek. Modré oči měly stejný odstín jako obloha nad její hlavou a jezero splývající s jejími šaty. Hrozivě nad sebou mávala Artušovým mečem, legendárním Excaliburem, jehož drahokamy osázenou rukojeť pevně svírala v ruce.

„Jezerní paní souhlasila, že tady bude vystavená, ovšem za podmínky, že ostatní portréty budou pro všechny neviditelné a bude je moci odhalit jenom pán hradu,“ poznamenal Emrys Llyn tiše.

„Je mi ctí, že jsem je mohl spatřit,“ řekl Dračí pán.

„Zbývá ještě jeden obraz,“ pravil Jezerní pán, a když mávl rukou, objevil se před nimi věhlasný kulatý stůl ze síně v Kamelotu, u kterého seděl král Artuš se svými rytíři.

„Vskutku velkolepé,“ zvolal Dračí pán a v očích ho pálily slzy. „Děkuji vám, Emrysi Llyne, že jste mi tohle všechno ukázal. Mnohokrát vám děkuji!“ Rukávem si otřel oči.

„Viděl jste vše, co jste potřeboval vidět, můj pane?“ zeptal se mladší muž.

Merin Pendragon pokývl hlavou. „Ano, viděl.“

„A došel jste k rozhodnutí?“ zeptal se Emrys Llyn.

„Ano,“ povzdechl si Dračí pán. „Přestože neustále musím přemítat nad tím, co způsobilo smrt vašich bývalých žen, jsem si jistý, že budete moji dceru Maiu ochraňovat a s láskou o ni pečovat. Je vaše, Emrysi Llyne.“

„Obětoval bych za Maiu život,“ podotkl důrazně Jezerní pán.

„Doufám, že k tomu nikdy nedojde,“ řekl Merin Pendragon. „Nyní se vrátíme do síně a připijeme si na spojení našich rodin.“

Kapitola devátá

Brynn Pendragon zahlédl z vrcholu severní věže, kde právě stál, dva jezdce přijíždějící ze severozápadu. Dokonce i z té dálky rozeznal otcova koně. Přestože venku bylo nevlídno, vlhko a mlhavo, zůstával chlapec na místě. Na doručení zprávy své matce a ostatním ženám měl ještě dost času. Jeho bláznivá sestra bude určitě uhánět do své komnaty v jižní věži a zůstane zamčená v pokoji tak dlouho, dokud si nebude jistá, že bude po jejím. Což se také stane, protože Emrys Llyn jel s jeho otcem. Jezerní pán by se stěží s Merinem Pendragonem vrátil, aby mohl být přede všemi odmítnut a ponížen. Ale Maia bude dál hrát tu svoji směšnou hru. Moje sestra má inteligenci husy, napadlo Brynna.

Pozorovatel stojící na jižní věži zaměřil svůj pohled na Brynna a vyčkával na povel. Rukou mávl směrem ke kopcům, ale Brynn zavrtěl hlavou. „Ještě ne,“ zakřičel na muže. Ten pokývl na srozuměnou a obrátil se. Takže Maia se nakonec vdá, pomyslel si Brynn. A to by znamenalo, že bude moci škádlit a zlobit jenom Junii. Ušklíbl se. S Junií byla legrace. Závodila s ním nejen v běhu, ale i v jízdě na koni. Na koni ji sice porazil, ale jinak Junia běhala rychleji než on. Připadalo mu zvláštní, že zůstanou doma jenom oni dva. Stále mu bylo smutno po nejstarší sestře, Averil, a teď odejde i Maia.

Jezdci právě přejížděli přes pole a blížili se k tvrzi. Brynn křikl na ozbrojeného muže stojícího na jižní věži.

„Můj otec přijíždí se svým hostem. Připrav se!“ Potom otevřel padací dveře, a když slezl po žebříku dolů do malé místnosti, dveře vytáhl nahoru a zavřel na závoru.

Žebřík opřel o zeď, přesně jak ho to učili. Vyšel na chodbu a seběhl dolů po schodech. „Otec se vrací,“ oznámil, sotva vstoupil do síně.

Maia zděšeně vyjekla a uháněla pryč.

„Tvůj milý ho doprovází, ty skopová hlavo,“ volal za ní Brynn. „Nevracel by se, kdyby otec odmítl jeho žádost o tvoji ruku. Bude po tvém.“

Maia se zastavila a ohlédla. „Jde o princip,“ oznámila bratrovi nabubřelým tónem. „A neopovažuj se jim vyslepičit, že jsem nebyla zamčená v komnatě, když odjeli, nebo toho budeš litovat, Brynne Pendragone.“

„Ha! Ha! Ha!“ vysmíval se jí a zkřivil rty v úšklebku.

„Možná povím, možná ne. Nebojím se tě, Maio. Ach, není to snad náš otec, koho slyším u brány?“ prohodil a hurónsky se rozesmál, když se zase sestra obrátila k němu zády, nadzvedla si sukně a pelášila po schodech nahoru.

„Brynne,“ pokárala Argel jemně svého syna, přestože se usmívala stejně jako ostatní, kromě Junie, která se chichotala nahlas.

Brynn na ni zamrkal. „Brzy tady zůstaneme jenom my dva, Juni,“ řekl jí.

Junia zvážněla a spodní ret se jí zachvěl. Po tvářích se jí kutálely dvě velké slzy. „Nechci, aby Maia odešla,“ vzlykala.

„Podívej, co jsi způsobil, ty jeden malý darebáku,“ vyštěkla Ysbail na Brynna a otočila se ke své dceři.

„Přestaň s tím naříkáním, Junio! Už brzo budeš dost stará na to, aby ses mohla vdát.“

„Nechci se vdávat!“ zakvílela Junia. „Chci, aby všechno bylo jako dřív. Chci, aby tady byly mé sestry!“

„Život jde dál, mé dítě,“ promluvila tiše Argel. „Averil vede spokojený život se svým manželem a synem. Maia miluje Emryse Llyna a chce se stát jeho manželkou. Vím, že své sestry miluješ, a proto bys měla mít radost, že jsou šťastné. Uvidíš, že než se naděješ, najdeš stejné štěstí v náruči nějakého muže.“ Argel objala dívku a pohladila ji po tmavých vlasech. „Určitě si nepřeješ, aby otec při svém návratu viděl tvoji smutnou tvář, dítě,“ dodala a otřela jí dlaní slzy z tváře.

„Nepřeji, lady Argel,“ řekla poslušně Junia a nejistě se usmála.

Merin Pendragon vkročil do síně ve společnosti Emryse Llyna. Pozornosti jeho žen neuniklo, že vypadal vyčerpaně. Argel a Gorawen k nim spěchaly, aby je přivítaly, zatímco Ysbail nalila víno do dvou pohárů. Dračí pán nejprve objal svoji ženu a potom Gorawen. Pozdravil Ysbail a vzal jí z ruky jeden z pohárů. Ysbail nabídla druhý pohár Jezernímu pánovi. Muži se posadili ke krbu, ženy se shlukly kolem nich a děti se posadily na podlahu k nohám svého otce.

„Můj pane,“ začala Argel formálně, „protože ses vrátil v doprovodu Emryse Llyna, usuzuji, že jsi se rozhodl dát svolení k jeho sňatku s naší dcerou Maiou.“

„Ano,“ přitakal Dračí pán.

„Je jeho domov připravený na příjezd naší dcery?“ pokračovala Argel.

„Jeho hrad, nazývaný Ile du Lac, je situovaný v překrásném prostředí a je ve vynikajícím stavu. Služebnictvo je naprosto dokonale proškolené a má příjemné vystupování. Už se nemohou dočkat, až uvidí svoji novou paní,“ pravil Merin Pendragon.

„A zjistil jsi, co způsobilo smrt jeho bývalých manželek?“ chtěla vědět Argel.

„Zdá se, že jejich smrt není obestřena žádným tajemstvím, má ženo. Byla to jenom nešťastná souhra náhoda, že obě mladé ženy zemřely tak náhle a bez zjevné příčiny,“ vysvětloval Merin Pendragon svému obecenstvu.

„Takže můžeme začít se svatebními přípravami?“ zeptala se Argel.

„Ano.“

„Potom musíš poslat Emryse Llyna do Maiiny komnaty, aby jí tu novinu oznámil, můj pane,“ pravila s úsměvem Argel.

„Ukáži vám cestu!“ ozvala se Junia, vyskočila na nohy a natáhla ruku k Jezernímu pánovi.

Dračí pán s úsměvem pokývl hlavou. „Junio, můžeš ho zavést za Maiou, ale pak se hned vrať zpátky.“

„Ano, otče,“ zvolala a už odváděla Emryse Llyna pryč ze síně.

Jakmile se vytratili, ozvala se Gorawen:

„Pověz nám, můj pane, praktikuje se v Ile du Lac kouzlo?“ Věděla, že Merin doposud neprozradil vše o své návštěvě.

„Ano, ale v malé míře. Hrad stojí na ostrově uprostřed krásného jezera. Když jsme tam přijeli, Emrys Llyn zatroubil na roh a připlula pro nás pramice bez převozníka, na které jsme se přeplavili na romantický ostrov, plný zeleně. Majordom se zmínil o tom, že na hradě slouží jak lidé a nadpřirozené bytosti, tak i lidé se smíšenou krví. Služebnictvo svého pána oddaně miluje. Sešel jsem se také s jeho starou chůvou Drysi, která obývá jižní věž. Když jsem se jí zeptal na záhadnou smrt pánových manželek, ujistila mě, že to byla nešťastná náhoda, a její slova vyzněla věrohodně. Říká, že jestliže Maia miluje Emryse, jejich manželství bude šťastné.“

Drysi, to slovo znamená „trn“, blesklo Gorawen hlavou. Merin nezopakoval přesně, co mu ta stařena pověděla. Poznala, že její verzi zkrátil. Promluví si s ním o tom později a lichocením ho přinutí, aby si vzpomněl na všechno. Mohl by na tom záviset Maiin život, usoudila.

„Ale nejúchvatnější zážitek mám z komnaty, jakési galerie, z jejíchž oken je jedinečný výhled na jezero. Pomocí kouzla vyvolal Emrys na stěně portréty osob, které vypadaly tak živě, že jsem jen čekal, až vystoupí ven a začnou se mnou hovořit. Spatřil jsem tam svého předka, krále Artuše, královnu, Lancelota a ostatní významné osoby, které v té době žily u Artušovova královského dvora. A když Emrys po přehlídce mávl rukou, všichni zmizeli a stěna opět zela prázdnotou. Do smrti na to nezapomenu.“

„To je vskutku skvělé kouzlo,“ poznamenala Gorawen.

„Věřím tomu, že Jezerní pán upřímně miluje Maiu a že se za smrtí jeho bývalých manželek neskrývá zlo. A proto jsem mu dal svolení ke sňatku s naší dcerou. Bude

to jedinečný svazek Artušovy následovnice s Lancelotovým následovníkem,“ pokračoval Merin.

„Určitě se budou chtít vzít co nejdříve,“ promluvila Argel.

„Emrys a já jsme se dohodli na prvním listopadu, což je první den keltského nového roku,“ oznámil jim Dračí pán.

„Ale vždyť to je ani ne za měsíc, můj pane!“ zvolala Argel.

„Domníváš se, že Maia vydrží čekat déle?“ zasmála se suše Gorawen.

„Nemusí to být zrovna veliká svatba. Stačí, když pozveš Mortimery a Averil s její rodinou. Myslím si, že Maie to bude jedno, důležité je, že se sejde pohromadě celá rodina,“ řekl Dračí pán své ženě.

„A my všichni ti rádi pomůžeme,“ vmísila se k jejich překvapení Ysbail.

Vtom se v síni objevila Junia. „Maia s Emrysem se snad nepřestanou nikdy líbat,“ sdělila stroze a posadila se na zem vedle svého bratra.

„Vždyť jsou tolik zamilovaní,“ zamumlala Gorawen.

„Copak se všichni zamilovaní lidé líbají bez přestání? Nechápu, jak můžou vůbec dýchat,“ uvažovala nahlas Junia. „Ty a otec se pořád takhle nelíbáte.“

Dospělí se hlasitě rozesmáli. „Když jsi mladá a čerstvě zamilovaná, potom se chceš pořád líbat, Junio,“ vysvětlila Argel.

„To se budu jednou taky takhle líbat?“ vyhrkla Junia nevěřícně a pokrčila znechuceně nosík.

„Jenom pokud budeš chtít,“ odvětila Gorawen, „ale jestliže potkáš toho pravého muže, budeš si to přát, mé dítě.“

Maia a její milý vstoupili do síně a Maia se rozběhla ke svému otci. „Děkuji ti, otče!“ zvolala a objala ho.

„Měl jsem ti dávat výprask mnohem častěji,“ zabrblal Dračí pán a sevřel svoji dceru v objetí.

„Vždyť jsem od tebe výprask nikdy nedostala!“ vykřikla Maia.

„A vidíš, jaké z tebe vyrostlo tvrdohlavé děvče,“ poškádlil ji.

„Můj pán Emrys mi řekl, že se vezmeme prvního listopadu, a těší mě, že to už vím,“ zašvitořila Maia.

„Ach, ta láska,“ zamumlala Argel a obrátila oči v sloup.

Gorawen a Ysbail se rozesmály.Venku se setmělo a v síni svítily lampy. Při večeři panovalo u stolu veselí. Junia a Brynn se odebrali do svých komnat jako první. Krátce po nich vstala se zívnutím Ysbail a řekla, že pokud má Maie vyšívat její svatební šaty, potřebuje si na to pořádně odpočinout. A protože byla ze všech žen nejšikovnější, pokud šlo o vyšívání, nikdo ji nezdržoval. Vzápětí se ze židle zvedla Argel, políbila dceru na dobrou noc a odešla. Když Merin Pendragon vstal, vzal Gorawen za ruku.

„Zkontroluji, jestli jsou dveře zavřené na závoru, a připomenu služebným, aby nezapomněly pozhasínat lampy,“ řekl a společně s Gorawen kráčeli pryč.

„Skutečně jsi se zamkla v komnatě a hladověla jsi, když jsme byli pryč?“ zeptal se Emrys Llyn Maii.

Maia se neubránila úsměvu a vzápětí jí zrůžověly tváře.

„Ne, můj pane. Jakmile otec odjel, ženy mě přemluvily, abych vyšla z pokoje. Ani netušíš, jak moc mi chybělo dobré jídlo.“

„Pokud by tvůj otec moji žádost o tvoji ruku odmítl a neodjel by se mnou do Ile du Lac, opravdu bys své výhrůžky splnila?“ otázal se.

Pokývla souhlasně hlavou. „Jsem jenom tvoje, Emrysi. Nikdy nemohu patřit jinému muži,“ namítla Maia.

Natáhl k ní ruku. „Pojď a posaď se mi na klín, Maio.“

Bez váhání poslechla, protože už ve svých snech se choulila v jeho náruči a nebála se ho.

Když se pohodlně usadila, začal jí uvolňovat tkanice a stáhl jí vrchní díl šatů k pasu. „Toužím tě polaskat,“ zašeptal. „Chci zase cítit tvoji hebkou kůži na svých rukou.“ Potom prsty rozvázal šňůrku u košile.

„Ale tohle jsme předtím nedělali,“ ohradila se mírně Maia a puls se jí nebezpečně zrychlil.

„Ne, nedělali,“ připustil a ruka mu vklouzla do rozevřené košile.

„A proč ne?“ chtěla vědět Maia.

„Protože mi skutečně patříš teprve od chvíle, kdy dal tvůj otec souhlas k našemu sňatku,“ vysvětlil Emrys Llyn a konečky prstů ji jemně hladil po kůži.

„Jsem tvojí od té noci, kdy jsi mě poprvé navštívil v mém snu, můj pane,“ opáčila Maia.

Sklonil hlavu a rty přejížděl přes její. Potom jazykem líně obtáhl tvar jejích úst, a když zasténala potěšením, jeho ústa si vzala její tvrdým, nekonečně dlouhým polibkem. Ruku zabořil hlouběji a vzal do dlaně pevné kulaté ňadro. Jemně ho hnětl a pootevřenými rty zašeptal:

„Ani netušíš, Maio, jak žhavá touha spaluje mé tělo!“

Hlava se jí točila a těžce se jí dýchalo. Potom roztouženě špitla:

„Svlékni si pléd, můj pane.“

„Co když někdo přijde?“ namítl.

„Tak odejde.“

Odtáhl se od ní, a když si sundal pléd, překvapeně sledoval, jak si Maia stáhla košili k pasu. Posléze rozvázala jeho košili a svlékla mu ji.

„Jsem sice panna,“ řekla, „ale probouzí se ve mně touha, která potřebuje být ukojena, můj pane. Vyhovíš mi?“ Rukama ho objala kolem krku a oči měla zastřené touhou. Vrcholky jejích růžových bradavek se téměř dotýkaly jeho hrudi a jazykem napodobovala způsob, kterým jí před chvílí přejížděl po rtech.

Ohromila ho její troufalá nestydatost.

„Copak mě nechceš, Emrysi?“ provokovala ho a přivinula si ho na ňadra.

Zasténal. Její měkké poprsí mělo na něho opojný účinek, jaký doposud nikdy nezažil. „Jak vidím, tvá povaha je stejně ohnivá jako tvé vlasy,“ zašeptal jí do ucha a jazykem dlouze lízal její ušní lalůček. Když jí jemně foukl do ucha, zachvěla se. Její instinkt ji očividně vedl dobře, ale neměla žádné zkušenosti.

„Je tak příjemné cítit tvé tělo na svém,“ špitla.

„Dokázala bych takhle vydržet napořád!“

Vymanil se z jejího sevření. „Toužím se dívat na tvá ňadra, Maio, a až se toho pohledu nabažím, chci je sát. Ježíši! Máš ta nejkrásnější a nejdokonalejší ňadra.“ Když ji pohladil, zachvěla se narůstající potřebou, které nerozuměla. Vtom Emrys zase sklonil hlavu a ústy se přisál k její bradavce.

Maia zalapala po dechu. Mužova vlhká a hladová ústa přisátá na jejím ňadru považovala za nejvzrušivější zážitek, který kdy poznala. Vášnivé sání probouzelo k životu její nejintimnější místečko. Neschopna odolat, vyklenula své tělo a z úst jí vyšlo zasténání. „Aaach Emrysi, nepřestávej prosím.“ Střídavě citlivé bradavky hltavě sál a třel prsty, až pocítila vlhko mezi stehny.

„Ach!“ vykřikla překvapeně.

Rukou vklouzl pod její sukně, a když přitiskl dlaň na její ženství, pocítil první příliv jejích panenských šťáv. Vzal by si ji hned teď, ale nemohl. Při jejich svatební noci by se Maia sice ničeho nebála, ale musel být trpělivý s ní i se sebou. Vytáhl ruku, zvedl hlavu a políbil ji. „To by stačilo, má lásko.“

„Nikdy nebudu mít dost,“ opáčila.

Rty mu rozvlnil úsměv. „Dychtíš po mé vášni, má lásko?“

Maia přikývla. „Ano, pouze po tvé, Emrysi Llyne. Raději bych zemřela, než abych dovolila jinému muži, aby mě měl.“

„Buď trpělivá, má lásko. Už za pár týdnů budeme svoji. Mezitím využijeme každé vhodné chvilky k mazlení, aby tvé tělo bylo připraveno přijmout mé tělo o naší svatební noci,“ chlácholil ji.

„Nebojím se vášně,“ opáčila tiše.

„Já vím,“ přitakal, oblékl jí košili a potom jí pomohl navléknout šaty.

„Nechápu, proč se zatěžujeme oblékáním,“ zasmála se Maia. „Vždyť teď půjdeme do našich komnat a zase se budeme svlékat.“

„Vsadím se, že na tebe bude čekat Junia,“ prohodil hlubokým hlasem podbarveným smíchem. „Určitě bude vyzvídat, k čemu mezi námi došlo, má lásko.“

„Je na takové věci ještě příliš mladá,“ konstatovala stroze Maia.

„Přesto se tě určitě zeptá. Ty ses také určitě Averil vyptávala na její svatební noc, že?“ poškádlil ji, a když zčervenala, zasmál se. „Proto musíme vypadat slušně, aby nic nepoznala,“ dodal.

Maia si povzdechla. „Ano, máš pravdu,“ souhlasila,

„ale mnohem raději bych dnes večer spala v tvé posteli, můj pane.“

Se smíchem od ucha k uchu ji postavil na nohy. „Musíš se chovat slušně, Maio. Nezapomeň, že se brzy staneš váženou, vdanou ženou. Tak už pojďme.“

„Ale nevíš, kde je komnata pro hosty, můj pane,“ poznamenala s nezbedným úsměvem.

„Služebná mě jistě do mého pokoje dovede, má lásko,“ ujistil ji.

Našpulila rty, ale vzápětí mu vtiskla letmý polibek a spěchala pryč. Emrys Llyn upřeně zíral do praskajícího ohně. Nikdy žádnou ženu nemiloval tak jako tuto dívku. Jeho předcházející manželské svazky vyplynuly z nutnosti. Nechtěl se oženit, protože věděl, že kdesi daleko od Ile du Lac žije dívka, která ho bude upřímně milovat.

Rosyn byla nevinnou dcerou rodiny ze severu. Měla jít do kláštera, ale když ji uviděl, pomyslel si, že mu bude vyhovovat. Byla to pokorná a jemná dívka. Její strýcové ochotně se sňatkem souhlasili, a tak se konala svatba. Ale pak se ukázalo, že Rosyn jeho kouzelná moc děsila. Když krátce po svatbě vystoupila Jezerní paní z jezera, aby prověřila sílu její lásky ke svému synovi, utekla na vrchol jedné z věží hradu a vrhla se z okna. Cítil se vinen za její smrt, kterou vysvětlili tak, že nebohá dívka zemřela náhle ve spánku.

Když se rozhodl najít druhou ženu, hledal silnou a odvážnou dívku. Právě taková byla Gwynth, krásná dcera kupce. Měla kůži bílou jako sníh a vlasy černé jako peří havrana. Emrys Llyn byl ochoten přistoupit na malé věno a její otec zase přehlížel klepy, které o Jezerním pánovi kolovaly, takže se zakrátko slavila svatba. Ale už pár

týdnů po svatbě se z veselé a milé Gwynth stala fúrie. Zacházela špatně se služebnictvem a neexistovalo nic, co by nepřitáhlo její pozornost, aniž by po tom nezatoužila. Pak kňourala tak dlouho, dokud nebylo po jejím. Emrys Llyn se usilovně snažil potěšit svoji druhou manželku, ale ta nikdy nebyla spokojená.

Jednoho dne se rozhodl zabavit ji tím, že jí ukáže portréty v galerii s výhledem na jezero. Gwynth byla okamžitě fascinována mečem krále Artuše, Excaliburem. Zajímalo ji, co se s mečem stalo. Vysvětlil jí, že Lancelot přinesl meč zpět k jezeru a hodil ho do vody, ale dříve než meč mohl klesnout ke dnu, zmocnila se ho Jezerní paní s tím, že ho bude svírat tak dlouho, dokud se Artuš nevrátí, aby získal zpět britský trůn.

„Takže meč leží na dně jezera,“ poznamenala Gwynth.

„Meč má u sebe Jezerní paní,“ řekl Emrys.

„Meč by měl viset nad velkým krbem v síni,“ opáčila Gwynth. „Pověz Jezerní paní, že ho chceme.“

„Ne,“ namítl tiše. „Meč patří Jezerní paní. Právě ona ho dala Merlinovi pro Artuše.“

„Netušíš, jaký věhlas by ti ten meč přinesl, můj pane,“ spílala Gwynth manželovi. „Pokud nepožádáš Jezerní paní, aby nám ho dala, udělám to sama!“

O několik dní později byla Gwynth nalezena na kraji útesu. Byla mrtvá. A tak se znovu vymyslela historka, že manželka Emryse Llyna zemřela náhle ve spánku.

Rosyn nemiloval, ale byla to roztomilá dívka. Nemiloval ani krásnou, ale chamtivou Gwynth, nicméně doufal, že ona miluje jeho. Teď se má oženit s třetí ženou

a přemítal, jestli jí tím sňatkem neposkytne medvědí službu. Věděla o jeho kouzelné moci a nebála se ho. Doposud se neprojevila žádná její špatná vlastnost, pokud nějakou měla. Ale byla její láska k němu dostačující? Nechtěl by být zodpovědný za smrt další své manželky. Přese všechno jí nedokázal odolat a miloval ji celým svým srdcem, jako nikdy nikoho nemiloval.

„Můj pane?“ ozval se ženský hlas, který ho probral z rozjímání.

Otočil se ke služebné. „Ano?“

„Pokud si přejete, odvedu vás do vaší komnaty, můj pane. Dveře jsou zavřené a lampy pozhasínané. Ráda bych šla spát, ale jestliže se chcete tady ještě zdržet, počkám na vás.“

Emrys Llyn vstal a protáhl se. „Ne, půjdu spát, i když je posezení u krbu příjemné. Omlouvám se, jestli tě zdržuji.“ Následoval služebnou ze síně.

I přes protesty své budoucí ženy se Jezerní pán druhý den rozhodl, že se vrátí domů, kde zůstane až do svatby. Merinu Pendragonovi slíbil, v přítomnosti jeho dcery, že Maiu v jejích snech nebude navštěvovat. Budou odloučeni až do posledního dne před svatbou. Maia se zdráhavě rozloučila se svým milým a smutně sledovala, jak mizí v dáli.

Ale v následujících dnech neměla čas oplakávat odjezd svého milého, protože začaly svatební přípravy. Do Everleighu a k lordu Mortimerovi byli vysláni poslové se svatebními pozvánkami. Maiin otec, bratr a ostatní muži vyrazili na lov kance, který se měl podávat o svatební hostině. Ysbail neúnavně pracovala na výšivce, která

byla součástí Maiiných svatebních šatů. A v kuchyních se začal kuchař pomalu připravovat na svatební hostinu.

Argel si přála, aby dceřina svatební róba prozrazovala její manželský původ. Na šaty, které měly dlouhé úzké rukávy a kulatý výstřih, vybrala tmavě fialový hedvábný brokát. Vrchní tunika byla ušitá ze stejné látky, ozdobená zlatou výšivkou a v pase převázána látkovým páskem. Tmavý odstín fialové zvýrazňoval dívčinu světlou pokožku a husté ohnivé vlasy. Pod šaty si Maia oblékne prostou bílou košili s kulatým výstřihem a dlouhými rukávy, ušitou z velmi tenkého hedvábí. Všechny tři ženy byly zaneprázdněny šitím svatebních šatů a Ysbail dokonce vyšila nejen svatební střevíčky, ale také bílé hedvábné punčochy, drobnými kvítky a lístečky.

„Já nikdy nebudu mít tak pěkné šaty,“ řekla závistivě Junia. „A Averil se vdávala v obyčejných šatech, které si s sebou vzala do Aberffraw. Tvé šaty jsou jistě nejkrásnějšími na celém světě, Maio,“ dodala.

„Měla jsem si vybrat světlejší barvu,“ přemítala sestra nahlas.

„Fialová barva úžasně ladí s tvými vlasy a pletí,“ ujistila ji Junia. „Myslím si, že tvoje matka zvolila správný odstín.“

„Já také,“ ozval se hlas jejich nejstarší sestry, která právě vstoupila do pokoje.

„Averil!“ vyjekly radostí Maia i Junia, když se otočily po hlase.

„Polož chlapečka do kolébky u krbu,“ nařídila Averil své služebné. „A hlavně ho neprobuď, nebo zase bude

plakat, protože bude chtít pít.“ Obrátila se ke svým sestrám. „Někdy si připadám, že pro toho malého čertíka nejsem nic jiného než dojná kráva,“ poznamenala a přivítala se se sestrami. „Tak, Maio Pendragonová, konečně se provdáš. A než se naděješ, bude ti už šestnáct. Donesly se mi jisté klevety o tom, že Jezerní pán přežil své dvě ženy a neměl žádné děti. Pověz mi všechno, co víš. Umírám zvědavostí.“

„Je hezčí než tvůj manžel!“ vyhrkla Junia. „A ovládá kouzlo. Tolik se mi líbí. Doufám, že můj manžel bude také tak hezký.“

Averil se zasmála. „To jsem se toho vskutku hodně dozvěděla,“ prohodila.

„Nedokážu bez něho žít,“ řekla Maia. „Mám pocit, jako kdyby byl součástí mého srdce a mé duše.“

„Vidím, sestro, že jsi velmi zamilovaná,“ řekla Averil.

„Nevím, jestli je to dobré, nebo špatné, přepokládám, že čas ukáže.“

Úroda v Everleighu už byla pod střechou a Averil s Rhysem přijeli den před svatbou. Dračí pán a Gorawen byli šťastní, že je Averilino manželství, navzdory hrozivému začátku, spokojené. Emrys Llyn se dostavil do Dračího doupěte včas, aby ještě stihl oslavit Samhain, poslední den keltského kalendářního roku, který se dodržoval v některých částech Walesu, Irska a Británie. Jakmile ho Maia spatřila, vlétla mu do náruče.

„Pořád se líbají,“ stěžovala si Junia nesouhlasným tónem.

Averil se podívala na svého manžela a chápavě se usmáli. Junia ještě nemohla takovým věcem rozumět.

Ten den se k večeři podávala pečená zvěřina, opékané ryby, jehněčí polévka se zeleninou, chléb, tvrdý sýr a hrušky dušené v červeném víně. Po západu slunce se všichni společně odebrali ven a zapálili velkou vatru. Na okolních kopcích se rozhořely desítky ohňů a tancem kolem vysoko šlehajících plamenů lidé vítali nový rok podle starobylého kalendáře svých předků.

Když se noc prohloubila a venku se ochladilo, vrátili se zpět do síně, zatímco služebnictvo je vystřídalo v oslavách u ohně. Dračí pán se rozhlédl po síni a tvářil se potěšeně. Jeho dvě dcery měly dobré partie, takže měl důvod ke spokojenosti. „Půjdeme teď spát,“ navrhl. „A zítra od rána budeme oslavovat svatbu,“ dodal a obrátil se ke svému zeťovi, pánovi z Everleighu. „Děkuji vám, Rhysi FitzHughu, že jste s sebou vzal kněze. Dokonce nenamítal nic proti tomu, že dodržujeme staré zvyky.“

„Když je člověk křesťanem, můj pane, ještě to neznamená, že přestane chovat v úctě zvyky našich lidí,“ promluvil otec Kevyn tichým hlasem.

Maiina ruka vklouzla do ruky Emryse Llyna. „Pojď,“ zašeptala a vedla ho ven z síně do temné noci.

„Chceš mě svést?“ škádlil ji, ale očima nenasytně hltal její krásu.

„Od tvého návratu z Ile du Lac jsme nestrávili moc času spolu o samotě. Přála bych si vědět, jestli jsi si stále jistý svojí láskou ke mně, Emrysi, můj pane,“ řekla Maia jemně.

„Miluji tě od první chvíle, kdy jsem tě poznal, Maio, a budu tě navždy milovat,“ ujistil ji, objal kolem ramen a chystal se ji políbit.

Ale Maia mu položila prsty na ústa. „Řekl jsi toto vyznání také Rosyn a Gwynth?“ zeptala se ho.

„Ne, nikdy!“ prohlásil důrazně.

„A žádnou jsi nemiloval tak jako mě?“ vyzvídala Maia.

„Ani jednu jsem nemiloval,“ přiznal se.

„Proč jsi se s nimi tedy oženil? Pochopila bych, že se muž ožení s jednou ženou, aniž by ji miloval, ale se dvěma? Nemohu uvěřit, že je tvé srdce tak bezcitné, můj pane,“ divila se. „Muž, který tohle udělal, není muž, kterého miluji. Ráda bych tomu porozuměla.“

„Jsem o deset let starší než ty, Maio,“ začal. „Očekává se, že se muž ožení pro dobro své rodiny. Jsem na světě sám a domníval jsem se, že se musím za každou cenu oženit, abych zachoval náš rod. Ale byl to mylný odhad.“

„Pročpak?“ zeptala se ho.

„Protože můj vnitřní hlas mi napovídal, že kdesi venku na mě čekáš ty,“ řekl. „Svůj vnitřní hlas jsem ignoroval a oženil jsem se, protože jsem byl přesvědčený, že je to správné rozhodnutí. Nechal jsem se vést svojí netrpělivostí, Maio. A kvůli tomu se cítím zodpovědný za smrt svých dvou manželek. Kdybych býval uposlechl svůj vnitřní hlas, nikdy bych se s nimi neoženil. Rosyn byla milá a křehká dívka, která se bála vlastního stínu. A z Gwynth se krátce po svatbě stala chamtivá a nespokojená žena. Špatně jsem odhadl jejich povahu a obě na to doplatily.“

Maia mu pohlédla do očí, ve kterých se zračila upřímná lítost. „Jseš si skutečně jistý tím, že já jsem pro tebe ta správná žena, můj pane?“ Pátravě si prohlížela jeho hezkou tvář.

„Přísahám na památku svých předků, Maio, že jsem nikdy nemiloval žádnou ženu tak, jako miluji tebe. A do konce svého života žádnou jinou ženu milovat nebudu. Zvažuješ snad, že zrušíš svatbu?“

Maia ho obdarovala zamilovaným pohledem. „Ne, můj pane. Jenom jsem potřebovala slyšet slova, která jsi právě pronesl. Nemilovala jsem jiného muže, dokud jsem se nepoznala tebe. Pro klid duše jsem si chtěla být jistá, že mě skutečně miluješ.“

„Proboha, jak jen jsem mohl být takový hlupák!“ zvolal.

„Ano, byl jsi hlupák,“ souhlasila tiše Maia, „ale neboj se, Emrysi Llyne, nedopustím, abys zase někdy ze sebe hlupáka udělal.“

Hlasitě se rozesmál a vzápětí ji líbal na třešňově červené rty tak vášnivě, až se jí zatočila hlava. „Ach Maio, drahoušku, za ty roky se ve mně zrodilo tolik lásky, kterou tě budu neustále obdarovávat!“

„Ale ne dnes večer, můj pane,“ dolehl k nim Argelin hlas.

Provinile se od sebe odtrhli.

„Svatební obřad proběhne časně ráno,“ informovala je Argel. „Protože zítra v noci toho moc nenaspíte, navrhuji, abyste teď šli spát.“ Vzala dceru za ruku. „Pojď, dítě. Averil se vyspí v tvé posteli, zatímco Rhys a ostatní muži

přespí na lůžkách v síni, stejně jako vy, Emrysi Llyne,“ řekla a už odváděla Maiu pryč.

V rozpacích kráčel za nimi, ale nepociťoval k Argel žádnou zlobu za to, že se mezi ně vetřela. Měla pravdu a on i Maia to moc dobře věděli. Sledoval, jak Argel odvádí dceru nahoru po schodišti, a pak vešel do síně a připojil se ostatním hostům.

„Měl jste u Maii oproti mně výhodu, můj pane,“ poškádlil Roger Mortimer Emryse Llyna.

„Výhodu?“ podivil se nechápavě Jezerní pán.

„Měříte přes metr devadesát,“ začal Roger zamyšleně,

„zatímco já jsem o pár centimetrů menší. Vaše tvář není zjizvená a já musím nosit vousy, které jizvy z dob mého dětství zakrývají. Máte dokonale ostré rysy, zatímco já jako bych z oka vypadl všem Mortimerům. Sice oba máme modré oči, černé vlasy, malá ústa a velký nos, ale na rozdíl od mé postavy, která ukazuje na zdravou chuť k jídlu, ta vaše je štíhlá a urostlá.“

Emrys Llyn se pobaveně zasmál. „Maia jistě není tak povrchní, aby dala přednost pouze pohledné tváři před Mortimerem,“ pozlobil ho na oplátku.

„Obávám se, že právě toho se dopustila,“ odpověděl s úsměvem Roger.

„Ještě je tady Junia,“ připomněl mu Jezerní pán.

„Proboha, to si musím najít ženu dříve, než bude ta malá divoška ve věku na vdávání!“ zvolal Roger. „A její matku, která je jako dračice, bych nemohl mít ve svém domě. Vlastně se obávám, že ani Junii.“

Přítomní muži se hurónsky rozřehtali. Seděli pohromadě kolem krbu a popíjeli vynikající říjnové světlé pivo Dračího pána, ale potom postupně jeden po druhém zalehli na připravená lůžka. Síní se rozléhalo jejich hlasité chrápání, přerušované nárazy silného větru.

Emryse Llyna probudila v jeho svatební den budoucí tchyně. Kývnutím ho přivolala, aby šel za ní dolů do kuchyně, kde už vládl ruch, spojený s přípravami svatební hostiny.

„Napadlo mě, že byste se chtěl možná vykoupat,“ řekla Argel a ukázala na dubovou vanu stojící před krbem.

„Dovolte, abych vám pomohla při svlékání. Nechala jsem sem přinést vaše svatební oblečení.“ Pomohla mu vysvléci se, a když vlezl do vany, nejprve mu umyla tmavé vlnité vlasy a pak jeho pevné, štíhlé tělo. Maia nebude se svým manželem nešťastná, pomyslela si Argel. Po důkladné koupeli ho zabalila do osušky, posadila na židli u krbu a vysušila mu vlasy.

„Děkuji vám, paní,“ řekl.

„Jsem ráda, že se pravidelně koupete,“ pravila Argel.

„Jak jste to poznala?“ zajímalo ho.

„Vaše tělo nezapáchalo a vlasy byly sice zaprášené, ale ne špinavé,“ objasnila Argel. „A vaše oblečení je čisté. Velice mě takové zjištění těší, protože Maia má citlivý nos a koupe se pravidelně. Máme komnatu, určenou pouze na koupele, ale dnes ráno to bylo takhle rychlejší.“

„Vidím, že máme hodně společného, paní,“ zdůraznil Jezerní pán.

„Moji pomoc už nepotřebujete,“ podotkla s úsměvem.

„Oblečete se sám. Svatební oblečení jsem vám položila na poličku. Mezitím půjdu připravit svoji dceru. Bude překrásnou nevěstou, Emrysi Llyne.“

Opětoval její úsměv. „Budu o ni vzorně pečovat, jako kdyby byla královna,“ slíbil.

„Já vím,“ přitakala Argel. „Kdybych si tím nebyla jistá, nesvěřila bych vám ji,“ dodala, a zatímco tam Jezerní pán stál s ústy pootevřenými překvapením, Argel už vybíhala po schodech nahoru.

Kapitola desátá

Když Argel vstoupila do komnaty své dcery, Maia seděla na posteli a povídala si se svými sestrami. Jakmile ji spatřily, zmlkly. Rty jí rozvlnil úsměv plný pochopení. Tušila, že se dívky bavily o mužích, a přestože jí Junia připadala na takové věci příliš mladá, usoudila, že se o nich stejně musí dříve či později dozvědět. Jejich vdaná starší sestra jim alespoň poskytne pravdivé informace.

„Dobré ráno, děvčata,“ pozdravila je.

„Dobré ráno, paní,“ odpověděly dívky.

„Jdi do lázně, Maio,“ vyzvala dceru. „Už jsem se postarala o Emrysovu očistu a teď se v síni obléká. Pospěš si!“

Maia slezla z postele. „Ano, matko,“ odpověděla poslušně.

„Averil, dohlédni na Junii, aby měla čisté šaty,“ nařídila nejstarší dceři svého manžela.

„Ano, Argel,“ přitakala Averil.

„A ujisti se, že si umyje krk a uši,“ dodala žena a spěchala ke dveřím.

„Vždyť si krk myji,“ namítla Junia dotčeně.

„Jenom když si na to vzpomeneš,“ poškádlila ji Averil a vstala. „Pojď, maličká, musíme se připravit. Co si vezmeš na sebe?“

„Mám nové šaty!“ hlásila Junia vzrušeně. „Jsou jasně červené a moje matka ozdobila zlatou výšivkou výstřih a pásek.“ Seskočila z postele. „Budu v nich vypadat dospěle, Averil.“

„Nejprve se umyjeme,“ řekla přísným tónem sestra a kývla hlavou směrem k umývadlu a kotlíku s vodou nad ohništěm.

„Připadáš mi dospělejší, než jsi bývala,“ stěžovala si Junia.

„Jsem dospělá, maličká. Nezapomeň, že mám dítě a to bude brzy potřebovat nakrmit.“

Nahlédla do kolébky, kde ležel její synek Rhys mladší a hrál si s palečky u nohou. „Zatímco se budeš mýt, dám mu napít,“ poznamenala, načež chlapečka zvedla, rozepnula si košili a přiložila si ho k prsu.

„Jaké je to kojit dítě?“ vyzvídala Junia.

„Nádherné,“ řekla Averil. „A správné. Když si přiložíš dítě k prsu, cítíš, že to tak má být.“

„Je to jiné, než když ti prsa saje muž?“ vyptávala se Junia.

Averil se začervenala. „Kdo ti pověděl, že muži provádějí takové věci?“ ptala se užasle.

„Maia říkala, že to muž dělá, když tě miluje. Je to jiné, než když máš u prsu dítě?“ nepřestávala zvědavá Junia.

„Ano,“ odvětila Averil, „a to je vše, co ti o tom povím. Jsi na takové věci příliš malá. Nechápu, co Maiu posedlo, že se ti o tom zmiňovala.“

„Maia tvrdila, že bych to měla vědět, protože až budete obě bydlet jinde, nebude v domě nikdo, kdo by mě o tom poučil,“ pronesla nevinně Junia.

„Maia se mýlí,“ namítla Averil. „Když budeš něco potřebovat, necháš pro mě poslat a já za tebou přijedu. Až potkáš toho pravého muže a budeš si jistá, že jsi do něho zamilovaná, povím ti všechno, co budeš chtít vědět. Kromě toho ti také moje matka i Argel objasní, co bude potřeba. Teď vyžeň ty Maiiny nesmysly z hlavy a umyj si tvář a krk. Jakmile malého nakrmím, chci se také opláchnout.“

Vzápětí vešla do pokoje Dilys, Averilina služebná, aby převzala od své paní chlapečka. Když se Averil umyla, vylila špinavou vodu z okna. Posléze se obě dívky ustrojily. Junia si oblékla jasně červené šaty, ozdobené zlatou výšivkou kolem výstřihu a na úzkém pásku. Stužkou stejné barvy si stáhla tmavé vlasy. Šaty její sestry Averil byly ušité z jasně modrého hedvábného brokátu s krajkovými rukávy. Na bocích byla vsazená krajka a kolem stále štíhlého pasu neměla pásek. Sukně jí elegantně splývala až na zem. Zlaté kadeře měla spletené

do dvou copů, které si obtočila kolem hlavy, a okraj průsvitného závoje si ve vlasech připevnila stříbrnou filigránovou čelenkou.

Maia se vřítila do komnaty zabalená do velké osušky.

„Všichni muži jsou už vzhůru, ale naštěstí mě nikdo z nich nezahlédl,“ hlaholila udýchaně. „Vidím, že jste už oblečené. Skvělé! Teď mi pomůžete. Matka mi nese svatební róbu.“

Argel vstoupila do komnaty s náručí plnou šatů a doplňků, které položila opatrně na postel. „Jistě se obejdete bez mé pomoci,“ poznamenala záměrně, protože věděla, že sestry chtěly sdílet tento jedinečný okamžik společně. „Půjdu do síně a dohlédnu, zda je všechno připravené,“ dodala s úsměvem a zanechala dívky o samotě.

Jejich zraky se upíraly na tmavě fialové šaty na posteli.

„Pokud jsi suchá, oblékni si košili,“ přerušila po chvíli ticho Averil.

Maia přikývla, odhodila vlhkou osušku a popadla jemnou hedvábnou košilku. Potom Averil a Junia pomohly sestře obléknout si spodničku. Když se Maia ujistila, že se rukávy košile pod dlouhými úzkými rukávy šatů neshrnuly, dovolila sestrám, aby jí přes hlavu přetáhly tuniku bez rukávů. Nakonec jí Averil připnula kolem pasu pásek se zlatou výšivkou.

„Ach Maio,“ pronesla s úctou Junia, „v téhle róbě jsi nejkrásnější dívkou na světě!“

„Musíš mi ještě vykartáčovat vlasy,“ připomněla Maia Averil a současně vyjádřila Junii vděčnost letmým

úsměvem. Začínala být nervózní a myšlenky jí přeskakovaly z jedné na druhou. Bylo její rozhodnutí provdat se Emryse Llyna správné? Opravdu toužila žít po boku muže, který ovládal kouzla? A co skutečně způsobilo smrt jeho bývalých manželek? Jak mohlo dojít k tak neuvěřitelné náhodě, že obě ženy zemřely ve spánku?

Averil několika rychlými tahy kartáčem pročesala dlouhé, zlatavě rusé vlasy své sestry. Potom jí do nich nasadila čelenku ozdobenou zlatými kvítky, jejichž středy tvořily zářivé drahokamy. „Je od otce. Jeho matka ji měla ve vlasech, když si brala našeho dědečka. Zůstane i nadále v domě Pendragonů, ale až se budeš vdávat, Junio, také si ji půjčíš,“ poznamenala.

„Ach!“ špitla Junia a tvář jí na zlomek okamžiku rozzářil úsměv. Vzápětí posmutněla. „Ale ty jsi ji nikdy neměla, Averil.“

„Ano, měla. Vzala jsem si ji s sebou do Aberffraw. Ale mám hodného muže a to je mnohem důležitější než krásné šperky, jak už Maia také ví, a ty k tomu poznání dojdeš postupem času.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a do komnaty nakoukla Dilys. „Pán vzkazuje, ať se jeho nejstarší a nejmladší dcera odeberou do síně. Za chvíli si přijde pro nevěstu.“

Averil a Junia se objaly se sestrou a políbily ji na obě tváře. Potom uposlechly příkazu otce a odešly do síně. Jakmile tam vešli, Merin Pendragon vstal a šel pro nevěstu. Když vstoupil do komnaty, našel tam uplakanou Maiu.

„Co se děje, dcero?“ otázal se znepokojeně. „Chceš se snad v tomto stavu sejít se svým mužem? Vždyť si kněz pomyslí, že vás do sňatku nutíme.“

„Nevím, jestli dělám správnou věc,“ vzlykala Maia a vrhla se otci do náruče.

Dračí pán popadl dceru za paži a odstrčil ji od sebe.

„Dávej pozor, děvče, nebo mi slzami smáčíš můj nejlepší pléd,“ upozornil ji. „Copak už toho muže nemiluješ?“

„Nééé,“ vzlykala Maia. „Nedokážu si představit, že bych se provdala za jiného.“

„Čím to je, že nikdy ženám nerozumím?“ mumlal si pro sebe Dračí pán. „Dcero, Jezerní pán, tvá rodina a naši hosté už na tebe čekají. Rozhodni se hned teď, jestli se za toho muže provdáš, nebo ne!“ zakřičel na ni.

Maia se tázavě podívala na otce. Zhluboka se nadechla a otřela si slzy z tváře. „Ovšemže se za Emryse provdám, otče.“

Merin Pendragon tiše zaklel. Maia nikdy taková slova z jeho úst neslyšela. Vlastně si vůbec nebyla jistá, zda je vůbec zná. V Merinově levém spánku tepala vystouplá žíla. „Tak už pojďme, děvče,“ vyzval ji.

Síň byla slavnostně vyzdobena větvičkami borovice a květinami ze zahrady. Venku bylo zataženo a pršelo, ale zapálené svíčky prozářily místnost hřejivým světlem. Dračí pán dovedl dceru k Jezernímu pánovi a váhavě vložil její ruku do jeho dlaně. Otec Kevyn z Everleighu vedl svatební obřad. Argel stála mezi svým manželem a synem a plakala. Za ní se držely Gorawen a Ysbail se svými dcerami a v tichosti společně s ostatními hosty

sledovaly průběh svatebního obřadu. Jakmile otec Kevyn prohlásil Maiu a Emryse Llyna za muže a ženu, halou se začaly rozléhat hlasité ovace.

Služebnictvo, které obřad sledovalo zpovzdálí, začalo přinášet jednotlivé chody, aby mohla začít svatební hostina. Na stolech stály mísy s vejci uvařenými v bylinkové omáčce, čerstvými pstruhy a plátky slaniny, ovesnou kaší se sušenými jablky, medem a smetanou, v ošatkách ležely bochníky čerstvě upečeného chleba a v nádobkách kostky másla, švestková povidla a tvrdý sýr. Jako dezert se podávala zapečená jablka s cukrem a skořicí, polévaná nazlátlou smetanou. K pití se v hojné míře nalévalo víno, světlé pivo, medovina a sladký mošt.

Na úvod každý z hostů pronesl slavnostní přípitek novomanželům a posléze dívky bavily svatebčany hudebním vystoupením, které Brynn Pendragon doprovodil zpěvem. K večeři kuchaři připravili pečeného kance, zvěřinu, jehněčí, nadívané kachny ve švestkové omáčce, salát podušený v bílém víně, hustou králičí polévku s cibulí a mrkví, čerstvý chléb, máslo a tvrdý sýr. Popíjelo se stále víno, světlé pivo, medovina a mošt a pronášely se další přípitky. Když se venku setmělo, služebnictvo přineslo ještě nádoby s hruškami podušenými ve víně a křupavé cukrové oplatky. Po vydatné večeři hrál Merin Pendragon šachy s Rhysem FitzHughem a ostatní muži metali kostky. Všichni byli tak zaujati hrou, že si ani nevšimli, když se Argel s nevěstou a ostatními ženami vytratily ze síně.

Zavedly Maiu do pokoje pro hosty, který se nacházel ve věži přímo naproti komnatě, ve které dívka spala celý dosavadní život. Když jí svlékly svatební šaty, uložily je

do truhly před postelí. Potom jí sundaly hedvábnou košili. Maia si opláchla obličej a ruce a hrubou látkou si vyčistila zuby.

„Pojď si lehnout do postele, dcero,“ vyzvala ji Argel.

„Jestliže nemáš žádné otázky, necháme tě tady o samotě, abys mohla vyčkávat na příchod svého manžela.“

„Má sestra mi všechno vysvětlila, matko,“ odpověděla Maia zdvořile.

Argel přikývla. Všechny ženy a Junia políbily Maiu na tvář a popřály jí hodně štěstí.

Když odešly, Maia se v posteli posadila. Doufala, že prostěradlo, které následující den ráno předá svému otci, bude poskvrněno stejně jako prostěradlo, které dostal od Averil. Její panenství musí být co nejviditelněji prokázáno. Vzpomněla si, jak se jí Averil svěřila s tím, že jí muži přivedli Rhyse do pokoje nahého. Provedou to stejné i jí? K jejímu překvapení se dveře do pokoje náhle otevřely a dovnitř vstoupil její manžel. Zavřel dveře na závoru a kráčel k posteli. Vzal její ruce do svých a vtiskl jí polibek do dlaní.

„Jsem ráda, že tě ostatní muž nepřivedli nahého,“ řekla tiše Maia.

„Ani si nevšimli, že odcházím. Někteří usnuli a ostatní hrají kostky,“ pravil Jezerní pán. „Čekal jsem, až se tvoje matka vrátí do síně.“ Posadil se vedle ní na postel. „V poslední době využívám své kouzelné moci jen zřídkakdy, má lásko, ale dnes večer bych rád udělal výjimku, ale pouze s tvým svolením.“

„Copak zamýšlíš, můj pane?“ zeptala se Maia.

„Tato komnata je poměrně malá a oheň v krbu ji moc nevyhřeje. Komnata, kterou budeme spolu sdílet v Ile du Lac, je prostorná a příjemně vyhřátá. Nechci urazit tvoji rodinu, ale raději bych strávil svatební noc tam než tady, má lásko. Samozřejmě jenom s tvým souhlasem.“ Jeho tmavé oči se zabodly do jejích.

„Budeme tam mít více soukromí?“ otázala se.

Přikývl. „A nikdo neuslyší naše výkřiky rozkoše,“ podotkl.

„Opravdu si budeme vzájemně dopřávat takové potěšení?“ poškádlila ho s pousmáním a ve smaragdových očích jí zasvítily jiskry.

Znovu přikývl a neubránil se úsměvu. „Tím jsem si naprosto jistý, Maio.“

„Nebudou nás hledat?“ vyslovila svoji obavu.

„Nikdo si nedovolí vyrušovat nás během svatební noci, má lásko, a slibuji, že se zítra ráno probudíme v této posteli,“ ujistil ji.

„Přenes mě tedy do mého nového domova, můj pane Emrysi, a co nejdříve mě začni zasvěcovat do milostného umění,“ vyzvala ho Maia a zavřela oči.

Jezerní pán ji pevně sevřel v náruči a špitl jí do ucha:

„Ničeho se nemusíš bát, Maio.“

Aniž by stačila cokoli poznamenat, zatočila se jí hlava a vzápětí opět zaslechla jeho hlas.

„Jsme doma, má lásko,“ zašeptal.

Když otevřela oči, zjistila, že se nachází v krásném pokoji s velkým krbem, ve kterém divoce tančily jasně

oranžové plameny. Obrovskou dubovou postel, v níž seděla, zdobily vyřezávané ornamenty. Po stranách splývala nebesa z tmavě zeleného sametu. Podívala se k vysokému oknu a spatřila měsíční světlo, odrážející se na hladině jezera. Hedvábné povlečení vonělo po levanduli a pokrývka, kterou si tiskla na hruď, byla naplněna prachovým peřím a byla lehká jako peříčko.

„Měl jsi pravdu, je to tady mnohem hezčí,“ řekla jemně.

„A není tady nikdo, kdo by nás slyšel,“ zamumlal a políbil ji na ucho.

Zachvěla se. „Jestli se chystáš provádět podobné věci, má lásko,“ zasmála se, „tak se na to raději vysvlékni.“

V koutcích úst mu zacukalo a začal odkládat jednotlivé svršky. „Zdá se, že tě moje kouzlo ani trochu nevystrašilo,“ poznamenal.

„Ani trochu,“ odvětila. „Není snad naše waleská půda protknuta kouzlem? Oba dva jsme vyrůstali v prostředí ovlivňovaném kouzelnou mocí.“

„Ale já si občas ještě rád zakouzlím, i když ne velmi často,“ připomněl jí.

„Jediné, co mě zajímá, je, že ty miluješ mě a já miluji tebe,“ řekla Maia. „Mohli bychom se zítra, až se budeme vracet domů z Dračího doupěte, přenést do Ile du Lac pomocí kouzla? Líbilo by se mi to více než dvoudenní putování.“

„Splním každé tvé přání, Maio.“

„Ukážeš mi také komnatu s portréty tvých předků?“

„Ano,“ souhlasil a přetáhl si přes hlavu košili.

„Ach,“ špitla Maia, když ho spatřila nahého. „Jsi velmi krásný, můj manželi. Tvé končetiny jsou dokonale tvarované.“

Zasmál se. „Jiná žena by možná obdivovala moji další přednost,“ poškádlil ji.

„Ta má také dobré proporce,“ poznamenala s pousmáním, „ale doufám, že se zvětší. Averil povídala, že mužův kořen roste v závislosti na vzrušení, které v něm probudí ženino tělo.“

Sedl si k ní na postel. „Tvá sestra nelhala,“ řekl tichým hlasem. Jednou rukou ji objal a druhou obrátil její obličej k sobě, načež jejich ústa splynula v dlouhém polibku. Když se jejich rty oddělily, pohlédl jí do očí. Měl pocit, jako by ho jejich nekončící hloubka pohltila, a připadal si naprosto ztracený. Překvapilo ho to, protože žádná žena nikdy na něho neměla takový vliv. Byla právě ona ta pravá? Náhle ucítil, jak mu prsty přejela přes rty. Vzal její drobnou ručku do své a zlíbal jí konečky prstů.

„Miluješ mě, Maio?“ zeptal se jí.

„Ach, ano, Emrysi!“ odpověděla. „Od první chvíle, kdy jsi vstoupil do mých snům, můj drahý pane.“ Když mu vzápětí položila stejnou otázku, do tváří se jí nahrnula červeň. „Miluješ mě, Jezerní pane? Opravdu mě miluješ? Neoženil ses se mnou jenom proto, že jsi potřeboval novou manželku? Zlomila by ti moje ztráta srdce?“ vyhrkla a tváře jí hořely nedočkavostí.

„Ano, miluji tě!“ odpověděl bez zaváhání a znovu ji políbil.

Z jeho úst sálala horkost. Velmi smyslným polibkem jí dokázal, že nemusí o jeho vyznání pochybovat. Rukama

ho objala kolem krku, vyklenula své žádoucí tělo a přitiskla se k němu. Hlava se jí točila vzrušením, když jí jazykem prozkoumával zákoutí jejích úst.

Když se od ní odtáhl, zasypával žhavými polibky hebkou pokožku na jejím krku a pomalu postupoval k nádherným kulatým ňadrům. Nejprve líbal ztvrdlá poupata jejích bradavek, až tiše sténala rozkoší. Potom sevřel ústy bradavku a nenasytně ji sál.

Jeho rty přisáté k bradavce považovala za nejvzrušivější věc, která se jí kdy přihodila. Sice jí ňadra hnětl a laskal už předtím, ale to byla vždy oblečená. Teď zažívala naprosto odlišné pocity, jež znamenaly začátek vášně, kterou spolu budou dnes večer sdílet. Pohladila ho po vlasech. Vydržela bych s ním tady ležet navěky, pomyslela si a představa toho, co se stane, ji vůbec neděsila.

Zvedl hlavu a upřel na ni pohled zastřený touhou. „Máš ta nejdokonalejší ňadra, má lásko,“ zašeptal. „Budu žárlit na naše děti,“ dodal s úsměvem, sklonil hlavu a začal jazykem laskat druhé ňadro.

„Pociťuji takové zvláštní chvění,“ špitla.

„Kde?“ zeptal se a znovu vsál její bradavku do úst.

„Ve svém tajném místečku, Emrysi.“

„Opravdu?“ Usmál se. „Tak to je dobře.“

„Jako by mé tělo cosi potřebovalo,“ pokračovala.

„A co by to mělo být?“ otázal se a znovu vzal bradavku do úst.

„Netuším,“ přiznala se, „ale ta potřeba neustále narůstá, Emrysi.“

„Jsem asi sobecký,“ zamumlal a začal zasypávat její roztoužené tělo žhavými polibky. „Ale chci vzdát poctu každičké části tvého těla. Jsi tak žádoucí, Maio. Nedokážu ti odolat,“ dodal po chvíli.

„Utiší to moji potřebu?“ vyzvídala.

„Ne. Alespoň ne hned,“ řekl. „Zvýší to tvoji touhu, až se stane nesnesitelnou. A pak ji uspokojím, má milovaná ženo.“

„Důvěřuji ti,“ zašeptala.

Opatrně ji položil na břicho, odhrnul jí vlasy z krku a začal ji líbat na jemnou kůži. Jeho vášnivé polibky se přesouvaly na ramena. Cítila, jak jí jeho horký jazyk putuje po páteři dolů až k zadečku, kde jí vtiskl polibek na obě půlky.

„Ach, až se z toho červenám,“ vyjekla Maia a chichotala se, když ji jazykem lechtal na stehnech a pak se mírně zahryzl do jejího lýtka. „Aaach!“ zasténala, jakmile ji políbil na klenbu chodidla. Vzápětí ji otočil zase na záda a něžně se jí zakusoval do palců u nohou.

„Emrysi!“ zvolala.

„Co se děje?“ polekal se.

„Chceš mě snad sníst, má lásko?“

„Nejraději bych to udělal. Žasnu nad tím, že se mě vůbec nebojíš, přestože jsi panna,“ řekl.

„Miluji tě,“ zašeptala, „a ty miluješ mě. Proč bych se měla bát?“

„Maio! Maio!“ zamumlal její jméno a nenasytně ji políbil, načež zakryl její tělo svým.

Vtom ucítila tvrdou délku jeho mužství. Už nebylo malé a ochablé. Bylo velké a velmi tvrdé. Tak tohle je tedy ten okamžik, o kterém jí pověděla Averil. Připadalo jí to vzrušující a zároveň děsivé. Nicméně se nebála. Věděla, že čeká na její souhlas. „Už nastal ten správný čas, že, Emrysi?“ zašeptala mu do ucha.

„Ano,“ přitakal a plynulým pohybem od sebe obratně oddělil měkké, vlhké záhyby jejího ženství.

Vzal do ruky svůj úd a začal ho třít o její malý klenot. Maia zasténala a přerývaně dýchala v očekávání.

Přitlačil špičku svého kopí na její branku lásky a jemně přitlačil. Byla tak nádherně úzká a pevná. Pohyboval se co nejpomaleji a postupně ji otvíral svému potěšení, když vtom narazil na překážku v podobě její panenské blány. Nepatrně sebou trhl a usoudil, že bude lepší, když do ní pronikne rychle, než aby protržení zbytečně protahoval. Vystoupil z ní a jediným prudkým pohybem se zabořil do jejího nezkušeného těla, čímž ji zbavil poctivosti.

Maia vykřikla bolestí, která jí projela tělem. Intenzivní a pronikavá bolest ji málem ochromila. Zaryla nehty do jeho zad, načež se ho snažila od sebe odstrčit. Ale Emrys ji pevně svíral a šeptal jí do ucha, že bolest rychle odezní. Nevěděla, zda mu má věřit, a vzlykala do jeho ramene. Palčivá bolest ji svojí intenzitou málem dusila, ale pak utrpení skončilo stejně náhle, jako začalo. Bolest odezněla a najednou necítila vůbec nic, co by mohla považovat za nepříjemné. Zdálo se, že se její tělo roztáhlo, aby mohlo přijmout jeho mohutné mužství.

Když jí z úst vyšlo zasténání, začal se v ní pohybovat pomalu, líně, nořil se hluboko do zdánlivě bezedných hloubek jejího těla. Tření jejich nahých těl vytvářelo nesnesitelný žár a Maia na zlomek okamžiku zapřemýšlela, zda je oba dva nesežehne. „Aaach! Aaach, Emrysi!“ zasténala, a když se do ní znova zabořil, zatočila se jí hlava a zavřela oči. Na dosah měla něco, po čem strašně toužila, ale nevěděla přesně, co to je. Její tělo se přizpůsobilo rytmu, který udával její manžel. Když se spolu v divoké vášni pohybovali, téměř se silou toho pocitu zalykala. Měla pocit, že ji sladká závrať, která ji náhle celou prostoupila, zabije. A potom ucítila jeho polibky na zavřených víčkách a na tváři.

„Jsi úchvatná,“ řekl. „Jako panna hned napoprvé dosáhnout takových výšin! Určitě je to tím, že tě miluji, má lásko,“ dodal a vystoupil z ní.

„Je to proto, že tě také miluji,“ podotkla.

Vstal z postele a došel k vyřezávanému dubovému stolu, kde nalil do dvou číší víno. Maia se posadila a pohodlně se opřela o polštáře. Když se vrátil, vzala si od něho jeden z pohárů. „To ti dodá sílu,“ poznamenal.

„Copak ji potřebuji?“ poškádlila ho s úsměvem. Přikývl. „Nikdy se tě nenabažím, Maio!“

Lokla si vína a dívala se na něho svádivým pohledem přes okraj sklenice „Já také ne!“ řekla. „Proč jsi vyčkával tak dlouho, než jsi za mnou přišel, můj manželi?“

„Byl jsem hlupák, miláčku, když jsem nenaslouchal svému srdci a vnitřnímu hlasu. Už to nikdy neudělám, i kdyby se situace zdála sebezoufalejší,“ přísahal jí.

„Nemohu uvěřit tomu, že jsem tak velmi šťastná,“ rozplývala se Maia. „Zmocňují se mě pochybnosti, zda je vůbec správné být tak šťastná. Upozorni mě, pokud se stávám chtivou.“

„Nejsi vůbec chtivá,“ ujistil ji důrazně.

Když dopili víno, Maia vstala z postele. Vzala umývadlo, nalila do něho vodu a postavila ho na rošt v ohništi, aby se voda ohřála. Vedle umývadla ležel měkká žínka. Po chvilce vše pobrala do rukou a vrátila se k manželovi, aby mu umyla jeho mužství. Poté se opláchla i ona. „Gorawen prohlašuje, že je nezbytné umýt se po milostných hrátkách, protože mezi milenci může znovu vzplanout touha a nic by jim nemělo bránit v další rozkoši,“ vysvětlovala s pohledem upřeným na nahnědlou vodu v umývadle a uvědomila si, že ji zabarvila její krev. Očima rychle sklouzla k prostěradlu, a když spatřila důkaz svého panenství, obličej jí rozzářil úsměv. Krvavá skvrna byla dokonce větší než ta na Averilině prostěradle. Její otec na ni bude pyšný.

Vtom ji z rozjímaní vytrhl manželův hlas. „Postav umývadlo na zem a pojď za mnou do postele, má lásko. Chci se s tebou ještě pomilovat, předtím než půjdeme spát.“

Vzhlédla k němu, a když spatřila jeho mužství znovu vzrušené touhou, dala umývadlo zpět na kovový stojan nad ohništěm. Nedočkavě se vrhla do náruče svého manžela. „Tentokrát neotálej, můj pane,“ přikázala mu jemně. „Spaluje mě nesnesitelná touha a chci tě hned cítit ve své pochvě.“

Instinktivně rozevřela nohy, a když vtlačil prst do její citlivé roklinky, vyklenula tělo a jeho prst pronikl ještě hlouběji. Vzápětí ho vytáhl, a dříve než mohla zareagovat, její brankou lásky pronikly dva prsty a svým drážděním ji doháněly k šílenství. Sténala narůstajícím vzrušením.

„Vezmi si mě, Emrysi, můj manželi!“ vyzvala ho tiše.

„Pojď! Toužíš mě naplnit svým hladem. Udělej to! Udělej to hned teď! Aaaaach, ano!“ Jakmile do ní pronikl, Maia mu ovinula nohy kolem těla, aby mohl ještě hlouběji proniknout do její dychtivé, vřelé lasturky.

„Ach Maio!“ vykřikl tiše. „Ach, tolik tě chci!“ Rytmickými pohyby v ní vyvolával čím dál větší slast.

Vlnila se pod ním a vzrušovala ho téměř k nepříčetnosti. Blížil se k vyvrcholení a v okamžiku, kdy jeho mužství uvolnilo horký proud do jejího těla, vykřikl rozkoší a Maia se k němu vzápětí připojila. Poté v tichu leželi v objetí, ukojeni, těžce oddechujíce, ale příjemně unaveni, se smysly dosud omámenými. Brzo upadli do hlubokého spánku, a když se za svítání probudili, byli zpět v pokoji ve věži Dračího doupěte, jak Emrys slíbil.

Maia se protáhla a pocítila chlad. Vstala a šla přidat pár polínek dřeva do žhavého popela. Oheň se vzápětí rozhořel. Z kovového stojanu nad ohništěm vzala umývadlo s vlažnou vodou. Nejprve si opláchla tváře a potom si důkladně umyla ostatní části těla. Otevřela okenici, vychrstla vodu z okna a znovu umývadlo naplnila vlažnou vodou z kotlíku, stojícího na žhavém uhlí. Pak se vrátila k Emrysovi a jemně mu zatřásla ramenem. „Probuď se, můj pane. Slunce už vychází.“

„Pokud se hned neoblečeš, ženo, neručím za sebe a z postele už asi nevstanu. A ty také ne!“ Se smíchem od ucha k uchu k ní natáhl ruku, ale Maia uskočila stranou.

„Přinesla jsem ti vodu na umytí,“ řekla, a když si oblékla hedvábnou košili, popadla jednoduché ořechově hnědé šaty ležící na židli a natáhla si je přes hlavu.

„Musíš mi je, prosím tě, zavázat,“ požádala manžela.

„Nedosáhnu si na záda.“

„Raději bych ti je zase rozvázal,“ poznamenal s nezbedným úsměvem.

„Emrysi! Můj otec se už jistě nemůže dočkat, až se dozví, že jsem přežila noc s tebou, a bude chtít vidět prostěradlo, které vyvěsí z okna ve věži.“ Sotva Maia domluvila, smrtelně zbledla. „Emrysi! Vždyť jsme nebyli tady, ale v Ile du Lac. Co jenom budeme dělat?“ vykřikla zděšeně.

Jezerní pán vstal z postele a Maia zahlédla zářivě bílé prostěradlo, na kterém se vzápětí jako mávnutím kouzelného proutku objevil důkaz její nevinnosti. „Právě jsem kouzlem přenesl důkaz tvého panenství,“ objasnil klidným hlasem. „A teď pojď ke mně, ženo, ať ti mohu zašněrovat šaty.“

Obratnými prsty jí zavázal tkanice. „Není nad to být provdána za tak šikovného muže,“ pochválila ho Maia a usmála se na něho.

Emrys Llyn jí úsměv opětoval. „Pomoz mi s oblékáním, ženo,“ vyzval ji.

„Nejprve se ale umyj,“ namítla.

„Opláchnu se raději sám, protože pokud si dobře vzpomínám, když jsi mě včera v noci umývala, tvoje aktivita vedla k dalším milostným hrátkám. Přál bych si vrátit se dnes domů. Chtěla bys jet také?“

„Ano,“ přitakala Maia. „Budeme cestovat až do západu slunce a pak nás můžeš přenést do Ile du Lac pomocí kouzla, můj pane,“ navrhla.

Přikývl. „Přestože mě napadají vhodnější způsoby, jak strávit dnešní hezký den, souhlasím s tebou, má lásko.“ Potom vzal do ruky vlhkou žínku a začal se umývat.

„Zajímalo by mě, jaký život povedu v Ile du Lac,“ přemítala nahlas Maia. „Jaká je vlastně tvoje domácnost, Emrysi? Budu dohlížet na služebnictvo a plnit ostatní povinnosti, které oddaná manželka vykonává pro svého manžela a rodinu? A využíváš při chodu domácnosti kouzelnou moc?“

„Ne, kdepak,“ ujistil ji. „Domácnost je ti k dispozici a řiď si její chod podle svého, má lásko. Služebnictvo tě bude poslouchat. Jediné, co po tobě vyžaduji, je, aby sis vzala k ruce Siona, který ti bude radit a pomáhat tak dlouho, dokud si nebudeš naprosto jistá, že vše dokonale zvládáš.“

„Ovšemže,“ vyjádřila souhlas s jeho žádostí. „Přijíždí na hrad hodně hostů?“

„Ne,“ odpověděl. „Ile du Lac leží poměrně daleko od významných stezek, Maio, ale tvá rodina je u nás vždy vítána. Mohou přijet na návštěvu, kdykoli si to budeš přát. Nechci, abys byla v našem domově nešťastná, anebo se cítila opuštěná, má lásko. Ale určitě si najdeš nové přátele mezi obyvateli hradu. V Ile du Lac nebydlí

jenom služebnictvo, žijí tam i moji vzdálení příbuzní. Většina z nich pochází z říše nadpřirozených bytostí.“

„Averil má také předky z říše nadpřirozených bytostí. Proto má tak překrásné zlaté vlasy,“ řekla Maia. „Já jsem jen obyčejné děvče,“ dodala.

„Nepodceňuj se tak, ženo. Vždyť nejsi vůbec obyčejná,“ ujistil Jezerní pán svoji manželku. Potom dokončil očistu, oblékl si čistou košili, punčochy a pléd, které byly připravené v truhle u postele.

Maia popadla kartáč z hruškového dřeva a jala se mu pročesávat vlnité černé kadeře. „Tvé vlasy jsou husté jako moje,“ poznamenala.

Vzápětí jí Emrys vzal kartáč z ruky, usadil ji na jedinou stoličku, která v místnosti byla, a začal jí kartáčovat rezavé lokny. „Dnes si, má ženo, učeš vlasy tak, jak se sluší na vdanou paní. Zbožňuji neobvyklou barvu tvých vlasů, Maio. Připomíná mi ohnivý západ slunce.“

Když po chvíli položil kartáč na postel, Maia si stáhla vrkoče a zatočila si je do uzlu na šíji. „Takhle se ti to líbí, můj pane?“ otázala se s úsměvem.

„Velmi ti to sluší,“ podotkl.

„Nechtěla jsem nosit stejný účes jako Averil, která si uplete dva copy a obtočí si je kolem hlavy,“ řekla. „Přála jsem si mít svůj vlastní styl.“

„Averil takový účes sluší, protože je vysoká, ale ty teď vypadáš elegantněji,“ polichotil Emrys Llyn své ženě.

„Hlavně se o tom nikdy nezmiňuj před Averil,“ upozornila ho Maia a stáhla z postele prostěradlo.

O několik minut později vešli do síně, kde už je netrpělivě očekávala Maiina rodina i hosté. Maia hrdě předala prostěradlo, ze kterého Argel nespouštěla pohled, svému otci. Merin Pendragon poblahopřál dceři k tomu, že se stala ženou. Potom odešel do nejvyššího poschodí věže, aby vyvěsil látku z okna přímo nad komnatou nevěsty. Po návratu pozval Dračí pán všechny ke stolu.

Po vydatné snídani se hosté vydali na zpáteční cestu domů. Nejprve odjel lord Mortimer se svým synem Rogerem, který se na podzim zasnoubil se svojí sestřenicí. A poté se k odjezdu připravila Averil s Rhysem a jejich doprovodem. Maia si ještě naposledy pochovala synovce.

„Možná že za rok už budu chovat svého syna,“ řekla.

„Celá záříš štěstím,“ pravila Averil. „Jsem tak ráda, že jsi našla opravdovou lásku, nejdražší sestřičko.“

„A ty jsi šťastná?“ zeptala se Maia. „Rhys vypadá velmi spokojeně.“

„Ano, jsem,“ přiznala se Averil, „ačkoli jsem v to původně nedoufala. Sblížila nás smrt malé Mary, a kdyby nás teď viděla, byla by ráda za nás za oba. Ať bůh opatruje její duši.“

„Emrys a já chceme strávit Vánoce v Ile du Lac. Nechcete za námi přijet? Prosím!“

„Pokusíme se, ale sama dobře víš, jak bývá počasí v prosinci nevyzpytatelné.“

„Pokud budou sněhové metelice, tak musíte přijet na letní slunovrat,“ navrhla Maia a potom se se sestrou objaly.

„A co já?“ vykřikla Junia a už se mezi ně vtlačila.

„Ach, už nikdy nebudeme spolu! Jak jen to vydržím?“

„Neboj, nezapomeneme na tebe,“ ujistily ji starší sestry.

„Pozveš mě už brzo do Ile du Lac, sestřičko?“ žadonila Junia.

„Jestliže počasí dovolí, přijedeš za námi na Vánoce, a pokud ne, tak pro tebe pošlu na jaře,“ slíbila Maia a otřela slzy z Juniiných zrůžovělých tváří. „Přestaň plakat, maličká. Vždyť to není konec světa a uvidíš, že také najdeš toho pravého muže a provdáš se.“

„Ach, proč je mi teprve dvanáct!“ prohlásila rozhořčeně Junia.

Juniina poznámka starší sestry rozesmála.

„Než se naděješ, oslavíš patnácté narozeniny,“ řekla Averil. „Ale teď se už musím s vámi rozloučit,“ dodala a zamířila ke svému manželovi.

Emrys Llyn se podíval na Maiu a ta pokývla hlavou.

„Už také pojedeme,“ řekla tiše.

Argel vyhrkly z očí slzy. „Je tak těžké smířit se s tím, že opouštíš náš domov, dcero,“ zašeptala.

„Mé místo je teď po boku manžela, matko. Právě k tomu jsi mě celé ty roky vedla. Nebudeme žít tak daleko, abys mě nemohla navštěvovat. Ale budu k tobě upřímná. Už se nemohu dočkat, až budu ve svém novém domově.“ Objala Argel a políbila ji na tvář.

„Pošlu s vámi skupinu zbrojnošů,“ řekl Merin Pendragon.

„Není třeba,“ odmítl zdvořile Jezerní pán jeho nabídku.

„Cesta není nebezpečná. Moji lidé stezku důkladně pročesali. Do Ile du Lac bychom měli přijet před soumrakem.“

Dračí pán kývnutím hlavy naznačil, že nepotřebuje další vysvětlování. „Raději už vyjeďte, než moje žena zaplaví tvrz slzami.“ Obrátil se k dceři. „Rozluč se, Maio, a honem jeďte.“

„Ano, otče,“ přitakala a postupně se objala s Gorawen, Ysbail a Junií.

„Nezapomeň na sliby, které jsi dala Junii,“ připomněla jí ostře Ysbail.

Aniž by se cítila uražena, Maia přikývla. „Ano, paní. Považuji ji za svoji sestru, přestože ty jsi její matkou.“ Maia naposledy objala rodiče. „Na shledanou,“ rozloučila se a ruku v ruce s Emrysem Llynem vyšli na nádvoří, kde na ně v chladném, prosluněném ránu čekali jejich koně. Když odjížděli z Dračího doupěte, Maia se ani jednou neohlédla nazpátek. To místo představovalo minulost, zatímco pro ni byla mnohem zajímavější budoucnost.

Kapitola jedenáctá

„Měl se stát mým muže, stařeno! Je snad Emrys slepý, když nevidí, že ho miluji?“ křičela na starou ženu nádherná dívka.

„Zmlkni, Morgant!“ řekla Drysi tónem ostrým jako břitva. „Tvým osudem nebylo provdat se za Jezerního pána. Proč na tom tedy stále trváš?“

„Můj původ je stejně vznešený jako její,“ opáčila Morgant rozzlobeně.

„Víš moc dobře, že tvůj původ je prokletý!“ zdůraznila Drysi. „Jsi následovnicí Mordreda, který zradil Artuše.“

„A stejně tak zradil Artuše i Lancelot,“ odsekla Morgant zlomyslně.

„Ano, to je pravda a svého činu hořce litoval, zatímco Mordred své zrady nikdy nelitoval, ani se za svoji špatnost nekál.“

„Mordred byl Artušovým synem, takže jsem také Artušovou následovnicí,“ konstatovala Morgant.

„Jezerní pán miluje svoji manželku. A mnohem důležitější je, že ona ho také miluje. Už brzy projde zkouškou, a když se její láska prokáže, kletba uvalená na Lancelotovy následovníky bude konečně zlomena,“ objasnila Drysi.

„Ale tím se pak pro nás všechno změní,“ opáčila Morgant. „Nechci, aby se zaběhlé pořádky měnily, stařeno!“

„Změna je přirozenou součástí života, dítě,“ řekla Drysi.

„Třeba v té zkoušce neuspěje,“ prohodila Morgant tónem zabarveným škodolibostí. „Nebo možná dokonce zemře jako ty dvě.“

„Myslíš si snad, že nevím, co jsi provedla?“ zeptala se ostře chůva.

„Ale mlčela jsi,“ zamumlala Morgant.

„Bývalé manželky Jezerního pána ho nebyly hodny, nemilovaly ho dost oddaně. Lady Maia jej miluje celým svým srdcem. Běda ti, jestli se o něco pokusíš, Morgant. Tentokrát bych o tom pánovi pověděla.“

„Kéž bych pocházela z říše nadpřirozených bytostí a neměla smíšenou krev,“ zakvílela dívka.

„Smiř se s tím, kým jsi,“ poradila jí Drysi. „Ale nezapomeň na to, že mám také v tomto domě jistou moc. Chovej se slušně, nebo se postarám o to, abys byla za své skutky potrestaná.“

„Nenávidím tě!“ křikla zlostně Morgant.

„To já vím,“ odvětila stařena a rty jí zkřivil škodolibý úšklebek. „Teď už laskavě jdi, protože mě tvé neustálé stížnosti začínají nudit.“

Morgant vyběhla ven a zabouchla za sebou dveře.

„To děvče je velmi nebezpečné,“ poznamenala Efa, Drysina služebná. „Proč nepožádáte pána, aby ji z Ile du Lac poslal pryč?“

„Musela bych mu vysvětlit, proč po něm takovou laskavost vyžaduji,“ odvětila Drysi. „Dopustila jsem se velké chyby, když jsem Emrysovi nepověděla, že Morgant zabila jeho bývalé manželky. Teď už se mu to bojím říct, protože bych určitě ztratila jeho lásku. Nikdy předtím jsem ho nezradila. Modlím se, aby Jezerní paní vyzkoušela jeho novou manželku a dokázalo se, že je pro

něho Maia vhodnou ženou, dříve než Morgant způsobí další potíže. Pokud by se podařilo prolomit kletbu, pán by dal té nešťastnici na výběr a potom by ji poslal do jednoho ze dvou světů, kde by musela už navždy zůstat.“

„Měla byste mu o tom povědět, paní. Určitě vám odpustí. Jste už stará a špatně jste odhadla následky. Pán vás miluje, jako by miloval svoji matku.“

„Nemohu mu to říct,“ vypravila ze sebe ztěžka žena.

„Obávám se, že takovou zradu by mi neodpustil.“

Efa si povzdechla. „Potom alespoň našeho pána varujte, že je do něho Morgant zamilovaná a žárlí na mladou paní,“ navrhla. „Vždyť víte, že to dokázala zařídit tak, aby jí lady Maia důvěřovala a našla v ní svoji novou přítelkyni.“

„Dobře, pokusím se ho varovat, že by si měla jeho mladá paní dávat pozor,“ souhlasila Drysi.

Když Emrys Llyn naslouchal varování své staré chůvy, pouze poznamenal:

„Vím, že je do mě Morgant zamilovaná, ale snad má oči, Drysi. Nemohlo jí uniknout, že svoji ženu miluji. Maie se stýská po sestrách a Morgant je její jedinou přítelkyní. Pokud Maie zabráním vídat se s Morgant, bude se trápit. Morgant odvádí Maiiny myšlenky od dítěte, po kterém tolik touží. Je rozrušená z toho, že ještě neotěhotněla.“

„Ale moc dobře víte, že neotěhotní, dokud nebude prolomena kletba, můj chlapče,“ připomněla mu chůva zarputile. „Nemůžete se nechat zmítat pochybnostmi o lásce své ženy, Emrysi. Měl byste co nejdříve přivolat

Jezerní paní, aby připravila pro Maiu Pendragonovou zkoušku. Čím dříve se uskuteční, tím lépe pro nás všechny. Víte moc dobře, že je to pravda.“

„Nejsem ještě připraven prozradit Maie pravdu,“ opáčil Emrys Llyn. „Je na to příliš brzo.“

„Jenomže si uvědomte, že tím déle budete čekat, o to déle bude Morgant působit potíže, Emrysi,“ řekla přísným tónem stará žena. „A tím si můžete být jistý.“

Když probíhaly oslavy zimního slunovratu, Maiina rodina do Ile du Lac nepřijela kvůli sněhovým závějím. Maie připadalo zvláštní, že jí to nevadilo. Našla si novou přítelkyni Morgant, která jí dělala společnost. A měla manžela, který se s ní v noci miloval. Život v Ile du Lac je skoro dokonalý, pomyslela si, když sledovala, jak sněhové vločky dopadají na zamrzlou hladinu jezera. Jediné, co postrádala, byla naděje, že bude mít dítě. Bude jí, stejně jako její matce, trvat několik let, než otěhotní? Jedno zimní odpoledne, když seděla s Morgant v síni, svěřila se přítelkyni se svými obavami.

Smíšený původ dodával Morgant nádech pikantnosti. Její stříbřitě zlaté oči měly mandlový tvar a hebká pokožka byla tak bledá, až se zdála být skoro průsvitná. Dlouhé hnědé lokny se jí ve vlnách snášely hluboko pod pas. Morgant se netajila tím, že je si své nesmírné krásy vědoma.

„Jsi jenom o rok starší než já,“ řekla jí Maia. „Nechápu, že jsi se ještě neprovdala. Jsi dokonce krásnější než moje sestra Averil.“

„Muž nesmí postrádat odvahu, aby se oženil s dívkou, která má smíšený původ,“ vysvětlila Morgant. „A počal s

ní dítě. Náš pán, tvůj manžel, ovládá kouzlo, a ačkoli jsem to nikdy neslyšela, prý pochází z říše nadpřirozených bytostí. Možná je to pravda, a právě proto nemůžete zplodit dítě. Měla by ses ho zeptat, proč nemůžeš otěhotnět. Je velmi smutné, že tolik toužíš po dítěti, které ti nemůže dát.“

„Můj problém s otěhotněním je možná dědičný,“ uvažovala nahlas Maia. „Přece jsem se ti zmínila o tom, že moje matka nemohla několik let otěhotnět.“

„Prý se stává, že taková dědičná vada obvykle přeskočí několik generací,“ zamumlala Morgant. „Přesto si stále myslím, že by bylo rozumné promluvit si o tom s pánem. Miluješ ho a on prohlašuje, že miluje tebe. Ale když muž tvrdí, že tě miluje, neznamená to, že tě opravdu miluje. Neprohlašovali snad chlapci, kteří se ti dvořili, že tě milují?“

„Ne,“ odpověděla Maia. „Jediný muž, který mi kdy vyznal lásku, je můj manžel. Věřím mu, protože Emrys není muž, který by lhal.“

„Ne, ne, samozřejmě že ne!“ přikývla Morgant. „Jezerní pán je čestný muž.“

Maia nad znepokojivými slovy své přítelkyně dlouze přemítala. Věděla toho o takových věcech málo, ale bylo by možné, že by jí Emrys odpíral dítě? Zeptá se ho na to, protože chtěla svému manželovi dát dědice. Když se tu noc pomilovali a Maia, příjemně unavená, odpočívala v objetí svého muže, odhodlala se vyslovit otázku:

„Jak je možné, že se tvé semeno ještě nezahnízdilo v mé děloze, můj pane? Záměrně mě snad odmítáš

oplodnit? Pokud tomu tak je, zajímal by mě důvod tvého jednání. Miluji tě celým srdce a nepochybuji o tvé lásce.“

Emrys Llyn s povzdechem usoudil, že jí bude muset povědět pravdu, a i když se nedomníval, že je na to Maia připravena, neměl na výběr. Přestože před ní nerad něco tajil, měl obavy, že ji pravda rozruší. „Pojď,“ vyzval ji a pomohl jí vstát z postele. „Povím ti všechno, co bys měla vědět, ale až o tom budu hovořit, nespustím pohled z tvé tváře, má lásko.“ Zabalil ji do sametového županu, olemované nejhebčí králičí kožešinou. Sám si oblékla stejný župan, a když nalil do pohárů víno, odvedl ji k židlím u okna s výhledem na jezero.

„Víš, co znamená mé jméno, Maio?“ zeptal se jí na úvod.

„Nesmrtelný,“ odpověděla.

„Ano, správně,“ přitakal a upil vína z poháru. „Víš o mně, že jsem následovníkem Lancelota a Jezerní paní, ale nejsem jejich následovník, jsem jejich syn.“

Maia přiložila svůj pohár k ústům a dlouze se napila.

„Jak je to možné? Vždyť Lancelot žil před mnoha stoletími, můj pane,“ podivovala se.

„Můj otec miloval ženy,“ začal Jezerní pán. „Proto nebyl pro Artušovy nevlastní sestry takový problém ho očarovat, aby svedl královu manželku, přestože byl v té době ženatý s mojí matkou. Jenomže v jeho životě se vyskytovala ještě jiná žena. Byla to nejmladší z králových nevlastních sester, Elaine, lady ze Shallotu. Poznal ji předtím, než se seznámil s mojí matkou.“

„Kolik je ti let?“ zeptala se Maia s tvrdým pohledem v očích.

„Jak víš, je mi dvacet pět, má lásko. Dovol mi pokračovat a vysvětlím ti to.“

Maia přikývla. „Prosím pokračuj,“ vyzvala ho tiše a vzala jeho ruku do své. „Je to vskutku příběh plný kouzel, můj pane.“

„Ano, kouzlo s tím má hodně společného,“ souhlasil, zvedl její ruku ke rtům a něžně ji políbil. „Jezerní paní zřídkakdy opouštěla svůj domov pod hladinou jezera. Její povinností bylo ochraňovat meč Excalibur až do doby, kdy bude Artuš prohlášen králem. Ale jednoho dne ji přemohla zvědavost a jela se podívat na královský dvůr v Kamelotu. Přijela tam, jak se hodilo k jejímu postavení, v družině lidí z říše nadpřirozených bytostí. Jakmile spatřila mého otce, zamilovala se do něho a on do ní - i když jenom na krátkou dobu, protože Lancelotovo srdce nikdy nepatřilo jediné ženě, což hodně žen ke svému zklamání zjistilo.

„Nicméně miloval Jezerní paní tak vroucně, že ji požádal o ruku, čímž se spustila tragédie. Lady ze Shallotu se rozzuřila na mého otce za to, že ji podvedl. Zvažoval se prý totiž jeho sňatek s nejmladší z králových nevlastních sester, ačkoli nic formálního nebylo dohodnuto. Potom se můj otec oženil s mojí matkou v Kamelotu za přítomnosti krále Artuše, královny Guenevere a celého královského dvora. Po svatbě se vrátili sem a moje matka vystavěla pro mého otce tento hrad. Když se vrátili z Kamelotu, nosila už pod srdcem jeho dítě.“

„Prožili zde společně několik měsíců, když si pak král povolal mého otce zpět na královský dvůr, protože Lancelot patřil k nejlepším bojovníkům. Když odjel, rozhodly se královy nevlastní sestry, že se Lancelotovi pomstí za to, že zradil jejich nejmladší sestru Elaine. Jejich kouzlo způsobilo, že se otec zamiloval do Artušovy královny. Dál už ten příběh znáš, takže ti ho nemusím připomínat.“

Maia mlčky přikývla. Vyprávění jejího manžela ji fascinovalo a chtěla vědět víc. Lokla si vína.

„Jednoho večera se moje matka objevila u královského dvora se svým novorozeným synem. Lady ze Shallotu se postarala o to, aby se její sokyně dozvěděla, že Lancelot podvádí ženu, o které tvrdil, že ji miluje tolik, že se s ní oženil. A potom se Elaine pomstila mému otci tím, že na mě uvalila kletbu, která spočívá v tom, že sice dosáhnut pětadvaceti let, ale pak přestanu stárnout. Stane se ze mě muž, která bude trpět, pokud se zamiluje, protože moje žena bude stárnout a já zůstanu věčně mladý, hezký a nesmrtelný. Uvidím stárnout a umírat své nejdražší a nikdy nepoznám vnitřní vyrovnanost, které se člověku dostane s pravou láskou. Všichni ho budou znát jako Emryse Llyna, pověděla Elaine ze Shallotu mé matce. Nesmrtelný Jezerní pán, ačkoli časem lidé zapomenou, jak přišel ke svému jménu.“

Jezerní pán dolil víno do obou pohárů a pokračoval ve vyprávění smutného příběhu. „Příští den Elaine, lady ze Shallotu, vypila pohár s jedem, ulehla do pramice bohatě vyzdobené květinami a nechala se unášet proudem řeky od svého domova až k hradbám Kamelotu, kde vydechla naposledy. Pramice doplula k moři, kde zmizela v dáli za

horizontem. Moje matka byla nepříčetná vzteky a otec byl zničen tragédií, které jeho neuvážené chování způsobilo. Vrátil se s matkou do Ile du Lac, aby zde konal pokání za svůj čin.“

„Má matka i přes své zkušenosti s kouzly nedokázala úplně prolomit kletbu, kterou na mě uvalila králova nevlastní sestra, ale naštěstí se jí podařilo trochu ji pozměnit,“ vysvětloval Jezerní pán.

„A jak?“ chtěla vědět Maia.

„Jsem sice napůl člověk a napůl kouzelník, ale moje lidská stránka převažuje. Matka předpokládala, že se zamiluji, a tak se snažila kletbu upravit. Když jsem oslavil pětadvacáté narozeniny, uvedla život v Ile du Lac do hlubokého spánku a hrad se stal neviditelným. Tím jsme byli chráněni před nevítanými hosty, kteří by mohli zjistit, že nestárnu. Vysvětlila mi, že až najdu ženu, která mě bude milovat bez ohledu na moji minulost, bude ochotná se pro mě obětovat a já se vzdám své nesmrtelnosti, potom bude kletba lady ze Shallotu zlomena. Měl bych vést život jako ostatní smrtelníci, stárnout jako oni a zplodit dědice.“

„A co se stane s tvojí kouzelnou mocí?“ zeptal se Maia.

„Jestliže budu smrtelníkem, má nejdražší, má kouzelná moc zmizí.“

„To mně vůbec nevadí!“ zvolala Maia. „Pokud budeme spolu navždy, Emrysi, budu spokojená. Jediné, co jsem v životě hledala, byl manžel, který mě bude vroucně milovat jako já jeho. A bude milovat naše děti. Ať klidně

přijdeš o svoji kouzelnou moc, hlavně že budeme žít jako obyčejní smrtelníci.“

„Budeš se tedy muset sejít s Jezerní paní, protože právě ona sama se musí předtím, než mohu být zbaven té starodávné kletby, přesvědčit, zda je tvá láska upřímná.“ Vzal ji za ruku a přivinul k sobě. „Věděl jsem, že mě dokážeš osvobodit pouze ty, Maio! Věděl jsem to. Drysi mě kdysi upozornila, že si musím najít ženu, která je Artušovou následovnicí a která mě nebude milovat jenom kvůli mé pohledné tváři. Nenapadal mě nikdo jiný kromě Morgant, ale tu jsem nikdy nemiloval.“

„Morgant pochází z rodu krále Artuše? To jsem nevěděla,“ pravila Maia.

„Pochází z Mordredovy rodové linie,“ vysvětlil Emrys.

„Velmi ji překvapilo, když se dozvěděla o existenci vaší rodiny.“

„Co se ale stane s lidmi pocházejícími z říše nadpřirozených bytostí, až se z tebe stane smrtelník?“ zajímalo Maiu.

„Vrátí se do svého vlastního světa.“

„Dokonce i ti, kteří mají smíšenou krev?“ chtěla vědět Maia.

„Budou si moci vybrat, ale většina z nich se raději vrátí do své říše.“

„A ty, můj manželi,“ pravila Maia měkce, „jsi opravdu ochoten vzdát se odkazu své matky a žít jako obyčejný smrtelník? Zestárnout? Poznat bolest a smutek?“ Dotkla se rukou jeho tváře. „Miluji tě, Emrysi, a ve svém srdci vím, že nikdy nebudu milovat jiného muže. Ale je to

velmi závažné rozhodnutí, a jakmile se jednou rozhodneš, nebudeš moci vzít své rozhodnutí zpět.“

„Ano, to je pravda, Maio,“ souhlasil.

„Pečlivě si to rozmysli, můj manželi,“ varovala ho.

„Jestliže se rozhodneš, že nechceš zestárnout, pochopím to.“

„Ale ty po mém boku zestárneš,“ připomněl jí.

„Já vím.“

„A naše děti také zestárnou, Maio. Raději zestárnu s vámi, než abych zůstal sám,“ řekl.

„Jakou zkoušku mi tvoje matka připraví?“ otázala se Maia.

„To netuším,“ připustil. „Moje bývalé manželky neznaly tento příběh až do konce. Když jsem se ho snažil vyprávět Rosyn, utekla.“

„Domnívám se, že bys měl přivolat matku už zítra. Neměli bychom zbytečně otálet,“ navrhla Maia. „Věřím, že se mezi lidmi v Ile du Lac určitě najdou tací, kteří nebudou mít z tvého rozhodnutí radost.“

Kývl souhlasně hlavou.

Ještě několik minut seděli u okna a upírali pohled ven. Přestalo sněžit a obloha se vyjasnila. Měsíční světlo ozařovalo krajinu a na tmavé noční obloze svítily hvězdy. Hladina jezera byla zamrzlá a Maia přemítala, jak se Jezerní paní dostane ven ze svého podvodního světa. Ale už zítra se to dozví. Pociťovala ospalost a hlava jí poklesla na rameno manžela. Jezerní pán ji vzal do náruče a odnesl do postele.

„Až se budeš chystat přivolat Jezerní paní, chci být u toho,“ zamumlala, když ji položil na lůžko.

„Dobře, nezapomenu na to,“ ujistil ji, políbil na rty a uložil se ke spánku.

Těsně před svítáním Emrys vstal a oblékl se. Vyklouzl z ložnice a běžel do jižní věže, aby si promluvil s Drysi. Když vstoupil do její komnaty, stařena byla vzhůru a očividně ho čekávala. „Tak jsem Maie všechno pověděl,“ hlásil jí ode dveří.

Drysi pokývla. „A jak se k tomu vyjádřila?“

„Řekla, že mě miluje, a pokud se rozhodnu zůstat i nadále nesmrtelným, je ochotna zestárnout po mém boku,“ odpověděl.

„Věděla jsem, že je Maia ta pravá žena,“ ujistila ho Drysi.

„Jak jsi se vůbec dozvěděla o Pendragonech, Drysi?“ zeptal se jí.

„Občas se do Kamelotu donesly nejrůznější klevety, můj pane. Kdysi, jako mladší, jsem obšťastňovala v posteli sira Caie, králova nevlastního bratra. Byl v rozmařilé náladě a vyprávěl mi o králově první lásce a dítěti, kterého se z jejich svazku narodilo. Merlin prý ukryl chlapečka i jeho matku v lesích Walesu. Dokázal předvídat budoucnost, když se k něčemu takovému odhodlal. Pravděpodobně také věděl, že Artušova nevlastní sestra, Morgan Le Feyová, krále svede, ale nedokázal tomu svojí kouzelnou mocí zabránit. Nechala jsem si to pro sebe.“

„Ale Artušův rod by možná nepřežil,“ podotkl Emrys.

„Pokud se Merlin rozhodl matku a jeho dítě skrývat, musel mít k tomu důvod. Určitě věděl, že se tak podaří zachovat Artušovu rodovou linii,“ podotkla s úsměvem.

„Přemýšlím, ve které jeskyni ten starý čaroděj odpočívá a čeká, až bude znovu povolán do služby.“

„Ať mi Efa donese do síně křišťál,“ řekl tiše Emrys Llyn. „Půjdu mezitím vzbudit svoji manželku.“

Drysi přikývla. „Netuším, co vaše matka pro Maiu přichystá, můj pane,“ pravila. „Po zkušenostech s vaším otcem není její mínění o lidech příliš vysoké. Přestože vás ochraňovala, jak nejlépe mohla, musíte si na ni dávat pozor. Mám podezření, že si nepřeje, abyste si zvolil smrtelnost. Rozumíte mi, můj pane?“

„Znám svoji matku dobře,“ podotkl, „a budu ostražitý. Ale udělám pro Maiu, co budu muset.“

„Vše záleží na vaší ženě, na tom, jak se postaví výzvě Jezerní paní,“ poznamenala Drysi. „Teď už běžte, můj pane. Ale předtím než bude Maia čelit Jezerní paní, ujistěte ji o své horoucí lásce.“

Emrys Llyn se vrátil do ložnice. Maia ještě spala, aniž by tušila, co ji čeká. Políbil ji na rty a jemně jí zatřásl ramenem. „Vzbuď se, má lásko,“ zašeptal.

Maiiny smaragdové oči se otevřely. „Byl náš noční rozhovor skutečný, nebo se mi to jenom zdálo?“ zeptala se.

„Ne, nebyl to sen,“ ujistil ji. „Ještě jsem matku nepřivolal. Opravdu si přeješ, abych to udělal, má lásko?“

Maia si povzdechla. „Pokud máme vést normální život, tak je to nutné, Emrysi. Přeji si to a smířím se s tvým rozhodnutím, ať je jakékoli.“

„Oblékni si své nejlepší šaty, má lásko. Moji matku to potěší a vzbudí to v ní úctu. Nechci tě zbytečně strašit, ale počítej s tím, že s Jezerní paní není snadné pořízení.“

„Obléknu si svatební šaty,“ řekla Maia a zavolala služebnou. Zatímco se Emrys vrátil do síně, Maia se připravovala na setkání s Jezerní paní. Služebná jí vykartáčovala vlasy, které stáhla do elegantního uzlu. Maia si nasadila stříbrně zlatou čelenku, ale závoj si nevzala. Na krk si připnula filigránový zlatý řetízek s přívěskem se znakem domu svého otce, červeným drakem. Nakonec jí služebná podržela naleštěné stříbrné zrcadlo, a když se v něm Maia zhlédla, pokývla hlavou a poděkovala ženě za pomoc. Potom spěchala do síně za svým manželem.

Emrys Llyn ji přivítal s úsměvem na rtech. Jeho žena sice byla pobledlá, ale měla v obličeji odhodlaný výraz.

„Pojď se mnou,“ řekl, vzal ji za ruku a zavedl k hlavnímu stolu, uprostřed kterého ležel velký křišťál. Vedle ležela tenká zlatá hůlka. Když vzal Jezerní pán křišťál do ruky, ještě naposledy se své ženy zeptal:

„Jsi připravená, má lásko? Jakmile jednou matku přivolám, nelze to odvolat.“

„Jsem připravena, můj pane,“ vypravila ze sebe a hrdlo jí svírala úzkost.

V okamžiku, kdy Jezerní pán uchopil hůlku, vstoupila do síně Morgant. Jakmile ho spatřila, s hrůzou v hlase vykřikla:

„Co to provádíš, můj pane? Zešílel jsi?“ Rozběhla se a zastavila se u nich.

„Jak vidíš, chystám se přivolat Jezerní paní,“ oznámil jí klidně. „Nastal ten správný čas.“

„Ne!“ vyjekla Morgant hlasem plným zoufalství. „Ne!“

„Tohle není tvoje věc, Morgant,“ řekl jí tiše. „Je to naše rozhodnutí. Má žena projde zkouškou a budeme žít jako smrtelníci.“

„To nemůžeš!“ vzlykala Morgant. „Chceš se vzdát své kouzelné moci a žít jako obyčejný muž? Jako tvůj otec? A jednoho dne zemřít? Ne, Emrysi! Ne!“

Jezerní pán na její slova nereagoval a dotkl se špičkou hůlky křišťálu. A potom podruhé. Potřetí.

Morgant zalapala po dechu a ruka jí vyletěla k ústům, aby potlačila výkřik.

Dívčino zoufalství Maiu šokovalo a zároveň rozzlobilo. Vždyť Emrys je její manžel! Ta dívka se chovala, jako kdyby Maia překazila její plány. Vyškrábu jí oči, jestli bude třeba, napadlo ji a pocítila záchvěv žárlivosti.

Vtom se celým hradem ozvalo zaburácení a uprostřed síně se z podlahy zvedal bílý kouř, vířivým pohybem stoupal nahoru a jeho barva se měnila v nejrůznější odstíny modré. Po několika vteřinách zahlédli obrysy ženské postavy a z namodralé mlhy vystoupila Jezerní paní. Usmála se a oči měla jenom pro svého syna.

„Emrysi!“ zvolala a mladík k ní přistoupil, aby se s ní pozdravil. Vzal její štíhlé ruce do svých a políbil je.

„Matko, tak rád tě opět vidím,“ přivítal ji.

„Proč jsi mě přivolal?“ zeptala se ho Jezerní paní, ale pohledem sklouzla k Maie. Výraz její tvář byl nečitelný.

„Chci tě seznámit se svojí manželkou, Maiou Pendragonovou,“ sdělil jí stroze.

Maia se před matkou svého manžela hluboce uklonila.

„Je mi ctí vás poznat, paní,“ pravila vážným tónem.

Jezerní paní natáhla ruku k přívěsku na její hrudi. „Není tohle znak krále Artuše?“ zeptala se.

„Ano, je,“ odvětila tiše Maia.

„Jakým právem nosíte přívěsek s tímto znakem?“ chtěla vědět Jezerní paní.

„Jsem následovnicí krále Artuše přes rodovou linii jeho prvního syna Gwydrea, který se narodil Lynior, dceři ap Evana,“ prohlásila Maia hrdě.

„To je ten chlapec, kterého skrýval starý Merlin?“ otázala se Jezerní paní.

„Ano,“ přitakala Maia.

„Manželský svazek mezi Artušovou a Lancelotovou krví,“ uvažovala nahlas Jezerní paní. „Velmi zajímavé.“ Podívala se na syna. „Jak dlouho jsi s touto ženou?“

„Vzali jsme se prvního listopadu.“

„Před třemi měsíci,“ žasla Jezerní paní. „Překvapuje mě, že si ještě Morgant nevzala život,“ dodala.“

„Cože?“ podivil se Emrys. „Co jsi to řekla?“

Jezerní paní se zasmála. „Buď opatrný, můj synu. Tvá lidská stránka se projevuje mnohem více, než je zdrávo. Copak nevíš, že je Morgant zodpovědná za smrt Rosyn a

Gwynth?“ podivovala se s chladným úsměvem.

„Vystrašila je pouhými narážkami, že, Morgant? Rosyn vyskočila z okna a Gwynth se utopila. Mám pravdu?“

„Ale, paní, ony vašeho syna nemilovaly!“ bránila se Morgant. „Já vašeho syna miluji a jsem také Artušovou následnicí. Můj původ je stejně dobrý jako její.“

Tato slovní přestřelka Maiu šokovala. Vždyť jí Emrys tvrdil, že obě jeho bývalé manželky zemřely ve spánku. Co jiného jí ještě zatajil? Vzápětí si uvědomila, že tohle tvrzení bylo pro její rodinu přijatelnější než pravda. Rodiče by jí nikdy nedovolili provdat se za muže, jehož dvě bývalé manželky spáchaly sebevraždu.

Jezerní paní se pohrdavě zasmála. „Děvče, vždyť ty ani netušíš, co je to láska. Jediné, co hledáš, je Emrysova moc a prestiž,“ řekla a obrátila se k Maie. „Vy mého syna milujete, Maio Pendragonová. Vidím vám to na očích - ale mnohem důležitější je, že to vidím ve vašem srdci. Otázkou ale zůstává, jak moc ho milujete.“

„Co po mně žádáte, má paní?“ zeptala se Maia odvážně.

„Udělám, co bude třeba, abych vás přesvědčila o své oddané lásce k Emrysovi a zlomila tak kletbu, která ho svazuje.“

„Opravdu?“ Hlas Jezerní paní vyzněl pobaveně.

„Uvidíme, Maio Pendragonová. Musím dobře zvážit, jakou zkouškou vás nechám projít, abyste mi dokázala, že jste hodna mého syna. Jistě chápete, že ho nenechám odejít tak snadno. Ochraňovala jsem jej celý jeho dosavadní život a budu v tom pokračovat, pokud vy toho nebudete schopna.“

„Nemohu vám slíbit nic jiného, než že se vynasnažím pečovat o svého manžela co nejlépe,“ pravila Maia.

„Jsem žena, která své slovo vždy dodrží, má paní.“

Jezerní paní přikývla. „Připravím vám těžkou zkoušku, Maio Pendragonová, a pokud vám bude připadat příliš obtížná, můžete odmítnout. Ale v případě, že odmítnete, anebo při zkoušce neuspějete, můj syn si udrží svoji nesmrtelnost a vy budete vyhnána z Ile du Lac a zestárnete v osamocení.“

„Splním cokoli, o co mě požádáte,“ pravila Maia.

„Nicméně stále dumám nad tím, proč ode mě žádáte další důkaz lásky k Emrysovi, když jste prohlásila, že vidíte moji lásku v mých očích a v srdci,“ pokračovala a nespouštěla pohled z Jezerní paní.

„Mám právo vás o to žádat, protože jsem jeho matka. Přeji si pro svého syna jen to nejlepší, Maio Pendragonová.“ Z modrých očí Jezerní paní sršela zloba.

„Jistě, to chápu,“ podotkla Maia, „ale Emrys není už malý chlapec. Je dospělý muž. Nemyslíte si, že dokáže o svém životě rozhodovat sám?“

„Jste drzé stvoření!“ ohradila se Jezerní paní. „Mohla bych vás zničit pouhým mávnutím ruky, Maio Pendragonová.“

„O tom nepochybuji,“ řekla Maia, „ale jestliže svého syna skutečně milujete, jak tvrdíte, nezničíte mě.“

„Vyslechněte si teď mé podmínky!“ pokračovala Jezerní paní.

„Ne!“ přerušil ji náhle její syn. „Už nic neříkej, matko. Vždy jsem si tě velice vážil a vzhlížel k tobě s úctou, ale

konečně jsem našel pravou lásku. Nedopustím, abys mě o ni připravila a zničila ji.“

„Emrysi!“ zvolala jeho matka, „tolik mi svým chováním připomínáš lidské stvoření a lidé jsou slaboši! Tvůj otec byl slaboch. Britský král Artuš byl slaboch. Nesmíš být jako oni!“

„Ach matko,“ promluvil Jezerní pán, „obávám se, že se mi více zamlouvá má lidská stránka. Ochraňovala jsi mě stovky let, ale současná doba je jiná než doba, do které jsem se narodil. Británie už neexistuje, Wales je stále divočina, zatímco Anglie se stává civilizovanou zemí. Miluji svoji ženu a ona miluje mě. Budeme spolu sdílet dobré i špatné časy? Ano, pravděpodobně ano, ale naše horoucí láska nám pomůže přežít. Ani v nejmenším nepochybuji o lásce, kterou ke mně Maia chová, a vím, že ona nemá pochybnosti o mé lásce. Smiř se s mým rozhodnutím, protože jediné, co je tady důležité, je můj život, naše životy.“

„Lidský rod je nestálý a vrtkavý, můj synu. V životě nemůžeš důvěřovat nikomu, nejméně člověku,“ namítla Jezerní paní.

„Takže mi nedůvěřuješ,“ opáčil Emrys Llyn.

„Ne! Ne!“ křičela Jezerní paní. „Nedůvěřovala jsem tvému otci, protože podvedl každou ženu, se kterou se kdy zapletl, můj synu.“

„Vždyť jsi velmi rozumná žena,“ podotkl. „Musela jsi vědět, co je můj otec zač, a přesto jsi ho chtěla, matko.“

„Doufala jsem, že ho moje láska k němu změní,“ vysvětlovala rozechvělým hlasem, „ale Lancelot byl slaboch stejně jako celý lidský rod.“

„Okouzlil tě svojí krásou a svým šarmem,“ konstatoval Emrys Llyn. „Okouzlil tě natolik, že jsi ho záměrně odlákala od královy nevlastní sestry. Věděla jsi, matko, že bude tvým zájmem polichocen. Domnívám se, že tě můj otec nesvedl, ale že jsi ho svedla ty. Byl sice slaboch, ale ne všichni muži jsou takoví. Vím, že se svému otci podobám, ale moje povaha je odlišná. Nemůžeš se přes svého syna mstít Lancelotovi za to, že ti zlomil srdce. Našel jsem ženu, kterou budu navěky milovat. Oženil jsem se s ní. Upravila jsi kletbu, kterou na mě uvrhla Elaine ze Shallotu, takže se zbavím své nesmrtelnosti, jakmile najdu pravou lásku. Našel jsem ji, matko, a musíš mi darovat svobodu!“

Jezerní paní pohlédla na svého syna, v jehož očích se odrážela pravda. S výkřikem, který byl směsicí zoufalství a zlosti, jim náhle zmizela před očima. Od jezera k nim dolehl hrozivě znějící praskot ledu.

„Co jsi to provedl?“ vyhrkla Maia.

„Tím si nejsem ještě jistý,“ odvětil Emrys.

Vtom zpozorovali, že se k ni belhá stará Drysi.

„Odporoval jste jí tak statečně, můj chlapče. Už bylo na čase. Nikdy vašemu otci neodpustila a namlouvala si, že vás chrání z lásky k vám. Ale zamýšlela vás držet v pasti mezi dvěma světy navždy, což považovala za vhodný způsob pomsty Lancelotovi.“

„Mohla nás všechny zničit, ty hlupáku!“ zaječela Morgant.

„Raději bych se nechal zničit, než abych žil bez Maii,“ vyštěkl Jezerní pán.

„Musíme se s ní usmířit,“ řekla Maia.

„Ne, pokud by to znamenalo vystavit tě nebezpečí jednoho z těch jejích šílených plánů, má lásko,“ řekl Emrys své ženě. „Když jsem tě konečně našel, nedovolím, abych tě zase ztratil!“

„Jestliže se staneš lidským stvořením,“ pravila Morgant hořce, „zestárneš a jednoho dne zemřeš.“

„Ano, toho jsem si vědom.“

„Ztratil jsi dočista rozum!“ vykřikla Morgant vztekle.

„Může za to ona!“ dodala a upřela vražedný pohled na Maiu. „Měla jsem tě už dávno zabít!“

Maia se hlasitě zasmála. „Nejsem pokorná Rosyn, která se bála vlastního stínu, Morgant. Nejsem ani chamtivá a žárlivá Gwynth. Věděla jsem, že jsi po Emrysovi prahla, ale on tě nechtěl. Jinak by za mnou nepřijel a neoženil se se mnou,“ vysmívala se sokyni.

„Já ovládám kouzlo, zatímco ty ne,“ zdůraznila Morgant.

Její výhrůžka Maiu rozesmála. „Nemůžeš mi ublížit, protože jsem před stvořeními, jako jsi ty, ochraňována.“

Morgantiny tajemně zabarvené oči se zúžily do úzkých štěrbinek a její ruka vyletěla směrem k Maie. Téměř okamžitě ji ale neznámá síla odstrčila dozadu. Její krásnou tvář zkřivil výraz plný strachu, ale i přesto ukázala prstem na Maiu, načež zakřičela bolestí. „Co je to za kouzlo?“ lapala po dechu. „Emrysi, dovol mi ji zničit! Uvidíš, že budeme spolu šťastní. Přísahám!“

„Moji manželku nechrání žádné z mých kouzel, Morgant,“ promluvil Emrys. „Protože vyhrožuješ Maie v mé přítomnosti a protože jsem se dnes dozvěděl o tvé krutosti, nezbývá mi nic jiného, než tě vyhnat z Ile du Lac. Máš na výběr, Morgant. Chceš se stát člověkem, nebo nadpřirozenou bytostí?“ Přestože znal odpověď, položil jí tuto otázku.

„Budu šťastná, když se zbavím své lidské povahy!“ zvolala Morgant. „Ale jednou se ti pomstím, Emrysi Llyne. Tobě a tvé ženě!“

„Odejdi!“ zahřměl hluboký hlas. „Mocí, kterou si jako Jezerní pán stále udržuji, tě osvobozuji od tvé lidskosti. Odejdi, Morgant, a už nikdy se nevracej! Jistě budeš vítána v říši mé matky, ale v mé nikdy!“

Vtom jim Morgant před očima zmizela.

„Dnes jsi se zachoval jako můj rytíř, a dokonce dvakrát,“ polichotila mu Maia.

Objal ji a pohlédl jí do tváře. „Miluji tě,“ řekl. „A teď mi pověz, co tě chrání před kouzly.“

„Gorawen, konkubína mého otce, praktikuje kouzlo. Moje matka se obávala o moji bezpečnost v Ile du Lac a ukázalo se, že její obavy byly vskutku oprávněné,“ vysvětlovala Maia. „Než jsem odjela z Dračího doupěte, Gorawen mi pomocí kouzla umožnila chránit se. Ale pochybuji, že bych se uchránila před tvojí matkou, a Morgant naštěstí nevládla tak silnou mocí, která by mi ublížila.“

„Moje matka se mýlí,“ pravil. „Lidé nejsou slaboši. Myslím si, že jsou docela duchapřítomní.“ Sklonil se a

políbil ji. „Nyní, má lásko, musíme zvážit, jak přesvědčíme matku, aby zlomila kletbu a mohli jsme vést spokojený život.“

„Ostatním musíš dát na vybranou, zdali chtějí zůstat s námi, nebo žít v království nadpřirozených bytostí,“ připomněla mu Maia. „Někteří se tě možná teď budou bát, protože jsi zakázal matce, aby prověřila moji lásku.“

„Nepotřebuji žádný další důkaz, Maio,“ ujistil ji.

„Budu tě navždy milovat, Emrysi. Už ve chvíli, kdy jsi poprvé vstoupil do mého života, jsem věděla, že pro mě nebude existovat jiný muž. A jestliže mám zestárnout, zatímco ty zůstaneš mladý, ať se tak stane. Hlavně že budeš pořád po mém boku.“

„Nesnesl bych představu, že zestárneš a já ne,“ odpověděl jemně. „Musíme matku přesvědčit, aby mě osvobodila.“

„Uvidíte, že ji obměkčí vnouče,“ vmísila se Drysi. „A přesvědčí ji vaše nezměrné odhodlání zůstat při sobě. Nedovolte jí, aby vás tyranizovala, mé děti.“

„Nedovolíme,“ ujistil ji Emrys Llyn.

„Nikdy!“ přidala se Maia.

Kapitola dvanáctá

Maia se probudila s pocitem chladu. Emrys vedle ní neležel. Podívala se, jestli v krbu nevyhasl oheň. Jak podivné, pomyslela si, a zároveň vnímala neobvyklé ticho, které v hradu panovalo. Váhavě vylezla z postele,

oblékla si župan olemovaný kožešinou a vklouzla do pantoflíčků, které také lemoval úzký proužek kožešiny.

„Emrysi,“ křikla, ale odpovědi se jí nedostalo. Prošla všemi soukromými pokoji a překvapilo ji, že v krbu v salonku dohasínal oheň. Potom zamířila do hlavní síně, kde také nikdo nebyl a ani v jednom z krbů nehořel oheň. Sešla po schodech do kuchyně, kde ke svému úžasu nepotkala ani živáčka.

Začínaly se jí zmocňovat obavy. Co se to tady děje? Kde je Emrys? A kam se vytratili ostatní obyvatelé Ile du Lac? Proč všechny krby vyhasly? S velkými obtížemi se jí podařilo otevřít obrovskou vstupní bránu. Sněhová bouře ustala a venku bylo velmi chladno. Dvůr pokrývala vysoká vrstva čerstvého sněhu, ale nebyla tam zametená ani jediná cestička k ostatním budovám. Maia zabouchla vrata a vystoupala do věže, ve které měla svůj pokoj Drysi. Když otevřela dveře a uviděla starou ženu, ohromila ji nesmírná úleva.

„Drysi! Velebte boha a jeho požehnanou matku. Hrad je opuštěný. Nikde nehoří oheň a nemohu najít Emryse,“ zvolala vystrašeně.

„To je práce Jezerní paní,“ vysvětlila stařena a zavrtěla hlavou. „Navzdory přání svého syna chce, abyste prošla zkouškou. Obávám se, že Emrys nemá potřebnou sílu, aby nad ní zvítězil.“

„Můžete chodit, Drysi?“ zeptala se Maia. „Nezvládnu udržovat oheň ve všech krbech v hradu, takže se budeme zdržovat v našich soukromých pokojích, kde budu topit ve dvou krbech a budeme tam v bezpečí a pohodlí.“

„Sejdu dolů,“ odvětila chůva. „Jenom je pro mě obtížné vstát, dítě. Ale musím si vzít s sebou své věci.“

„Povězte mi, co všechno potřebujete, a já vám to připravím,“ požádala ji Maia.

Dala do proutěného koše kartáč a několik teplých šatů. Potom pomohla staré ženě vstát z postele, zabalila ji do županu a nazula pantofle na vrásčitá chodidla.

„Jste hodné dítě,“ řekla Drysi.

Maia opatrně svedla stařenku po točitém schodišti, a když vešla do jedné z komnat, které sdílela se svým manželem, posadila ji do křesla a přikryla kožešinovým pláštěm. Vzápětí spěchala rozdělat oheň v krbu. Třela křesací kamínky tak dlouho, dokud nevzplála malá hromádka slámy, a když se oheň rozhořel, zapálila pochodeň a rozdělala oheň v ložnici.

„Budeme si tady muset také vařit,“ řekla. „Zaběhnu do kuchyně a podívám se po nějakém jídle. Ještě že je zima a potraviny se nezkazí. Ile du Lac je postavený z kamene a na vnitřních stěnách se už začíná objevovat jinovatka. Kdyby se tady netopilo, hrad by brzo promrzl.“ Otočila se ke své společnici. „Proč jenom tohle udělala, Drysi? Co si myslí, že tím získá?“

„Chce vás vyhnat, dítě. Včera se jí Emrys postavil, což se ještě nikdy nestalo. A vzepřel se jí s jinou ženou po svém boku. Jezerní paní svého syna miluje a zároveň nenávidí. Nedokáže mu odpustit jeho smrtelnost ani nedokáže zapomenout, že je Lancelotovým synem, stejně jako je jejím.“

„Ale Lancelota milovala a svého syna ochraňovala před kletbou Elaine ze Shallotu. Chránila ho po staletí a Emrys měl přede mnou dvě manželky,“ pravila Maia.

„Ano, ale věděla, že její syn ty ubohé dívky nemiloval, a věděla, že žárlivá Morgant se postará o jejich smrt,“ objasnila Drysi. „Jediné, co chce, je Emrys. Její syn je vše, co jí po Lancelotovi zůstalo, a jestliže se vzdá své nesmrtelnosti, zestárne a zemře jako všichni lidé. Koho potom bude milovat? Jezerní paní, stejně jako lidé i nadpřirozené bytosti, potřebuje lásku, Maio, mé dítě.“

„Vy jste z lidského rodu, nebo nadpřirozená bytost?“ zajímalo Maiu.

„Jsem člověk jako vy, dítě. Jenom jsem byla před mnoha staletími střežena v bezpečí s ostatními obyvateli Ile du Lac. Dříve či později zemřu, ale nezemřu, dokud neuvidím svého chlapce v bezpečí,“ řekla Drysi.

„Co bych měla udělat?“ ptala se zoufalá Maia staré ženy. „Jak mám získat zpět svého manžela od Jezerní paní? Nenechám se vyhnat! Miluji Emryse!“

Drysi zavrtěla hlavou. „To opravdu nevím,“ pravila.

„Ale Jezerní paní za vámi určitě přijde a poví vám, jakou zkoušku pro vás přichystala.“

„Pokud Emryse tolik miluje, jak tvrdíte, co jí mohu nabídnou výměnou za syna?“ uvažovala nahlas Maia. Potom se narovnala a řekla:

„Půjdu do kuchyně a najdu nám něco k snídani. Budete tady, až se vrátím, že, Drysi?“

„Kdyby mě Jezerní paní bývala chtěla, vzala by si mě s ostatními,“ ujistila ji Drysi. „Budu tady na vás čekat..“

Maia vyběhla z komnaty a spěchala do kuchyně. Vzala podnos, na který postavila džbánek s ledově studeným mlékem. Na polici ve spíži našla bochník včerejšího chleba, plátek slaniny a kousek tvrdého sýra. Ještě na tác přidala nůž, vidličku, dva talíře a dva hrnky a vrátila se nahoru. K její obrovské úlevě seděla Drysi stále v křesle a podřimovala. Dala vše na stůl, nakrájela chléb, sýr a slaninu. Potom na konci vidličky opekla chléb, plátky slaniny a sýru a obložila jimi opečený chléb. Mezitím opatrně postavila džbánek s mlékem na žhavý popel v krbu. Nakonec vzala z misky na kredenci hrušku, oloupala ji, a když ji nakrájela na několik šťavnatých kousků, rozdělila ovoce rovným dílem mezi sebe a stařenku.Teprve pak Drysi probudila.

„Připravila jsem něco k snědku,“ řekla.

„Jste opravdu důmyslná, mé dítě,“ ocenila její snahu Drysi.

„Všechny dcery mého otce umí vařit a vést domácnost,“ pravila Maia a nalila do hrnků vlažné mléko. „Moje matka tvrdí, že žena nepozná, jestli služebnictvo plní všechny své povinnosti, pokud sama neví, jaké ty povinnosti jsou.“

Drysi přikývla a hltavě se pustila do jídla. Buď měla více zubů, než je u starých lidí obvyklé, nebo byly její dásně velmi tvrdé. Když si pochutnávala na ovoci, po špičaté bradě jí stékala sladká šťáva. Když se k ní Maia naklonila a otřela jí lepkavé skvrny z obličeje, kývnutím hlavy jí vyjádřila svůj dík. „Co podniknete teď, mé dítě?“ otázala se, sotva polkla poslední sousto.

Maia si utrápeně povzdechla a pak pravila:

„Jestliže Jezerní paní doufá, že nás přečká, umrzneme, Drysi. U všech krbů v síni je připravené dřevo, které sem nanosím, takže budeme mít čím topit a bude tady tepleji. Ale až nám zásoba dřeva dojde, obávám se, že budeme ztraceny. Dvůr je zasypaný sněhem a není tam odházená ani jediná cestička, která by vedla ke kůlnám se dřevem, stájím nebo stodolám. Zvířata bez krmení a vody zemřou. Nemůžu odsud ani odjet a pokusit se vrátit do domu svého otce pro pomoc. Nelze déle, k potěšení Jezerní paní, vyčkávat, Drysi. Tato záležitost mezi ní a mnou se musí co nejdříve vyřešit!“

„Ale jak?“ chtěla vědět stařena.

„To ještě netuším,“ přiznala se Maia. Potlačila nutkání rozplakat se strachy a bezmocností a statečně polkla slzy. Slzy by jí k ničemu nepomohly a také si nepřála, aby si Drysi byla vědoma úzkosti, která ji ovládla. Její společnice potřebovala věřit tomu, že jim ještě zbývá naděje a že se zakrátko vrátí vše zase do původního stavu. „Potřebuji si promluvit s Jezerní paní,“ přemítala Maia nahlas, „ale bude ona ochotná hovořit se mnou?“

„Přivolejte ji,“ poradila jí Drysi.

„Prosím?“ podivila se Maia.

„Přivolejte ji,“ zopakovala stařena. „Jděte nahoru na ochoz a přivolejte ji. Ale stoupněte si tak, abyste měla výhled na jezero, protože jinak se vám neozve. Bude předstírat, že vás neslyší, ale když budete shlížet přímo na vodní hladinu, musí vám na vaši výzvu odpovědět, dítě.“

„Zvládnete to tady sama?“ zeptala se s obavami Maia.

„Stačí, když přiložíte pár polínek do ohně, a bude mi dobře,“ ujistila ji Drysi.

Maia přiložila dvě velká polena do šlehajících plamenů a potom si z truhly vyndala pelerínu a zachumlala se do ní. „Přejte mi štěstí,“ loučila se se stařenkou.

„To víte, že budu,“ odvětila Drysi, „ale pouhé štěstí vám stačit nebude, dítě. Jezerní paní je chytrá a bude hledat způsob, jak nad vámi svojí chytrostí zvítězit. Nechce, aby dal její syn přednost smrtelnosti před odkazem kouzelné moci. Ale Emrys je do vás zamilovaný a vždy chtěl být obyčejným mužem. Jezerní paní to stále nedokáže pochopit. Dokud ji nepřesvědčíte, že když se její syn vzdá své nesmrtelnosti, neznamená to, že o něho přijde, bude s vámi bojovat všemi prostředky své kouzelné moci.“

„Jestliže svého syna opravdu miluje, obětuje kvůli němu své vlastní potřeby,“ poznamenala Maia.

Drysi se zasmála. „Dítě, dítě, je očividné, že toho víte o nadpřirozených bytostech velmi málo. Někteří z nich dokážou být velmi sobečtí a Jezerní paní k nim patří. Musíte ji porazit, jinak budete nadobro ztracená. A Emrys také. Můj chlapec není muž, který by se vzdal své lásky lehce. Velmi vás miluje, Maio Pendragonová. Ať se stane cokoli, nikdy nebude milovat jinou ženu. Jestliže tuto bitvu s Jezerní paní prohrajete, oba budete odsouzeni k existenci bez lásky.“

Maia se sklonila a políbila ženu na povadlé líce.

„Popřejte mi tedy hodně štěstí, Drysi,“ špitla, „už kvůli nám všem.“ Vyšla z komnaty a zamířila k úzkému točitému schodišti, vedoucímu až na úplný vršek hradu.

Když vybíhala po schodech nahoru, chvěla se zimou, která do Ile du Lac pronikala kamennými zdmi. Zastavila se přede dveřmi, které vedly k cimbuří. Byly zavřené na závoru. Ze všech sil se snažila nadzvednout těžký dřevěný trám a po několika minutách se jí to podařilo. Břevno se zaduněním dopadlo na kamennou podlahu, ale dveře byly ještě navíc zamčené. Maia vytáhla svazek klíčů, a když našla ten správný klíč, odemkla. Dveře se naštěstí otvíraly dovnitř, protože jinak by se přes závěje sněhu nedostala ven.

Otevřela a rázně vykročila ven. Počítala kroky, které udělala, než došla na druhou stranu ke zdi, odkud bylo vidět jezero. Nebylo to daleko. Nohy měla studené, ale kožešinové boty se nepromáčely. I když sníh už přestal padat, měla pocit, že jí šedobílá obloha padá na hlavu. Tmavý les na opačné straně jezera prolamoval monotónnost bílé barvy. Hladina jezera byla zamrzlá, ale Maia věděla, že není pro Jezerní paní problém vystoupat nad hladinu. Mrazivý vzduch jí začínal spalovat plíce, ale i přesto nabrala zhluboka dech a hlasitě zvolala:

„Žádám tě, Jezerní paní, abys vystoupila ze své podvodní říše a vyjednávala se mnou!“

Nedostalo se jí žádné odpovědi, bylo ticho.

„Vím, že tam jste, Jezerní paní,“ křikla Maia. „Bojíte se mě snad tolik, že se neodvažujete mi čelit?“

Vtom napjaté ticho přerušilo slabé zahřmění.

„Nadpřirozené bytosti nehrají za stejných pravidel jako my smrtelníci,“ pokračovala Maia, „ale Emrysovy city nedokážete změnit tím, že nás rozdělíte, Jezerní paní. Vědomí toho, že se mě bojíte, mi dodává sílu.“

Ze dna jezera se ozývalo zcela zřetelné hřmění, které nabíralo na síle. Nad ledovou plochou, která náhle zapraskala, vířila mlha a vtom Maia zahlédla svoji soupeřku, tyčící se nad hladinou uprostřed jezera. Znovu si uvědomila, jako kdyby spatřila Jezerní paní poprvé, že žena je neuvěřitelně krásná. V obličeji lemovaném vlnitými stříbřitě zlatými vlasy vynikaly modré oči s pronikavým pohledem. Kolem jejího štíhlého těla poletovaly dlouhé modré šaty, nadnášené lehkým vánkem, který se zvedl, jakmile se objevila.

„Proč se domníváte, že se vás bojím, troufalé děvče?“ dolehl k Maie ledový hlas Jezerní paní.

„Pokud se mě nebojíte, proč jste mi odvedla Emryse? A ostatní obyvatele Ile du Lac kromě staré Drysi?“ udeřila na ni Maia. „Proč jste mě od ostatních odloučila? Dokonce jste to zařídila tak, že nemohu ani utéci. Chcete, abych zemřela, paní?“

„Je mi úplně jedno, jestli budete žít, nebo zemřete,“ odsekla chladně Jezerní paní.

„Ale není vám to jedno,“ zamumlala Maia.

„Hrajete nebezpečnou hru, Maio Pendragonová,“ pravila Jezerní paní.

„Nehraji s vámi žádnou hru. Pouze si přeji, aby se můj manžel vrátil zpátky ke mně,“ opáčila Maia. „Neměla jste právo unést ho proti jeho vůli.“

„Proč si myslíte, že to bylo proti jeho vůli?“ namítla Jezerní paní. „Nenapadlo vás, že se už možná můj syn začal s vámi nudit a potřeboval moji pomoc, aby se vás zbavil?“

Maiiny rty rozvlnil úsměv. „Ne, paní. Emrys se se mnou nenudil a ani se nikdy nudit nebude. To vám slibuji,“ pravila a její tvář zvážněla. „Jste jeho matka, paní, a to mu nemohu vzít. Ale já jsem jeho žena a Emrys mě miluje. Tuto lásku nemůžete v jeho srdci nahradit, stejně jako já nemohu v jeho srdci nahradit lásku k vám. Matka a manželka se dělí o jednoho muže a každá má v jeho životě své místo. To jistě chápete.“

„Ale stane se z něho smrtelník,“ opáčila Jezerní paní.

„Má právo vybrat si svět, ve kterém chce žít. Domnívám se, že ke svému rozhodnutí došel dokonce předtím, než jsme se seznámili.“

„Mohu vyhnat vzpomínky na vás z jeho mysli!“ vyhrožovala Jezerní paní.

„Ano,“ souhlasila Maia, „to sice můžete, paní. Ale nikdy nedokážete vymazat vzpomínku na mě z jeho srdce, stejně jako jste nedokázala uhasit vzpomínku na Lancelota ve svém srdci.“

„Neopovažujte se hovořit se mnou o tom muži!“ zaječela Jezerní paní a v rozrušení jí vlasy divoce vlály kolem hlavy.

„Jsou nadpřirozené bytosti dokonalá stvoření?“ změnila téma Maia.

„Ne, ovšemže ne!“ odsekla netrpělivě Jezerní paní.

„Proč mi kladete tak hloupou otázku, děvče?“

„Takže se můžete dopouštět chyb jako obyčejný smrtelníci,“ konstatovala Maia.

„Ano, ale ne v takové míře,“ namítla Jezerní paní.

„Potom se tedy smiřte se skutečností, že sice svého syna milujete, ale pochybila jste v úsudku, pokud jde o jeho otce,“ pravila Maia. „Legendární Lancelot byl statečný a vznešený muž. Lancelot, které jste znala vy, byl sice statečný, ale slaboch. Muž se nechá snadno očarovat ostatními ženami. Kdybyste ho bývala nepřebrala Elaine ze Shallotu, možná byste ušetřila své srdce takové tragédie. Nesete zodpovědnost, stejně jako nesl Lancelot, za následné události, a přesto se snažíte svalit vinu na mě,“ pokračovala Maia a chvěla se zimou, protože se zvedl vítr, který jí pelerínou pronikal až na kůži a necítila konečky prstů v botách.

„Vždyť o tom nic nevíte, vy jedno drzé děvče!“ vykřikla Jezerní paní a za hlasitého zahřmění zmizela.

Maie vyšel z úst dlouhý povzdech. Vrátila se zpět do hradu, zamkla ze sebou dveře a připevnila závoru. Když přišla do komnaty, Drysi seděla v křesle u krbu a podřimovala. Maia přiložila do ohně, a jakmile se posadila na židli, stařenka se probudila.

„Tak už jste zpátky, dítě,“ řekla tiše. Maia pokývla hlavou.

„Odpověděla Jezerní paní na vaše volání?“ chtěla vědět Drysi.

„Ano,“ přitakala Maia a dopodrobna stařence vylíčila své setkání s Jezerní paní. Když dokončila vyprávění, vstala ze židle. „Nanosím nějaké dřevo ze síně, abychom tady měly v noci teplo. Jezerní paní není ještě připravena přiznat svoji porážku. Hned se vrátím.“ Několik příštích hodin nosila Maia dřevo ze síně do pokoje, aby mohla celou noc udržovat oheň. Nakonec ještě zavítala znovu

do kuchyně a přinesla masové pirohy, šunku, chléb a půlku bochníka tvrdého sýra. Ve spíži objevila očištěnou kachnu. Vložila ji do hrnce s vodou, vínem a nadrobno nakrájenou zeleninou a odnesla všechno nahoru. Vrátila se do kuchyně pro džbán s vodou a karafu s vínem. Když konečně skončila, zimní den se chýlil ke konci. Postavila hrnec na stojánek nad ohništěm, aby podusila kachnu. Pokud budou mít dostatek jídla a pití, tak přežijí.

Drysi celý večer střídavě podřimovala a pozorovala Maiu, jak se jim snaží zpříjemnit nedobrovolné vězení. Pochutnala si na dušené kachně, kterou Maia připravila, a kousky chleba vytřela misku. Potom si ještě vzala sýr a nakrájené jablko. Jestliže někdo dokáže zachránit Emryse Llyna, tak je to jeho manželka, pomyslela si.

„Pojďte Drysi,“ řekla Maia, když poklidila po večeři,

„uložím vás do postele. Já si ustelu vedle v pokoji na zemi.“

„Ne, dítě,“ opáčila Drysi. „Je mi lépe v křesle u ohně než v posteli. Stačí, když mě zabalíte do kožešinového pláště a pořádně přiložíte do ohně.“

Maia jí vyhověla a postavila stoličku pod stařenčiny nohy. Potom ji políbila na tvář, popřála jí dobrou noc a šla spát. V noci dvakrát zkontrolovala oheň v krbu ve svém pokoji a také u Drysi. Spala neklidně, protože měla mysl zahlcenou přemírou myšlenek. Kde byl Emrys?

Podaří se jí přemoci Jezerní paní a získat zpět svého manžela? Co se přihodí, jestliže se jí to nepovede? Do Dračího doupěte to bylo dva dny cesty a vůbec si nebyla jistá, zda by tam trefila. Navíc by se teď ani nedostala ke koním do stáje. Co se stalo se zvířaty? Určitě jsou

hladová a trpí žízní. Zítra se k nim pokusí dostat přes dvůr. Čekala ji spousta práce a byla na všechno sama. Cítila, jak jí slzy zamlžily oči, a tiše plakala do polštáře. Musí zvítězit. Musí nad Jezerní paní zvítězit! Závisí na tom její štěstí.

Příští den ráno se Maia probudila před svítáním a oblékla si nejteplejší oblečení, které v truhle našla. Před odchodem ještě donesla Drysi šálek horkého mléka a krajíček chleba se sýrem. Když kráčela chodbou, třásla se zimou. Zdi byly pokryty vrstvou stříbřitě bílé námrazy a od úst jí stoupala pára.

Došla k bráně hradu, sundala závoru a otevřela ji. Slunce právě vycházelo a obloha měla červenooranžový nádech. Maia se zhluboka nadechla. Ledový vzduch ji bodal v plicích. Odhodlaně se brodila vysokým sněhem ke stájím. Když otevřela vrata do stájí, nevěřila svým očím. Stáje byly prázdné. Zavřela a prodírala se sněhem ke stodole, ale ta byla také prázdná. Dokonce tam nezůstala ani jediná kočka. Maia se vydala zpět ve svých stopách ve sněhu do hradu.

Vystoupala po schodech nahoru k cimbuří. Odstranila závoru, odemkla dveře a zamířila k místu, odkud byl nejlepší výhled na jezero. Zimní slunce se vyhouplo nad horizont a zlatavé sluneční paprsky dopadaly na zamrzlou vodní hladinu. Maia si natáhla kapucu a přitáhla si plášť pevně kolem těla.

„Jezerní paní, vyjděte ven ze své říše! Je nejvyšší čas, abychom naši záležitost vyřešily. Chci zpět svého manžela! Potřebuji ho a on potřebuje mě.“ Její pronikavý hlas se rozléhal hlubokým tichem.

„Čekám jeho dítě!“

Vtom zahřmělo a Jezerní paní stanula uprostřed jezera, jak mívala ve zvyku.

„Lžete, vy troufalé děvče!“ vykřikla, ale tón jejího hlasu naznačoval, že je na pochybách, zda Maia mluví pravdu, nebo ne.

„Ne,“ odvětila klidně Maia. Stála vzpřímeně a upírala pohled do obličeje krásné ženy, která byla její tchyní.

„Čekám dítě,“ zopakovala.

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Pocházím ze čtyř dětí a moje nejstarší sestra má dvě děti,“ odpověděla Maia. „Vy sama jste upravila kletbu. Řekla jste, že pokud váš syn najde pravou lásku, stane se z něho smrtelník a zplodí děti. Není snad toto důkaz, který hledáte, Jezerní paní? Emrys se stal smrtelníkem, jak si přál, a já nosím pod srdcem jeho dítě!“

„Ví o tom můj syn?“ zeptala se Jezerní paní.

„Čekala jsem, dokud jsem si tím nebyla jistá,“ pravila Maia. „Chystala jsem se mu to povědět to ráno, kdy jsem se probudila a zjistila, že jste ho unesla.“

Jezerní paní mlčela a po chvíli přerušila tíživě ticho.

„Pošlu vás do bezpečí domova, Maio Pendragonová.“

„Ne,“ ohradila se Maia. „Bude to vaše vnouče, Jezerní paní. A právě tímto způsobem si lidský rod uchovává svoji nesmrtelnost. Rodíme děti, které dál plodí potomky. Vraťte mi mého manžela, ať může poznat své dítě. Byla jste u toho, když Lancelot umíral, paní?“ zeptala se.

Jezerní paní nepatrně přikývla. „Vrátil se do Ile du Lac. Vrátil se ke mně. Ale v té době byl už hrad i jeho obyvatelé očarováni mým kouzlem. Neměl žádný domov, a tak jsem mu postavila malý příbytek na břehu jezera. Bojoval několik let ve Francii, ale i na jiných bojištích. Když zestárnul, vrátil se ke mně. Vrátil se, avšak místo na hezkého, ale nevěrného manžela jsem hleděla do pohublé, ztrhané bledé tváře. Jeho kdysi krásné tmavé vlasy byly protkány šedinami.“

„Přesto jste ho stále milovala,“ poznamenala Maia.

„Ano, milovala jsem ho,“ přitakala, „ale mé kouzlo ho nemohlo ochraňovat navěky, protože vy, smrtelníci, jste tak velmi slabí. Svěřila jsem se mu s tím, co jsem provedla, abych chránila našeho syna, a on se usmál, viditelně potěšen. Jak dny ubíhaly, chřadl, a když ležel na smrtelné posteli, seděla jsem u něho a držela ho za ruku. Když naposledy vydechl, na rtech mu zůstalo jméno jiné ženy. Guenever. Prokletá královna tvého předka, Maio Pendragonová.“

„V žilách mi nekoluje její krev, paní,“ ohradila se Maia a vzápětí dodala: „Emrys si vybral smrtelnost. Chce žít jako muž. Dovolte mu to a nechejte ho jít!“

„Nesnesla bych pohled na to, jak můj syn stárne a jednoho dne zemře,“ namítla Jezerní paní.

„Proč?“ chtěla vědět Maia. „Děsí vás představa, že zůstanete sama?“

Při těch slovech Jezerní paní očividně znervózněla. „Jak se…,“ spustila.

„Opovážím se čehokoli, jen abych získala zpět svého manžela!“ přerušila ji ostře Maia. „Vraťte mi ho, paní! Nemůžete si udržet jeho lásku tím, že mu zabráníte, aby byl se mnou a s naším dítětem.“

„Jste ta nejtvrdohlavější dívka, kterou jsem kdy poznala!“ zvolala Jezerní paní a, stejně jako předcházející den, za burácivého rachotu zmizela ve své říši.

Maia si povzdechla a vrátila se do hradu. Pokaždé když svým logickým uvažováním zahnala Jezerní paní do kouta, ta se okamžitě vypařila. Nebylo možné snažit se někomu domlouvat, když tam dotyčný nebyl. Po zbytek dne opět nosila ze síně dřevo, a když skončila, došla na dvůr a spustila vědro do studny. Několikrát jím udeřila o ledový krunýř, až se konečně ponořilo do vody. Naplnila nádoby na vodu a vrátila se domů.

„Tak co vám dnes povídala Jezerní paní?“ otázala se Drysi.

„Jak víte, že jsem s ní mluvila?“ podivovala se Maia.

„Hovořila jste s ní, protože jste se nevzdala naděje, že vám vašeho manžela vrátí,“ konstatovala stařena.

„Oznámila jsem jí, že čekám jeho dítě,“ odvětila Maia.

„Je to pravda?“

Maia přitakala a po lících jí stékaly slzy. „Chystala jsem se o tom povědět Emrysovi ten den, kdy zmizel,“ vzlykala.

„Jak se na to zatvářila Jezerní paní?“ vyzvídala Drysi.

„Nabídla se, že mi pomůže vrátit se domů k otci,“ řekla Maia. „Ale její návrh jsem odmítla,“ dodala.

„To bylo samozřejmě rozumné,“ přitakala Drysi.

„Uvědomuje si, že ztratí svého syna, jako ztratila jeho otce, pokud se Emrys dozví, že bude otcem.“

Maia si otřela slzy. „Svého manžela se nikdy nevzdám,“ prohlásila. „Na jaře zajedu za svým otcem a požádám ho, aby mi půjčil část služebnictva. Pak se vrátím do Ile du Lac a zůstanu tady tak dlouho, dokud se ke mně můj manžel nevrátí, i kdyby to znamenalo, že budu vychovávat naše dítě sama, Drysi.“

K večeři Maia opekla krajíčky chleba a obložila je plátky šunky. Když se najedly, seděly u krbu a popíjely víno. Usnuly až pozdě večer. Když se Maia druhý den ráno probudila, vycítila, že se oproti přecházejícím dvěma dnům cosi změnilo. Vstala a šla do komnaty, ve které spala Drysi. Opatrně otevřela dveře a vykročila do chodby. Vzduch byl teplý a zdi už nepokrývala námraza. Vrátila se zpět do pokoje. Vtom si všimla, že hromada dřeva, kterou s námahou nanosila ze síně, zmizela. Stejně tak se vytratily zásoby jídla, ale na stole stál podnos zakrytý víkem.

Maia přistoupila ke stolu, nadzvedla poklop a uviděla dvě misky plné horké ovesné kaše s medem a smetanou, natvrdo uvařená vejce, bochník chleba, švestková povidla a kostku másla. Vtom zaslechla, že se žena probudila. Obrátila se k ní a řekla:

„Podívejte, dnes ráno máme kouzelnou snídani.“

Drysi se zasmála. „Takže matka vašeho manžela má svědomí,“ poznamenala. „Ani nevím, jestli mě to překvapuje.“

Rozdělily si jídlo mezi sebe. Maia měla velkou chuť na teplou ovesnou kaši. Když dojedly, prázdný podnos najednou ze stolu zmizel.

„Už je tady zase teplo,“ řekla Maia. „Ze zdí zmizela námraza.“

„Běžte se podívat, jestli se někdo vrátil,“ navrhla jí Drysi.

Maia popadla plášť a vyběhla na chodbu. Prošla celý hrad, a ačkoli ve všech krbech plápolal oheň, nikde nespatřila ani živáčka. Když otevřela dveře na dvůr, uviděla cestičky ve sněhu, vedoucí ke všem venkovním budovám. Hlavní brána byla otevřená. Zachumlala se do pláště, prošla bránou a zamířila po cestičce k jezeru.

„Děkuji vám, Jezerní paní,“ zakřičela, ale jedinou odpovědí jí bylo ticho. Dokonce ani vítr nezafoukal. Maia se otočila a vrátila ze zpět. Následující dva dny si s Drysi pochutnávaly na jídle přichystaném na podnosech, které se kouzelně objevovaly v komnatě dvakrát denně. V krbech hořel oheň, aniž by Maia přikládala. Jezerní paní se o ně z jakéhosi důvodu starala, ale Jezerní pán se stále nevracel. Po deseti dnech došla dívce trpělivost a jednoho jasného rána opět vylezla na cimbuří a přivolala Jezerní paní.

Sluneční paprsky začínaly prohřívat chladný vzduch. Za několik dní už bude březen.

Maia se napřímila. Musí to udělat. Pro sebe, pro dítě rostoucí v její děloze, pro Emryse. „Jezerní paní, vystupte ven ze své říše! Sice se o nás staráte, ale to nestačí! Musíte mi vrátit manžela,“ zvolala důrazným hlasem.

„Musím? Musím?“ ozval se hlas Jezerní paní, která se objevila bez obvyklého zvukového doprovodu. „Nemáte takové postavení, abyste mi mohla klást požadavky, vy troufalé děvče,“ řekla.

„Bojíte se být sama ve světě, kde kouzelná moc rychle mizí,“ namítla Maia tiše. „Ale nemusí tomu tak být, paní.“

„Co tím míníte?“ zeptala se Jezerní paní. „Pokud můj syn zestárne a zemře, zůstanu sama. A k tomu dojde, jestliže přijme smrtelnost. Pokud ho přesvědčím, aby se své nesmrtelnosti nezbavoval, bude muset sledovat, jak stárnete a zemřete. Vím, že vás miluje, a tohle by mu zlomilo srdce.“

„Dobrovolně si zvolil smrtelnost, paní. Ano, sice zestárne a zemře, ale jeho krev bude kolovat v žilách jeho dětí a vnoučat,“ objasňovala Maia. „Nemusíte být sama. Nikdy! A pokud budou žít lidé, kteří vám důvěřují, vaše kouzlo nikdy nezemře.“

„Svět zapomíná, Pendragonova dcero. Emrys zná staré časy, protože se do nich narodil. Nikdy nezapomene a vždy mi bude důvěřovat,“ namítla Jezerní paní.

„Přesto ho ale chcete odsoudit k životu bez lásky?“ otázala se tiše Maia. „Vašimi skutky jste kletbu Elaine ze Shallotu spíše podporovala. Vždyť jste svého syna vůbec neochraňovala, paní.“

„Tomu nemůžete rozumět!“ vykřikla Jezerní paní.

„Ne!“ řekla ostře Maia. „Nerozumím tomu! Dobře mě poslouchejte. Já jsem vašeho syna nevyhledala. To on si našel mě. Navštěvoval mě v mých snech tak dlouho, až jsem odmítla všechny nápadníky, a čekala, až pro mě přijede. Když ten den nastal a požádal mého otce o moji ruku, otec váhal se svolením, protože tušil, že vašeho syna obklopuje cosi záhadného. Ale přísahala jsem, že se za jiného muže neprovdám, a otec nakonec s naším svazkem souhlasil. Čekám jeho dítě, paní. Mělo to tak být. Emrys a já jsme si souzeni. Vraťte mi ho! Vraťte mi ho zpět!“ Maia z pocitu marnosti dupla nohou.

Zamyšlená tvář Jezerní paní naznačovala, že se nemůže rozhodnout. Maiina slova byly důkazem toho, co odmítala vidět, anebo pochopit. Její syn se chtěl stát obyčejným smrtelníkem. Miloval tuto ženu, která pod srdcem nosila jeho dítě. Dnes ráno si všimla prvního stříbrného vlasu v ebenových vlasech svého syna. Takže Emrys se zbavil nesmrtelnosti dokonce bez jejího souhlasu. Kruté zjištění ji nesmírně zabolelo a s výkřikem plným žalu zmizela pod hladinou jezera.

Maia se rozvzlykala, když vtom se čísi ruce dotkly jejích ramen. „Emrysi?“ zašeptala vystrašeně.

Obrátil si ji k sobě. „Ano, jsem to já,“ řekl a jeho modré oči nenasytně hltaly její krásný obličej.

„Jsi to skutečně ty?“ špitla a z očí jí kanuly slzy. „Není to jenom nějaký kouzelný trik tvé matky?“ Rukama mu jemně přejela po lících.

„Jsem to já, má lásko,“ ujistil ji a políbil na rty. Když se uspokojil jejími rty, zasypával polibky její oční víčka, tváře a špičku nosu.

„Ale jak je to možné?“ štkala Maia. „Vždyť byla tak neústupná.“

„Netuším, má lásko,“ přiznal, „ale domnívám se, že tvá láska ke mně je tak silná, že dokonce překonala její kouzelnou moc,“ dodal a pohladil ji tváři.

„Jsi teď opravdu smrtelný?“ chtěla vědět Maia.

„Ano, jsem,“ přitakal. „Když mě odčarovala pryč, oznámil jsem jí, že právě tohle si přeji. Podle kouzelného práva jí nezbývalo nic jiného, než mé přání přijmout, ačkoli se mě ze všech sil snažila přesvědčit, abych své rozhodnutí změnil, má lásko.“

„Nosím pod srdcem tvé dítě,“ oznámila mu Maia a rty jí rozvlnil úsměv. Emrys je opět se mnou a je v bezpečí, blesklo jí hlavou.

Obličej se mu rozzářil radostí. „Budeme mít dítě, Maio?“

Přikývla.

„Ví to má matka?“ zeptal se.

„Ano. Řekla jsem jí to, když jsem ji žádala, aby mi tě vrátila,“ odpověděla.

„Ty jsi od mé matky něco vyžadovala? Jsi opravdu statečná, ženo. Pochybuji o tom, že by někdy někdo po mé matce cokoli žádal.“ S úsměvem od ucha k uchu si představil, jak asi matka na odvážné chování jeho manželky reagovala. „Půjdeme teď dovnitř a podíváme

se, jestli je služebnictvo zpět. Byla jsi tady sama, miláčku?“ Když vešli do hradu, zamkl dveře a připevnil závoru.

„Ne, byla se mnou Drysi. Jezerní paní na ni zapomněla. Našla jsem ji v jejím pokoji ve věži, Emrysi, odvedla k nám a postarala se o ni. Nanosila jsem dříví na oheň a v kuchyni jsem našla jídlo, dokud tvoje matka neprojevila trochu slitování. Jednoho dne náhle zmizela námraza ze stěn, v krbech plápolal oheň, ačkoli ho nikdo neudržoval, a na stole se objevovalo každý den jídlo na přikrytých podnosech. Neměla jsem skoro nic na práci, a tak jsme s Drysi hrály šachy a dámu. Drysi je skvělá společnice, Emrysi.

„Drysi byla se mnou, Maio,“ sdělil jí Emrys.

„Domnívám se, že ses starala o moji matku, která tak poznala tvoji povahu a přesvědčila se o tvé upřímné lásce ke mně.“

„Tvoje matka?“ zalapala po dechu Maia. „Ne, ne! Byla to Drysi. Kdybys slyšel, co všechno mi pověděla, uvěřil bys mi, Emrysi. Určitě to byla Drysi.“

„A já ti říkám, že Drysi byla se mnou,“ namítl. „Velmi se zlobila, že se musela vystěhovat ze svého útulného pokojíčku ve věži, a neustále si mé matce stěžovala. A nehraje ani šachy, ani dámu. Má totiž špatný zrak. Opravdu to byla moje matka a ty jsi na ni jistě udělala dojem.“

„Potom jí dlužím více, než jí kdy mohu splatit,“ poznamenala Maia. „Nicméně, možná důvěřovala tvému odhadu při výběru té správné ženy.“

„Po těch prvních dvou omylech?“ podivil se pobaveně.

„Tak to si nemyslím, protože znám svoji matku dobře. Nikdy neměla příliš vysoké mínění o lidském rodu a chování mého otce ji v tom jenom utvrzovalo.“

„Její největší obavou je, že zůstane sama, Emrysi,“ řekla Maia. „Ujistila jsem ji, že s našimi potomky a jejich následovníky nebude nikdy sama, protože je budeme vést k tomu, aby ji ctili a respektovali. Ale nejsem si jistá, zda mi uvěřila.“

„Potom jí musíme dokázat, že se mýlí,“ pravil Jezerní pán.

Zima konečně povolila své sevření nad Ile du Lac. Dračí pán, jeho ženy, syn a nejmladší dcera přijeli na návštěvu do Beltaine prvního května. O tři měsíce později se Maie narodilo první dítě, dcera. Několik dní po narození holčičky zavedl Emrys svoji ženu s novorozenětem na břeh jezera a přivolal svoji matku.

Když se Jezerní paní vznesla z modrých vod, vzala své vnouče do náruče. Tvrdé rysy její krásné tváře změkly, když k ní děťátko vzhlédlo modrýma očima, které měly stejný odstín jako její oči, a na hlavičce spatřila chomáček stříbrně plavých vlásků. „Jak se jmenuje?“ zeptala se.

„Chceme, abyste ji pojmenovala vy. Pokud vás to bude těšit, přejeme si, aby se stalo zvykem, že budete pojmenovávat naše následníky, paní,“ řekla Maia.

„Říkejte jí Seren, protože se její oči podobají hvězdám,“ pravila Jezerní paní, a když políbila holčičku na čelíčko, podala ji zpět rodičům.

„Uspěla jsem ve vaší zkoušce, paní?“ otázala se Maia a v očích se jí zajiskřilo.

„Ano, dcero,“ odpověděla s úsměvem, „uspěla jsi. Kdybych měla vybrat ženu pro svého syna, nevybrala bych lépe.“

„Stanou se z nás přítelkyně?“ naléhala Maia.

Jezerní paní mlčky přikývla, obdarovala je láskyplným úsměvem a ponořila se pod hladinu jezera, které bylo jejím domovem.

„Nikdy by mě nenapadlo, že poznám takové štěstí,“ řekl Emrys Llyn své ženě.

„Ani já ne, můj pane,“ ujistila ho Maia. Zaklonila hlavu, aby ji mohl políbit, ale holčička v její náruči hlasitým křikem protestovala proti těsnému sevření mezi jejich těly.

Zasmáli se a odtáhli se od sebe.

„Už se u ní začíná projevovat povaha mé matky,“ poznamenal Emrys s úsměvem.

Maia se opět zasmála. Byla vskutku šťastná. Averil byla také šťastná. Nyní bude na Junii, aby našla stejné štěstí, pomyslela si, když společně se svým manželem a spícím děťátkem kráčeli zpět k hradu.

ČÁST TŘETÍ

JUNIA

Kapitola třináctá

Gorawen nenápadně sledovala, jak Junia tiše vyklouzla ze síně. Nejmladší z dcer Dračího pána bylo čtrnáct. Byla to vysoká, štíhlá dívka s nádhernými hustými vlasy ebenové barvy, místy protkané tenkými, nazlátlými a rusými pramínky. Stejně jako její dvě starší sestry měla Junia zelené oči. Ale na rozdíl od Averil, jež je měla světle zelené, a Maii, jejíž oči připomínaly smaragdy, Juniiny měly tmavě zelený odstín. Už nebyla malá holčička, dokonce byla o něco vyšší než její nejstarší sestra Averil. V oválné tváři vynikaly oči spíše kulatého než mandlového tvaru. Špička jejího elegantního nosíku se lehce zvedala nahoru a ústa měla dlouhá. Během několika let dospěla ve velmi krásnou mladou ženu.

Její rodina ji vídala zřídkakdy, protože Junia si často vyjížděla na koni. Postrádala přítomnost starších sester a po jejich odchodu z domova trávila hodně času se svým bratrem Brynnem. Ale Brynn byl ještě chlapec, a když Junia vyrostla ze společných her, rozhodla se, že se bude učit umění šermířství a lukostřelby. Každý den také konala dlouhé projížďky. Často se vracela domů s náručí plnou nejrůznějších rostlin a potom se Gorawen vyptávala, zda se dají použít na přípravu lektvarů. Gorawen ji ochotně zasvěcovala do tajemství výroby bylinných odvarů, léčivých mastiček a čajů.

Junia nadšeně vstřebávala všechny znalosti, ale pokud došlo na výuku domácích prací, neprojevovala sebemenší zájem. Vaření ji nudilo. Vyšívání se vyhýbala. Po matce nezdědila talent na šití, stěží zvládla zalátat si punčochy. S velkou neochotou se učila vyrábět svíčky, mýdlo a konzervovat potraviny. Byla šťastná, když mohla vyrazit

na lov, ale kořist za ni musel očistit někdo jiný, protože to odmítala dělat. Po odchodu starších sester z domova se osobnost Junie Pendragonové naprosto změnila. Už nebyla dítě. Stala se z ní velmi nezávislá dívka se silnou vůlí.

Ysbail vešla do síně a pátravým pohledem se rozhlédla.

„Neviděla jsi Junii?“ směřovala svoji otázku Gorawen.

„Měla by teď se mnou mít další hodinu vyšívání. Mimochodem, pokud jde o vyšívání, nikdy jsem nepoznala někoho tak nešikovného, jako je má dcera,“ dodala.

„Předpokládám, že šla ven,“ odpověděla Gorawen. „Je tam hezky.“

„Kdyby byla starší, podezírala bych ji, že se scházím s nějakým mužem,“ prohodila Ysbail podrážděně.

„Myslím si, že je načase, aby jí začal Merin hledat manžela. Je příliš divoká a měla by se vdát dříve, než se nám vymkne její výchova z rukou.“

Gorawen přikývla. „Souhlasím s tebou,“ podotkla a její odpověď Ysbail překvapila. „Z Junie se stala krásná mladá žena. Věřím, že ji náš pán dobře provdá.“

„Ale ještě bych si přála, aby se zdokonalila v ženském umění,“ poznamenala Ysbail.

„Poučila jsi ji o dovednostech, kterými může žena potěšit svého manžela?“

„Ne,“ přiznala se Ysbail. „Pokaždé když se snažím nadnést tohle téma, Junia mi řekne, že o takových věcech nechce nic slyšet. Prý na to není ještě připravená.“ Ysbail vzhlédla ke Gorawen a dodala:

„Zkusila bys to s ní? Pokud jde o umění lásky, jsi mnohem zkušenější než Argel nebo já. A Junia tě má ráda.“

„Jestliže si opravdu přeješ, abych si s ní promluvila, tak to udělám,“ odvětila Gorawen. A čím dříve, tím lépe, pomyslela si. Už nějaký čas tušila, že se Junia opravdu s někým schází, aniž by to její matku napadlo. Nedomnívala se, že by tyto schůzky vedly k tomu jedinému, nicméně Junia dospívala velmi rychle. Stejně jako její sestry se stávala tvrdohlavou a odhodlanou dosáhnout za každou cenu svého. Krátce poté, co přišla do síně Argel, Gorawen odešla, aby vyhledala Brynna. Brynn bude určitě vědět, kam jeho sestra jela a zda se s někým vídá.

Hoch byl na dvoře a procvičoval si šermířské umění s kapitánem zbrojnošů Walterem. Gorawen je zaujatě pozorovala. Chlapci bylo teprve jedenáct, ale oplýval přirozenou schopností, která zaručovala, že se z něho jednoho dne stane vynikající bojovník. Gorawen doufala, že nebude muset nikdy jít do války. Merin býval občas povolán do služby u jejich vládce, Llywelyna ap Iowertha. Princ z Walesu musel chránit svá územní práva před mladým anglickým králem Jindřichem III. Gorawen byla vděčná za to, že Dračí doupě bylo díky své odlehlosti v relativním bezpečí.

Když výuka skončila, Brynn šel k otcově konkubíně, ženě, kterou velmi miloval. Stejně jako svoji matku. „Co na to říkáš? Myslíš, že se zlepšuji?“

„Bylo to výtečné,“ pochválila ho. „Pojď nyní se mnou. Měl by ses trochu ochladit, abys neonemocněl.“

Chlapcův obličej rozjasnil úsměv. Gorawen měl moc rád. Byla moudrá a nikdy s ním nejednala jako s malým dítětem, jako to dělaly jeho matka a Ysbail. „Jsem rád, že mám po otci pevné zdraví,“ poznamenal, když přešli dvůr a vstoupili do malé zahrady, obehnané vysokou zdí. Bylo pozdní léto.

„Pověz mi, kam jezdí Junia každý den,“ zeptala se rovnou Gorawen.

„Projíždí se po okolí, ale jejím oblíbeným místem jsou staré zříceniny u Mryddin Water,“ odpověděl.

„S kým se tam schází?“ chtěla vědět Gorawen.

„Někdy se vídá s jedním hochem z pohraniční oblasti, ale nevím, jaké je jeho rodové jméno.“

„Ty jsi je tajně sledoval?“

„Ne, jezdíval jsem tam s Junií. Zříceniny jsou báječné místo ke hrám, Gorawen,“ objasnil. „Jednou se tam ten chlapec náhodou přiřítil na svém koni a stali se z nás přátelé. Naučil jsem se od něho hodně o šermování.“

„Ale teď už s Junií k Mryddin Water nejezdíš?“ vyzvídala Gorawen.

„Před několika měsíci mi řekla, abych s ní pořád nejezdil. Myslím si, že se jí Simon líbí. Chichotala se všemu, co jí povídal,“ pravil znechuceně Brynn.

Gorawen se rozesmála. „Když se dívkám líbí nějaký hoch, většinou se takhle chovají.“

Brynn obrátil oči v sloup. „Nikdy jsem Junii neviděl chovat se tak hloupě,“ řekl.

„A co víš o tom chlapci?“ vyptávala se dál Gorawen.

„Jmenuje se Simon,“ řekl Brynn.

„Nevíš, jaké je jeho rodové jméno?“

Brynn zavrtěl hlavou. „Nevím,“ odvětil. „Je pro nás Simon, jako my jsme pro něho Brynn a Junia.“

Gorawen pokývla hlavou. Ten chlapec jezdil na koni, což znamenalo, že pocházel z dobré rodiny. Rolníci koně ani nechovají, ani na nich neumí jezdit. Ale kdo tedy byl? A kolik mu je let? A co s Junií provádějí ve zříceninách u Mryddin Water? Ano, nastal čas, aby byl Junii vybrán vhodný nápadník a provdala se dříve, než bude pozdě. Musím o tom chlapci zjistit více, pomyslela si Gorawen. Přesto se o tom Ysbail nezmíní, protože ta by okamžitě došla k mylným závěrům a zakázala by dceři její vyjížďky. Junia by přestala svoji matku poslouchat a došlo by mezi nimi k rozbrojům. Dříve než cokoli povím Merinovi nebo Ysbail, zjistím, o co tady vlastně jde, usoudila.

Naneštěstí si ale Ysbail při večeři stěžovala Dračímu pánovi. „Junia už oslavila čtrnácté narozeniny, můj pane, přesto jsem si zatím nevšimla, že bys jí začal hledat vhodného nápadníka. Zajímalo by mě, proč tomu tak je. Nevážíš si jí snad tolik jako svých dvou starších dcer? Jsem si vědoma toho, že jsem tě zklamala, když jsem ti nedala syna, můj pane, ale Junii v žilách koluje tvoje krev stejně jako Averil a Maie.“

Dračí pán jenom nevěřícně zíral na Ysbail, a ještě než mohl promluvit, zasáhla Argel.

„Dračí pán miluje Junii stejně jako své ostatní děti, Ysbail. Jak se jen opovažuješ říkat mu takové věci? Víš moc dobře, že nemáš pravdu. Až nastane správná doba,

bude Junia provdána,“ řekla a současně pociťovala silné nutkání vlepit Ysbail facku za její nevhodné řeči.

„Necítím se být připravená na manželství,“ poznamenala Junia k překvapení všech.

„Tvým sestrám bylo patnáct, když se vdávaly,“ vyštěkla Ysbail na dceru. „Snad si nemyslíš, že je snadné přijít k dobré partii, obzvláště pro dceru konkubíny?“

„Klidně bych si mohla žít spokojeně v Dračím doupěti po zbytek života,“ odvětila Junia klidně. „Třeba se nechci nikdy vdát, matko.“

Ysbail zaječela a přitiskla si ruku na levou stranu hrudi.

„Co to povídáš za hlouposti, děvče? Tak ty se nechceš nikdy vdát? Ovšemže se vdáš! K čemu jinému se rodí dívky?“ Vtom se jí ve tváři objevil vyděšený výraz.

„Nechceš snad jít do kláštera, že?“ To by byla naprostá katastrofa, blesklo Ysbail hlavou. V naději očekávala, že stráví zbytek života v pohodlí domova své jediné dcery. Kdyby se Junia rozhodla odejít do kláštera, musela by zůstat v Dračím doupěti.

„Netoužím prožít život v klášteře, matko,“ ujistila ji Junia. „Jen ještě nejsem připravená na manželský svazek. Proč mě do toho tak ženeš?“

„Když budeš vyčkávat příliš dlouho, budou tě všichni považovat za starou,“ vysvětlovala Ysbail a snažila se uklidnit. „Jsi z toho jenom nervózní, ale jakmile ti otec představí několik nápadníků, tvé obavy se zmírní,“ dodala.

„Nejsem nervózní ani se nebojím,“ opáčila Junia.

„Prostě nejsem ještě připravená.“

„Rozprava skončila,“ ohlásil Merin Pendragon pevným hlasem. „Na jaře se mezi mladými muži poohlédnu po vhodném nápadníkovi pro svoji nejmladší dceru, ale teď ještě ne, Ysbail. A ne abys mě kvůli tomu zase otravovala.“

Přestože Ysbail mlčela, všichni poznali, že jí odpověď Dračího pána neuspokojila. Zároveň věděla, že se jí nedostane pomoci od Argel ani od Gorawen, protože s jeho rozhodnutím souhlasily. Nicméně, kdyby se nezastala svého dítěte, kdo jiný by to za ni udělal? Gorawen byla nadmíru spokojená se svým švagrem, pánem z Everleighu. Argel byla šťastná, že se Maia provdala za Jezerního pána. Ale co chudáček Junia? Nenarodila se jako první dítě Merina Pendragona. Ani nebyla jeho dědičkou. Byla dítětem, které se mělo narodit jako vytoužený syn. Jenomže té pocty se dostalo Brynnovi Pendragonovi. Ubohá Junia byla pouhou nejmladší dcerou. Ale naštěstí měla u sebe svoji matku a Ysbail věděla, že bude bojovat za to, aby se Junia co nejlépe provdala. Nic jiného jí totiž nezbývalo, neboť jinak by neprožila spokojené stáří, o kterém vždy snila.

Junia zaskřípala zubama a snažila se ovládat vztek. Proč její matka trvala na tom, aby se co nejdříve vdala? Nejraději by utekla do své komnaty, ale zatím ještě netoužila být o samotě.

„Pojď si se mnou zahrát šachy,“ vyzvala ji Gorawen.

„Dojdu pro šachovnici,“ vyhrkla nadšeně Junia. Gorawen mezitím přinesla malý stolek, který stál u zdi,

a postavila ho ke dvěma židlím u krbu. Když dívka

přinesla šachovnici a šachové figurky, posadila se na

jednu z nich. Šachovnice byla z ebenového a cesmínového dřeva a ze stejného dřeva byly vyřezány i figurky. Gorawen si jako vždy vybrala tmavou barvu a hra mohla začít. První tahy byly snadné a probíhaly ve svižném tempu, ale postupně nabíraly na obtížnosti.

„Brynn se zmínil o vašem novém kamarádovi Simonovi,“ prohodila nenuceně Gorawen a táhla jezdcem. „Kdo je to? Odkud pochází?“

„Nepověděla jsi o tom matce, že?“ odpověděla Junia na její otázku otázkou. „Tak proto začala na otce naléhat, aby mi našel manžela?“

„Proč bych to někomu říkala?“ ohradila se Gorawen.

„Simon je z Englishry,“ řekla Junia. „Brynn a já jsme se s ním setkali před dvěma roky, když jsme prozkoumávali zříceniny u Mryddin Water,“ dodala a táhla koněm.

„Kolik mu je let?“ zeptala se Gorawen, zatímco zvažovala další tah.

„Když jsme se poprvé setkali, bylo mu šestnáct,“ řekla Junia. „Teď je mu osmnáct.“

„Domnívám se, že není příliš rozumné, aby ses s ním vídala sama,“ naznačila jemně Gorawen. „Až příště pojedeš k Mryddin Water, vezmi s sebou Brynna.“

„Ale proč? Kvůli tomu, že mám věk na vdávání?“ opáčila Junia. „Při schůzkách se Simonem nepotřebuji s sebou chůvu, Gorawen. Neprovádíme nic špatného.“

„To jsem netvrdila, mé dítě, a raději ztiš hlas, abychom nepřipoutaly pozornost tvé matky. Kdyby se dozvěděla, že se scházíš s nějakým mladíkem, uvěznila by tě v Dračím doupěti,“ varovala Gorawen dívku. „Jestliže se ti

ten mladý muž líbí, tvůj otec by se mohl sejít s jeho otcem a domluvit se na vašem manželském svazku. Ovšem za předpokladu, že už není zadaný.“ Gorawen se nedokázala rozhodnout, jakou hrací strategii zvolit, a tak táhla pěšcem.

„Ještě není zadaný,“ poznamenala Junia. „Opravdu si myslíš, že by byl otec ochoten domluvit mi sňatek se Simonem?“

„Nebyl by Simon proti?“ chtěla vědět Gorawen.

„Nevím,“ připustila Junia a obočí se jí v zamyšlení svraštilo.

„Domnívám se, že nejdříve musíme zjistit více o Simonově rodině,“ uvažovala nahlas Gorawen.

„Předpokládám, že když jezdí na koni, pochází z dobrého rodu.“

„Jeho mluva je vybraná a je vzdělaný,“ řekla Junia.

„Hovoříme spolu o všem možném. Jeho otec dokonce zná krále Jindřicha,“ dodala a v zelených očích jí zajiskřilo. „A je tak hezký, Gorawen.“

„Opravdu?“ Gorawen se usmála. „Tak mi o něm vyprávěj, Junio.“

„Má tmavé vlasy a tak čistý odstín šedé barvy, jakou mají jeho oči, jsem nikdy neviděla. Řekla bych, že je hezký asi jako Maiin manžel, a určitě je hezčí než Rhys FitzHugh,“ podotkla Junia.

Můj švagr sice vypadá dobře, ale není zdaleka tak hezký jako Emrys Llyn, pomyslela si Gorawen. Začínala se znepokojovat, protože z Juniiných slov měla dojem, že

dívka se do Simona zamilovala. „Zjisti jeho příjmení, mé dítě, a až mi ho povíš, promluvím si s tvým otcem.“

„Ach, děkuji ti, Gorawen!“ zvolala tiše Junia, ale vzápětí jí oči zastřel výraz lítosti. Skousla si spodní ret.

„Šach mat,“ oznámila smutně.

Ale Gorawen ji se smíchem pochválila. „Stává se z tebe opravdu výborná hráčka, Junio. Jsem na tebe pyšná. Žádná z tvých sester nehraje tak dobře.“

Dívčin obličej rozzářil šťastný úsměv. Život se jí náhle zdál báječný. Měla Simona a Gorawen jí složila poklonu za to, jak skvěle hraje šachy. Druhý dne, když jela na schůzku se Simonem k Mryddin Water, požádala Brynna, aby ji doprovodil.

„Gorawen mi řekla, že bych se neměla scházet se Simonem sama, protože jsem ve věku na vdavky,“ svěřila se mladšímu sourozenci.

„A ty jsi ji poslechla?“ podivil se Brynn. „Určitě je za tím něco víc, než mi tvrdíš, sestřičko.“

Juniiny bledé tváře zrůžověly. „Gorawen mi pověděla, že pokud Simon pochází z vážené rodiny, mohl by otec možná zvažovat náš manželský svazek!“

„Ale co když se ukáže, že Simon není vhodnou partií?“ chtěl vědět Brynn. „Co uděláš pak?“

„Jak tě mohlo něco takového vůbec napadnout!“ vykřikla Junia. „Samozřejmě že Simon bude vhodnou partií, Brynne. Musí být!“

„Ale co když ne?“ naléhal na ni.

„Nad tím nebudu přemýšlet,“ namítla Junia.

„Měla bys o tom přemýšlet, sestřičko,“ řekl Brynn.

„Utekla bys s ním? Nebo bys odmítla provdat se za někoho jiného?“

„To netuším,“ připustila Junia. „Ale Simonova rodina určitě bude pro otce přijatelná. Prostě to vím, Brynne! Proč se vždycky chováš tak tvrdohlavě a neodbytně?“

„Vždy měj připravenou variantu, sestřičko,“ odvětil Brynn. „A další variantu měj v zásobě, pokud ta první nevyjde. Je to jenom pouhá prozíravost.“

Když dojeli k Mryddin Water, seskočili z koní a uvázali je ke stromu. Brynn se hned rozběhl ke schodům zříceniny hradu a vylezl až na samý vrchol, odkud byl překrásný výhled na okolní krajinu. Junia si natrhala náruč sedmikrásek a pletla z nich věneček. Byla velmi nervózní. Simona poznala, když jí bylo dvanáct. Až do dnešního dne nepotřebovala znát jeho příjmení. Jak ho má zjistit? Nejlepší asi bude, když se ho rovnou zeptá.

„Už přijíždí,“ křikl Brynn Pendragon.

Srdce jí bilo jako na poplach. Štípla se do pobledlých tváří, aby dostaly barvu. Seděla na vyvýšeném místě nad říčkou a sledovala, jak se Simon na svém koni brodí mělčinou na druhý břeh. Jakmile zastavil na mýtině, zvedla se a šla ho pozdravit společně s Brynnem, který rychle seběhl dolů.

„Brynne! Rád tě zase vidím,“ přivítal se Simon s chlapcem. „Copak tě sem dnes přivádí?“

„Junia by se s tebou neměla scházet sama,“ vysvětloval Brynn. „Jste oba ve věku na vdávání a ženění. Nemohu dopustit, aby byla pověst mé sestry pošpiněna, Simone.“

„Brynne!“ okřikla ho Junia a ruměnec jí zabarvil tváře.

„Ach Simone, omlouvám se za bratra,“ vyhrkla.

„Brynn má pravdu, Junio. Ale ujišťuji tě, že Bohunové jsou úctyhodní lidé. Přísahám,“ pravil Simon de Bohun s úsměvem. Ta moje Junia je tak líbezná, pomyslel si.

„Stejně jako jsou Pendragonové,“ poznamenal Brynn. Tak, a podařilo se jim získat odpověď na důležitou otázku, aniž by ji museli položit. Brynn byl očividně potěšen. „Jdu na králíky,“ prohodil a s pastmi v rukách se plahočil směrem k lesu.

„Známe se už dva roky,“ promluvila Junia, „a teprve teď se dozvídám tvé příjmení.“

„A já tvé,“ přidal se Simon.

„Simone?“ špitla Junia hlasem podbarveným úzkostí.

„Simone, ráda bych se tě na něco zeptala, jen nevím, jak mám začít. Nejlepší asi bude, když půjdu rovnou k věci. Ale nepovažuj mě, prosím tě, kvůli tomu za drzé děvče.“

Položil jí ruku kolem ramen a přivinul ji k sobě. „O co jde, kvítečku? Vnímám tlukot tvého srdce, jako by ti bilo až v krku.“

Junia se zhluboka nadechla. V jeho objetí se cítila jaksi statečnější. „Jde o to, že mi za několik měsíců otec začne hledat budoucího manžela. Pokud by se v této záležitosti obrátil na tvého otce, budeš takovému návrhu přístupný? Ach, hlavně mi, prosím tě, pověz pravdu! Pokud nebudeš mít zájem, už o tom nikdy nebudu hovořit. A musíš mi slíbit, že zůstaneme přáteli.“

Simon de Bohun si otočil dívku k sobě a oběma rukama se lehce opřel o její útlá ramena. Zabodl své oči do jejích.

„Junio, copak nevíš, že tě miluji?“ otázal se měkce. „Má nevinná panno, jsi jediná dívka, se kterou bych se kdy oženil. Ale s mým otcem není snadné pořízení. Někteří lidé o něm říkají, že je krutý, a musím přiznat, že jsem byl svědkem toho, když se tato jeho špatná vlastnost projevila v plné míře. Jsem jeho jediný syn a určitě si bude přát, abych byl v manželství šťastný, protože Hugo de Bohun moji matku velmi miloval. Řeknu mu, aby se sešel s tvým otcem a domluvili se na našem manželském svazku,“ ujistil ji, a když se letmo dotkl jejích rtů, Junia málem omdlela, protože ji žádný muž nikdy nepolíbil.

„Simone,“ hlesla a další slova ze sebe nedokázala vypravit. Nemohla si vzpomenout, kdy naposledy byla tak šťastná.

„Promluvím si s otcem ještě dnes večer,“ slíbil Simon. Obdaroval ji láskyplným úsměvem a hladil ji po tváři.

„Otec mi nedovolí provdat se dříve než příští rok v červnu, kdy mi bude patnáct,“ podotkla Junia.

„Alespoň tak bude mít má rodina dost času na to, aby tě lépe poznala, a také tvá rodina lépe pozná mě,“ poznamenal Simon. „Nevadí mi počkat si na tebe, protože za to stojíš, zlatíčko.“

„Tak jsem nastražil pasti,“ hlásil Brynn, když se vracel z lesa.

„Okamžitě je zase odnes!“ vykřikla Junia. „Nepřeji si na tomto radostném místě vidět žádnou krev.“

„Ježíši!“ zaklel Brynn a odběhl zpět do lesa, aby sestře vyhověl.

Co se to sakra s Junií děje? přemítal cestou. Když se vrátil, byla opět sama. „Kde je Simon?“ zeptal se.

„Odjel domů. Setkáme se zase za tři dny. Pojď! Nechci jet domů za soumraku, bratříčku. Kdo ví, kdo se tady potlouká.“ Vyskočila na koně a netrpělivě se dívala na bratra.

Brynn se vyšplhal do sedla a vzal otěže do rukou. „Jak to, že máš tak dobrou náladu, sestřičko?“

„Vezmeme se!“ zvolala Junia vzrušeně.

„Cože?“ Brynn vypadal překvapeně.

„Miluje mě, bratříčku! Miluje mě! Řekne svému otci, aby se s mým otcem domluvil na našem manželském svazku.“

„Ježíši!“ vykřikl chlapec.

„Hlavně o tom nesmíš nikomu povědět! Přísaháš?“

„A proč ne?“ pozlobil ji Brynn. „Už se nemohu dočkat, až uvidím šokovaný výraz ve tváři tvé matky, až se o tom dozví. Nemá ráda Angličany, dokonce ani Angličany z pohraniční oblasti.“

„Nechci žádného jiného muže než Simona,“ prohlásila neochvějně Junia.

„Teď mi připomínáš Maiu, ale to jsme alespoň věděli, že je Jezerní pán dobře zaopatřený muž. Čím se může chlubit Simon de Bohun, aby se dal považovat za výhodnou partii?“ otázal se Brynn sestry. „Je nejstarším synem, nebo nejmladším? Smíří se jeho rodina s tím, že jsi nemanželská dcera? A přijmou tvoji matku?“

„Je jediným synem,“ řekla Junia. „A proč by mělo na tom ostatním záležet, když se milujeme?“

„Ach sestřičko, sestřičko,“ lamentoval Brynn. „Láska nemá nic do činění s výhodným sňatkem tam, kde jde o zlato a půdu. Manželský svazek musí být výhodný pro obě strany. Dokonce i já, přestože jsem ještě malý, to chápu. A ty bys to měla také konečně pochopit. Nevzpomínáš si, jak otec zvažoval, že by mě oženil s Mary FitzHughovou? Kdyby se bývala stala mojí ženou, získali bychom manské panství Everleigh a pozemky v Englishry.“

„Jsem dcera Dračího pána,“ namítla Junia.

„Nejmladší dcera, která se narodila jeho druhé konkubíně, a ne manželce. Není toho moc, co bys mohla dědici nabídnout,“ připomněl jí Brynn. „Pokud ovšem není chudší než ty.“

„Mé sestry…,“ začala Junia, ale bratr ji přerušil.

„Averilin sňatek se nakonec ukázal jako výhodný a Maia je manželská dcera, takže dostala tučné věno, které zahrnovalo dobytek a stříbro. Neupínej se k naději, že by mohl Simonův otec uvažovat o vašem sňatku. Určitě bude hledat zámožnou dědičku, jež vlastní půdu, kterou by připojil ke svým pozemkům, a také stáda dobytka a zlato.“

„Mýlíš se,“ opáčila rázně Junia. „Simon svého otce, i přes mé nedostatky, určitě přesvědčí.“

„Tvoje matka porodila jedno dítě a navíc dceru,“ konstatoval Brynn.

„Gorawen také porodila jedno dítě, a přesto má její dcera nyní dvě dcery,“ ohradila se Junia.

Brynn se zasmál. „Vidím, že s tebou nic nenadělám, protože budeš za svoji lásku bojovat, Juni. Přeji ti tedy hodně štěstí, sestřičko.“

„Zajímalo by mě, jak daleko je Simonův domov od Mryddin Water,“ prohodila Junia.

Nebylo to příliš daleko a Simon celou cestu uháněl tryskem, protože se nemohl dočkat, až otci oznámí, že se zamiloval a chce se oženit. V osmnácti letech byl připraven převzít zodpovědnost za svoji budoucí manželku a děti. Měl ale pochybnosti, zda bude rozumné přivést Junii do jejich domácnosti, kde jeho otec vládl železnou rukou. Junia byla nevinná, líbezná dívka a z jejího vyprávění poznal, že prostředí jejího domova bylo mnohem útulnější a laskavější než prostředí jeho domova.

Simon nelhal, když Junii řekl, že není s jeho otcem snadné vyjít a také že ho někteří považují za krutého. Několik lidí prohlašovalo, že ho změnila smrt jeho milované ženy, ale Simonova stará chůva tvrdila pravý opak. Co ho zná, vždy se choval krutě, řekla kdysi Simonovi. Ale svoji ženu Anne vroucně miloval a ona během svého života jeho krutost zmírňovala. Přestože se nikdy nezotavila z porodu, manžel ji měl rád a vážil si jí. Když bylo Simonovi dvanáct, jeho matka čekala druhé dítě. Po několika měsících ale zemřela i s nenarozeným dítětem. Déle než rok Hugo de Bohun hořce truchlil nad její ztrátou a pak se zase vrátil ke svému obhroublému chování. Výchovu syna přenechal své milované choti, když ještě žila, a postarší chůvě. Po smrti lady Anne

žádné ženy nešly dobrovolně sloužit do domu Huga de Bohun, protože většina z těch, které tam sloužily, se staly obětí svého pána a jeho mužů. Nevolníci buď své dcery skrývali, nebo jim zohavili obličej, aby je ochránili před nebezpečím, které na ně čekalo v domácnosti lorda Huga. Simon jenom doufal, že s Juniinou přítomností se do jejich domu vrátí pohoda a klid, jako tomu bývalo kdysi, když ještě žila jeho matka.

Ten večer panovalo v síni neobvyklé ticho. Simon využil příležitosti a rozhodl se promluvit si s otcem, který ještě nebyl v rozmařilé náladě a na klíně mu zatím neseděla jeho nejnovější děvka.

„Chci se oženit,“ oznámil mu stroze.

„Ano, také jsem si říkal, že je načase, aby ses oženil,“ souhlasil s ním otec. „Vím o jedné dědičce, jejíž pozemky sousedí s našimi na východě. Předpokládám, že její otec bude přístupný k vašemu svazku, protože naše rodinné jméno v této oblasti něco znamená.“ Vzal pohár s vínem a dlouze se napil.

„Vybral jsem si manželku sám,“ opáčil Simon.

„Ožením se z lásky, stejně jako jsi to udělal ty, otče.“

„Sice jsem se oženil z lásky, ale co jsem tím získal? Jednoho syna a zlomené srdce. Bylo to hloupé rozhodnutí a ty se oženíš s děvčetem, které ti vyberu, chlapče.“

„Neožením se s nějakým děvčetem, které má předkus, jenom kvůli jeho pozemkům, zatraceně!“ odsekl Simon vztekle. „Chci Junii Pendragonovou a budu ji mít!“

„Koho že chceš?“ vykřikl Hugo de Bohun a jeho tvář zbrunátněla.

„Jmenuje se Junia Pendragonová a je z Walesu. Přestože vím, že Walesany nenávidíš, mnoho z tvých přátel z pohraniční oblasti mísí svoji krev s waleskou, čímž získávají půdu na obou stranách hranic a také silnější postavení.“

„Žádný z Bohunů se nikdy neožení s Pendragonovou, Simone! Jak je možné, že jsi ještě neslyšel ten příběh? Nesnaž se mi namluvit, že je něco, co ti stará Elga nevyslepičila!“ ušklíbl se jízlivě, dopil víno a udeřil pohárem o stůl, aby dal najevo, že potřebuje dolít.

Sluha mu rychle doplnil číši po okraj.

„Jaký příběh?“ zajímalo Simona. Až do dnešního dne jméno Pendragon určitě neslyšel.

„Několik generací dozadu, myslím, že to bylo v době, kdy žil můj pradědeček, se měl syn z našeho rodu oženit s Pendragonovou dcerou. Předmanželské listiny byly sepsány a stvrzeny podpisy, věno bylo předáno, ale ženich náhle zemřel dříve, než se slavila svatba. A ti chamtiví Pendragonové chtěli po naší rodině vrátit věno, což rodina rázně odmítla. Nemohli jsme za to, že ten hoch zemřel poté, co byly podepsány listiny. Majetek Pendragonovy dcery nám oprávněně patřil. Jenomže ta zatracená holka skočila z věže otcovy tvrze a zabila se. Bez věna a půdy neměla šanci, že by se provdala, a žádný klášter by ji do svých řad nepřijal. Pendragonové nás z toho vinili, ale nebyla to naše chyba. Věno patřilo nám.

„Zdálo se, že tím celá záležitost skončila, ale krátce nato Walesané unesli Bohunova dědice a pomstili se za smrt jejich dcery tím, že chlapce vykastrovali. Zanedlouho zemřel, ale jeho žena mu ještě stihla porodit

dva syny. Vychovala je k tomu, aby nenáviděli Walesany, obzvláště Pendragony. A od té doby je konec všem manželstvím mezi Pendragony a Bohuny, Simone.“

„Kdy se to stalo, otče? Před sto nebo dokonce více lety? Není už načase, aby byl tento svár zapomenut? A jak jinak než sňatkem mezi Pendragonovou dcerou a Bohunovým synem? Tentokrát se bude svatba oslavovat a náš rod získá nové dědice,“ pravil Simon svému otci.

„Ježíši!“ zaklel rozzuřeně Hugo de Bohun. „Právě toho jsem se vždycky obával. Jsi zatracený slaboch s měkkým srdcem. Ošoustej tu holku, jestli chceš, ale oženíš se s dívkou, kterou ti já vyberu. A poslechneš mě.“

„Ožením se jedině s Junií Pendragonovou,“ namítl ostře Simon.

„Oženíš se s Aceline de Bellaud,“ zařval Hugo. „Je jedináček a její otec váš svazek schvaluje stejně jako já.“

„Nejprve jsi hovořil tak, že to vyznělo, jako bys náš svazek teprve zvažoval, ale teď se mi zdá, že jsi už uvedl věci do pohybu, aniž bys se mnou celou záležitost probral. Je mi osmnáct, otče, nejsem dvanáctiletý kluk.“

„Nicméně podle zákona jsi zavázán mě poslouchat, Simone.“

„Klidně bych mohl z Agramantu odejít,“ vyhrožoval mladík svému otci.

„Chceš opustit domov?“ rozlítil se Hugo a udeřil pohárem o stůl, až se víno rozstříklo kolem. „Kam si kčertu myslíš, že bys šel? A co bys dělal, ty zatracený slabochu?“

„Šel bych k rodině své matky,“ řekl důrazně Simon.

„Neočekávej, že by se tě tvůj dědeček za těchto okolností ujal. Vyhnal by tě, jakmile by se dozvěděl důvod tvého náhlého příjezdu. Otec tvé matky také chápe důležitost výhodného sňatku. Aceline de Bellaud ti bude oddanou manželkou. Její pozemky jsou úrodné a vlastní několik stád dobytka. A kromě toho dostane zlato i stříbro.“

„Jestliže je tak dobře zajištěna, otče, proč by tedy její otec souhlasil s naším sňatkem?“ otázal se Simon. „Naše rodová větev není tak významná jako u ostatních Bohunů,“ dodal.

„Ale i přesto jsme de Bohun,“ odsekl Hugo.

„Bellaudové mají sice bohatství, ale na rozdíl od nás nemají významné jméno. Aceline je jediné dítě. Viděl jsem ji a je zralá na šoustání. S takovou šťavnatou mrškou budeš mít dům plný synů.“

„Z tvých úst to vyznělo, jako bys ji měl rád pro sebe. Proč se s ní tedy neoženíš? Proč se musím právě já stát obětním beránkem tvé chamtivosti? A co se sakra stalo s Bohuny, že nevrátili věno, které náleželo Pendragonově dceři? Přestože se svatba nekonala a smrt ženicha nebyla jejich vina, věno měli vrátit. Chamtivými nebyli Pendragonové, otče. Byli to Bohunové.“

„Vždyť zabili Bohunova dědice,“ zavrčel Hugo.

„Ale až poté, co byla jejich dcera podvedena, zostuzena a spáchala sebevraždu,“ opáčil Simon.

„Nezáleží jenom na tom, co si myslím nebo říkám, Simone,“ pravil otec. „Dračí pán ti nikdy nedovolí, aby

ses oženil s jeho dcerou. Pendragonové nás nenávidí stejně, jako my nenávidíme je. Vyžeň si to děvče z mysli a soustřeď se na manželský svazek s Aceline de Bellaud, protože jedině ona se stane tvojí ženou.“

„Neožením se s dívkou, kterou jsi mi vybral,“ protestoval pevným hlasem Simon. „Buď se ožením s Junií, nebo se neožením vůbec.“

„Poslechneš mě, Simone, protože jsem tvůj otec,“ řekl Hugo. „Jak jsi ksakru přišel na to, že by sis mohl sám vybrat svoji manželku?“

„Ty jsi mi byl příkladem.“

„Ano, ale tenkrát jsem byl lordem z Agramantu. Můj otec byl už několik let po smrti, ale věděl jsem, že bych ho potěšil, kdybych se oženil s tvojí matkou. Nemohl jsem tušit, že se po porodu tak zhorší její zdraví,“ odpověděl Hugo de Bohun. „Nemáš oprávnění vybrat si manželku, takže ti nezbývá nic jiného, než poslechnout svého otce.“

„Musím tě snad zabít, abych se stal lordem z Agramantu a tak se mohl oženit s Junií?“ křičel rozčileně Simon.

„Na to si netroufneš, hochu,“ vysmíval se Hugo synovi.

„Jsi příliš slušný a dobrosrdečný. Nevěsta, kterou jsem ti vybral, je mladá žena se silnou vůli. Už se postará o to, abys plnil své povinnosti, až tady nebudu.“ Při pohledu na Simonovu hezkou tvář se zachechtal. „Jen si chvíli trucuj, když ti to pomůže, chlapče,“ řekl. „Uspokoj svoji touhu po té dívce, a až budeš připravený, navštívíme Bellaudy a seznámíš se se svojí nevěstou, Simone. Jak jsem se už zmínil, je to velmi šťavnatá mrška.“

„Jdi kčertu, otče!“

„Nepochybně tam jednoho dne půjdu,“ řehtal se Hugo

„a slibuju, že si to tam užiju!“ dodal, ale to už jeho syn vybíhal ze síně.

Když Simon vběhl do své komnaty, vrhl se na postel. Taková tragédie! Nicméně Junii miloval z celého srdce a nebyl ochoten jen tak lehce se jí vzdát. Zajede za jejím otcem sám! Udělá, cokoli bude třeba, jen aby získal Pendragonův souhlas. Vtom zaslechl, jak se dveře do jeho komnaty otevřely a vzápětí zavřely. Zvedl hlavu a uviděl starou Elgu.

„Ach můj chudáčku,“ špitla.

„Zaslechla jsi můj rozhovor s otcem?“ zeptal se jí.

„Nebo ti o něm pověděl někdo jiný? Vlastně to byla spíše ostrá výměna názorů, Elgo.“

Posadila se k němu na postel. „Musíte se té dívky vzdát, chlapče. Pokud to neuděláte, váš otec se už postará o to, aby vás k tomu donutil. Hugo de Bohun je zlý člověk. Ještě jste neměl příležitost poznat hranice jeho zla. Jenom vaše matka, bůh žehnej její dobré duši, dokázala udržet jeho zlého ducha pod kontrolou. Jestliže opravdu tu dívku milujete, musíte se s ní rozloučit, protože jinak se octne ve velkém nebezpečí.“

„Zajedu za jejím otcem a požádám ho, aby mě vyslechl,“ řekl Simon. „Když se dozví, jak moc Junii miluji, určitě nám dovolí, abychom se vzali.“

Při těch slovech plných naivity bodlo Elgu u srdce.

„Chlapče, dokonce i kdyby vzal Dračí pán v úvahu lásku, kterou vy a jeho dcera k sobě cítíte, co budete moci

nabídnout, když vás otec vydědí? A můžete si být jistý, že to udělá, pokud ho neposlechnete.“

„Je mi naprosto jedno, jestli mě vyžene, Elgo! Junia představuje celý můj život. Když mi dnes řekla, že mě miluje, bál jsem se, že mi od čiré radosti, kterou jsem pocítil, vyskočí srdce z hrudi. Jak jen bych se jí mohl vzdát?“

Elga si utrápeně povzdechla. „Musíte to udělat, Simone. Pokud se tak nestane, potom ponesete vinu za odplatu, které se váš otec dopustí na té nevinné panně. Dokázal byste s tím žít? Nakonec vám nezbude nic jiného, než se oženit s nevěstou, kterou vám Hugo de Bohun vybere. A to Pendragonovic děvče bude donuceno ke sňatku s mužem, které ho jí vybere její otec, i když miluje vás. Čím dříve ukončíte tento nešťastný vztah, tím dříve se vaše zlomená srdce zahojí,“ domlouvala mu a pohladila ho po paži. „Je mi to moc líto, chlapče. Ale v životě se často stává, že nedostaneme to, po čem naše srdce touží. Takhle už to na světě chodí.“

Ze Simonových úst vyšel dlouhý povzdech plný zoufalství. „Mám se s Junií setkat za tři dny u Mryddin Water,“ řekl.

„Vysvětlíte jí, proč se s ní nemůžete oženit?“ vyzvídala Elga.

„To ještě nevím,“ odvětil Simon.

„Ale nepřipravil jste ji o panenství, hochu, že?“ vyhrkla Elga a jejím unaveným obličejem se kmitl znepokojený výraz.

„Ježíši, to ne!“ ohradil se tak horlivě, že poznala, že nelže. „Miluji ji, Elgo. Nikdy bych ji nezostudil.“

„Ovšemže, hochu, ale považovala jsem za rozumné zeptat se na to,“ pravila Elga a zvedla se z postele.

„Nechám vás teď o samotě, abyste si mohl důkladně promyslet, co jí povíte. Máte na rozhodnutí tři dny,“ dodala a odkráčela z pokoje.

„Nevzdám se jí,“ zašeptal Simon. „Určitě musí existovat nějaký způsob. Určitě musí!“

Kapitola čtrnáctá

Nemohla si to nechat pro sebe. Prostě nemohla! Když v síni našla Gorawen, uchopila její ruce do svých a pravila:

„Simon se chystá požádat svého otce, aby se s mým otcem domluvil na našem sňatku!“ V očích jí zasvítily jiskřičky a vyzařovalo z ní nesmírné štěstí, když se vedle ní posadila.

„A z jaké rodiny pochází Simon?“ vyzvídala Gorawen.

„Jmenuje se Simon de Bohun! Je to úctyhodné jméno, že?“

Gorawen zmizela barva z obličeje. „Ach mé nejdražší dítě,“ promluvila tichým hlasem, „za Simona de Bohun se nemůžeš provdat. Tvůj otec to nikdy nedovolí. Je mi to tak líto!“ Přivinula si Junii k sobě, a když se ji chystala obejmout, dívka se odtáhla jako opařená.

„Co to povídáš?“ zalapala po dechu.

„Musím si okamžitě promluvit s tvým otcem,“ řekla Gorawen a oči se jí zamlžily slzami.

Junia seděla bez hnutí, jako by byla vytesána z kamene.

„Nesmíš mu nic říct, dokud nepřijede Simonův otec požádat o moji ruku,“ opáčila strnule.

„Jeho otec nepřijede, Junio. Merine! Pojď si, prosím tě, něco poslechnout,“ křikla Gorawen na Dračího pána, který seděl před krbem. „Junio, pověz otci o svých schůzkách se Simonem u Mryddin Water.“

„Co to má znamenat?“ vyhrkla Ysbail a už se hnala ke Gorawen a Junii. „Tak ty se scházíš s nějakým mužem, ty jedna couro?“ zaječela a vlepila dceři facku. „Chceš se zničit, hlupačko? Kdo tě pak bude chtít, když bude o tobě známo, že jsi dobře prošlapaná cestička?“

Gorawen vyskočila. „Nepovažuj se Junii znova uhodit,“ křikla rozzlobeně. „Aniž bys o tom něco věděla, děsíš se nejhoršího. Vychovávaly jsme snad naše dcery tak, aby se chovaly jako děvky?“

„Neraď mi, jak mám potrestat svoji dceru,“ vřískala Ysbail. „Nevychovala jsem ji, aby se z ní stala coura!“

„Vždyť se tak nechová!“ opáčila Gorawen ostře.

„Jestliže teď konečně zmlkneš a necháš si ty ohavné myšlenky pro sebe, dozvíš se o tragédii, která potkala tvé dítě. Zlomí jí to její nevinné srdce.“

Ysbail ztěžka dosedla na židli. „Co se stalo, Junio?“ zeptala se dcery o něco klidnějším hlasem. „Vyprávěj mi o tom.“

„Ne,“ vmísil se Merin Pendragon. „Pověz o tom mně, dcero,“ vyzval Junii, když se posadil vedle Gorawen a

Ysbail odsunul stranou. Vtom do síně vstoupil Brynn a sedl si na podlahu hned vedle sestry.

„Jmenuje se Simon de Bohun,“ začala Junia a neuniklo jí, že matka a Argel zalapaly po dechu. „Brynn a já jsme se s ním poprvé setkali před dvěma roky u zřícenin u Mryddin Water,“ pokračovala a po bledých tvářích se jí kutálely dvě velké slzy. „Zamilovali jsme se do sebe, otče, a Simon se chce se mnou oženit. Co je na tom tak špatného?“

„Není nic špatného na tom, že jsi zamilovaná, Juni,“ promluvil rozvážně Dračí pán. „A není nic špatného na tom, že se chceš vdát. Ale mezi Pendragony a Bohuny panuje zlá krev, má dcero. Je mi to líto, ale vaše svatba se nikdy slavit nebude.“

„A proč panuje mezi našimi rodinami zlá krev?“ otázala se Junia rozechvělým hlasem.

„Před sto dvaceti dvěma lety se měla Bronwyn Pendragonová provdat za Roberta de Bohun. Předmanželské listiny už byly podepsány, ale těsně před svatbou Robert náhle zemřel. Jeho rodina odmítla Bronwyn vrátit věno. Prohlašovali, že mají na věno nárok, protože byly podpisem stvrzeny předmanželské listiny, a že nemohou za to, že jejich syn zemřel. Byl to od nich podlý čin. Jistě víš, že rod Pendragonů nikdy nepatřil k zámožným rodinám. Když Bronwyn nedostala věno zpět, nemohla se provdat. Dokonce by ji nepřijali ani do kláštera. Nezůstalo jí naprosto nic. Sice se rodině podařilo dát malé věno dohromady, ale Bronwyn milovala Roberta de Bohun. Jeho smrt jí zlomila srdce, a proto skočila ze severní věže.“

„Ach otče, to je hrozné,“ špitla Junia.

„To ale není všechno, dcero,“ pokračoval Dračí pán.

„Bronwynin otec nechal unést Bohunova dědice, jejich druhého syna. Vykastroval ho, čímž zapříčinil jeho brzkou smrt. Doufal, že se tímto činem pomstí za pošpiněnou čest. Ale dědicova manželka už v té době nosila pod srdcem dítě a o sedm měsíců později porodila dvojčata, syny, a vychovala je k nenávisti vůči Pendragonům, stejně jako byly vychovávány další generace Bohunů. A právě proto se nemůžeš provdat za Bohuna, Juni.“

Junia se zamyslela a po chvíli pravila:

„Vždyť je to směšné, otče! Nemůžeme se se Simonem vzít jenom kvůli nějakému hloupému sváru, který vznikl před sto dvaceti dvěma lety? Copak se nikdy Pendragonové ani Bohunové nesnažili tuto rozepři ukončit? Nenastala právě teď vhodná doba? Až do dnešního dne jsme neměli o tomto sváru ani potuchy. Zamilovali jsme se do sebe a chceme se vzít. Nedokázala by naše vroucí láska vyléčit starodávnou rozepři mezi našimi rodinami? Není láska silnější než nenávist? Domnívám se, že ano, a měla bych se za Simona de Bohun provdat.“

„Junio,“ promluvil její otec, „Kdyby to jenom trochu šlo, umožnil bych ti to. Otec tvého Simona je ale muž s dosti špatnou pověstí. Když ještě žila jeho manželka, potlačil v sobě zlo a choval se slušně. Ale po její smrti se opět vrátil ke svým starým způsobům. Nikdy by nedopustil, aby se jeho syn s tebou oženil. Je mi to moc líto.“

„Když se nikdo nepokusí uzavřít příměří, tak ten spor nikdy neskončí,“ odvětila Junia.

Merin Pendragon přikývl. „Máš pravdu, dcero, ale tak to na světě chodí.“

„Neprovdám se za jiného muže,“ opáčila tvrdohlavě Junia.

„Uvidíš, že jednoho dne se provdáš,“ pravil Dračí pán,

„ale tvé zlomené srdce teď potřebuje čas, aby se vyléčilo. Nebudu tě nutit do sňatku s jiným mužem, dokud mi sama neoznámíš, že jsi připravená,“ slíbil jí.

Junia vstala. Pohled, který jim věnovala, byl tak žalostný, že se všechny ženy rozplakaly. Pak dívka vyběhla se vzlykotem ze síně.

„Neexistuje alespoň malá naděje?“ zeptala se Gorawen.

Dračí pán zavrtěl hlavou. „Kdyby Hugo de Bohun neměl tak příšernou pověst, možná bych se kvůli Junii pokusil ukončit rozepři mezi našimi rodinami, ale nepřeji si, aby moje dcera skončila v jeho domě. Jak můžeme vědět, že Simon skutečně neměl ani tušení, že je Junia mé dítě? Jak můžeme vědět, že není jako jeho otec a nesvede ji?“

„Simon je dobrý muž, otče!“ ozval se Brynn. „Vždy se k mé sestře choval s velkou úctou.“

„Ale nebyl jsi tam s nimi pokaždé,“ připomněla mu Gorawen.

„Ty jsi je snad nechal spolu o samotě?“ podivil se Dračí pán a jeho hlas byl podbarvený zlobou.

„Má sestra mě požádala, abych s ní nejezdil,“ řekl Brynn. „Stalo se to jenom několikrát, ale dvakrát jsem je špehoval. Jenom seděli a povídali si. A neseděli těsně vedle sebe.“

„Junia mi řekla, že mezi nimi k ničemu nedošlo. Věřím jí, Merine,“ pravila Gorawen.

„Jestliže se dozvím, že se chovala neslušně, dostane pořádný výprask,“ zabrblala Ysbail. „Je škoda, že mezi námi a Bohuny panuje zlá krev. Jinak by to byl pro moji dceru výhodný svazek! Bohun by byl lepším úlovkem než FitzHugh, a možná dokonce i než Emrys Llyn.“

„Vyžeň si to z hlavy, ženo!“ okřikl ji hrubě Merin Pendragon. „Bohunovi nevolníci prý hyzdí tváře svých dcer, aby na nich nespočinul zrak chlípného Huga de Bohun a jeho mužů. Vůbec by se mi nezamlouvalo, kdyby v takovém domě žila naše dcera.“

„Když si jen pomyslím, že Junia k sobě přitáhla muže z tak významné rodiny,“ prohodila Ysbail, jako kdyby ignorovala slova svého pána. „Teď budeš muset najít Junii přinejmenším stejně tak výhodnou partii, můj pane. Nespokojím se jen tak s někým.“

Argel a Gorawen se na sebe podívaly a potlačovaly smích. Jako vždy se projevila Ysbailina sobeckost. Doufala, že odejde z Dračího doupěte a bude žít v novém domově své dcery, až se Junia vdá. Určitě teď pociťovala zklamání. Nicméně si obě ženy přály, aby Ysbail projevila soucit s Junii.

Následující den Junia do síně nepřišla a zdržovala se v komnatě ve věži.

Argel tam dvakrát poslala služebnou s tácem plným jídla, který se ale pokaždé vrátil zpět nedotčený. Junia nedovolila nikomu vstoupit do pokoje. Když Gorawen poslouchala za dveřmi, doléhal k ní lítostivý vzlykot. Raději spěchala pryč, aby se také nerozplakala. Nechali Junii v klidu o samotě, protože věděli, že potřebuje čas k tomu, aby se s nešťastnou situací vyrovnala. Už druhý den ráno se objevila v síni a posadila se na své místo u stolu. Její tváře byly pobledlé a promluvila jenom tehdy, když se jí někdo na něco zeptal.

Další den se zdála být trochu veselejší, což neuniklo Brynnově pozornosti. Byli v síni sami.

„Dnes se mám sejít se Simonem,“ oznámila mu Junia tichým hlasem a oči měla rozzářené radostí. „Vím, že přesvědčí svého otce, aby nám povolil sňatek, protože mě miluje. A pak společně vyvrátíme námitky mého otce. Je načase, aby byla rozepře mezi našimi rodinami ukončena, Brynne.“

„Chceš jet k Mryddin Water, Juni?“ neskrýval úžas její bratr.

„Simon řekl, že se tam sejdeme za tři dny. A dnes je třetí den, bratříčku,“ odvětila Junia klidně.

„Jestliže je Hugo de Bohun tak zlý, jak tvrdí otec, tak tam Simon nepřijede. Mohlo by to být pro tebe nebezpečné, sestřičko,“ varoval ji Brynn.

„Simon nedopustí, aby se mi něco stalo, Brynne,“ ujistila ho Junia.

„Pojedu s tebou.“

„Raději nejezdi,“ opáčila. „Kdybys mě doprovázel, mohl by si Simon myslet, že mu nedůvěřuji. Nemusím se ničeho bát.“

„Dovol mi jet s tebou,“ prosil ji Brynn. „Pokud tam Simon nebude, máš jasnou odpověď, a když přijede, potom ti vyklidím pole.“

„Ne,“ odmítla důrazně Junia. „Důvěřuji Simonovi, a jestli se o tom zmíníš otci, budu následovat příkladu Bronwyn Pendragonové a skočím ze severní věže.“

Brynn zmlkl. Nemělo smysl se s Junií dohadovat. Ve své paličatosti si byla velmi podobná s Maiou. Chtěl jenom sestru doprovodit, aby se ujistil, že se jí nic nestane. Existovala mizivá šance, že by se Simon de Bohun u Mryddin Water ukázal. Stejně jako Junia byl svému otci zavázán poslušností. Junia tam pojede, dozví se pravdu, obrečí to a bude všemu konec. Při té představě se začínal cítit mizerně a bylo mu jí líto. Vstal od stolu, připomněl sestře, aby byla opatrná, a odešel.

Junia se vrátila do své komnaty ve věži. Opláchla si tvář, a když si pročesala dlouhé černé vlasy kartáčem, spletla si je do copu, který ozdobila stužkou v barvě slonové kosti. Oblékla si tmavě zelené šaty, které patřily k jejím nejlepším, protože si přála, aby Simon byl dnes na ni pyšný. Potom šla do stájí a nechala si přivést koně. Vyskočila do sedla, a když ujížděla z tvrze, pozorně se rozhlížela, zda si jejího odjezdu náhodou někdo nevšiml. Nádvoří bylo prázdné a strážní u hlavní brány jenom pokývli hlavou, když kolem nich projela. Už byli na Juniiny toulky zvyklí.

Nicméně Brynn Pendragon tajně pozoroval, jak jeho sestra odjíždí. Protože věděl, kam má namířeno, nemusel za ní spěchat a riskovat, že by ho mohla zahlédnout. Simon nikdy nedorazil ke zříceninám u Mryddin Water dříve než oni, takže měl dost času. Přestože to nedělal příliš často, tak teď se modlil, aby Simon de Bohun nepřijel na schůzku s jeho sestrou. Ať jí říkal cokoli, Junia stále věřila tomu, že nastala chvíle ukončit rozepři mezi oběma rodinami. Jak znám Simona, ten snílek tomu bude také věřit, pomyslel si Brynn. Škoda že se nemohou vzít, tolik se k sobě hodí. Možná jednou, až Hugo de Bohun skončí v pekle, uvažoval, bych se mohl obrátit na Simona a společně bychom tohle bláznovství zastavili. Ale to už bude pro Simona a Junii příliš pozdě. Oba už budou žít v manželském svazku s jiným partnerem.

Brynn šel do stájí pro koně. Dodatečně ho ještě napadlo, že by si měl vzít s sebou meč, který mu otec daroval k jeho jedenáctým narozeninám. K sedlu si připevnil luk a toulec. Když vyjel z tvrze, vydal se po slabě viditelných stopách, které ho zavedou k Mryddin Water. Udržoval od sestry dostatečný odstup, aby nezaslechla klapot kopyt. Když se mu podařilo dojet k řece, aniž by ho Junia spatřila, byl na sebe hrdý, stejně jako by byl na něho pyšný otec, kdyby ho viděl. Jednal jako správný bojovník.

Juniino srdce tlouklo vzrušením. Simon přijede! Určitě přijede. Miluje ji. Nemohla se dočkat, až ho opět uvidí. Když přijížděla k Mryddin Water, zaslechla hukot malého vodopádu ve skalách. To místo milovala. Obklopovalo ho cosi kouzelného. Když vjela na malou mýtinku u vody, seskočila z koně, přivázala ho ke stromu a vyčkávala svého milého.

„Junio!“ zaslechla jeho hluboký hlas.

„Simone!“

Přijel. Upřeně pozorovala, jak se na koni brodí říčkou. Jakmile seskočil ze sedla, padli si do náruče.

„Miluji tě!“ zvolala Junia. „A je mi jedno, že jsi de Bohun!“

„Také tě miluji, drahoušku,“ zašeptal a pevně ji svíral v objetí. „Neslyšel jsem o té rozepři, dokud mi o ní neřekl otec.“

„Ani já ne,“ odvětila. „Ach Simone, co budeme dělat?“

„Jak se můžeme vzít a žít spolu bez souhlasu našich otců?“ pravil vážným tónem.

„Nezáleží mi na tom, hlavně že budeme spolu,“ prohlásila Junia vášnivě.

„Miláčku, k životu potřebuješ domov, kde můžeš složit hlavu. A také jídlo. A spoustu dalších věcí,“ pravil jemně. „Jak ti tohle všechno budu schopen poskytnout, když mě otec vydědí?“

„Mohl bys prodat svůj meč, Simone. Mluví se o další křížové výpravě. Jela bych s tebou. Určitě se nám bude lépe přežívat, když budeme spolu,“ navrhla.

„Zmínila ses, že ti otec dá souhlas se sňatkem, až ti bude patnáct. Mohl bych se tedy do té doby pokusit přesvědčit svého otce, aby jednou provždy svár mezi našimi rodinami ukončil, Junio. A ty si promluvíš se svým otcem,“ uvažoval nahlas Simon.

„Ale co když se tvůj otec rozhodne oženit tě s jinou ženou?“ vykřikla.

„Už mi to dokonce navrhl, ale jasně jsem mu řekl, že žádnou jinou nechci. Neexistuje způsob, kterým by mě otec donutil oženit se s jinou dívkou, drahá. Patřím jenom tobě. Přísahám!“

„Můj otec tvrdí, že mě nebude nutit do sňatku, dokud mu nesdělím, že jsem na to připravená,“ pravila Junia s pousmáním.

„Celá ta věc je bláznivá,“ řekl Simon. „Přestože se předává dál už po několik generací, až donedávna jsem o ní neslyšel.“ Vzal ji za ruku a posadili se proti sobě na kameny, které ohraničovaly mýtinu. „Junio, chci, abys věděla, že můj otec není slušný člověk. Změnil se, když se oženil s mojí matkou, ale po její smrti se prý zase vrátil k hrubému chování. Je to krutý muž, a proto jsem se mu snažil v uplynulých několika letech co nejvíce vyhýbat. Jediným jeho zájmem jsou pozemky a vášně.“

„Je pravda, že vaši nevolníci zohyzďují své dcery, aby je před ním uchránili?“ otázala se tiše Junia.

Přikývl. „Stydím se to přiznat, ale je to tak.“

„Kdyby nebyla jeho pověst tak špatná,“ zamumlala Junia, „možná bych svého otce přesvědčila, aby se usmířili. Je úctyhodný muž a ti, kdo ho znají, ho milují.“

„Kéž bych jen vlastnil nějaký majetek,“ pronesl zoufale Simon. „Za všechno ale musím projevovat vděk svému otci. Za oblečení, které nosím, za jídlo, které jím, dokonce i za koně.“

„Pokud tě tvůj otec miluje, určitě si přeje, abys byl v manželství šťastný,“ poznamenala Junia nevinně. „Tvoji matku prý velmi miloval.“

„Nemá mě rád,“ odvětil Simon. „Považuje mě za součást svého majetku, má rozkošná Junio. Cosi, co by mohl využít ve svůj prospěch.“

„Kdo je ta dívka, se kterou se máš oženit?“ chtěla vědět Junia.

„Její pozemky hraničí s našimi. Je jedináček, a přestože jsou zámožnější než my, jejich rodové jméno nemá tak urozený původ. Takže výměnou za naše získáme její bohatství. Nebo alespoň v to doufá můj otec. Ale ujišťuji tě, že se s tím děvčetem neožením, Junio. Nikdy!“

„Já jsem otcova nejmladší dcera, Simone. Moje matka je jeho konkubínou, což znamená, že mé věno je velmi skromné. Dostanu jenom několik ovcí, stádo dobytka, a až dovrším patnácti let, obdržím patnáct stříbrných mincí. To je vše. Nevlastním žádnou půdu. Pouze moje sestra Maia, která je legitimní dcerou, dostala věnem malý kousek země.“

„Ale zmínila ses, že se tvoje starší sestry dobře provdaly,“ poznamenal Simon.

„Ano,“ přitakala Junia.

„Potom máš alespoň užitečné příbuzenstvo,“ prohodil Simon s pousmáním.

Zvedl její ruce ke rtům a políbil je. „Patnáct stříbrných mincí je poměrně značný obnos, Junio.“ V jeho šedých očích, které se zabodly do jejích zelených, se objevily jiskřičky smíchu.

„Děláš si ze mě legraci,“ pokárala ho jemně a rozesmála se. Ach, jak tohoto muže zbožňovala!

„Obdržíš úctyhodné věno, drahoušku. Bylo od tvého otce velice moudré, že ti našetřil takovou částku, která z tebe, i když nevlastníš žádné pozemky, dělá žádoucí nevěstu. Za stříbro se dá nakoupit půda,“ pravil Simon.

„Takže mé vyhlídky nejsou nejhorší,“ zachichotala se Junia, ale vzápětí její obličej zvážněl. „Nezbývá nám nic jiného, než čekat. Pokud si budu jistá, že mě miluješ, dokážu to, Simone. Kdy tě opět uvidím?“

„Musíme být opatrní, Junio,“ řekl. „Nerad bych ti tím, že sem přijedu, způsobil nějaké nepříjemnosti.“

Vtom k nim dolehl dusot koňských kopyt a k mýtince se tryskem řítila skupina zbrojnošů. Junia a Simon ihned vyskočili, ale dříve než mohli doběhnout ke svým koním, ocitli se v obklíčení.

Hugo de Bohun zkřivil rty v úšklebku plném krutosti.

„Takže tohle je ta tvá waleská děvka, můj synu. Netvrdil jsi mi snad, že ta vaše aférka skončila? Neuposlechl jsi mě, Simone. A víš, že se pokaždé, když mě neposlechneš, pořádně rozzlobím?“

„Sešli jsme se tady naposledy, abychom se rozloučili, otče,“ opáčil pohotově Simon. „Nemýlil jsi se ve svém odhadu, že si Juniin otec nebude přát za zetě Bohuna, stejně jako ty si nepřeješ Pendragonovu dceru za snachu.“ Přitiskl si Junii k sobě v marném pokusu ochránit ji před nebezpečím, které je, jak vycítil, obklopovalo.

Hugo de Bohun se hlasitě rozchechtal. „Jsi tak ušlechtilý, můj synu. Až se mi chce zvracet z toho, jak zapácháš laskavostí.“ Ozbrojení muži, kteří ho

doprovázeli, se hurónsky smáli a jejich koně při tom hlučném zvuku nervózně poskakovali.

Junia se odtáhla od Simona a vzhlédla k Hugovi de Bohun. „Ráda bych už odešla, pane,“ řekla rozhodným hlasem, a když vykročila směrem k jeho hřebci, lord Hugo zatáhl za uzdu a kůň jí zablokoval cestu.

„Kampak se chystáš jít, děvče?“ zavrčel. Byl to statný muž s hustými černými vlasy a tváří zarostlou tmavými vousy.

„Domů,“ odsekla statečně Junia. „Jděte mi z cesty!“ Mávnutím ruky se snažila odehnat koně.

„To děvče má rovnější páteř než ty, Simone.“ prohodil s úšklebkem Hugo de Bohun. „Kdyby nebyla Pendragonová, možná bych znovu zvážil své rozhodnutí,“ dodal a pohledem sklouzl k Junii. „Pojedeš s námi, mé hezké děvče. Mohla bys zabavit mé muže. Jak by se ti to líbilo?“

„Ani se jí nedotkneš, otče! Nedovolím ti to! Jestli to uděláš, zabiji tě! Bůh je mým svědkem, že tě zabiji!“ křičel Simon.

„Chceš si ji tedy nechat?“ zeptal se Hugo de Bohun.

„Ano, kčertu s tebou, chci ji!“

„Tak si ji vezmi,“ vyzval ho otec s obličejem zkřiveným do ošklivé grimasy.

„Prosím?“ Jakou rošťárnu zase otec chystá? přemítal horečně Simon.

„Vezmi si ji! Tady! Hned teď!“ nařídil mu Hugo de Bohun. „Před chvílí jsi tvrdil, že ji chceš.“

„Ztratil jsi rozum?“ vyštěkl šokovaný Simon. „Naprosto jsi zešílel. Junia je panna a pochází z vážené rodiny. Svá slova snad nemyslíš vážně!“

„Pokud si ji nevezmeš tady a teď, můj synu, ujišťuju tě, že se jí zmocním jako první a potom ji půjčím svým mužům, aby si užili. Pokud mě poslechneš, ušetřím jí toho ponížení. Volba je na tobě, Simone, ale rozhodni se rychle.“

Simon de Bohun stál jako zmrazený, vyděšen slovy, která vyslechl. Věděl, že je jeho otec krutý, ale tohle překračovalo hranice slušnosti.

„Budu počítat do tří, Simone,“ naléhal na něho otec, „a pak se to děvče stane nejen mojí kořistí, ale i kořistí zbrojnošů.“

Junia s narůstající hrůzou naslouchala jejich výměně názorů, ale brzo si uvědomila, že kdyby dala najevo strach, potěšila by tím toho netvora. „Nebojím se, Simone,“ řekla odvážně.

Hugo de Bohun se zařehtal. „Jedna,“ začal počítat.

„Junio! Dochází ti vůbec, co po mně chce?“

„Ano,“ odpověděla Junia klidným hlasem. „Chce, abychom se před ním milovali.“

„Dva,“ zavrčel Hugo de Bohun.

„Ne! Chce, abych tě před všemi znásilnil,“ vyhrkl Simon.

„Udělej to!“ prosila ho. „Druhá možnost je mnohem horší. Udělej to, prosím tě!“

„Tři!“ zařval Hugo de Bohun s pohledem upřeným na syna.

„Dobře,“ přitakal Simon a obrátil se k otci. „Proklínám tě, otče. Doufám, že se usmažíš v pekle.“

„Svlékněte ji!“ řekl Hugo chladně a kývl na kapitána zbrojnošů. „A držte pevně mého syna, dokud nebude nahá jako v den, kdy se narodila. Alespoň se pokocháme pohledem na její tělo, o které přicházíme,“ dodal s úšklebkem. „Jestli se ti nepostaví, chlapče, spáchám ten čin místo tebe. Už je to dávno, kdy jsem měl naposledy šťavnatou mladou pannu, jako je tahle.“

Zatímco dva muži okamžitě zabránili Simonovi, aby mohl Junii chránit, ta zakřičela na muže, kteří ji obklopili:

„Nedotýkejte se mě! Svléknu se sama.“

„Ne!“ Brynn Pendragon se s výkřikem vyřítil ze svého úkrytu za obrovskými kameny, které lemovaly mýtinu u Mryddin Water, a v ruce svíral meč. Podařilo se mu jeho špičkou zasáhnout nejblíže stojícího muže do ramene.

„Utíkej, sestřičko!“ volal na Junii.

Ale vtom Hugo de Bohun pohotově přiskočil, vykopl chlapci meč z ruky a udeřil ho pěstí do tváře tak silně, až se Brynn v bezvědomí zhroutil na zem. „Proboha! Tak tohle je čím dál tím lepší! Ten kluk je syn Dračího pána! Spoutejte ho a přehoďte ho přes sedlo mého koně,“ rozkázal svým mužům. Potom se otočil k Junii a pravil:

„Tak teď se už svlékni, děvče, a dej si na tom záležet, aby nás tvé představení pobavilo.“

„Jděte kčertu!“ zasyčela Junia. „Pokud mému bratrovi ublížíte, otec vás zabije. Pokud vám ovšem dříve nevrazím nůž do zad já, Bohune!“ Stáhla si šaty a odložila je na kameny.

„Podej mi boty, děvče,“ zavrčel na ni Hugo de Bohun.

„Nebudeš bez nich tak rychle utíkat.“

Junia se posadila na kámen, kde ležely její šaty, a když si stáhla vysoké boty, hodila je k Hugovi de Bohun. Potom vstala a rozpustila si vlasy v naději, že alespoň trochu zakryje svoji nahotu. Zhluboka se nadechla a přetáhla si přes hlavu košili, kterou položila na šaty. Vzápětí tam stála nahá. Ze všech sil potlačovala strach a snažila se zachovat klid.

Hugo de Bohun a jeho muži na ni chlípně zírali. Po několika vteřinách přerušil Hugo napjaté ticho. „Jsem muž, který své slovo dodržuje, ale myslím si, Simone, že přicházíme o hodně.“ Přitáhl si dívku k sobě a jeho dlaně se přibližovaly k jejím ňadrům. Junia s ním zuřivě zápasila. Současně s ní bojoval Simon se svými vězniteli.

„Tak už pojď, můj synu,“ popichoval jej Hugo. „Copak pohled na tuhle nahou krásku v tobě neprobouzí vášeň?“ S cynickým úšklebkem dodal:

„Svlékněte mému synovi tuniku, abychom viděli, zda je jeho pták připravený pozdravit svoji panenskou lásku.“

„Jste odporný!“ vykřikla Junia.

„Jestliže si tě nevezme můj syn, děvče, tak já určitě ano. Ale když vidím tvoji krásu, asi budu mít s tebou slitování a nedám tě svým mužům. Určitě ne několik měsíců,“ řekl Hugo, políbil Junii na rameno a obrovskými dlaněmi se dotkl jemné kůže jejích ňader.

Mezitím ostatní muži stáhli Simonovi tuniku a posléze mu odhalili mužství, které se při pohledu na nahou Junii zvětšovalo. Přitáhli ho k místu, kde jejich pán pevně držel dívku, a když ho k ní přitiskli, třeli jejich těly a divoce se tomu smáli. Hugo de Bohun povalil Junii na zem. Dva muži si k ní klekli a roztáhli jí nohy. Další dva jí připoutali štíhlé paže k tělu. Potom strčili Simona mezi dívčina stehna.

„Udělali jsme všechno potřebné, chlapče,“ prohodil Hugo hrubě. „Teď jí ošoustej! A šoustej ji pořádně! Pokud ovšem nechceš, abych to udělal místo tebe, což by mi vůbec nevadilo. Chci slyšet její řev, až budeš trhat tu její třešinku, hochu. Do té příjemnější stránky ji můžeš zasvětit později, ale teď už tu malou waleskou mršku zbav panenství, aby pak žadonila o víc!“

Junia si skousla spodní ret a zašeptala:

„Nemáme jinou možnost, má lásko. Nechci jiného muže než tebe a na okolnostech mi nezáleží.“

„Ale vždyť je to barbarské,“ namítl šeptem Simon a rukou se jemně dotkl její tváře. „Junio, je mi to tak líto, protože tě tolik miluji.“ Styděl se, protože jeho mužství bylo nyní tvrdé jako kameny kolem mýtinky. Nikdy po žádné ženě netoužil tak jako právě teď po Junii. Za dohledu svého otce a jeho mužů byl donucen znásilnit dívku, kterou miloval a chtěl se s ní oženit.

„Představuj si, že jsme na jiném místě a v jinou dobu,“ zamumlala mu Junia do ucha. „Jsme tam, ne tady. A jsme sami, Simone. Úplně sami, abychom ukojili naši touhu. Miluj mě, miláčku. Miluj mě tady a teď!“ dodávala mu

odvahy, přestože se necítila tak statečně, jak vyzněla její slova.

„Víš, že to poprvé bolí?“ zašeptal, a když přikývla, pokračoval:

„Hlavně co nejhlasitěji křič, jinak nebude otec spokojen, drahoušku. Nechci, aby ti ublížil.“ Když prsty vyhledal měkký vstup do jejího těla, s úlevou zjistil, že je vlhká.

„Pokračuj!“ zařval Hugo. „Chceš na ní ležet jako mokrá houně, chlapče? Šoustej ji tvrdě, Simone! Pěkně tvrdě!“

„Nebojím se,“ špitla Junia, „a miluji tě, Simone de Bohun!“ Ucítila, jak jeho tvrdé mužství tlačí na její nezkušené ženství, a byla vděčná za jeho starostlivost.

„Už jsi v ní?“ chtěl vědět Hugo.

Junia přesvědčivě sténala a její trýznitel se spokojeně šklebil.

„Bolí tě to?“ zalapal Simon po dechu.

Junia se málem rozesmála, ale včas svůj chichot polkla.

„Ne, jenom to předstírám, abych zvýšila účinek, má lásko.“ Zelené oči se jí rozšířily ohromením, když pronikl hlouběji do jejího nevinného těla. Cítila, že se mu otvírá. „Ach! Aach! Aaach!“ zasténala a zavřela oči, protože nesnesla lačný pohled okolostojících chlapů. Dva, kteří ji drželi za kotníky, vstali a zvedli jí nohy do výšky a ještě více je roztáhli, aby Simonovo přirození vklouzlo hlouběji.

Hugo de Bohun ale nebyl spokojen se synovým výkonem. Ten hoch to děvče hýčkal. Stáhl ze sedla svého

hřebce kožený třmen. Brynn na něho bezmocně zíral a z očí mu sršely blesky. Nemohl ani nic říct, protože měl roubík. Hugo se vrátil zpět k místu, kde jeho syn velmi opatrně pronikal do té waleské děvky, a prudce ho švihl přes zadek. Když Simon vyjekl bolestí, burácivě se zasmál.

„Propíchni ji pořádně. Budu tě bít tak dlouho, dokud to neuděláš!“ zařval. Znovu uhodil a pokračoval v tom až do chvíle, kdy chlapec k jeho spokojenosti přitvrdil.

„Omlouvám se, má lásko,“ zasténal Simon, prudkým pohybem pronikl její panenskou blánou a málem se při jejím výkřiku bolesti rozplakal.

„Pokračuj, hochu!“ pobízel ho hlasitě otec a znovu začal Simona šlehat koženým třmenem. „Chci, aby byla pěkně zoraná a zavlažená tvými šťávami.“

Junia měla pocit, že snad v tu chvíli zemře. Měla zavřené oči, ale nedokázala přehlušit ani odporná slova Huga de Bohun, ani mumlání mužů, kteří postávali kolem. Rozbolela ji hlava, a i když to nejhorší rychle pominulo, tření Simonova mužství o tkáň pochvy jí připadalo nesnesitelné. Vtom ucítila, že Simon na zlomek okamžiku ztuhl, načež se zachvěl a cosi tekutého naplnilo její lůno. Jeho tělo spočinulo na jejím, a když se po chvíli zvedl, vzal Junii za ruku a pomohl jí vstát.

„Pobavil ses skvěle, ty ďáble!“ osočil se na otce. „A teď nech Junii i jejího bratra jít.“

„Ne, chlapče,“ namítl otec. „Pojedou s námi. Zatímco hoch stráví zbytek života v hradní kobce, ta waleská děvka bude ležet v tvé posteli a čekat, až ji přijdeš potěšit. Vidím ti na očích, že ji miluješ, Simone.

Neodoláš jejím půvabům a budeš ji i nadále využívat. Udělal jsem ti velkou laskavost, můj synu. Dostaneš svůj koláč a také si na něm pochutnáš. Nejenom že máš waleskou děvku, ale budeš mít za ženu Aceline de Bellaud i s jejím bohatstvím i s pozemky, které hraničí s našimi,“ domluvil Hugo de Bohun a jízlivě se na syna usmál.

„Nestojím o tvoji laskavost!“ odsekl rozzuřeně Simon.

„Ale copak, snad už nejsi té waleské děvky přesycený, můj synu? Nechceš mi ji dát, nebo třeba mým mužům? Pokud si ji nebudeš opatrovat, přesně tohle se stane. Tahle děvka přežije jenom díky tobě, Simone. Jenom když bude patřit tobě. Rozumíš mi? Pokud nebude tvoje, bude patřit mým zbrojnošům. Teď se honem oblékni. Vypadá to, že bude pršet, a nerad bych se vracel domů v lijáku.“ Odvrátil se od syna a vrhl chlípný pohled na Junii. „Tak jak se ti líbil tvůj první pták, děvče? Než zemřeš, poznáš nejen toho mého, ale i mnoha dalších mužů. Nicméně teď budeš pod ochranou mého syna, i když se obávám, že jeho manželka nebude tak nepředpojatá.“

Junia si oblékla košili. „Podejte mi mé boty, starče,“ zavrčela. Přestože krvácela a bolelo ji tělo, odmítla dál mluvit.

„Pojedeš bez bot, děvko,“ opáčil Hugo de Bohun.

„Otrokyně lásky boty nenosí. A jestli po mně ještě někdy něco hodíš, vezmu tenhle třmen a zbičuju tě jím. Je to jasné?“

Junia přikývla a přetáhla si přes hlavu zelené šaty. Rychle si spletla vlasy do copu a podívala se na bratra.

Tváře měl smáčené slzami. Proboha, viděl snad všechno? Jednoho dne Huga de Bohun zabiji, pomyslela si. Přisahám na svatého Davida, že ho zabiji! Přešla k Brynnovi a otřela mu slzy. „To je v pořádku, Brynne,“ ujišťovala ho. „Simon mě miluje. Určitě to zvládneme.“

„Jdi pryč od našeho zajatce, děvče!“ nařídil jí Hugo de Bohun, silnými prsty ji popadl za paži a táhl za sebou.

Junia se mu vyškubla. „Nechte ho jít, můj pane. Vždyť je ještě dítě,“ řekla.

„Je jediným synem tvého otce, že?“ poznamenal Hugo de Bohun a obličej se mu zkřivil ďábelským úšklebkem.

Junia zírala na svého trýznitele s kamennou tváří.

„Končí rodová linie krále Artuše,“ zavrčel Hugo de Bohun. „Vyskoč si na koně, děvče. Spoutáme ti ruce a jeden z mých mužů tvého koně povede.“

„Klidně si dělejte, co se vám zlíbí, pane,“ odsekla.

Hugo se pobaveně zasmál. „Jsi zdatné děvče. Určitě mému synovi porodíš hromadu silných malých bastardů. Už se těším, jak je budu houpat na kolenou.“

„Radši je uškrtím hned, jak se narodí,“ řekla Junia.

„Asi jsem udělal chybu, děvče, že jsem tě přenechal synovi. Měl jsem si tě nechat pro sebe. Zdála ses mi křehká jako vodní víla, ale ty jsi plná ohně. Nicméně, i přesto bych tě dokázal zkrotit.“

„Ani v době, kdy jste byl na vrcholu svých sil, by se vám to nepovedlo, pane,“ opáčila Junia. „Ale ty dny už dávno uplynuly, že?“

Hugo de Bohun se rozchechtal. Zbožňoval výzvy. Dopřeji Pendragonovu dceru svému synovi, jak jsem slíbil, ale až si Simon bude užívat během svatební noci, ta waleská děvka se bude svíjet pode mnou, došel k závěru. A až to s ní skončí, už nikdy nebude spokojena s jeho synem. Ale na to měl ještě spoustu času. V očekávání si olizoval rty. Dovedl dívku k jejímu koni, vyzvedl ji do sedla a přitom zajel oběma rukama pod její zadeček a stiskl obě půlky. Pobaveně se zasmál, když mu začala spílat.

Kapitola patnáctá

Malý hrad v Agramantu se čtyřmi čtvercovými věžemi a břidlicovou střechou, ve kterém žili Bohunové, byl postaven z tmavého kamene. Přejeli po padacím mostě, který se klenul přes vodní příkop, a vjeli na nádvoří. Z tohoto místa nebude snadné uprchnout, blesklo Junii hlavou. Bezmocně přihlížela, jak jejího bratra stáhli z koně Huga de Bohun. Brynn dopadl na kolena. Nedokázal hned vstát, protože ležel hlavou dolů už několik hodin. Zbrojnoši se chechtali a drsným způsobem do něho šťouchali, aby se postavil. Sotva byl Brynn na nohou, zatočila se mu hlava, neudržel rovnováhu a padl k zemi. Jakmile to pán Agramantu viděl, kopl do něho a řval, ať vstane.

Simon se postavil mezi Brynna a otce. „Nech toho chlapce na pokoji, otče. Až bude moci, tak se postaví. Určitě se mu točí hlava z dlouhé cesty.“

„Pcha! Jsi opravdu slaboch,“ řekl Hugo podrážděně.

„Opravdový muž by neprojevil ani špetku soucitu s nepřítelem.“

„Brynnovi je teprve jedenáct, otče. Nechápu, jak by mohl být nebezpečný,“ odsekl Simon.

„Ten spratek poranil jednoho z mých mužů a chystal se mě probodnout,“ zabrblal Hugo. „S mečem v ruce je pozoruhodně obratný. Nicméně neměl právo mě napadnout.“

„Vždyť jsi vyhrožoval jeho sestře, otče,“ připomněl mu Simon. Potom se otočil a sklonil se k Brynnovi. „Můžeš vstát?“ zeptal se.

Hoch přikývl a ostražitě se rozhlédl.

„Nevěděl jsem, že mě sledují, Brynne. Přísahám,“ zamumlal Simon tiše, rozvázal chlapci roubík a pomohl mu na nohy.

Brynn si jazykem zvlhčil suché rty, a předtím než promluvit, těžce polkl. „Děkuji ti, Simone. Jsem v pořádku.“

„Odveďte toho spratka do hradní kobky,“ přikázal Hugo de Bohun. „A ty se, chlapče, ještě naposledy rozhlédni kolem sebe. Tohle je tvůj poslední pohled na svět, s výjimkou kousků oblohy, které zahlédneš z cely.“

„Kdybych byl pohotovější, zabil bych vás, Bohune,“ pravil Brynn směle. „Příště, a zapamatujte si, že další příště nastane co nevidět, budu určitě úspěšnější.“

„Odvážná slova, chlapče, ale po několika týdnech v hradní kopce pochopíš marnost těch slov. Odveďte ho!“ Hugo de Bohun se obrátil k Junii, která stále seděla se spoutanýma rukama na koni. Olízl si rty a chtivě na ni zíral. Když na něho plivla, uskočil stranou. „Odveď si tu mrchu do své komnaty, Simone. Budeš ji tam držet tak

dlouho, dokud jí nedovolím přijít do síně,“ vykřikl podrážděně. „Dnes sis vedl dobře, můj synu. Ten její řev byl velmi uspokojující,“ dodal a zamířil do hradu, následován svými muži.

Simon přešel k Junii a opatrně rozvázal hrubý pruh kůže, kterým bylo její štíhlé zápěstí přivázáno k přední rozsoše sedla. Junia okamžitě seskočila dolů, ale nohy se jí podlomily, sotva se dotkly země. Simon ji naštěstí včas zachytil, ale jakmile se jí dotkl, tělem jí projela obrovská vlna zachvění. Cítil se zmatený.

„Junio, má lásko, co se děje?“ otázal se.

Přivřela oči. „Toužím se někde ukrýt před světem,“ zašeptala, a když se od něho odtáhla, viděl, že se jí z obličeje vytratila veškerá krev.

Přikývl, protože pochopil, že se u ní začíná projevovat šok jako následek nedávné děsivé události. „Udržíš se na nohou?“

„M-myslím, že ano,“ špitla.

Chtěl ji vzít za ruku, ale odtáhla se. „Pojď se mnou,“ vyzval ji s povzdechem.

„Nedopusť, aby mě někdo jenom zahlédl,“ prosila ho, když ji dovedl do hradu. „Už nemám sílu být i nadále statečná.“

„Uvidíš, že až se najíš a pořádně vyspíš, statečnost se vrátí,“ ujistil ji Simon, když ji vedl nahoru po kamenných schodech a dál temnou chodbou.

„Bolím mě celé tělo,“ naříkala Junia a následovala ho do malé komnaty.

„Mě také,“ odvětil. „Otec si vychutnával, když mě mohl bičovat koženým třmenem. Ještě teď mě rány pálí. Zařídím, aby ses mohla vykoupat, Junio, a jsem si jistý, že tě do rána bolest přejde.“

Junia se rozhlédla po komnatě. Zdi a podlaha byly kamenné. U okna s masivními dřevěnými okenicemi stála postel, truhla a nízká stolička. V pokoji nebyl krb. Postel měla nebesa, která poskytovala ochranu před průvanem, pronikajícím prasklinami ve zdech a škvírami v okně.

„Co tvůj otec zamýšlí provést s mým bratrem?“ chtěla vědět.

„Netuším, ale určitě ho nechce zabít,“ odvětil Simon.

„Bude ho mučit?“

„Nevím, ale budu se snažit zabránit mu, aby Brynnovi ublížil,“ ujistil ji Simon. Možná by se mu podařilo Huga přesvědčit, aby nechal chlapce na pokoji. A kdyby si Merin Pendragon přijel pro své děti, byl Simon odhodlán udělat vše, co bylo v jeho moci, aby Dračímu pánovi pomohl, dokonce i kdyby to znamenalo vzepřít se otci. Hugova krutost dnes odpoledne překonala veškeré meze. Simon si vzpomněl na matku, která se snažila vychovávat svého jediného syna tak, aby z něho nevyrostl muž podobný jejímu manželovi. Anne de Bohun byla soucitná a laskavá žena, oplývající obrovskou vírou. Svého manžela dokázala ovlivnit natolik, že se během jejího života choval slušně. Držela zlé duchy v bezpečné vzdálenosti od jeho těla, ale ihned po její smrti se vrátil ke starým zvykům.

Simon si představil, jak by asi byla jeho matka vyděšená znásilněním nevinné dívky. A znásilnění to bylo i přesto, že Junia spolupracovala. Takhle si jejich první milování nepředstavoval. Bylo to lascivní a násilné. Všiml si, že se Juniina maska odvahy začínala drolit, jak ji přemáhal strach. Musí zabránit tomu, aby otec poznal, že se Junia bojí.

„Chci vidět bratra,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Můj otec ti to nedovolí, drahoušku,“ namítl jemně Simon, „ale později se za ním zajdu podívat, abych ho ujistil, že jsi v pořádku. Určitě si o tebe dělá starosti.“

„Vím, že Dračí pán brzo přijede, Simone. Ach bože! Tímto neuváženým skutkem jsme oživili spor mezi našimi rodinami!“ zaúpěla a rozplakala se.

Když ji chtěl obejmout, odtáhla se a v očích se jí zračil strach. „Junio?“

„Prosím tě, Simone, nedotýkej se mě,“ zašeptala.

„Obávám se, že bych teď tvé dotyky nesnesla! Prosím, moc tě o to prosím!“ Slzy jí stékaly po bledých tvářích.

Bezmocně kývl hlavou. „Junio, strašně mě to mrzí. Je mi to tak líto! Víš dobře, že bych se tě nikdy ani nedotkl. Řekni, že mi můžeš odpustit,“ prosil ji úpěnlivě. „Jak jen mohu žít s tím, co jsem ti provedl?“

Junia váhavě natáhla ruku a pohladila ho po paži.

„Stejně jako bolest mezi mými stehny, tak i strach, který mě teď ovládá, postupně ustoupí.“

„Dokud nebudeme svoji, ani se tě nedotknu,“ přísahal.

Junia zavrtěla hlavou. „Ach Simone, nikdy nebudeme oddáni. Tvůj otec dosáhne svého a ty se oženíš s dívkou, kterou pro tebe vybral. Ale můj otec přijede a nedopřeje si klidu, dokud Brynn a já nebudeme osvobozeni. Pokud jde o mě, žádný muž mě nebude mít. Moje čest byla pošpiněna. Ale třeba mě přijmou, i přes mé skromné věno, do kláštera. Netoužím tam jít, ale co jiného mi zbývá?“

„Neožením se s Aceline de Bellaud,“ namítl rázně Simon. „Jednou ti ukážu, jak sladká může být vášeň mezi ženou a mužem, kteří se milují, Junio. Raději svého otce zabiji, než abych mu dovolil znovu ti ublížit!“

„Ne, Simone, já sama ho jednou zabiji,“ zašeptala Junia.

Vtom je vyrušilo zaklepání na dveře. „Vstupte!“ křikl Simon.

Dveře se otevřely a do komnaty vstoupila drobná scvrklá žena v doprovodu mladé dívky, jejíž tvář hyzdila jizva, která se táhla od pravého spánku přes nos až k levému koutku úst. Dívka nesla umývadlo s vodou a přes ruku měla přehozené čisté osušky a žínky.

„Elgo!“ zvolal Simon s úlevou, že vidí chůvu.

„Váš otec se v síni chlubí svým ohavným činem,“ řekla žena a zavřela dveře. „Postav umývadlo na stoličku, Cadi.“ Zaměřila pozornost na Junii. „Mé ubohé dítě,“ špitla. „Jsem Elga. Starala jsem se o tohoto chlapce od jeho narození. A teď se postarám o vás, kuřátko. Simone, odejděte a nevracejte se, dokud vás nezavolám.“ Když

Simon za sebou zabouchl dveře, věnovala se opět Junii.

„Povězte mi, dítě, jak se jmenujete.“

„Jsem Junia Pendragonová,“ odvětila dívka.

„A dnes s vámi bylo zacházeno velmi krutým způsobem, Junie Pendragonová,“ poznamenala Elga.

„Cadi vám pomůže vysvléci si šaty a díky mé pomoci se budete cítit lépe.“

„Tolik se stydím,“ zašeptala Junia. Čeho se dopustila, že Hugo de Bohun nařídil synovi, aby ji znásilnil?

„Nejste to vy, kdo by se měl stydět,“ podotkla důrazně Elga, „ale spíše ten děvkař, který je tady pánem. Vidíte Cadiinu tvář? Lord Hugo zneužil její sestru ke svému pobavení, a proto jejich otec znetvořil Cadiinu tvář, aby ji ochránil před chtíčem našeho pána. Vzala jsem si ji k sobě jako svoji pomocnici, protože jsem už stará. Alespoň jí žádný muž neublíží, tak jako se to dnes stalo vám, Junio Pendragonová.“

Junia se rozplakala a tváře měla smáčené slzami.

Stařena si přivinula dívku k hrudi. „Můj chlapec vás miluje. Jeho duše je dobrá, jako byla duše jeho matky. Bůh jí žehnej. Kdyby moje paní ještě žila, tahle nesmyslná rozepře mezi vašimi rodinami by možná byla navždy ukončena. Teď mám obavy, co všechno se stane.“

„Určitě sem přijede můj otec,“ vzlykala Junia, zatímco jí Cadi pomáhala ze šatů.

„Ovšem,“ přitakala Elga.

„Hugo de Bohun drží mého bratra v hradní kobce,“ změnila téma Junia. „Elgo, vždyť je to ještě dítě!“

„A také je velmi statečný. Zaslechla jsem, jak lord Hugo povídal, že ho chlapec málem zabil. Stačilo, aby byl jen o trochu rychlejší. Doufejme, že bude mít příště více štěstí a pak bude v Agramantu vládnout můj hoch,“ uchechtla se Elga, ale vzápětí zvážněla. „Lehněte si na postel, mé dítě, a vykasejte si košili, abych vás mohla ošetřit. Cadi, polož pod ni osušku.“

Junia uposlechla, zavřela oči a pocítila ve tvářích nával horka. Elga měkkou žínkou namočenou v teplé vodě stírala krev z jejích stehen a intimních částí těla.

„Přilila jsem do vody bylinný lektvar, který by měl zmírnit bolest,“ vysvětlovala. „Sice už nejste panna, ale jinak jste naštěstí neutrpěla žádné zranění,“ dodala, a když skončila, pokynula Cadi, aby odnesla umývadlo. Potom Junii stáhla košili. „Dám vám něco na spaní, mé dítě. Zítra se budete cítit mnohem lépe.“

„Ale když budu tvrdě spát, neprobudím se, kdyby sem přišel,“ zašeptala Junia vystrašeně.

„Kdo, dítě? Jistě ne Simon.“ Elga vypadala zmateně.

„Ne, jeho otec!“ zvolala Junia.

„Lord Hugo vás nebude obtěžovat. V síni hlasitě vykřikoval, že jste Simonovou děvkou. Ten netvor má zvláštní způsob myšlení. Pokud vás bude Simon ochraňovat jako svůj majetek, nedotkne se vás.“ Zavrtěla prošedivělou hlavou. „Lorda Huga se bát nemusíte.“

„Musím si být jistá, že se Brynnovi nic nestalo,“ vyhrkla zoufalá Junia.

„Cadi, proklouzni do hradních kobek a zeptej se na toho chlapce,“ nařídila Elga své pomocnici. „Zůstanu s vámi, Junio Pendragonová, dokud se nevrátí.“

„Děkuji!“ odvětila Junia a předtím, než vypila nápoj s mátovou příchutí, který jí podala Elga, se zeptala:

„Zůstaneš u mě, když budu spát, Elgo? Cítím se s tebou bezpečně.“

Elga přikývla. „Pospěš si!“ křikla na Cadi.

Dívčina seběhla po schodech, a když jako stín proklouzla kolem síně, utíkala dolů po schodišti, které vedlo k hradních kobkám. Službu tam držel jeden strážný. Obdarovala ho lišáckým úsměvem. „Dovol mi podívat se na vězně,“ zaprosila.

„Nikdo ho nesmí vidět,“ opáčil strážný povýšeně

„Když mi to dovolíš, na oplátku se budeš moci dotknout mých koziček,“ přemlouvala ho Cadi. „Chci se jenom podívat. Ještě jsem žádného Walesana neviděla.“

Strážný zvažoval nabídku. Její tvář byla sice zjizvená, ale vyboulené šaty naznačovaly, že má dobře vyvinutá ňadra. „Pojď sem!“ vyzval ji s úšklebkem.

„Ne. Nejdřív se podívám a pak si sáhneš,“ opáčila.

Na chvíli se zamyslel a přikývl. Dokonce i kdyby neměla v úmyslu dodržet svůj slib, bude muset projít těsně kolem něho, takže se mu naskytne příležitost dotknout se jí. „Je tamhle,“ řekl a vedl ji ke dveřím se zamřížovaným okénkem. „Hej chlapče, tohle děvče tě chce vidět.“

„Tvoje sestra chce vědět, jestli jsi v pořádku,“ řekla Cadi.

Brynn přikývl. „A Junia?“

„Je také v pořádku,“ ujistila ho.

„Tak to by stačilo,“ přerušil je strážný a táhl Cadi pryč od dveří. „Neřekl jsem, že s ním můžeš mluvit.“ Přitáhl si ji k sobě a šmátral po jejích ňadrech.

„Vynahradím ti to tedy,“ prohodila a zkušenými prsty polaskala jeho přirození. „Líbí se ti to?“

„Ježíši, děvče!“ zasténal.

Cadi se zasmála a odtáhla se. „Tak a dost. Díky!“ zavolala a už uháněla nahoru po schodech.

Sice má zohyzděnou tvář, pomyslel si strážný, ale nechybí jí smyslnost, kterou by jistě každý muž ocenil. O tomto dobrodružství nepoví žádnému z kamarádů. Raději si to nechá pro sebe. Možná se mu časem podaří zase ji opřít o zeď a zvednout sukně. Zakřenil se a přemýšlel, jak se asi děvče jmenuje.

Cadi spěchala do komnaty, ve které byla uvězněna Junia. „Viděla jsem vašeho bratra, lady. Je prý v pořádku a ptal se na vás. Tak jsem ho ujistila, že jste také v pořádku,“ vyhrkla udýchaně, sotva za sebou zavřela dveře.

Junia už skoro spala, ale když zaslechla Cadiina slova, pousmála se. „Děkuji,“ zamumlala a upadla do hlubokého spánku.

Vtom kdosi zaklepal a Elga kývla na Cadi, aby se podívala, kdo to je. Za dveřmi stál Simon.

„Jak se daří Junii?“ zeptal se znepokojeně a pohledem sklouzl ke spící dívce.

„Je velmi vystrašená a zahanbená,“ sdělila mu Elga.

„Proč jste se proboha nechal od otce přinutit k tak ohavnému činu, chlapče? Vědět to vaše matka, zlobila by se.“

„Když jsem dnes odjel na schůzku s Junií k Mryddin Water, neměl jsem ani ponětí, že mě sleduje. Přiřítil se tam se svými muži tak nečekaně, že jsme nestačili doběhnout ke koním. Prohlásil, že když se tam Junie nezmocním, udělá to on a jeho muži. A myslel to naprosto vážně, Elgo. Ten ďábel tajně doufal, že ho neposlechnu a že si vezme moji lásku. Neměl jsem jinou možnost. Snažil jsem se být co nejopatrnější, ale otec vzal kožený třmen a bičoval mě, aby mě přinutil přitvrdit. Když bylo po všem, prosil jsem ho, aby ji nechal jít. Řekl mi, že pokud si ji nenechám, dá ji svým mužům. Zamýšlí mě oženit s Aceline de Bellaud, Elgo.“

Stará žena přikývla. „Máte štěstí, že drží obě děti Dračího pána v zajetí, protože jinak by do Agramantu přijel jejich rozběsněný otec a krutě by se nám všem pomstil. Ale neřekla jsem vám, že vás zavolám?“

„Přišel jsem, abych řekl Junii, že její bratr je v pořádku. Před chvílí jsem se byl podívat v hradní kobce,“ odvětil.

„To už víme. Cadi tam také zašla,“ řekla Elga. „Teď se vraťte do síně a najezte se, Simone. Junia prospí celou noc. Potřebuje vydatný spánek víc než jídlo. Zůstanu u ní, dokud se nevrátíte.“

„Už jsi jedla?“ chtěl vědět Simon.

„Cadi mi přinese misku ovesné kaše, hochu. Tak už běžte, než vás tady bude hledat otec,“ pravila Elga.

„Nepřijde sem,“ namítl Simon. „Je příliš zaneprázdněný. Vychloubá se, jak unikl smrtelnému útoku jedenáctiletého kluka,“ dodal ironicky.

„Tomu chlapci je teprve jedenáct?“ divila se Elga.

„Ach, není divu, že se jeho sestra o něho tolik strachuje.“

„Vrátím se, jak nejdříve to bude možné,“ rozloučil se Simon a odešel.

„Tak strážný v hradní kobce ochotně spolupracoval?“ zeptala se Elga Cadi, když Simon za sebou zavřel dveře.

Cadi přikývla a usmála se. „Muž, který tráví většinu času zavřený v hradní kobce, se může cítit osamělý,“ prohodila a uličnicky zamrkala.

„A to znamená?“pobídla ji Elga.

„Nabídla jsem mu, že mu dovolím dotknout se mých ňader,“ přiznala Cadi. „Ale jenom pokud mi umožní vidět chlapce a prohodit s ním pár slov. Pán by neměl věznit tak malého hošíka. A kvůli čemu vlastně? Vždyť se ten chlapec snažil zachránit svoji sestru. Zdá se mi, že když jste žena, není rozdíl v tom, jestli jste bohatá nebo chudá. Muži pokaždé dosáhnou svého.“

Elga přikývla. „Velmi bystrý postřeh, děvče,“ připustila. „Ale buď opatrná, až budeš zase příště hrát takové hry.“

„Vím, co mám dělat,“ ujistila ji Cadi. „Nemusíte si dělat starosti, Elgo.“

Junia prospala celou noc a její mladé tělo se zotavilo ze šoku, které utrpělo. Když se probudila, chvíli jí zmítala nejistota, kde vlastně je, ale pak si vzpomněla. Přetočila se na druhý bok a spatřila Simona. Spal vedle ní, ale její prudké zalapání po dechu ho probudilo.

„Jak se cítíš, miláčku?“ zeptal se a šedýma očima si prohlížel její tvář.

„Co tady děláš?“ vyhrkla.

„Otec nařídil, že se máš stát mojí otrokyní lásky, Junio. Nevzpomínáš si? Pokud tady nebudu spát, napadne ho, že se s tebou nemiluji, a pak si tě přivlastní. A nakonec tě dá svým mužům. Tohle je jediný způsob, jak tě chránit, drahá.“

Ruka jí vylétla k ústům. „Ach bože, Simone!“ Hrozná vzpomínka na včerejší den nabírala na síle. „Brynn!“ vykřikla.

„Je zavřený v hradní kobce. Otec mu neublížil a postarám se o to, aby k tomu nedošlo.“

„Chci jet domů,“ zašeptala Junia.

Simon de Bohun si nešťastně povzdechl. „Já vím,“ řekl.

„Moc rád bych tebe i Brynna odvezl domů, ale právě teď je otec neoblomný. V mé komnatě jsi v bezpečí a zůstaneš tady tak dlouho, dokud své rozhodnutí nezmění. Elga a Cadi se o tebe postarají, když tady nebudu. Jak se cítíš?“

Tváře jí znachověly. „Bolest zmizela,“ špitla.

„To rád slyším,“ odvětil. „Junio, znovu ti opakuji, že je mi to velice líto, a prosím tě o odpuštění. Pověz mi upřímně, zda mě nenávidíš za to, co se stalo.“

„Jak jen bych tě mohla nenávidět, když tě tolik miluji, Simone?“ ujistila ho. „Ale naše láska nám není souzená. Tvůj otec je muž s pevnou vůlí. Vybral ti dívku, se kterou se musíš oženit, a tomu neunikneš. Ale předtím pomoz mně a Brynnovi. Musíme uprchnout z Agramantu dříve, než se ta starodávná rozepře mezi našimi rodinami rozroste v cosi mnohem horšího. Nezapomínej na to, že Brynn je dědicem našeho rodu. Až se otec dozví, že byl unesen, rozzuří se k nepříčetnosti.“

„A co ty?“ zeptal se.

„Já jsem jeho nejmladší dcera, má lásko. A navíc dcera jeho druhé konkubíny. Sice mě miluje stejně jako ostatní své děti, ale jsem přece jenom dcera, zatímco Brynn je dědic. Pokud odsud nemohu utéct já, snaž se odsud dostat alespoň mého bratra. Moc tě o to prosím!“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil, sklonil hlavu a chystal se ji políbit na rty, ale Junia se od něho odtáhla. Zmateně na ni pohlédl.

„Omlouvám se, Simone, ale včera večer jsem ti řekla, že nesnesu, aby ses mě teď dotýkal,“ připomněla mu jemně.

Při jejích slovech pocítil nesnesitelnou fyzickou bolest. Na okamžik nechal klesnout víčka, a když je otevřel a upřel pohled do jejích očí, neuniklo mu znechucení a odpor, které se v nich zračily. „Nezlepší se to, Junio, dokud mi nedovolíš znovu tě objímat a utěšovat,“ opáčil tiše. „S každým dalším odmítnutím bude tvůj strach

narůstat. Přísahám, že se tě budu dotýkat něžně. Před otcem budeme předstírat, že jsme milenci, milovat se však s tebou nebudu, dokud nebudeš připravena. Ale jak mám uvěřit, že jsi mi odpustila, když tě nemohu objímat a líbat?“

„Ach Simone, velice se bojím,“ přiznala se. „Stále mi v uších zní výkřiky tvého otce a jeho mužů, když jsi mě připravil o panenství. Zavřu oči a vidím jejich chlípné pohledy. Vidím, jak si někteří z nich rukou třeli své mužství, zatímco ty jsi do mě pronikal. Ach, bylo to příšerné!“ Do očí jí vyhrkly slzy.

„Ano, bylo to otřesné,“ přitakal. „Tolik jsem se o tebe bál, že jsem se nedokázal dostatečně vzrušit. Otec to věděl, a proto mě šlehal koženým třmenem - abych zůstal tvrdý a pustošil tvoji ctnost.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že se lidé dopouštějí podobných věci,“ štkala Junia. „Domnívala jsem se, že láska je vždy spojená jenom s příjemnými prožitky. Láska, kterou můj otec cítí ke svým ženám a rodině, taková je. A moje sestry jsou také šťastně provdané. Doufala jsem, že to stejné budu prožívat i já.“

„Ach Junio,“ začal Simon, „takhle to nemělo vůbec dopadnout. Tolik se stydím za to, že jsem byl donucen znásilnit dívku, kterou miluji a chtěl bych se s ní oženit. Ale přísahám ti, že jsem v tu chvíli nevěděl, co mám dělat. Otec ti vyhrožoval a svoji hrozbu by splnil, pokud bychom ho neposlechli. Je to zloduch, a když se jednou pro něco rozhodne, nic ho nezastaví.“ Domluvil a po tvářích mu kanuly slzy.

Junia ho pohladila a opřela si hlavu o jeho rameno. Simon ji zlehka objal. „Co budeme dělat, má lásko?“ povzdechla si.

Políbil ji do vlasů. „Vůbec netuším, drahoušku,“ odpověděl. „Jediné, co teď mohu dělat, je držet tě v bezpečí této komnaty a dávat pozor, aby neublížili tvému bratrovi.“

„Zdá se mi, že se mé obavy trochu zmírňují,“ poznamenala Junia. „Včera večer jsem ti řekla, že jakmile se naskytne příležitost, zabiji tvého otce. Chci, abys věděl, že jsem to myslela naprosto vážně, Simone. Zesměšnil naši lásku a přinutil nás souložit před zraky všech.“

„Ale buď opatrná, má lásko, protože otec je vychytralý jako většina šílených mužů. Pamatuj si, že pokud drží Brynna v zajetí, získává tím i tvoji spolupráci, byť nechtěnou,“ varoval ji Simon a znovu ji políbil do vlasů.

„Pošlu za tebou Elgu, drahoušku,“ dodal, vstal z postele, a jakmile se přioděl, odešel pryč.

Junia po chvíli vstala, vzala ze stoličky šaty a oblékla se. Protože neměla u sebe kartáč, dlouhé vlasy si alespoň pročesala prsty. Potom si je spletla do silného copu. Sotva dostlala postel, ozvalo se zaklepání.

„Vstupte,“ křikla. Ve dveřích se objevily Elga a Cadi, která nesla v ruce tác.

„Určitě už máte hlad, děvče,“ řekla chůva. „Přinesla jsem vám horkou ovesnou kaši, chléb a med.“

Junia ženám poděkovala, posadila se na stoličku a během několika minut jídlo snědla. Jakmile polkla

poslední sousto, rozhlédla se. „Jestliže se musím zdržovat pouze v této komnatě, pak se potřebuji něčím zaměstnat. Nemáte tady tkalcovský stav, na kterém bych mohla tkát?“

„Ano! Lady Anne jeden měla,“ odpověděla Elga. „Cadi, zůstaň tady a já půjdu zařídit, aby jej sem někdo donesl,“ dodala a už mířila ke dveřím.

„Děkuji ti, že jsi se včera večer zašla přesvědčit, zda je můj bratr v pořádku,“ řekla Junia.

„To nebylo těžké,“ vyhrkla služka. „Váš bratr je velmi statečný. Já bych nevydržela být celý den zavřená v cele, kde běhají krysy, a ještě k tomu bez vody.“

„Nedávají mu pít?“ zhrozila se Junia.

„Pán vydal příkazy,“ vysvětlovala Cadi. „Chlapec nemá dostávat žádné jídlo ani vodu. Tvrdí, že ho nechá umřít hlady a pak pošle jeho tělo zpět vašemu otci.“

„Smiluj se matko!“ vykřikla Junia a teď s jistotou věděla, že Simonův otec je vskutku ďábelský muž. Podařilo se jí polknout slzy. „Jak ses k Brynnovi dostala?“

„Dala jsem strážnému to, co chtěl. To, co chtějí všichni muži,“ přiznala Cadi.

„Nechápu,“ špitla Junia.

„Dovolila jsem mu, aby mě osahal. V hradní kobce se určitě cítí osamělý, lady. Udělá mi laskavost a já mu ji na oplátku udělám také. Na tom není nic neobvyklého.“

„Obchoduješ se svým tělem?“ žasla Junia.

„Ženy nevlastní nic cenného, s čím by mohly obchodovat,“ namítla Cadi.

„Musím svého bratra vidět. Potřebuji pro něho sehnat kožený váček s vodou, který by si mohl někde schovat. Bez jídla vydrží několik týdnů, Cadi, ale bez vody nemůže žít dlouho. Až pro nás přijede náš otec, určitě mu nezapomenu povědět, jak jsi byla na mě hodná, a on tě za tvoji pomoc odmění. Ale jeho odměna bude štědřejší, pokud bude jeho syn ještě naživu.“

Cadi přikývla. „Pomohla bych vám i bez jakékoli odměny, jenom abych se pánovi pomstila za to, co provedl mé sestře,“ řekla. „Nicméně musím být také trochu praktická,“ dodala.

„Rozumím,“ přitakala Junia.

„Pán už brzo odjede se synem a svými muži na lov. A právě to by byla nejvhodnější doba, kdy bychom se mohly pokusit proklouznout do hradních kobek. V síni se nikdo nebude zdržovat, protože všichni budou v kuchyni připravovat večeři. Když se pán vrací z honu, vždy chce mít připravené teplé jídlo. Vodu seženu, schováte si váček pod šaty. Zatímco se budu věnovat strážnému, vy si promluvíte s bratrem.“

„Děkuji ti,“ řekla Junia.

„Opravdu si váš otec pro vás přijede?“ zajímalo zvědavou Cadi.

„Ano. Přijede a Hugo de Bohun bude svého činu velmi litovat.“

Elga se vrátila v doprovodu dvou mužů, kteří nesli tkalcovský stav a košík plný barevných přízí. Obojí

postavili k jedinému oknu, které v komnatě bylo, a další muž ještě donesl čalouněnou lavičku.

„Moje paní na téhle lavičce sedávala, když tkala,“ poznamenala Elga.

„Odjel už pán na lov?“ vyzvídala nevinně Cadi, jakmile se za muži zavřely dveře.

„Ano, právě odjel. Jinak by se mi nepodařilo odnést tkalcovský stav z rohu síně, kam ho po smrti lady Anne přemístil,“ odpověděla Elga.

„Lady by chtěla vidět svého bratra,“ začalo děvče, „a já jsem vymyslela plán.“

„Jestliže se pán dozví, že jsi ji tam zavedla,“ varovala ji Elga, „zbije tě. Co když tě někdo uvidí?“

„Všichni budou v kuchyni, Elgo. Víš, jak bývá pán hladový, když se vrací z honu. Nikdo nás neuvidí, takže se také nic neprozradí,“ uvažovala nahlas Cadi.

Elga se zatvářila zamyšleně. „Půjdu do síně a budu dávat pozor,“ řekla. „Jenomže co když strážný bude chtít víc, než co jsi mu nabídla naposledy, děvče? Jsi na to připravena?“

„Vím moc dobře, co mu poskytnu,“ prohodila s úsměvem Cadi. „Stane se z něho velmi šťastný muž, Elgo. Nicméně, nejprve potřebuji sehnat kožený váček na vodu, který mladá paní propašuje svému bratrovi.“

„Tady jeden je,“ řekla Elga. „Až později půjdu pro další, vymluvím se na to, že ho někdo odnesl, aby doplnil vodu, a zapomněl ho vrátit.“ Sundala kožený váček z věšáku na zdi a zatřásla s ním. „Je plný.“

Junia si ho od ní vzala. Stáhla si živůtek do pasu, pověsila si váček kolem krku a znovu si šaty natáhla. Byl to bezpečný úkryt a jenom zblízka by si mohl někdo všimnout nepatrného vyboulení na látce.

Když všechny tři ženy společně vyšly z komnaty, tiše seběhly po schodech. Přesně jak Cadi předvídala, nikoho nepotkaly a všude panovalo nezvyklé ticho. Elga zůstala v síni, aby hlídala, zatímco dívky sešly do hradních kobek, kde byl ve službě pouze jeden strážný.

„Počkejte tady,“ přikázala Cadi Junii a potom křikla.

„Přišla jsem zase za tebou, hezounku.“

Strážný se k nim obrátil. „Chceš zase vidět toho chlapce?“ ušklíbl se.

„Tentokrát ho nechci vidět já, ale jeho sestra. Když jí to dovolíš, slibuji, že se ti to vyplatí,“ uváděla ho Cadi do pokušení.

„Kdyby to pán zjistil, zabil by mě,“ namítl nervózně.

„Pán odjel se všemi svými muži na lov,“ zamumlala Cadi a přistoupila k němu. „Copak tě nezajímá, co ti mohu nabídnout, hezounku?“ předla jako kočka.

„Pověz mi to a já ti pak řeknu, jestli mi to stojí za risk,“ prohodil strážný a přitáhl si ji k sobě.

Cadi se k němu naklonila a cosi mu zašeptala do ucha. Vzápětí mu jazykem olízla ušní lalůček.

Mužovy oči se rozšířily úžasem. „Můžeš odpřísáhnout, že to skutečně uděláš?“ vyhrkl, načež jí rukou vjel pod živůtek a stiskl její ňadro. „A co chlapcova sestra?“

„Zamkneš ji v cele s bratrem a já ti mezitím poskytnu potěšení, které si za svoji laskavost zasloužíš,“ švitořila Cadi a svůdně na něho zamrkala.

„Tak tedy dobrá,“ přitakal strážný hlasem zabarveným vzrušeným očekáváním. Vzal klíče a odemkl dveře cely, ve které byl uvězněný Brynn. „Pojďte dál, lady,“ zavolal na Junii, a když rychle kolem něho proklouzla, zamkl za ní dveře a otočil se s úsměvem od ucha k uchu ke Cadi.

„Tak, a teď, děvče, musíš dodržet svůj slib. Hlavně to dělej co nejpomaleji, protože jakmile skončíš, ta dívka okamžitě opustí celu. Takže jestli jí chceš dopřát dlouhou návštěvu, dej si načas.“

„Poskytnu ti nejúžasnější potěšení, jaké jsi kdy poznal, ty můj krasavče,“ hlaholila Cadi, klekla si na zem a zasunula mu ruku do kalhot. Když našla jeho mužství, vzhlédla k němu se stydlivým výrazem v obličeji a loudavě si olízla rty. „Uvidíš, že se ti to bude líbit,“ řekla, uchopila jeho ochablé přirození do ruky a pomalými pohyby jazyka ho začala laskat, načež strážnému začalo vycházet z úst slabé sténání. Zatraceně, pomyslela si, jakmile mu ho vezmu do úst, přestane se ovládat. Skutečně si bude muset dát načas, aby mohla Junia alespoň chvíli pobýt se svým bratrem.

Mezitím se sourozenci přivítali v cele pevným sevřením v objetí. Když se Junia odtáhla, podívala se na Brynna.

„Co to máš na tváři?“ zhrozila se.

„Hugo de Bohun mě uhodil,“ řekl. „Bolí to jako čert. A určitě to vypadá hrozně.“

„Ano,“ přitakala. Potom si rozepnula živůtek, sundala z krku kožený váček a podala ho bratrovi. „S vodou šetři,“

upozornila ho, když si upravila šaty. „Zdejší pán má v úmyslu nechat tě hladovět a nedávat ti ani pít. Schovej si ji pod slamník a napij se jenom tehdy, když už to déle žízní nevydržíš. Nevím, jestli se mi podaří sehnat ti další. Hugo de Bohun odjel na lov, jinak bych se sem nedostala.“

„Jak se má Simon?“

„Trápí se výčitkami. Miluje mě, Brynne, ale proti svému otci nic nezmůže. Kromě toho je na něm ve všem závislý.“

„Až se sem otec dostane, zabije Bohuny, otce i syna,“ pravil Brynn.

„Ať zabije otce,“ řekla Junia. „Ale jeho syna chci stále za manžela.“

„Hrad je obehnán důkladným opevněním,“ poznamenal hoch. „Byla bys překvapená, co všechno se dá vidět, když visíš z koně hlavou dolů,“ dodal ironicky.

„Ach Brynne. Za všechno můžu já! Je mi to tak líto!“ rozplakala se Junia.

„Přestaň,“ zamumlal. „Zamilovala ses a nemohla jsi tušit, že Simon není ten správný muž. Ale otec nás přijede zachránit a Hugo de Bohun bude pykat za svoji podlost.“

„Nechceme, aby tahle rozepře přerostla v cosi mnohem horšího,“ podotkla Junia.

„Jakmile otec přijede, spor mezi našimi rodinami bude navždy ukončen,“ řekl Brynn hrozivě. „Otec zničí kořeny rodu Bohunů a já mu v tom rád pomohu.“

„Brynne!“ vykřikla Junia šokovaná zlobou v jeho hlase.

„Nikdy nezapomenu na to, co ti provedl, sestřičko,“ poznamenal chmurně. „Nikdy!“

„Nebyla to Simonova chyba, Brynne. Vždyť mě tak zachránil před svým otcem a jeho drsnými zbrojnoši,“ bránila Junia Simona.

„Měl se svým otcem bojovat a bránit tvoji čest, a ne se tak lehce vzdát,“ namítl Brynn. „Copak to nechápeš, Juni? Byla jsi krutým způsobem zneuctěna. Žádný jiný muž tě teď nebude chtít.“

„Simon…,“ začala, ale Brynn ji mávnutím ruky přerušil.

„Náš otec Simona zabije, sestřičko. Modli se k bohu, aby se jeho bídné semeno neuhnízdilo v tvé děloze,“ pravil rozhořčeně Brynn.

Junia stiskla rty, aby hlasitě nevykřikla. Bratr měl pravdu. Otec se za hanebný čin Huga de Bohun pomstí všem členům rodiny. Vytáhla z kapsy kousek chleba a podala ho bratrovi. „Nevím kdy, nebo zdali ti vůbec dokážu sehnat další jídlo. Hlavně si dej pozor, aby ti to nevzaly krysy.“

Brynn se hladově zakousl do skývy. Byl vyhladovělý, protože od včerejšího rána nic nejedl. A kdo ví, jestli nějaké jídlo ještě někdy uvidí. Zavřenými dveřmi k nim pronikalo sténání a vzlykání. Brynn se tázavě podíval na sestru. „Co to s ním, kčertu, provádí?“ zeptal se.

„Podívej se, jestli chceš,“ řekla Junia. „Radši to nechci vědět.“

Brynn přešel ke dveřím a zvědavě přitiskl hlavu k zamřížovanému okénku. Cadi klečela před strážným a sála mu přirození. Z tváře strážného vyzařovala čirá blaženost. Brynn se neubránil úsměvu. Nedávno ho stejným způsobem potěšila jedna z otcových služebných a byl to velmi příjemný zážitek. Až otec přijede zpustošit Agramant, určitě mu nezapomene říct, aby tuto dívku ušetřil své pomsty. „Poděkuj tomu děvčeti za to, co pro nás udělala,“ řekl Junii a blokoval jí výhled ze zamřížovaného okénka. „Pověz jí, že se nemusí Pendragonů bát, ani když mezi našimi rodinami dojde k boji.“

Junia přikývla. „Lokni si ještě vody a kožený váček dobře schovej. Nevím, jestli další vodu seženu,“ připomněla mu.

Vtom zaslechli mužův tlumený výkřik a vzápětí se ozval Cadiin hlas:

„Za ten risk to stálo, ne, hezounku?“. Krátce nato zarachotil v zámku klíč. Junia s Brynnem se ještě naposledy objali.

„Už musíte jít, lady,“ vyzval ji strážný.

„Opatruj se, bratříčku,“ rozloučila se Junia.

„Ty také,“ odpověděl Brynn a Junia vyšla ven. Strážný za ní zabouchnul dveře a zamkl. Brynn Pendragon byl zase sám. Naslouchal, jak kroky jeho sestry slábnou.

Obě mladé ženy vyběhly po točitém kamenném schodišti a spěchaly do síně, kde na ně čekala Elga. Tiše jako myšky utíkaly do komnaty, kde byla vězněna Junia.

Sotva za sebou zavřely dveře, všechny současně vydechly nesmírnou úlevou.

„Nevím, co jsi prováděla tomu strážnému, Cadi, ale děkuji ti!“ pravila Junia. „Když jsme odcházely, jen zářil. Poskytla jsi mi dostatek času na návštěvu u Brynna.“

Elga vyklenula obočí a vrhla po Cadi tázavý pohled.

„Jak se má váš bratr?“ zeptala se.

„Má zhmožděnou tvář, protože ho váš pán včera uhodil,“ řekla Junia, „ale jeho duše není zlomená.“ Nezmínila se už o tom, že Brynn nemluvil o ničem jiném než o odplatě. Elga a Cadi se k ní sice chovaly laskavě, ale přesto sloužily Bohunům a určitě k nim byly loajální.

„Tkalcovský stav je připraven, dítě,“ řekla Elga.

„Hned si k němu sednu a začnu tkát,“ odvětila Junia.

„Alespoň mi den rychleji uteče.“

„Nebude vám vadit, když vás tady necháme chvilku o samotě?“ zeptala se stařena. „Čekají nás ještě jiné povinnosti v domácnosti, protože je tady málo služebných. Až se vrátíme, doneseme nový váček s vodou.“

„Jen běžte, budu v pořádku,“ ujistila Junia ženy. Vzápětí zaslechla cvaknutí klíče v zámku. Právě teď byla skutečně uvězněna.

Kapitola šestnáctá

Merin Pendragon se rozhlédl po síni. „Kde jsou Junia s Brynnem?“ zeptal se, aniž by svoji otázku směroval komusi určitému.

Ysbail pokrčila rameny. „Nikdy nevím, kam moje dcera jede,“ prohodila a sklouzla pohledem k Argel a Gorawen.

„Ani jednoho z nich jsem dnes neviděla,“ řekla Gorawen a to náhlé zjištění ji trochu znervóznělo. Otočila se k Argel s tázavým pohledem v očích.

„S Brynnem jsme si popřáli dobré ráno, ale od té doby jsem ho neviděla,“ odvětila Argel.

„To je velmi podivné,“ konstatovala Gorawen a upřela pohled k řadě oken, za kterými už zapadalo slunce.

„Můj syn ani jedinkrát nezmeškal oběd nebo večeři,“ poznamenala Argel. „Kde by jen mohli být, pokud skutečně odjeli spolu?“

„Prohledejte hrad!“ nařídil Dračí pán.

„To je zbytečné, nikde tady nejsou,“ odpověděla Gorawen. „Tím jsem si jistá! Kdyby tu byli, určitě by přišli na večeři.“ Vzhlédla k Dračímu pánovi. „Můj pane, musíš se zeptat strážných u hlavního vchodu do tvrze, zda dnes Brynna a Junii viděli.“

Dračí pán přikývl a svižným krokem opustil síň.

„Sloužili jste tady dnes ráno?“ otázal se strážných.

„Ano, můj pane. Služba nám za chvíli končí,“ odpověděl jeden z ozbrojenců.

„Viděli jste dnes odjíždět moji dceru a syna z tvrze?“

„Ano, můj pane,“ přitakal muž. „Lady odjela jako první a mladý pán ji následoval o něco později. Oba se vydali stejným směrem.“

„Ještě se nevrátili?“ chtěl vědět Dračí pán.

„Ne, můj pane, ještě nepřijeli.“

„Nezdá se vám zvláštní, že můj syn a dcera odjeli ráno a ještě nepřijeli domů? Ani vás nenapadlo, abyste mě o tom informovali. A brána je už zamčená!“ křičel Merin Pendragon.

„Ale mladý pán a jeho sestra si často vyjíždějí na projížďky,“ namítl strážný.

„A také se vrací zpět,“ podotkl rozzlobeně Merin Pendragon. „Jak vás jen mohlo napadnout, že by mé děti zůstaly venku po setmění, vy tupci!“ řval na strážné. Potom si nechal zavolat kapitána a vylíčil mu, co se stalo.

„Pošlete ty dva neschopné hlupáky zpět do polí, kam očividně patří, a okamžitě svolejte skupinu zbrojnošů. Ať si vezmou pochodně. Myslím, že vím, kam mé děti odjely. Ale nevím, zda tam ještě jsou,“ dodal na závěr, načež spěchal do síně, kde ho netrpělivě očekávaly jeho ženy.

„Brynn s Junií odjeli dnes ráno. Ale neodjeli společně, Brynn následoval svoji sestru o něco později. Domnívám se, že jela k Mryddin Water na schůzku s tím prokletým klukem a Brynn ji tajně sledoval,“ oznámil jim Dračí pán.

„Aáá! Ta pitomá coura se zničí!“ zaúpěla Ysbail.

Gorawen vrhla na ženu káravý pohled. „Už by tady měli dávno být. Junia se jela nejspíše s tím hochem rozloučit. Je to poslušné děvče. Ale je zamilovaná a zamilované mladé dívky mívají sklony k pošetilému chování.“

„Brynn určitě věděl o jejím plánu, nebo ji náhodou zahlédl, když odjížděla, a rozhodl se ji sledovat,“ uvažovala nahlas Argel.

„Proč se tedy ještě nevrátil?“ chtěla vědět Ysbail.

„Protože se snažil svoji sestru chránit,“ konstatovala Gorawen.

„Před čím?“ otázala se Ysbail.

„Před čímkoli, co ji ohrožovalo, a určitě to bylo velké nebezpečí, protože jinak by přijel domů pro pomoc,“ řekla Gorawen.

„Bohunové?“ zbledla Argel. „Ach bože! Zabili mého syna?“ Hystericky se rozvzlykala a rvala si vlasy.

„Ne, ne!“ ujišťovala ji rychle Gorawen. „Brynn je pro ně mnohem cennější jako rukojmí. Pro Bohuny byl vždy nejdůležitější majetek a peníze, Argel. Brynnovi se nic nestane. Obávám se, že si musíme dělat starost o Junii. Pokud ten chlapec záměrně pokračoval v jejich vztahu jenom proto, aby ji chytil do pasti, ocitla se v mnohem větším nebezpečí než Brynn.“

„Aáá!“ zakvílela opět Ysbail. „Kdo si teď tu couru vezme za manželku? I přes naše varování se přivedla ke zkáze!“

„Zmlkni!“ okřikla ji ostře Argel. „Snad si nemyslíš, že naše pomsta Bohunům nebude tak krutá, protože Junia je dívka?“

„Ale jestliže byla zneužita, dokáže jakákoli štědrost napravit její čest?“ vyštěkla Ysbail. „Pochybuji, že se

najde zámožný muž s dobrým původem, který by si přál takovou manželku.“

„Nepředbíhejme událostem,“ vmísila se mezi ně Gorawen. Pálila ji dlaň. Nejraději by vyťala Ysbail políček za to, že se starala více o vlastní dobro než o dobro své dcery. „Je možné, že je Bohunové ani neunesli. Možná se jim podařilo z pasti uniknout, ukrývají se na bezpečném místě a čekají, až je náš pán přijde zachránit,“ pravila Gorawen klidným tónem, přestože hluboko v nitru byla znepokojena mnohem více, než dávala najevo.

„Můj pane, muži jsou připraveni,“ hlásil kapitán, když vstoupil do síně.

„Kam odjíždíš?“ zeptala se Argel manžela.

„Jedeme k Mryddin Water,“ odvětil Dračí pán. „Jestliže Bohunové při pokusu o únos zaútočili ze zálohy, možná se našim dětem podařilo utéct a už na nás někde v blízkém okolí čekají, abychom je odvezli domů.“ Nepřipustil možnost, že jeho jediný syn a nejmladší dcera byli uneseni a skončili v Bohunově zajetí. Rozloučil se s ženami a potom s kapitánem odešli.

Ysbail se posadila a začala plakat.

„Roníš slzy kvůli své dceři, nebo kvůli sobě, Ysbail?“ otázala se nelítostně Argel.

„Tobě se to mluví, když jsi manželkou Dračího pána. Ty se těšíš největší úctě,“ opáčila Ysbail ponuře.

„Výhodná partie pro moji dceru byla jedinou šancí na můj spokojený život ve stáří.“

„Náš pán Merin se o tebe postará. Miluje nás všechny stejně,“ ozvala se Gorawen.

„Miluje jenom tebe,“ řekla Ysbail. „Argel si váží jako své manželky. A mě si vybral jenom proto, abych mu dala syna, ale zklamala jsem ho, protože jsem mu porodila další dceru. Nestojí o mě, takže by mu nevadilo, kdybych odešla.“

„Prokazuješ našemu pánovi medvědí službu,“ poznamenala Argel. „Tvoje dcera je dcerou Dračího pána a v žilách jí koluje jeho krev. A proto na tebe bude vždy nahlížet s laskavostí jemu vlastní. Nikdy jsi v tomto domě nestrádala a pán ti vždy projevoval přízeň, Ysbail. Každá z nás, ty, Gorawen a já, máme své místo v srdci Merina Pendragona. A pokud Gorawen zabírá největší část jeho srdce, neznepokojuji se tím, protože Merin je mi dobrým manželem a dobrým pánem tobě a Gorawen. Nemáš důvod neustále si stěžovat a naříkat. Naší největší starostí je nyní bezpečnost našich dětí. Mého syna a tvé dcery. Modlím se za jejich šťastný návrat domů, Ysbail. Měla bys to udělat i ty, a ne tady sedět a utápět se v sebelítosti.“

„Ale co když byla moje dcera zneužita?“ špitla nešťastně Ysbail.

„V tom případě se postaráme o to, aby se provdala za syna Huga de Bohun ještě předtím, než ho zabijeme,“ objasnila Gorawen. „Nemůžeme v žádném případě dopustit, aby jim takový zločin prošel bez pomsty. Sňatek napraví Juniinu čest a jeho smrt napraví naši. Jako vdově se Junii vrátí vyhlídky na nový sňatek, Ysbail. A o své věno nepřijde.“

„To mě nenapadlo,“ připustila Ysbail. „Není to tak zlé, jak jsem se domnívala.“

„Zřídkakdy to bývá,“ zamumlala Argel. „Pojďme ke stolu, dámy. Večeře nám už chladne.

Ženy se usadily u čestného stolu a pochutnaly si na králičí polévce s cibulí a mrkví a také na čerstvém chlebu s máslem a tvrdým sýrem. Jakmile dojedly, Ysbail se omluvila a spěchala do své komnaty. Argel a Gorawen zalila úleva, protože se v přítomnosti Ysbail necítily pohodlně.

„Myslíš si, že muži najdou děti na nějakém bezpečném místě?“ ptala se Argel.

„Ne,“ odvětila Gorawen. „Z Dračího doupěte odjely dnes brzo ráno. Pokud by se jim podařilo uniknout z pasti, už dávno by byly doma. Děsím se toho, že je zajali, a pokud jde o Junii, musíme se připravit na nejhorší. Hugo de Bohun si je moc dobře vědom toho, že Brynn by mu mohl přinést tučné výkupné. Je nepravděpodobné, že by chlapci ublížil, ale zneuctění Junie bude považovat za výtečný způsob odplaty rodu Pendragonů. Ta rozepře mezi našimi rodinami se měla už dávno vyřešit. Právě teď nastal čas, aby byla ukončena, protože pokud budou Bohunové žít i nadále s vědomím, že byla jejich rodina před sto a něco lety uražena, ani naše děti, ani jejich potomci nebudou žít v klidu a bezpečí.“

„Dokud se Junia neseznámila s Bohunovým synem, o sváru se mlčelo,“ poznamenala Argel. „Je to opravdu velmi nešťastná náhodná shoda okolností.“

„Junia si byla jistá, že o tom nevěděl, stejně jako nic nevěděla ani ona, ale nechce se mi tomu věřit. Domnívám se, že se s ní záměrně sešel, pověděl o jejich setkání otci a společně naplánovali tento odporný

skutek,“ pravila Gorawen. „Chudáček Junia! Ten hoch byl její první láskou, ale také by mohl být i její poslední.“

„Ale co když je nevinný?“ zauvažovala Argel. „Možná by právě sňatek mezi Junií a Bohunovým synem pomohl toto bláznovství jednou provždy ukončit. Souhlasím s tím, aby Dračí pán zabil Huga de Bohun, ale jeho syna by měl nechat naživu. Připadá mi to jako rozumné rozhodnutí, aby se po těch dlouhých letech Pendragonova dcera provdala za Bohunova syna a potom spolu žili šťastně až do smrti.“

Gorawen se neubránila úsměvu. „Domnívám se, že by to bylo rozumné rozhodnutí, ale vše záleží na našem pánovi. Právě on rozhodne, zda je to správné.“

„Měli bychom mu to povědět,“ navrhla Argel.

„Dnes večer to už asi nepůjde, když Merin odjel vypátrat, co se skutečně stalo. Ale pochybuji, že se jim za dnešní tmavé noci bez měsíčního světla, i když si vzali na cestu pochodně, podaří něco zjistit,“ pronesla Gorawen zamyšleně. „Cesta do Mryddin Water je náročná,“ dodala.

Krátce po odjezdu se Merin Pendragon na vlastní oči přesvědčil, že stezku, po které bylo obtížné jet za denního světla, bylo v noci téměř nemožné vůbec najít. Společně s muži jeli s velkou opatrností a až příliš pomalu, ale nic jiného jim nezbývalo. Strmá pěšina se klikatila a na některých místech byla tak úzká, že se po ní dalo jenom s obtížemi projet. Ale pomalu postupovali k Mryddin Water. Po dvou hodinách jízdy před sebou konečně spatřili mýtinu.

Merin Pendragon mužům naznačil, aby zastavili.

„Půjdu tam pěšky, aby koňská kopyta nezničila případné důkazy toho, co se tady dnes přihodilo. Doprovoďte mě na kraj lesa a pak budu pokračovat sám.“

„Půjdu s vámi, můj pane,“ ozval se kapitán.

„Dobrá, ale kráčejte v mých šlépějích, Ivore,“ řekl Dračí pán.

Když oba muži vstoupili na písečnou mýtinku, neunikly jim otisky stop a koňských kopyt. Pochodně drželi nad hlavou a u kamenů zpozorovali malou stopu, ve které poznali otisk Brynnovy boty, protože levý podpatek měl chlapec ochozenější než pravý. Vtom spatřili v písku hluboký otisk dívčího těla s otisky těl únosců u jejích rukou a nohou. A mezi jejíma roztaženýma nohama se rýsovaly obrysy neznámého násilníka.

„Ježíši!“ zvolal Merin Pendragon s hrůzou v očích.

„Tady? Před zraky všech?“ Kolikrát znásilnili moji nevinnou dceru? přemítal v duchu. Lord Hugo draze zaplatí za svoji brutalitu. A Brynn to nepochybně všechno viděl.

„Můj pane!“ ozval se kapitánův rozechvělý hlas.

„Vrátíme se do Dračího doupěte,“ rozhodl Dračí pán.

„Dnes večer už nemůžeme nic podniknout, Ivore. Musíme počkat do zítřka. Hlavně se ostatním nezmiňujte o tom, co jsme viděli. Řeknu jim, že mé děti unesl Bohun a jeho muži. Nezničím jenom otce, ale i syna. Za to, co provedli mé dceři, podpálím Agramant a nechám ho lehnout popelem. Více než stoletá rozepře mezi našimi rody neomlouvá jejich hrůzný čin.“ Potom se Merin Pendragon v doprovodu Ivora vrátil k lesu, a když

vyskočil na koně, mávnutím ruky naznačil skupině, že se vrací domů.

O několik hodin později, s dohasínajícími pochodněmi, dorazili k tvrzi. Po svém příchodu domů vyhledal Merin Pendragon nejprve Ysbail a oznámil jí, že obě děti zřejmě někdo unesl a že hned zítra začne vyjednávat o jejich propuštění. Ysbail mlčky přikývla, ale nebyla hloupá, aby nepoznala, že jí nepověděl všechno. Přesto na něho nenaléhala, protože jím očividně zmítala zloba a vypadal vyčerpaně.

Když přišel Dračí pán do síně, našel tam u krbu sedět svoji manželku a oblíbenou konkubínu. Jakmile ženy zaslechly jeho kroky, zvedly hlavy od šití a v obličeji se jim objevil tázavý výraz. „Unesli je,“ sdělil jim stroze Merin Pendragon.

Gorawen vstala a přinesla svému pánovi pohár vína. Potom se posadila a společně s Argel vyčkávaly, co dalšího jim poví.

„Není pochyb o tom, že to udělal Bohun. A Brynn byl u toho. Na písečné mýtině u Mryddin Water jsem našel otisk jeho levé boty.“

„A Junia?“ otázala se Argel. O svého syna se už tolik nebála. Únosce za něho bude požadovat výkupné, což bude Pendragony stát značnou sumu peněz.

„Také tam byly její stopy,“ přitakal Merin a čelist se mu při té vzpomínce napnula.

„Co jiného jsi tam ještě vypátral?“ vyzvídala Gorawen.

„Byla zná…?“

„Ano! A navíc se mě neptej, ženo! Hlavně se o tom nezmiňujte před Ysbail. Řekl jsem jí, že děti někdo unesl, nic víc. Pokud by začala kvílet a naříkat, musel bych ji snad zabít! Spáchal ten ohavný čin právě tam, ten zloduch! Navíc před zraky všech. A to ani netuším, kolikrát k tomu došlo! Pomstím zneuctění své nevinné dcery a zničím je! Jejich hrad lehne popelem.“

„Nejdříve ji ale provdáme za Bohunova syna,“ promluvila Argel. „Její čest musí být napravena, abychom jí potom mohli najít výhodnou partii, což by neměl být problém, když z ní bude úctyhodná vdova s věnem.“

„Na takové věci nemám ani pomyšlení,“ namítl Dračí pán. „Ovládá mě nesnesitelná touha po pomstě. Rozhodl jsem se, že budu následovat příkladu svých předků a před zraky otce vykastruji jeho syna. Nakonec Bohunovi uříznu jeho přirození. Historie rodu Bohunů z Agramantu se pomalu chýlí ke svému konci!“ Několika loky vypil víno a udeřil pohárem o opěradlo křesla.

Obě ženy leknutím nadskočily na židlích. Nikdy neviděly Merina Pendragona tak rozzuřeného. Tázavě se na sebe podívaly.

„Můj pane, tvůj vztek je oprávněný,“ pravila Argel.

„Raději se odebereme na lůžko. Obávám se, že pokud tě neuklidním, ovládne tě výbuch hněvu.“

Naklonil se k ní, uchopil její ruku do své, zvedl ji ke rtům a něžně políbil. „Jdi spát, Argel,“ vyzval ji. „Přijdu za tebou později.“

Argel vstala a uklonila se. Bylo jí jasné, že si její manžel vezme do postele Gorawen, která lépe dokáže

zmírnit jeho vztek. Až se Dračí pán zklidní, opustí ženu, kterou miloval, a vrátí se ke své manželce, aby ji utěšil. Proč kvůli tomu nepociťuji zášť? ptala se Argel sama sebe. Nikdy ji nepociťovala. Možná proto, že Merin respektoval její pozici manželky a choval se k ní laskavě. Možná proto, že se Gorawen nikdy nepokusila překročit hranici svého postavení v jejich životech, přestože společného pána hluboce milovala. Stejně jako já, pomyslela si Argel. A právě proto jsme tak dobré přítelkyně. Tiše se vytratila ze síně a zamířila do své komnaty.

Gorawen vstala ze židle a natáhla ruku k Merinu Pendragonovi. „Pojď, můj pane. Argel má pravdu. Potřebuješ se uklidnit, aby tvé myšlení bylo jasné.“ Vzala ho za ruku a vedla do své komnaty. Tam se nejdříve svlékla sama a potom zbavila svršků svého pána. Když nalila do pohárů víno, lehli si do postele. „Přeješ si, abych ti poskytla útěchu, můj pane?“ otázala se jemně, ale Dračí pán zavrtěl hlavou.

„Nezlob se, Gorawen, ale po tom, co jsem dnes večer viděl, na to nemám ani pomyšlení,“ opáčil.

„Pověz mi, co jsi zatajil před ostatními,“ přemlouvala ho lichocením Gorawen a zkušenou rukou mu masírovala krk. „Nemůžeš to držet v sobě, můj pane. Co všechno jsi u Mryddin Water viděl?“

Z úst mu uniklo zasténání plné hluboké bolesti. „Na písečné mýtině jsem objevil otisk těla mé dcery a kolem dokola byly stopy mužských bot. Další otisky klečících mužů byly u jejích rukou, a také mezi roztaženýma nohama. Vystavili ji nesmírnému ponížení a utrpení.

Netuším, kolik mužů Junii znásilnilo!“ Napil se vína a hlava mu poklesla na hruď, když začal žalostně vzlykat.

Gorawen ho objala kolem ramen. Po chvíli, když se jí zdálo, že se jeho žal zmírňuje, se zeptala:

„Dokážeš se v myšlenkách vrátit zpět na to místo, Merine?“

„To nemůžu!“ zakřičel zmučeně.

„Musíš!“ naléhala na něho. „Vidíš nějaké stopy, které by z okraje kruhu směřovaly dovnitř k otisku Juniina těla, Merine? Přemýšlej, můj pane. Přemýšlej!“

Po několika minutách přerušil Dračí pán napjaté ticho.

„Nevidím tam žádné stopy, pouze stopy tvořící hranici kruhu. Vlastně, počkej! Za otiskem kolen mezi Juniinýma nohama jsou stopy jednoho muže.“

„A to je všechno?“ nevzdávala se Gorawen.

„Ano,“ přitakal důrazně.

„Takže to naznačuje, že Junii znásilnil pouze jeden muž,“ konstatovala Gorawen. „I malá útěcha je lepší než žádná,“ dodala.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptal se a držel se jejích slov, jako se tonoucí drží stébla.

„Jestliže tam nebyly žádné stopy mužů, které by směřovaly doprostřed a zase ven z kruhu, znamená to, že se zločinu dopustil jeden muž, můj pane. Domnívám se, že ji nejspíše znásilnil ten hoch. Určitě se podobá svému otci, který má tak špatnou pověst.“

„Zabiji ho!“ zvolal Merin Pendragon.

„Ovšemže, můj pane, ale až poté, co se Junia a Simon vezmou. Když se z tvé dcery stane vdova s věnem, bude snadnější najít pro ni manžela, než kdyby byla byť i nevinnou obětí brutálního útoku,“ pravila Gorawen. „Ale pomstu Bohunům nezvládneš vykonat sám, můj drahý pane. Nejrozumnější by bylo zavolat si na pomoc lorda Mortimera.“

„Snad nechceš, aby se z této delikátní záležitosti stala veřejná věc?“ podivil se rozhořčeně.

„Pokud povíš lordu Mortimerovi pravdu, určitě ho přesvědčíš, aby si ji nechal pro sebe. Je to čestný muž, Merine, a mohl by úspěšné zvládnout úkol, který bys ty vykonat nemohl,“ řekla Gorawen.

„A copak to je?“ chtěl vědět Dračí pán.

„Mohl by se dostat do Agramantu bez použití zbraní,“ odvětila. „Nejdůležitější je vykoupit Junii a Brynna a dostat je bezpečně domů. Lord Mortimer může místo tebe vyjednávat, Merine. Jakmile se vrátí tvůj syn a dcera do Dračího doupěte, můj pane, potom můžeš na Agramant zaútočit. Obléhání hradu nebude snadné, Merine, a určitě si nepřeješ, aby tam děti zůstaly uvězněny, protože Hugo de Bohun by je s jistotou zabil.“

Dračí pán dlouze zvažoval její slova, zatímco Gorawen mu stále masírovala krční páteř. „Ano, má lásko, máš pravdu! Ale uvěří Bohun, že jediné, o co mi jde, je dostat zpět syna a dceru?“

„Samozřejmě že ano,“ ujistila ho a zachichotala se.

„Uvěří tvé předstírané slabosti, když místo sebe pošleš lorda Mortimera, aby s ním vyjednával. Důkladně bude rozmýšlet výkupné, které bude po tobě požadovat, a

vsadím se, že podlehne chamtivosti. Dáme mu, co bude požadovat, protože vše získáš zpět, až Agramant padne. Nejprve ale musíme přivést Brynna a Junii domů.“

„Bude trvat pár dní, než se dostanu k Mortimerovi, abych ho požádal o pomoc a přesvědčil. Co když odmítne?“uvažoval nahlas Dračí pán.

„Lord Mortimer je ješitný muž, a když ho budeš prosit o pomoc, bude mu to velmi lichotit. Vsadím se, že tvé žádosti ochotně vyhoví. Jistě bude šokován, až se dozví, jakého ohavného činu se Bohunové dopustili,“ namítla Gorawen.

„Takže to znamená ponechat syna a dceru v rukách jejich věznitelů déle, než je nezbytně nutné,“ poznamenal Dračí pán. „Zlomí mi to srdce,“ dodal tiše.

„Největší škoda už byla napáchána, můj pane,“ pravila Gorawen citlivě. „Delším vyčkáváním na jejich osvobození se nic nezmění. Kromě toho je kolem hradu vybudováno důkladné opevnění a nebude snadné ho obléhat. Nejdříve ze všeho musíme vykoupit Brynna a Junii, a teprve potom pomocí nějaké chytré lsti získat nad Bohuny pere et fil, převahu.“

„Jsi nejmoudřejší z žen, Gorawen,“ pochválil ji obdivně Merin. „Jaké štěstí, že tě mám.“

„Ano, můj drahý pane,“ souhlasila s ním.

„Tvá slova mi trochu zklidnila mysl,“ řekl. „Pociťuji naději ve svém srdci, kde po ní před chvílí nebylo ani památky.“ Dopil zbytek vína a slezl z postele. „Vrátím se teď k Argel a povím jí o tvém rozumném nápadu.“ Přetáhl si přes hlavu tuniku.

„Ale neprozraď jí, že je ta rada z mé hlavy, můj pane. Ať věří tomu, že je tvým nápadem,“ žádala ho Gorawen.

„Argel je tvojí manželkou a neměla by se cítit méněcenná kvůli lásce, kterou ke mně cítíš. Kdybys býval strávil tuto hodinu s ní, možná by přišla se stejný plánem,“ dodala.

„To považuji za nepravděpodobné,“ prohodil Dračí pán,

„protože Argel, přestože je dobrou ženou, neoplývá bystrou myslí jako ty, má lásko, ale pokud se zmíním, že je to můj nápad, uvěří mi, protože je důvěřivá duše.“

„Nepodceňuj ji, můj drahý pane,“ podotkla Gorawen.

Sklonil se a letmo ji políbil na tvář. „Jsi opravdu moudré stvoření.“ Rozloučil se s ní a odešel.

Gorawen zavrtěla hlavou. Milovala svého pána, ale pokud šlo o bojové taktiky, nepatřil k nejbystřejším. Přemítala, zda se lordu Mortimerovi podaří přesvědčit Huga de Bohun, aby přistoupil na výkupné. Neměli důvod Brynna a Junii unést. Proč probudili k životu rozepři, která byla už po mnoho let zapomenuta? A proč považovali za nezbytné znásilnit nevinnou Junii? Měl snad Hugo de Bohun v úmyslu zničit Pendragony? Pokud ano, proč by to ale dělal? Musím se na to vyspat, řekla si. Merin se k ní dnes večer už nevrátí.

Druhý den ráno vyslal Dračí pán posla k lordu Mortimerovi. Vrátil se o čtyři dny později nejen s Edmundem, ale i jeho synem. Doprovázel je také Rhys FitzHugh, kterého nečekali, protože právě nastal čas sklizně.

„Averil mě ve všem zastoupí,“ vysvětlil Rhys. „Protože se očividně jedná o rodinnou záležitost, můj pane, vynasnažím se vám ze všech sil pomoci.“

Dračí pán byl potěšen. „Jak jste se dozvěděl, že jsem požádal lorda Mortimera o pomoc?“

„Cestou k vám se zastavili v Everleighu, aby napojili koně a najedli se,“ vysvětlil Rhys.

Merin Pendragon přikývl. „Pojďme se posadit, pánové. Objasním vám, proč jsem vás požádal o pomoc. Hugo de Bohun a jeho syn Simon unesli moji dceru Junii a syna Brynna. Drží je v zajetí v Agramantu,“ začal, a když se posadili, dopodrobna jim o všem vyprávěl.

Jeho vyprávění je šokovalo.

„Hugo de Bohun byl vždycky lotr,“ podotkl Edmund Mortimer. „Jenom díky manželce potlačoval svoji krutou stránku, ale po její smrti se vrátil ke starým způsobům. Nikdy se však ke mně nedoneslo nic špatného o jeho synovi, Merine, a proto mě překvapuje, že se vydal v otcových šlépějích.“

„V čem by spočívala naše pomoc?“ chtěl vědět Rhys FitzHugh.

„Pokud Bohunové zadržují mé děti, nemohu se jim pomstít,“ vysvětloval Merin Pendragon. „Chtěl bych vás, pánové, požádat, zda byste mohli zajet za Hugem de Bohun a zeptat se ho, jaké výkupné bude požadovat za osvobození mého syna a dcery. Zaplatím mu, co bude chtít, protože jakmile se mé děti vrátí domů, zničím Bohuny a výkupné získám nazpátek. Rozepře mezi našimi rody se táhne více než století, ale posledních pětadvacet let panoval klid. Nevím, co přinutilo Huga de Bohun ji oživit, ale jakmile se se svým synem ocitne v mých rukou, jednou provždy svár ukončím.“

Lord Mortimer přikývl. „Souhlasím s tebou, příteli. Připadá mi to jako rozumné řešení. Hugo do Bohun už dlouhé roky působí jenom potíže.“

„Zajedeš tedy za ním a zeptáš se ho, co po mně žádá za propuštění mých dětí?“ zeptal se Dračí pán.

„Ovšemže tam pojedu,“ přitakal lord Mortimer.

„Pojedeme tam všichni tři společně,“ vmísil se Rhys.

„Lord Mortimer a Roger jako vaši osobní emisaři a já jako zástupce rodiny.“

„Domnívám se, že naše delegace na Bohuny zapůsobí. Možná bychom měli Huga i trochu vystrašit. Jestliže uvěří tomu, že se v této záležitosti angažují angličtí páni z pohraniční oblasti, možná s ním bude snadnější pořízení,“ pravil lord Mortimer. „Je mi moc líto, co se stalo Junii, příteli. Pamatuji si na ni, když ještě byla okouzlující malou holčičkou,“ řekl Dračímu pánovi.

„To, co jsem včera viděl na místě činu, už v mé mysli navždy zůstane,“ poznamenal Merin. „Představa, že má dcera byla znásilněna tak brutálním způsobem,“ dodal tiše.

„Snaž se na to zapomenout, příteli,“ radil mu lord Mortimer. „Vím, že to není snadné, ale už kvůli Junii se o to musíš pokusit. Určitě je tím, co se jí stalo, zahanbená. Slunce se už ztrácí za horizontem a je škoda, že se na cestu nemůžeme vydat ještě dnes.“

Vtom do síně vstoupila Argel doprovázena Gorawen.

„Vítejte v našem domě, pánové,“ pozdravila je, zatímco Gorawen se šla přivítat se zetěm a políbila ho na tvář.

V očích se jí třpytily slzy, ale Rhys jejím nevysloveným slovům porozuměl a objal ji kolem ramen. „Belle-mere, každým rokem jste stále krásnější,“ polichotil jí a políbil.

„Děkuji vám, že jste také přijel,“ podařilo se konečně Gorawen ze sebe vypravit.

„Junia je sestra mé manželky, belle-mere. Dotklo se mě, že tvůj pán pro mě nenechal poslat.“

„Uvědomuje si, jak je období sklizně pro vás důležité a náročné,“ bránila svého pána Gorawen, „a kromě toho není jeho mysl po té nešťastné události jasná jako obvykle.“

„Co když Junia čeká dítě?“

Gorawen zbledla. „Modleme se k bohu, ať nás té tragédie ušetří,“ zašeptala.

„Přes noc si odpočinete a zítra ráno se vydáte na cestu,“ řekla Argel. „Nechala jsem vám uvařit lahodnou králičí polévku a připravit pohodlná lůžka na přespání přímo tady v síni.“

Do místnosti vešla Ysbail a zvědavě se kolem sebe rozhlížela. „Máme hosty?“ podivila se užasle.

„Přijeli, aby nám pomohli vysvobodit děti ze zajetí,“ objasnila Argel.

„Ovšemže chceš mít svého syna co nejdříve doma,“ řekla ostře Ysbail, „ale pokud jde o Junii, stala se z ní Bohunova děvka a nestojí za to ji zachránit.“

„Ale vždyť je to vaše dcera, lady!“ zvolal Rhys FitzHugh, pohoršen jejími slovy.

„Byla mojí dcerou, můj pane, ale už jí není. Je Bohunovou děvkou. Svým neuváženým chováním si přivodila tohle neštěstí. Nechtěla nikoho poslouchat a rozhodla se jít za hlasem svého srdce. Ale copak všichni nevíme, že srdce není spolehlivý ukazatel?“ Ysbail se posadila ke krbu. „Je mi jedno, jestli ji vysvobodíte, nebo ne. Nemám dceru,“ dokončila ponuře.

„Doufala, že se s dcerou odstěhuje do nové domácnosti urozeného zetě,“ prohodila Gorawen kysele. „Teď z jejích plánů sešlo a uvědomuje si, že jí nezbývá nic jiného, než zůstat po zbytek života v Dračím doupěti.“

Ysbail prudce vyskočila. „Neopovažuj se mě soudit!“ naježila se. „Ty jsi získala lásku a srdce našeho pána. O Argel se s úctou stará. Mě s ním spojovala jenom naše dcera, jejíž čest byla pošpiněna. Byla by na tom lépe, kdyby byla mrtvá! V domě své dcery bych zaujímala respektovanou pozici. Ale co mám tady? Jsem druhá konkubína, jejíž dcera zneuctila dům rodiny Pendragonů, a co je mnohem horší, ohrozila dědice našeho pána!“ Její podlouhlá tvář byla smáčena slzami sebelítosti.

„Nikdo Junii neobviňuje z toho, že se Brynn ocitl v zajetí,“ promluvil Merin Pendragon. „Zmlkni už konečně, Ysbail! Máme vážené hosty a nechci, aby si o tobě mysleli jen to nejhorší. Vím, že má dcera byla zneuctěna, ale nikdy bych se žádného svého dítěte nezřekl a neopustil ho. Osuš si slzy, ženo, a pojď se s námi navečeřet.“ Když domluvil, pohladil ji po rameni.

„Nekladeš Junii vinu za to, že se Brynn ocitl v zajetí?“ zavzlykala.

„Ne, a ani ty bys neměla,“ řekl. „Brynn je můj syn a jeho srdce je ušlechtilé. Ale chybí mu zkušenosti bojovníka, který by Junii nepřispěchal na pomoc za okolností, které hrály proti němu. Zkušený válečník by tryskem uháněl do Dračího doupěte, aby mě informoval o tom, co se stalo. Kdyby to býval udělal, možná by se nám podařilo Junii včas zachránit. Dceru z ničeho neobviňuji. Je zamilovaná. Ale viním Brynna, že jednal zkratkovitě místo toho, aby postupoval nejen v Juniině, ale i našem nejlepším zájmu.“

Ysbail uchopila jeho ruku a políbila ji. „Děkuji ti, můj pane,“ špitla.

Po vydatné večeři se hosté uložili v síni ke spánku.

„Vydáme se na cestu už před svítáním,“ řekl Edmund Mortimer a jeho společníci souhlasili. „Do Agramantu bychom měli dorazit zítra pozdě odpoledne.“

„Averil a já si můžeme vzít Junii k nám, jestliže ji Dračí pán nechce ve svém domě,“ zašeptal Rhys Gorawen ještě předtím, než odešla ze síně.

„V tomto domě si na ni stěžuje jedině Ysbail,“ opáčila tiše. „Její otec ji miluje stejně jako my ostatní. Až se vrátí domů, budeme ji utěšovat v jejím smutku, ale i tak vám děkuji za laskavost, drahý Rhysi. Zmíním se o vaší dobrotivosti Merinovi. Přes počáteční obtíže teď vidím, že jste dobrý člověk. Má dcera měla nakonec štěstí. Ani jsem se nestačila zeptat, jak se jí daří.“

„Vede se jí dobře a na jaře čeká další dítě,“ odvětil s úsměvem. „Doufám, že to tentokrát bude dcera. Dva synové pro začátek stačili, lady. Až se tato nepříjemná záležitost vyřídí, doufám, že za námi přijedete do

Everleighu a zůstanete tam s námi nějaký čas. Vaší dceři se po vás stýská a vnoučata jste už hodně dlouho neviděla.“

Gorawen přikývla. „Určitě přijedu,“ slíbila, „ale nejprve se musíme postarat o Junii. Nebudeme mít klid, dokud můj pán nezabije Bohuny, otce i syna, Rhysi. A pokud Junia Simona stále miluje, obávám se, že propadne hlubokému zármutku.“

„Co když je Bohunův syn nevinný?“ zeptal se Rhys.

„To nebude Merina vůbec zajímat, protože mladý Bohun neochraňoval Junii před otcovou krutostí. Junia byla dobře vychovaná nevinná panna. Ve svém životě nepoznala takové zlo, které jí ukázali Bohunové. Nezlomili sice jejího ducha, protože vím, že má pevnou vůli, ale zmařili její budoucnost a poškodili čest rodiny. A víte moc dobře, že pošpiněná čest musí být pomstěna, Rhysi.“

„Ale mě jste nezabili. Oženili jste mě s Averil,“ podotkl.

„Vy jste Averil neznásilnil,“ připomněla mu.

„Věříte tomu, že to udělal právě Simon?“ Rhyse šokovala představa, že by počestný muž znásilnil nevinnou dívku, které vyznával lásku.

„Pokud tomu tak nebylo, je to o to horší, protože by bylo jasné, že stál opodál a celý ten odporný čin sledoval. Ale na tom už teď nezáleží,“ poznamenala Gorawen.

„Junia byla zneužita.“

„Přivezeme ji zpět do Dračího doupěte, belle-mere,“ ujistil ji Rhys.

„Vím, že se Junia už brzo vrátí,“ řekla Gorawen a odešla ze síně, aby muži mohli v klidu odpočívat. Když otevřela dveře do své komnaty, uviděla v křesle u krbu sedět Merina. Šla k němu, políbila ho na tvář a pak se mu s povzdechem posadila na klín.

„Kéž bych mohl jet s nimi,“ řekl Dračí pán.

„Muži mají větší šanci uspět při vyjednávání, pokud tě Hugo de Bohun nespatří. Však už ho brzo překvapíš svojí návštěvou.“

„Jsem rozhodnutý, že ho zabiji,“ pokračoval Merin Pendragon. „Ale neustále zvažuji, zda by měla být jeho smrt pomalá a bolestivá, nebo rychlá a jistá. Měl bych zabít syna před očima otce, nebo zabít otce před synovýma očima? Přemýšlím o tom, zda bych měl Bohunovi strhat zaživa kůži z těla, rozříznout mu břicho a vnitřnosti hodit psům. Nebo ho mám oslepit žhavým pohrabáčem? Nebo mu uříznout nos a dát ho kočkám na hraní? Moje mysl je zahlcena podobnými myšlenkami, Gorawen, a velmi mě to znepokojuje.“

„S takovými myšlenkami se nemůžeš cítit o nic lépe než muž, který přihlížel veřejnému znásilnění tvé dcery,“ podotkla Gorawen. „Zabij Bohuna co nejrychlejším způsobem, můj pane. Potom zařiď svatbu jeho syna s Junií a po svatbě ho pošli do pekla stejně rychle jako otce. Hlavně to zbytečně neprotahuj. Jestliže tvoje dcera stále miluje Simona de Bohun, neměl bys jí působit další bolest. Junia bude určitě tvrdit, že ti nikdy neodpustí, ale uvidíš, že své rozhodnutí jednoho dne změní.“

„Ale co když nosí pod srdcem jeho dítě?“ položil jí nepříjemnou otázku.

„To zvládneme, můj pane,“ ujistila ho.

„Vždy jsem tě podezíral, že máš takové prostředky k dispozici, má lásko,“ poznamenal tiše.

„Junia nesmí porodit dítě, v jehož žilách by kolovala krev Bohunů,“ řekla Gorawen. „Je nepravděpodobné, že by někdy zjistila, co jsem provedla, a ušetříme ji tak dalšího smutku. Bude mnohem jednodušší najít manžela vdově s věnem a bez dětí, než vdově, která má dítě jiného muže.“

„Souhlasím s tebou,“ pravil. „Takže tahle záležitost je vyřízena.“

„Ano,“ přitakala.

Druhý den ráno opustil lord Mortimer, jeho syn a Rhys FitzHugh tvrz ještě před svítáním. Každý z nich svíral v ruce pochodeň. Opatrně ujížděli klikatou, úzkou stezkou vedoucí k Mryddin Water, kam dojeli ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad horizont. Ode dne, kdy byli Junia a její bratr uneseni, často pršelo, ale i přesto byly důkazy zločinu na písečné mýtině stále dobře viditelné.

„Kdybych věděl, že můžeme Bohuna v Agramantu zabít, bez rozmýšlení bych to udělal,“ prohlásil lord Mortimer napjatým hlasem.

„Ne,“ namítl Rhys. „Zabití Bohuna je výsadou Dračího pána a nikoho jiného.“

Muži pokračovali v cestě celý den a pravidelně zastavovali jenom proto, aby si odpočinuli, najedli se a dopřáli odpočinek koním. Nad krajinou, kterou projížděli, se vznášelo ticho a cestou nepotkali ani živáčka.

V okamžiku, kdy se slunce chystalo zapadnout, spatřili před sebou tmavé kamenné věže Agramantu. Lord Mortimer jim zvednutím ruky naznačil, aby zpomalili, a když zastavili, přemítal nad dalším postupem. Po chvíli jim konečně oznámil:

„Rogere, zůstaneš tady, zatímco Rhys a já pojedeme do hradu. Jestliže se nevrátíme do dvou dnů, jeď do Dračího doupěte a pověz to pánovi.“

Roger přikývl. Byl sice zklamaný, ale neprotestoval.

„Počkám dva dny,“ přitakal a potom sledoval, jak jeho otec a lord z Everleighu pokračují v cestě k hradu Agramant.

Kapitola sedmnáctá

Lordu Mortimerovi a jeho společníkovi byl umožněn vstup do Agramantu těsně předtím, než stráže vytáhly padací most, všechny dveře pozavíraly a na noc stáhly železné závory. Když seskočili ze sedel, podkoní odvedl koně do stáje, zatímco sluha doprovodil oba muže do hlavní síně.

Hugo de Bohun seděl u stolu se svým synem a Junií. Zdálo se, že ho jejich nečekaný příchod překvapil, ale gestem jim naznačil, ať přistoupí blíž. „Jen pojďte dál! Pojďte! A najezte se! Vypadáte vyčerpaně, jako byste strávili celý den na cestě. Máme tady zvěřinu, kterou kuchař nechal dobře zamřít, pánové.“ Když se hosté posadili vedle Simona, pohledem vyhledal sluhu. „Víno pro mé hosty, vy líní bastardi!“ zařval. Potom jim po

stole přisunul velký bochník chleba a služebnictvo jim přineslo cínové talíře plné zvěřiny a poháry s vínem.

„Jezte!“ přikázal jim. „A pak mi povíte, co vás přivádí do Agramantu. Kdo je to s vám, Mortimere?“

„Lord FitzHugh z Everleighu,“ odvětil lord Mortimer.

Hugo de Bohun zavrčel, a protože byla jeho zvědavost uspokojena, pokračoval v jídle.

Rhys se nemohl podívat na Junii, aniž by si toho někdo všiml, ale když vstoupili do síně, nenápadně k ní na okamžik sklouzl pohledem. Nezdálo se mu, že by byla zraněná. Přemítal, kde by mohl být mladý Brynn. Ale pak se soustředil na jídlo, protože byl vyhladovělý. Vyndal z pochvy nůž, na jehož špičku začal napichovat kousky masa a vkládat si je do úst. Už brzo se všechno dozví.

Když bylo ze stolu sklizeno, Hugo de Bohun upřel pohled na lorda Mortimera a zeptal se ho:

„Co vás přivádí do Agramantu? Zřídkakdy sem někdo zavítá.“ Pohodlně se opřel o opěradlo.

„Merin Pendragon chce vrátit svého syna a dceru a je ochoten za ně zaplatit vysoké výkupné, můj pane,“ objasnil lord Mortimer účel jejich návštěvy.

Hugo de Bohun se hurónsky rozchechtal, jako kdyby právě vyslechl cosi velmi vtipného. „Poctím vás sice svojí pohostinností, pánové,“ řekl, „ale zítra se vydáte na zpáteční cestu a vyřídíte Dračímu pánovi, že žádné výkupné za jeho děti nepřijmu. Můj syn se brzo ožení s Aceline de Bellaud, ale ponechá si i tu malou waleskou děvku. A pokud jde o Pendragonova syna, ten zůstane v

hradní kobce, kde dříve nebo později zemře, protože jsem vydal příkaz, aby nedostával jídlo ani pití.“

„Ježíši, Bohune, vždyť Brynn Pendragon je ještě dítě!“ zvolal rozhořčeně lord Mortimer.

„Ale až zemře,“ pokračoval pán z Agramantu, „vrátím tělo jeho otci, aby viděl, že Artušova rodová linie jednou provždy skončila, a aby mohl svého jediného dědice pohřbít.“ Zkřivil rty v úšklebku. „Pokud jde o to děvče, zůstane se Simonem tak dlouho, dokud se s ní nezačne nudit. Pak ji dám pro pobavení svým mužům.“

„Proč jste to udělal?“ chtěl vědět Mortimer.

„Pendragonové jsou naši nepřátelé,“ odpověděl Hugo de Bohun.

„Rozepře mezi vašimi rodinami odpočívala v klidu po mnoho let,“ opáčil lord Mortimer.

„Až do osudného dne, kdy můj zbabělý syn potkal Pendragonovu dceru u Mryddin Water a ona ho svedla z cesty, kterou jsem pro něho vybral. Chtěl se s tou malou courou s mizerným věnem oženit místo toho, aby si vzal zámožnou dědičku, kterou jsem mu našel. Býval by s ní utekl, takže jsem tomu musel zabránit.“

„Jistě jste se nedomníval, že by Pendragon přijal Bohuna za svého švagra, můj pane,“ řekl lord Mortimer, vyděšený nenávistí a zlobou v hostitelově hlase a zmatený mlčením mladého Simona de Bohun.

„Oba dva byli vzpurní a tvrdohlaví,“ opáčil Hugo de Bohun, „ale naštěstí se mi podařilo jejich plánům včas zabránit. Tajně jsem svého syna sledoval ten den, kdy se měl sejít s tím děvčetem. Byl jsem rozhodnutý, že ji

zabiju, ale pak mě napadlo, že zlomím srdce jejímu otci. Donutil jsem svého syna, aby ji připravil o panenství před zraky všech. Nedokážete si představit, jak při tom kvílela. Její bratr jí přispěchal na pomoc, ale jeho pokus byl marný. Teď zemře v hradní kobce. Dvakrát jsem ho zbil, ale neuronil ani slzu. Obdivuji ho za to, ale až bude prosit o milost, odměním se mu dárkem v podobě smrti.“

„Můj pane, vy jste zrůda!“ vykřikl lord Mortimer naprosto znechuceně.

Hugo de Bohun se zasmál. „Napijte se vína, pánové, a potom vám děvka mého syna zatancuje. Tancuje opravdu moc hezky, viď, děvko?“ Sklouzl pohledem k Junii a škodolibě se ušklíbl.

„Jste netvor, můj pane,“ promluvila Junia nasládlým hlasem.

„Junio, proboha, neprovokuj ho,“ pokáral ji Simon nervózně.

Bohun se rozchechtal. „Jeho matka byla dobrá žena, ale dala mi syna slabocha. Zato tahle mrcha určitě porodí mému synové silné bastardy, že, děvče?“

„Táhněte do pekla, můj pane,“ opáčila Junia příjemným tonem.

Teď využil Rhys příležitost, naklonil se a zaměřil pohled přes stůl, aby viděl Junii. Hostitele jenom napadne, že společník lorda Mortimera je zvědavý na dívku. Jejich oči se na několik vteřin setkaly, ale vzápětí se Junia odvrátila. Rhysovi i tak krátká chvíle stačila, aby poznal, že její duch skutečně nebyl zlomen, jak tvrdila

Gorawen. Musel potlačit silné nutkání vstát a vlastníma rukama Huga de Bohun uškrtit.

„Nebuďte hloupý, Bohune,“ promluvil lord Mortimer.

„Váš syn s tou dívkou dobře vycházel a vám se podařilo ji zničit. Kdo se s ní teď ožení, obzvláště s tak malým věnem? Vykupte ji. Jistě nechcete přivést nevěstu vašeho syna do Agramantu za takovýchto okolností. Rodina Bellaudů si určitě přeje, aby jejich dcera byla šťastná, a bude pro ně urážkou, když tady bude milenka vašeho syna, až se sem nevěsta po svatbě nastěhuje. Tučné výkupné vaší pokladně jedině prospěje. Můžete Pendragona ožebračit a pak úspěšně dokončit svoji pomstu.“

„Proč mi to říkáte? Jste snad přítel Dračího pána?“ vyzvídal podezíravě Hugo de Bohun.

„Jsem jeho přítel a znám všechny jeho děti od narození. Bolí mě, když vidím, jak Junia trpí. A chudáček Brynn leží hladový a zbitý v hradní kobce. Když je zabijete, co vám zbude? Ale pokud Dračího pána připravíte o veškeré bohatství výměnou za jeho děti, dcera nebude mít šanci se provdat a syn oženit, takže nakonec zničíte celou rodinu. Nebyla by tohle dokonalá pomsta?“

„Musím o tom popřemýšlet. A taky se zamyslet nad tím, proč mi to navrhujete zrovna vy, který se prohlašujete za Pendragonova přítele,“ zabrblal Hugo de Bohun.

„Vedete, Bohune,“ prohodil lord Mortimer. „Kolik znáte mužů, kteří upřednostňují své děti před majetkem?“ Zachechtal se. „Mohl bych z toho mít výhodu i já, protože Pendragonovy pozemky sousedí s mými. Muž by

měl myslet v první řadě na své dobro, že?“ A opět se zasmál tak mazaně, že se k němu hostitel přidal.

„Přes vaši zdvořilost, Mortimere, se mi zdá, že jste stejný jako já, ačkoli to dokonale skrýváte. Ale jak jsem se už zmínil, musím o tom popřemýšlet,“ poznamenal a stočil pohled k Junii. „Vylez na stůl a zatancuj, ty waleská mrcho! Chci, aby se hosté dobře bavili,“ křikl hrubě.

„Není tady hudba, můj pane,“ namítla. „A bez hudby nemohu tančit,“ dodala, vstala a kráčela ke dveřím.

Ale Hugo de Bohun oběhl stůl a hnal se za ní, následován Simonem. Jen co ji chytil, zvedl ruku, prudce ji uhodil do tváře a pak znovu a znovu. „Když ti dám příkaz, děvko, poslechneš mě!“ řval vztekle.

„Proboha otče, nech ji,“ zvolal Simon a odtáhl ho od dívky, které tekla z nosu krev. „Vždyť má pravdu, bez hudby nemůže tančit.“

„Potom tedy najdi někoho, kdo jí zahraje,“ nařídil mu Hugo de Bohun rozzlobeně. „Chci, aby našim hostům zatancovala.“

„Dovol jí odejít do mé komnaty, otče,“ přemlouval ho Simon. „Krvácí z nosu a na tváři má modřinu. Není na ni zrovna hezký pohled.“

„Ta mrcha by potřebovala pořádně zbít,“ zabrblal Hugo.

„To můžeme udělat později,“ navrhl Simon. „Stoupneš si před dveře mé komnaty a uslyšíš její křik. Přísahám.“

„Ne, půjdu dovnitř a budu sledovat, jak ji trestáš,“ řekl Hugo a obličejem mu přelétl nelítostný výraz. „Jdi nahoru, ty mrcho, a tam počkej na svého pána,“ přikázal Junii.

Beze slova vyběhla ze síně a Rhys FitzHugh se musel ze všech sil ovládat, aby Huga de Bohun na místě nezabil. Proč se Junia chovala tak bláznivě a předstírala odvahu? Mohla se vyhnout výprasku, kdyby jenom poznamenala, že tady není hudební doprovod, místo toho aby Hugovi de Bohun vzdorovala. Byl to muž, který rád rozdával bolest, ale pak si Rhys uvědomil, že právě její neposlušnost ji držela naživu. Kdyby ztratila odvahu, zhroutila by se a Hugo de Bohun by ji věnoval svým mužům. A to by nikdy nepřežila. Chudák Simon se nedokázal svému otci vzepřít a Junia si uvědomovala, že ji nemůže zachránit.

Hrozivá scéna mezi Bohunem a jeho zajatkyní ukončila společný večer. Simon se vytratil krátce po Junii. Lord Mortimer a Rhys pozorovali, jak Hugo de Bohun probírá hromadu dřeva u krbu a po chvíli z ní vytáhl klacek asi půl metru dlouhý a silný jako jeho palec. Obličej se mu zkřivil do ošklivé grimasy.

„Tenhle kus postačí,“ prohodil. „Služebnictvo vás zavede do vaší komnaty, pánové. Zítra si spolu opět promluvíme,“ rozloučil se s nimi a rázným krokem odešel ze síně.

„Simon se dopustil vážné chyby, když navrhl, že sám zbije Junii,“ konstatoval lord Mortimer a zavrtěl hlavou.

„Hugo de Bohun okamžitě pochopil, že je to ze strany jeho syna lest. Obávám se, že Junia teď trpí.“

„Sestra mé manželky je sice statečná, ale chová se bláznivě,“ poznamenal Rhys. „Když bude Bohun v komnatě sledovat, jak jeho syn bije Junii, bude muset Simon přitvrdit. Zítra bude tu nešťastnici bolet celé tělo, ale přežije to.“

Simon pospíchal do své komnaty, protože věděl, že mu jde otec v patách. Vtrhl do pokoje a Junia se vyděšeně otočila. „Otec se chce dívat, jak tě budu mlátit, zatraceně! Nechci tě doopravdy bít, ale když to neudělám, vezme do ruky klacek a bude to mnohem horší, miláčku. Tak strašně mě to mrzí!“ Když ji objal, ucítil, jak se chvěje.

„Nevím, jak dlouho ještě vydržím být statečná, Simone,“ špitla Junia rozechvělým hlasem.

„Snaž se strpět prvních pár úderů a potom řvi jako na lesy,“ poradil jí. „To by mělo otce potěšit a třeba mi nařídí, abych přestal. Junio, když ti něco přikážu, tak mě poslechni, i když se ti to bude příčit. Otec se potřebuje ujistit, že jsem stejný netvor, jako je on. Jestli někdy zaslechnu, že o mně zase mluví jako o slabochovi, zabiji ho,“ pronesl Simon pochmurně. „Proč lidé považují vlídného muže za slabocha a brutálního za silného?“ uvažoval nahlas.

Sotva domluvil, dveře se rozlétly a dovnitř vstoupil Hugo de Bohun. „Tady máš,“ řekl a podal synovi klacek.

„Pořádně té malé couře nařež, aby se naučila poslouchat,“ nařídil mu a posadil se na postel. „No tak?“

„Svlékni si šaty a košili, děvče!“ nařídil Simon Junii.

„Nerad bych ti je potrhal, protože peníze na nové oblečení na stromech nerostou. Pospěš si! Je načase, aby ses naučila poslouchat.“

Hugo de Bohun se podíval na syna se souhlasem v tmavých očích. Upřeně sledoval, jak si Junia svlékla šaty a košili, a chlípným pohledem přejel po jejím hezkém drobném těle. Opět zalitoval svého unáhleného rozhodnutí nechat ji Simonovi. To děvče bylo opravdu lahodný kousek.

„Pojď ke mně!“ vyštěkl Simon, a když se u něho zastavila, levou rukou ji ohnul a nasměroval oblým zadečkem směrem k otci. Potom zvedl ruku nad hlavu a silný klacek přistál na jejích půlkách. Při čtvrté ráně začala fňukat, při šesté jí z úst vycházelo pronikavé kvílení a při desáté ráně úpěnlivě prosila o milost. Simon vrhl letmý pohled na otce, ale Hugo zavrtěl hlavou.

„Ještě přidej,“ přikázal mu. „Jestli chceš, klidně tě vystřídám,“ dodal a v očekávání si olízl rty.

„Ne, dokončím, co jsem začal,“ opáčil Simon a pokračoval. Když ji uhodil potřinácté, začala lítostivě vzlykat a neustále ho prosila, aby přestal.

„Dej jí dvacet ran,“ nařídil Hugo svému synovi.

„Ne, patnáct bude stačit, jinak mě dnes večer neobšťastní,“ opáčil Simon. „Zadek jí bude pálit možná tři dny.“ Klacek ještě dvakrát dopadl na měkké maso a pak Simon odstrčil Junii na zem. „Tak, děvče, doufám, že tě tato lekce poučila a příště se budeš chovat k otci slušně. Je to jasné?“

„Ano, můj pane Simone,“ štkala Junia.

„Teď polib klacek, který tě potrestal, děvče, a poděkuj mi.“

Junia ho uposlechla a potom zašeptala:

„Děkuji ti, můj pane Simone.“

Hugo de Bohun vstal. „Ani ve snu by mě nenapadlo, synu, že si troufneš potrestat ženu, ale dokázal jsi mi, že jsem se mýlil. Teď půjdu a večer ji pořádně ošoustej. A ty, děvče,“ sklonil se a zatahal Junii za vlasy, „poskytni svému pánovi rozkoš, kterou si zaslouží. Vedl si moc dobře,“ dodal a opustil komnatu.

Simon přešel svižně ke dveřím a zastrčil závoru. V uších mu zněl otcův drsný smích rozléhající se chodbou, ale vzápětí kroky utichly. Přešel k Junii a přivinul ji k sobě.

„Musel jsi mě bít tak tvrdě?“ vyhrkla.

„Copak jsi chtěla, aby tě potrestal on? Kdyby mě býval vystřídal, bylo by to stokrát horší a ran by bylo dvacet, Junio. Nemusím ti snad říkat, jak je mi to líto,“ řekl Simon. „Mám tady léčivou mast.“

„Neměl jsi mu vůbec navrhovat, že mě potrestáš…,“ namítla rozčileně.

„Nemohl jsem tušit, že bude chtít být při tom,“ ohradil se Simon. „Předpokládal jsem, že budu klackem mlátit do postele a ty budeš křičet, zatímco on bude poslouchat za dveřmi.“

„Když vezmeme v úvahu, za jakých okolností jsem byla znásilněna, Simone,“ promluvila Junia tónem ostrým jako břitva, „mohl jsi tušit, že tvůj otec si libuje ve sledování scén plných násilí.“

„Předkloň se,“ vyzval ji. „Potřu ti rány mastí.“

„Au! Auuu!“ křičela Junia, když jí prsty roztíral mast po zadečku.

„Strašně mě to mrzí, Junio. Ach, zatraceně! Tolik jsem toužil tě milovat a oženit se s tebou. Jak jen mohlo dojít k téhle noční můře, kterou oba teď prožíváme?“

„Už stačí,“ řekla, narovnala se a dlaněmi obemkla jeho obličej. „Cítím totéž, Simone. Chtěla jsem se stát tvojí manželkou. Nic jiného jsem si nepřála. Obávám se, že mezi našimi rodinami vypukne válka a my tomu nedokážeme zabránit.“

„Otec je chamtivec, Junio, a lord Mortimer vznesl přesvědčivé argumenty, aby ho donutil žádat za vás výkupné,“ poznamenal Simon. „Kdo je ten muž, který ho doprovází?“

„Je to manžel mé sestry Averil,“ řekla Junia. „Kdyby to jenom šlo, ráda bych si s ním promluvila. Viděl jsi dnes mého bratra?“

„Ano. Na to, že několik dní nejedl, je v pozoruhodně dobré kondici. Otec ho včera zbil oblíbeným koženým třmenem, ale tvůj bratr je stále silný na duchu,“ řekl Simon.

„Je to statečný chlapec,“ poznamenala Junia.

„Junio,“ zašeptal a přivinul si ji k sobě.

„Ne,“ bránila se. „Stále nesnesu jakýkoli dotek. Je mi to líto, má lásko, ale musíš mi dopřát čas. A navíc mě celé tělo bolí z tvých ran. Dnes večer asi nebudu spát v košili, abych si ji nezašpinila od mastičky.“

Povzdechl si a nechal ji jít. „Nejlepší bude, když budeš spát na břiše,“ prohodil. Od toho osudného dne se nemilovali. Junia tvrdila, že nesnese, aby se jí kdokoli dotýkal. Přestože po ní zoufale toužil, chápal to. Věděl, že kdyby se s ní vyspal, znovu by ji tím zneuctil. Junia nebyla jeho manželkou, a pokud se nestane zázrak, nikdy jí nebude. Neustále měl před očima její obličej zkřivený bolestí, když protrhl její panenskou blánu. Nemohl na ni naléhat. Ale viděl jí na očích, že ho stále miluje. Pokud ho však nepřijme jako milence, musí se řídit jejím rozhodnutím. Lehl si do postele a otočil se k ní zády.

Následující den ráno se Hugo de Bohun opět sešel s lordem Mortimerem. „Dohodnu se s vámi,“ začal.

„Můžete si nechat Pendragonovy pozemky, které hraničí s vašimi, ale chci všechno ostatní, včetně Dračího doupěte. Jestliže bude Merin Pendragon s výkupným souhlasit, vrátím mu jeho děti.“

„Živé a zdravé,“ zdůraznil lord Mortimer. „Neublížíte jim.“

„Živé a zdravé,“ přitakal Hugo de Bohun, „a neublížím jim.“

„To znamená, že dáte chlapci najíst a pustíte ho z kobky,“ pokračoval rozhodným tónem lord Mortimer.

„Dám mu najíst, ale zůstane v cele, dokud nedostanu slovo jeho otce.“

„A Junia může svého bratra navštěvovat.“

„Proč by ne?“ zasmál se Hugo de Bohun.

„Takže dohodnuto?“ zeptal se lord Mortimer.

„Dohodnuto,“ přitakal hostitel.

„Pojedeme za Dračím pánem a seznámíme ho s vašimi podmínkami,“ řekl lord Mortimer.

„Nebude souhlasit,“ opáčil lord z Agramantu.

„Domnívám se, že bude,“ ujistil ho lord Mortimer.

„Miluje své děti z celého srdce.“

„Potom je ještě větší hlupák, než jsem si kdy o něm myslel. Nasnídejte se, Mortimere. Kde je váš společník?“

„Před naším odjezdem chtěl ještě zkontrolovat koně. Když jsme přijeli, zdálo se mi, že má můj kůň v podkově kamínek. Rhys slíbil, že se na to podívá,“ odvětil lord Mortimer bez zaváhání, ale v duchu horečně přemítal, kam se asi Rhys FitzHugh ztratil.

Lord z Everleighu tajně navštívil Junii v Simonově komnatě. Zavedla ho tam Cadi a Simon je nechal o samotě, aby si mohli v klidu promluvit.

„Přijede můj otec?“ zeptala se Junia.

„Ano, určitě přijede, ale nebude snadné proniknout do tohoto hradu. Proč jsi ho kčertu neposlechla a jela na schůzku s Bohunovým synem, Juni? Tušíš, jaké problémy jsi způsobila svým vzdorovitým chováním? Byla jsi znásilněna a přišla jsi o svoji čest, děvče. Co jenom s tebou bude, až se vrátíš domů? Dokonce ani žádný klášter o tebe nebude mít zájem.“

„Jela jsem se se Simonem rozloučit,“ řekla Junia. „A doufala jsem, že jeho otec bude ochoten ukončit více než stoletý svár mezi našimi rody.“

„Tvůj milenec je sice dobrý chlapec, ale je to slaboch, Junio. Nedokázal tě ochránit před krutým otcem a jeho muži. Dopustil, aby zajali Brynna. Otce se bojí, což mě nepřekvapuje. Hugo de Bohun je zrůda a jenom skutečně velmi silný muž by se odvážil postavit takovému netvoru. Mladému Simonovi k tomu chybí statečnost a mravní síla.“

„Ale ochránil mě, Rhysi. On je jediný muž, který se mě zmocnil. Nikdo jiný mě neznásilnil. A od té doby se naše těla znovu nespojila. Miluje mě a chce, abych se stala jeho manželkou. Jeho zvrhlý otec ho donutil, aby mě připravil o panenství, a vyhrožoval mu, že pokud to neudělá, vezme si mě sám a pak mě dá pro potěšení i svým mužům. Za těchto okolností Simonovi nic jiného nezbývalo, a pokud jde o Brynna, tomu se nedalo pomoci. Nečekaně zaútočil na zbrojnoše, z nichž jednoho zranil, a vzápětí se vrhl na jejich pána.“

„Povím tvému otci, co jsi mi vyprávěla, ale i tak nás čeká při dobývání Agramantu peklo. Nebude snadné vás zachránit,“ odpověděl Rhys.

„Znám ještě jinou cestu do hradu,“ ozvala se Cadi, která seděla v povzdálí. Vstala ze židle a přešla k nim. Předtím se uklonila lordu FitzHughovi. „Ale řeknu vám o ní pouze v případě, že mi odpřísáhnete, že stará Elga a já budeme ušetřeny pomsty Dračího pána, můj pane. Udělaly jsme všechno, co bylo v našich silách, abychom lady Junii pomohly.“

„Ach Cadi!“ zvolala Junia. „Musíš nám o tom okamžitě povědět!“ Otočila se k švagrovi. „Rhysi? Přísahej, že Cadi a Elga budou v bezpečí. Opravdu byly ke mně moc hodné. Cadi dokonce kvůli mně riskovala, abych mohla

vidět Brynna. Donesly jsme mu kožený váček s vodou, kterou si pečlivě schoval, a proto zatím přežívá i bez jídla. Slib mi to, prosím tě! Přísahej, že se těmto dvěma ženám nic nestane!“

„Cadi, máš mé slovo, že ty a Elga budete ušetřeny pomsty Dračího pána. Určitě se mu nezapomenu zmínit o tom, jak vzorně jste se staraly o jeho dceru. Ale jakmile bude hrad v obležení, musíte obě zůstat s Junií, jinak by vás mohli zabít,“ slíbil Rhys dívce.

„My dvě jsme jediné ženy, které tady slouží,“ podotkla Cadi.

Rhys přikývl. „Teď mi pověz, jak můžeme nepozorovaně vniknout do Agramantu.“

„Od hradních kobek vede tajná chodba v podzemí a pod vodním příkopem, která vyúsťuje až v jeskyni v lese za hradem,“ vysvětlila Cadi.

„Jak o tom víš?“ zeptal se Rhys.

Cadi se rozšířily rty v úsměvu. „Můj přítel, který stráží celu, v níž je uvězněn chlapec, mi ji před pár dny ukázal.“

„A jaký měl k tomu důvod?“ podivoval se Rhys.

„Nuže, můj pane, zatímco obšťastňuji Davyho, může lady navštívit svého bratra. Ale začal po mně žádat více rozkoše, než jsem mu nabízela. Tak jsem mu řekla, že se sejdeme v lese, kde splním každou jeho fantazii, ale za podmínky, že se lady bude moci stále vídat s bratrem. A protože má velký chtíč, souhlasil,“ zazubila se Cadi.

„Takže když jsme před dvěma dny zase tajně proklouzly do hradních kobek,“ pokračovala Cadi, „jako obvykle pustil lady do cely. Pak mě vzal za ruku a zavedl za roh, kde byly v kamenné zdi dveře, můj pane. Davy je odemkl, vzal ze zdi pochodeň a vstoupili jsme do té chodby. Víceméně jsem viděla, kudy mě vede. Je to odporné místo, ale když jsme došli na konec, byly tam další dveře. A na jejich druhé straně je právě ta jeskyně. Byla jsem tak překvapená, až se mi smál. Poté, co jsem ho uspokojila, jsem vyšla ven z jeskyně a ke svému úžasu jsem zjistila, že stojím v lese hned za mýtinou. Je odtamtud vidět hrad. Potom jsme se zase stejnou cestou vrátili.“

Rhys pokyvoval hlavou. Vzal dívku za loket a zabodl pohled do její prosté tváře. „Je to pravda, děvče?“

„Ano,“ přitakala Cadi rázně.

„Nenavedl tě někdo, abys mi o tom schválně pověděla?“ Rhys pátral v dívčině obličeji, zda tam neobjeví náznak podvodu nebo zrady.

„Ne, můj pane!“ ohradila se dotčeně. „Už se nemůžu dočkat dne, kdy bude zabit Hugo de Bohun. Mé sestře bylo dvanáct, když ji poprvé uviděl. Naše Mary byla velmi krásná. Křičící hrůzou ji odtáhl z našeho příbytku a odvezl ji sem. A když s ní skončil, vyhnal ji nahou do polí a poslal za ní své muže, aby se s ní také mohli potěšit. Zemřela. A ve stejný den, kdy ji unesl,“ pokračovala Cadi, „vzal můj otec nůž a řízl mě do tváře. Vidíte, jak ji mám zjizvenou. Bylo mi tenkrát teprve devět, můj pane. Všichni se ode mě odvraceli, ale Elga se mě ujala a stala jsem se její pomocnicí. To byla moje spása, stejně jako naděje na pomstu, můj pane.“

„Takže nejste panna,“ poznamenal Rhys.

„Všechny kočky jsou ve tmě černé, můj pane,“ prohodila Cadi a zamrkala.

Rhys se zasmál. „Jsi velmi statečná, děvče, a máš dobré srdce. Svůj slib dodržím a zařídím, aby se vám oběma nic nestalo. Myslím, že se ti Dračí pán odmění za tvoji laskavost tím, že ti poskytne nový domov.“

„Příjezd skupiny ozbrojených mužů k lesní jeskyni by neměl přitáhnout nežádoucí pozornost,“ uvažovala nahlas Junia. „Jakmile však začnete bušit na dveře vedoucí do hradních kobek, někdo vás určitě zaslechne. „

„Uvolním závěsy u dveří,“ vmísila se Cadi. „Bude stačit, když do nich lehce strčíte, a dveře spadnou, můj pane.“

„Musíš to zvládnout v příštích dvou dnech, děvče,“ upozornil ji.

„Už tak brzo?“ vyděsila se Cadi.

„Dnes odjíždím do Dračího doupěte,“ řekl Rhys tiše.

„Když bude cesta probíhat hladce, Dračí pán by sem měl dorazit do dvou dnů.“ Obrátil se k Junii. „Hlavně to nesmíš nikomu povědět. Ani Simonovi, ani Elze.“

„Ale Simon -“ začala Junia.

„Simon je slaboch, děvče. Sice okouzlující, ale slaboch. Vyzradil by naše tajemství, aniž by to zamýšlel udělat. Přísahej, Junio, že se mu o tom ani slovem nezmíníš! Přísahej! Pokud se tak stane, budeš mít na svědomí smrt svého otce, bratra a mnoha dalších dobrých mužů. A Elga

bude ochraňovat chlapce, kterého pomáhala vychovávat. Dítě dívky, kterou vychovala. Cadi?“

„Přísahám, můj pane, že Elga nepociťuje takovou zášť k Bohunům jako já,“ vyhrkla dívka.

„Junio?“ Vrhl na ni tvrdý pohled.

„Slibuji, že nic nepovím, Rhysi, ale ve svém odhadu se mýlíš,“ odvětila.

„Raději už jděte, můj pane,“ ozvala se Cadi.

Rhys souhlasně přikývl, objal svoji švagrovou a políbil ji do vlasů. „Zůstaň i nadále statečná, Junio. Tvé vysvobození se blíží. A na tebe a Elgu nezapomenu, Cadi.“ Když vyšel z komnaty, spěchal do síně v naději, že se ještě stihne před odjezdem najíst.

Lord Mortimer se právě zvedal od čestného stolu, když Rhys vstoupil dovnitř. „Našel jsi ten kamínek v kopytě mého koně, Rhysi? Podařilo se ti ho vyndat?“

„Ano, byl v pravém předním kopytě,“ zareagoval pohotově Rhys na slova, kterými se lord Mortimer snažil omluvit jeho nepřítomnost. „Stihnu se ještě najíst, můj pane?“

„Měli bychom se už vydat zpět, takže si vezmi jídlo s sebou a najíš se během cesty,“ řekl lord Mortimer.

Rhys si ukrojil dva silné krajíce čerstvého chleba, namazal je máslem a potom mezi ně vložil plátky slaniny a natvrdo uvařeného vejce. Vínem z karafy, která stála na stole, si naplnil lahev. „Vřelé díky za vaši pohostinnost, můj pane,“ poděkoval, když vstal od stolu, a uklonil se.

„Jsem připraven na cestu, lorde Mortimere.“

Když muži vycházeli ze síně, Hugo de Bohun na ně křikl:

„Šťastnou cestu, pánové. A pozdravujte ode mě Merina Pendragona, až mu povíte, jaké výkupné po něm žádám výměnou za jeho děti.“ Síní se rozlehl jeho hurónský smích.

„Bastarde!“ zamumlal si Rhys.

„Buď opatrný,“ poradil mu Mortimer. „Alespoň do té doby, než opustíme bránu Agramantu a setkáme se s mým synem.“

Podkoní jim vyvedl ze stáje koně a potom oba muži pomalu vyjeli z nádvoří, přejeli těžký padací most a zamířili přes pole k lesu. Rhys pověděl lordu Mortimerovi o všem, co se dozvěděl u Junie v komnatě, a když se opět setkali s Rogerem Mortimerem, vydali se hledat jeskyni, o které jim pověděla Cadi. Když ji objevili, zjistili, že závěsy u dveří jsou vyrobeny z kůže. Přeřízli je a položili dveře na zem. Z rákosí, které rostlo opodál, si vyrobili pochodeň a zapálili ji. Roger se nabídl, že chodbu prozkoumá, a s nadšením zmizel uvnitř. Zanedlouho se opět vynořil. „Na druhém konci jsou další dveře, přesně jak ta dívka tvrdila. Podíval jsem se malou škvírou ve dveřích a viděl jsem na druhé straně hradní kobku.“

Připevnili dveře zpět na místo, takže při zběžném pohledu se nezdálo, že by byly závěsy poškozené. Potom vyskočili na koně a vjeli na lesní stezku. Den byl pošmourný, ale nepršelo.

„Pojedeme až k Mryddin Water,“ rozhodl lord Mortimer. „Já budu pokračovat v cestě do Dračího

doupěte, abych vyzvedl Merina a jeho muže. Vy dva se tady schováte pro případ, že by Bohun tajně vyslal své muže, aby mu předem hlásili, že Dračí pán už jede. Každého, koho spatříte, zabijte. Jedině okamžik překvapení nám zajistí úspěch v tomto dobrodružství.“

K Mryddin Water dojeli až za tmy, a proto se Edmund Mortimer rozhodl pokračovat v cestě až druhý den za svítání. Než vyjel, ujistil svého syna a Rhyse, že se určitě vrátí ještě téhož dne i s Dračím pánem a jeho muži. Když odjel, oba mladíci zůstali skryti ve skalách. V pravé poledne zahlédli dva chlapy, kteří měli na rukávech erb rodu Bohunů, jak se na koních brodili jejich směrem. Na břehu seskočili a přivázali zvířata ke stromu. Potom se procházeli podél říčky.

Rhys zachytil Rogerův pohled a kývl směrem k lukům, upevněným u sedel. Roger souhlasně přikývl a odplížil se pro zbraně. Když se vrátil, podal Rhysovi luk a dva šípy. Potom si připravil svůj luk se šípem. Každý z nich si vybral cíl a Roger napodobil sokolí křik. Chlapi okamžitě zaklonili hlavy, ale to už Roger a Rhys vystřelili. Zbrojnoši byli na místě mrtví a jejich těla spadla do řeky, jejíž proud je unášel pryč.

„Zatraceně!“ vykřikl Roger. „Chtěl jsem jim z těla vytáhnout šípy. Myslíš, že Bohun pošle další muže?“

„To je nepravděpodobné, protože tihle dva byli vysláni, aby ho včas varovali, takže hradní pán nebude očekávat jejich brzký návrat,“ konstatoval Rhys.

„Jak se daří Junii?“ otázal se Roger.

„Stále není zlomená na duchu, ale chová se pošetile. Bohunův syn je laskavý mladý muž, ale je to slaboch.

Ovládá ho strach z otce. Lord Hugo je opravdu zrůda. Přesto je Junia stále do Simona zamilovaná. Ale jakmile se za něj provdá a napraví se nejen její pošpiněná pověst, ale i rodiny Pendragonů, můj tchán ho zabije.“

„Uvědomuje se tohle Junia?“ zeptal se Roger.

„Ne. A kdybych jí to pověděl, raději zůstane v Agramantu v područí Bohunů, než aby dopustila, že někdo ublíží jejímu milenci. Hugo de Bohun domluvil synovi sňatek s Aceline de Bellaud. Znáš tu rodinu?“

Roger zavrtěl hlavou. „Ne, ale určitě jsou bohatí, když si ji vybral pro syna. Zmíním se o nich svému strýci, který hledá dědičku pro mladšího syna. Jmenuje se FitzWarren a jeho rodinné jméno je stejně významné jako Bohunovo.“

Rhys přikývl. „Teď si odpočiň, Rogu, zatímco já budu držet hlídku.“

Odpoledne dorazil Merin Pendragon se skupinou zbrojnošů, doprovázen lordem Mortimerem. Po delší přestávce, během níž nechali odpočinout koně, vyrazila ozbrojená skupina směrem na Agramant. Rhys jel po boku tchána.

„Vzal jste s sebou kněze?“ chtěl vědět.

„Ano. Poslal jsem pro něho do kláštera cisterciáků hned ten den, kdy jste odjeli do Agramantu,“ odvětil Dračí pán.

„A co potom bude s Junií?“

„Poohlédnu se po nějaké partii pro svoji ovdovělou dceru. Určitě se pro ni nějaký muž najde . Její věno je celkem obstojné.“

Rhys přikývl. Přestože si Junia zkomplikovala život svojí tvrdohlavostí, bylo mu mladší sestry jeho ženy líto.

„Dovolte mi zabít Simona de Bohun,“ nabídl se. „Bude lepší, když bude Junia nenávidět mě, a ne vás, můj pane.“

Merin Pendragon stočil pohled k zeti. Jeho obličej zastíral hluboký žal. „Ne, je to moje povinnost, protože Junia je moje dcera.“

„Mladý de Bohun se ji snažil ochraňovat,“ podotkl Rhys. „A pokračuje v tom i nadále, stejně jako dvě služebné. Slíbil jsem těm ženám, že je za jejich pomoc ušetříte své pomsty.“

„Mortimer mi o tom pověděl. Vaše slovo dodržím, ale u Simona se nic nemění. Když jste unesl Averil, přijal jste za svůj čin zodpovědnost. Mladý Bohun a Junia si toto utrpení způsobili svojí nerozvážností. Simon věděl, že se s ní nemůže oženit, a ona si toho také byla vědoma. Přesto se opět setkali u Mryddin Water a neuposlechli tak našich příkazů,“ pravil Dračí pán přísně.

„Pochybuji, že by Simona bývalo jenom napadlo, že ho otec bude sledovat,“ pokusil se Rhys bránit mladého muže.

„Neměl vůbec ten zatracený den odjet na schůzku s Junií,“ namítl vztekle Merin Pendragon. „Měl se zachovat rozumněji. Je muž. Junii dokážu snadněji odpustit její nerozvážnost, protože je děvče. A už by to stačilo, můj synu.“

Rhys mlčel. Tchán měl pravdu. Čest rodiny Pendragonů musí být napravena. To, co se přihodilo Junii, nebylo jenom barbarské, ale bylo to naprosto neodpustitelné. Jak otec, tak syn musí pykat za urážku této rodové linie legendárního krále Artuše.

Pomalu se začalo stmívat, a když přestávali vidět na cestu, zastavili. Neodvážili se zapálit pochodně, aby se neprozradili. V dobře ukrytém hájku přivázali koně ke stromům, rozdělali oheň a potom snědli ovesné koláčky a napili se vína.

„Už se blížíme k Agramantu,“ poznamenal tiše Roger Mortimer.

„Za svítání se vydáme na cestu,“ oznámil jim stroze Merin Pendragon.

Krátce před svítáním celá skupina vyjela pomalým tempem, a jakmile se obloha začínala rozjasňovat, muži hnali koně tryskem.

„Tamhle!“ vykřikl Rhys a ukázal na shluk skal v lese, kterým právě projížděli. „To je vchod do jeskyně, můj pane.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Merin Pendragon.

„Pojeďte tudy, můj pane, a mezi stromy spatříte Agramant,“ vyzval ho Roger.

„Nemohli jsme si vybrat příhodnější dobu,“ pochvaloval si lord Mortimer. „Kromě služebnictva všichni v hradu určitě ještě spí, Merine.“

„Ano,“ přitakal lord Merin. „Je jeskyně dost velká na to, abychom tam mohli schovat všechny koně?“

„Ano, můj pane,“ ujistil ho Rhys.

„Takže můžeme zahájit náš útok,“ prohlásil Dračí pán.

Zbrojnoši jeden po druhém vjeli do jeskyně a seskočili ze sedel. Nejmladší zůstal uvnitř, aby hlídal koně. Vezli pro ně několik žoků sena a také pytel ovsa. Když odstranili dveře do tajné chodby, pochválil Dračí pán Rhyse za jeho prozíravost.

„Jsou na stěnách chodby držáky na pochodně?“ chtěl vědět.

„Ano,“ přitakal Rhys. „Chodba je asi půl míle dlouhá,“ upřesnil.

Merin Pendragon se obrátil k ozbrojeným mužům.

„První skupina, kterou bude tvořit tucet z vás, zapálí pochodně a umístí je postupně do všech držáků. Teď zmlkněte,“ vyzval je a mávnutím ruky jim naznačil, aby se vydali vpřed. Vzápětí sklonil hlavu a také vstoupil do chodby. Chvíli vyčkával, zatímco muži před ním zavěšovali pochodně do držáků, poté vykročil vpřed, následován ostatními. Po několika minutách konečně došli na konec chodby a ocitli se před dveřmi do hradních kobek.

„Ta dívka, Cadi, slíbila, že povolí závěsy,“ zašeptal Rhys, a když se opřel o dveře, cítil, že povolily, posunuly se na stranu a zešikma visely na naříznutých závěsech.

„Za tohle si to děvče zaslouží svobodu,“ zamumlal tiše.

„A taky ji dostane,“ zaslechl tchánův hlas, když vkročili do kobek hradu Agramant. „Postavte dveře stranou, aby nespadly.“ Rychle zahnul za roh, kde spatřil spícího strážného. Když mu podřízl hrdlo, položil tělo na zem,

vzal svazek klíčů, které měl muž připevněné u pasu, a odemkl celu. Za dveřmi stál Brynn s úsměvem od ucha k uchu. Tiše vyšel na chodbu a Dračí pán potěšeně přikývl, načež naznačil svým mužům, aby ho následovali po schodech nahoru do hlavní síně, odkud hnali vyděšené služebnictvo dolů do hradních kobek, kde je všechny zabili. „Zavřete dveře na závoru,“ zašeptal Merin Pendragon. „Až zabijeme pána, postaráme se o hradní posádku,“ dodal tiše.

Když vyhledali všechny ozbrojené muže a zabili je, zavedl Rhys tchána do komnaty, ve které spala Junia a Simon. Jakmile vstoupili dovnitř, dívka se okamžitě probudila, jako kdyby otce to ráno očekávala. Seskočila z postele a přes špinavou košili si rychle natáhla šaty. Mezitím oba muži stáhli jejího milence z postele.

Ze zmateného a rozespalého Simonova obličeje se dalo vyčíst, že si je vědom toho, co se děje. „Dovolte mi obléci se, můj pane,“ řekl.

„Kde je komnata tvého otce?“ otázal se Dračí pán.

„Otec spí ve východní věži,“ odpověděl bez zaváhání Simon. Přestože věděl, že se blíží jeho vlastní smrt, z jakéhosi důvodu pociťoval klid. „Máte s sebou kněze?“ chtěl vědět. „Chci se vyzpovídat, můj pane.“

„Ano,“ přitakal Merin Pendragon.

„Smím jít tedy ke zpovědi?“ zeptal se mladý muž.

„Nejsem barbar, Simone de Bohun,“ ujistil ho Dračí pán. „Můžeš se před smrtí vyzpovídat ze svých hříchů.“

Junia zbledla. „Otče…,“ hlesla.

„Zmlkni, dcero. Ještě jsem neskončil,“ okřikl ji.

„Rogere, zaveď moji dceru a jejího milence do síně, a vy, Rhysi, pojďte se mnou.“

Oba muži vystoupali po úzkém schodišti vedoucím do východní věže, a když vzali za kliku dveří, překvapilo je, že nejsou zamčené. Vklouzli do místnosti a uviděli chrápajícího Huga de Bohun ležet na zádech na posteli, vedle které stála prázdná karafa a pohár.

Byl sám, což bylo jedině dobře, protože oba muži zabíjeli ženy neradi.

„Hugo de Bohun, přišel jsem za tebou, abych si odvedl své děti domů,“ promluvil Merin Pendragon hlubokým hlasem. Vzápětí se oči jeho nepřítele otevřely. Zatvářil se vyděšeně, načež se meč Dračího pána prudce snesl dolů a oddělil jeho hlavu od těla. Merin odhodil pokrývku z těla, vyhrnul Bohunovi košili, vzal do ruky nůž, uřízl mu přirození i s varlaty a nacpal je mrtvému do otevřených úst. Potom vzal hlavu do rukou. „Napíchneme ji na bodec, ať se stane varováním pro všechny, kteří by chtěli následovat příkladu tohoto krutého muže, protože jsem se rozhodl, že nevolníky a bojovníky nezabijeme. Nicméně Agramant podpálíme,“ řekl.

„Odnesu bodec s hlavou toho netvora na nádvoří a uvidím, zda se ostatní muži vzdají,“ navrhl Rhys.

„Pohled na hlavu jejich pána jim možná pomůže správně se rozhodnout,“ dodal s chmurným pousmáním.

„A vyřiďte Rogerovi, ať se s několika muži vrátí tajnou chodbou zpět do jeskyně a přivedou koně na nádvoří,“ řekl Dračí pán.

Hlava Huga de Bohun, pána z Agramantu, s genitáliemi visícími z jeho úst, byla na bodci vystavena na nádvoří.

„Jsem Rhys FitzHugh, lord z Everleighu a zeť Dračího pána. Obklíčili jsme hrad a vašeho pána jsme zabili. Nabízíme vám možnost vzdát se a sloužit Merinu Pendragonovi. Tento hrad bude zničen,“ promluvil Rhys k davu ozbrojenců.

„A co se stane se Simonem de Bohun?“ ozval se hlas z davu.

„Brzy skončí v pekle se svým otcem,“ odpověděl chladně Rhys. „Odložte zbraně a přísahejte na nové spojenectví s Pendragony.“

Nádvořím se rozlehl hluk zbraní padajících na dlažbu a zbrojnoši poklekli.

„Dva z vás,“ pokračoval Rhys, „otevřou vrata a počkají na naše muže, kteří dovedou koně, ostatní půjdou do síně.“ Když je dovedl do hradu, Merin Pendragon je nechal zavřít do cel, protože si chtěl s každým mužem promluvit osobně, aby se ujistil, že jim může důvěřovat. Přijali jeho rozhodnutí bez protestů. Potom se Rhys vrátil do síně ke svému tchánovi a Mortimerovým.

Junia a Simon stáli několik metrů od sebe a každého z nich hlídali dva ozbrojení muži Dračího pána.

„Kde je kněz?“ zvolal hlasitě Merin Pendragon a duchovní už k němu spěchal. „Jistě víte, co je vaší povinností, knězi,“ řekl mu Dračí pán. „Přiveďte k nám moji dceru a mladého Bohuna.“

„Otče!“ Junia se pokusila ještě naposledy ho oblomit, ale marně.

„Budeš provdána za svého milence, děvče. Nepřála sis to snad?“ pronesl chladným tónem.

„Smiluj se, otče. Měj slitování!“ prosila ho.

„Předvedu mu více slitování, než měl on s tebou. Teď už ztichni a prones manželský slib muži, kterého si bereš,“ pravil nelítostně Merin Pendragon.

„Pokud ho chceš zabít hned po obřadu, tak manželský slib nepronesu,“ vykřikla Junia. „Jestliže je to jediný způsob, aby zůstal naživu, pak to udělám!“

„Junio, ve jménu všeho svatého,“ promluvil Simon,

„dovol mi předtím, než zemřu, napravit tvoji čest! Nenech mě zemřít s hrozným hříchem, který tíží mojí duši, prosím tě!“

„Když se za tebe neprovdám, nezabije tě, protože moje čest bude stále pošpiněna,“ konstatovala Junia nevinně.

„Junio, už jsem mrtvý muž,“ pravil tiše Simon. „Vezmi si mě a dopřej mi spočinout v hrobě s tvým odpuštěním. Naše láska byla od počátku odsouzena k záhubě.“ Uchopil její ruce do svých. „Prosím tě, má lásko, udělej to pro mě, ať mohu odpočívat v pokoji.“

Z očí jí vyhrkly slzy. Váhavě přikývla.

Mladí stanuli před knězem a na jeho příkaz se vzali za ruce. Potom duchovní rychle odříkal slova svatebního obřadu, a jakmile domluvil, Junia a Simon byli prohlášeni za muže a ženu. Dlouze se políbili. Kněz odstrčil Simona de Bohun stranou a Junia s narůstající hrůzou sledovala, jak její manžel poklekl a cosi tiše šeptal, ale jeho slovům nerozuměla. Otočila se k otci a v

gestu tichého zoufalství a bezmoci k němu prosebně napřáhla štíhlé ruce.

„Otče! Ve jménu všeho svatého, smiluj se nad Simonem!“ Slzy jí stékaly po lících. „To je jediné, co jsem kdy chtěla. Miluji ho!“ Vrhla se mu k nohám, vztáhla k němu ruce a úpěnlivě ho prosila. „Nechej ho odejít! Už se s ním nikdy neuvidím! Otče! Otče! Snažně tě prosím, měj s ním slitování!“

Merin Pendragon odvrátil hlavu od uplakané dcery.

„Čest Pendragonových, Junio, tvoje čest, i moje čest musí být napravena. Neexistuje žádný jiný způsob, jak to provést. Je mi to moc líto, dcero.“

„Jsi mnohem horší netvor než Hugo de Bohun!“ osopila se rozzlobeně. „Jestli to uděláš, nikdy ti neodpustím!“

„Už se vyzpovídal?“ zeptal se Dračí pán kněze.

Simon de Bohun povstal a došel až k nim. „Ještě okamžik, můj pane,“ prohodil chladným tónem. Objal Junii a pohlédl jí do obličeje. „Tvůj otec má pravdu, má lásko. Tím, že jsem tě připravil o počestnost, připravil jsem tě také o dobrou pověst. Náš sňatek jenom částečně napraví tvoji čest. Jenom svým životem mohu odčinit to, co se stalo. Ten osudný den jsem neměl jezdit na schůzku s tebou, ale musel jsem tě ještě jednou vidět. Je mi to moc líto, Junio, protože bych ti nikdy úmyslně neublížil, má drahá lásko.“

„Simone! Miluji tě!“ vzlykala Junia a slzy jí nepřestávaly kanout z očí. Zbytek života strávím v slzách a truchlením, pomyslela si.

„A já miluji tebe, má drahá ženo,“ řekl Simon. „Ale už musím jít, a ty, Junio, musíš vést dál svůj život tak, jak bylo původně zamýšleno.“ Ještě naposledy se jeho rty dotkly jejích, a když od sebe dívku odstrčil, otočil se k Dračímu pánovi. „Jsem připravený, můj pane,“ oznámil stroze.

Dračí pán podal Simonovi pohár vína. „Má milovaná Gorawen mi dala krabičku s jedem, Simone de Bohun. Řekla, že jestli budu cítit, že si zasloužíš laskavou smrt, mám ti ho zamíchat do vína. Nebudeš trpět bolestí, slibuji. Jenom usneš.“

„Ne!“ Junia se vrhla k oběma mužům v marném pokusu zmocnit se poháru. Ale Rhys FitzHugh jí v tom pohotově zabránil.

„Zatraceně, nechej toho, Junio!“ zasyčel jí do ucha.

„Dokazuje nám velkou statečnost. Copak ho teď chceš zlomit na duchu?“ Cítila, jak se jí jeho prsty zabořily do paží.

Simon de Bohun prsty obemkl stopku poháru. Potom ho zvedl, přiložil k ústům a obsah naráz vypil. Téměř vzápětí mu pohár vypadl z ruky a podlomila se mu kolena. „Junio!“ zašeptal, zhroutil se na zem a srdce mu pomalu přestávalo tlouct. Jeho poslední myšlenkou bylo, že mu Merin nelhal. Necítil bolest. Vůbec žádnou bolest.

Kapitola osmnáctá

Junia se rozkřičela. Vymanila se z pevného Rhysova sevření a vrhla se k Simonovu zhroucenému tělu. Natáhla

ruku k poháru, aby vypila posledních pár kapek vína, pokud tam nějaké zbyly, ale Rhys její reakci předvídal a odkopl číši stranou. Junia na něho zírala a z jejích očí čišela nenávist. Potom pohledem spočinula na otci.

„Zabil jsi Simona, do pekla s tebou!“

„Napravil jsem tvoji čest, bláznivé dítě,“ namítl Dračí pán.

„K čemu je mi teď napravená čest, když jsem ztratila svého muže? Jediného, kterého jsem kdy milovala a budu milovat,“ ječela na něho. „Zahřeje mě snad moje čest za chladných zimních nocí, otče? Dá mi snad čest syna? Proklínám tebe i tvoji čest!“ Ochranitelsky vzala mrtvého manžela do náruče.

„Polož jeho tělo na čestný stůl,“ nařídil jí Merin Pendragon. „Shoří tady.“

„Ne!“ opáčila prudce. „Pohřbíš ho řádně vedle jeho matky. Ať si jeho otec shoří s Agramantem, i když už teď se smaží v pekle, ale se Simonem bude zacházeno s úctou, otče. Považuj to za svatební dar, který mi věnuješ.“ Její pohled byl plný odhodlání.

„Dopřej jí toto dobrodiní, můj pane,“ přimlouval se lord Mortimer za Junii. „Vždyť tvá dcera po tobě nežádá příliš.“

„Dobrá tedy,“ odvětil Merin Pendragon. „Dva z Bohunových mužů ti pomohou pochovat manžela,“ dodal a pak se otočil k Rhysovi. „Dojděte pro žoldnéře do hradních kobek a pak jděte s nimi.“

„Půjdu také,“ ozval se Brynn Pendragon. Dračí pán se překvapeně podíval na syna.

„Byl to můj přítel, otče,“ řekl tiše chlapec. „Vždy se ke mně choval laskavě.“

„Připravil naši rodinu o dobrou pověst,“ připomněl mu Merin Pendragon.

„Ale byl mým přítelem,“ opakoval Brynn, a když došel k sestře, zvedl ji ze země a jemně uvolnil její pevné sevření rukou kolem Simonova mrtvého těla. „Pojď, Junio, musíme ho pochovat.“ Posléze se otočil ke Cadi a staré Elze, které plakaly a obávaly se trestu Dračího pána.

„Doprovoďte nás.“

„Rubáš,“ špitla Elga rozechvělým hlasem. „Musíme mu obléct rubáš.“

„Na to není čas,“ řekl lord Mortimer. „Buď vděčná Dračímu pánovi za to, že mu dovolil spočinout v hrobě vedle své matky.“

Mezitím se vrátil Rhys se dvěma statnými muži, kteří na jeho příkaz zvedli ze země tělo Simona de Bohun a odešli ze síně.

„Pokud máte nějaké věci, které byste si rády vzaly s sebou,“ promluvil Merin Pendragon ke dvěma služebným, „dojděte si pro ně hned teď. Muži zatím vykopou hrob a pak bude hrad podpálen.“

Ženy pelášily pryč, zatímco Brynn odváděl svoji sestru z hradu a mířil s ní do okolních kopců, kde byla pochována Anne de Bohun v rodinném hrobě s malým kamenným křížem. Muži položili tělo na zem a začali kopat hrob pro Simona de Bohun. Po nedávných deštích byla země rozmoklá, takže jim šla práce rychle od ruky.

Když byl hrob vykopán, připojila se Elga s Cadi k ostatním. Každá si nesla raneček.

Junia seděla v trávě vedle těla, cosi tiše mumlala, ale jejím slovům nikdo nerozuměl. Tváře měla smáčené slzami a oči opuchlé žalem.

Rhys se konečky prstů jemně dotkl jejího ramene. „Je načase se rozloučit, Junio.“

Vzhlédla k němu se zmučeným výrazem ve ztrhaném obličeji a nepatrně přikývla. Sklonila se a naposledy políbila ledově studené rty mladého muže, který byl jenom tak krátce jejím manželem. Potom dovolila Brynnovi, aby jí pomohl vstát, a rozechvěle sledovala, jak zbrojnoši ukládají Simonovo tělo do hrobu. Stará Elga hořce štkala a její žalostný nářek nabíral na síle, když na tělo mladíka, kterého pomáhala vychovat, dopadla první hrst hlíny. Vzduch náhle jakoby zvlhl hrozícím deštěm, a když se začal zvedat vítr, ucítili zápach kouře. Ohlédli se a spatřili hořící Agramant. Plameny šlehaly ze střechy hradu a všech oken. Dokonce i těžký, dřevěný zvedací most hořel.

Nevolnící patřící k Agramantu vybíhali ze svých příbytků. S ústy dokořán zírali na zkázu a jejich pozornosti neunikla ani zakrvácená hlava Huga de Bohun, která na ně shlížela z bodce. Merin Pendragon k nim promluvil pevným a silným hlasem:

„Jsem Dračí pán a tady vidíte, jak skončí ti, kteří pošpiní čest mé rodiny. Sbalte si své věci a následujte mě. Jsem vaším novým pánem a určitě brzo zjistíte, že jsem mnohem lepší než ten, jehož hlava zdobí tento bodec.“

„Co se stalo s mladým pánem, můj pane?“ zeptal se vysoký muž.

Merin Pendragon ukázal prstem směrem ke kopcům.

„Jeho tělo spočinulo v hrobě vedle lady Anne. Ať s ním má Ježíš a jeho požehnaná Matka slitování.“

Při jeho slovech začala většina nevolníků ronit slzy. Mezitím Rhys FitzHugh a Brynn Pendragon zvedli

Junii z hrobu jejího manžela. Pomohli jí nasednout na připraveného koně a dali jí uzdu do rukou. Junia stále mlčela a oči zaplavené slzami měla skoro neustále zavřené. Když viděl Brynn Pendragon sestřina hluboká muka, připevnil svoji otěž k jejímu koni. Merin Pendragon mlčky přihlížel. Bylo přirozené, že dcera bude oplakávat muže, kterého milovala. Dopřeje jí na truchlení rok, přičemž nebude mít dovoleno vyjíždět z Dračího doupěte bez doprovodu jeho mužů. Nedovolí, aby ještě někdy svým chováním způsobila podobné problémy jako s Bohuny.

Domů se vrátili o dva dny později, protože je cestou zdržovali nevolníci, kteří cestovali s nimi. Argel a Gorawen na ně čekaly ve velké síni Dračího doupěte. Jakmile spatřily, v jak zbědovaném stavu se Junia nachází, spěchaly k ní, ale dříve než s ní mohli promluvit, vstoupila do síně Ysbail a rozběhla se k dívce.

„Tak se vracíš zneuctěná a nevhodná k tomu, aby ses stala manželkou slušného muže, má dcero!“ ječela. „Jak jen jsi mohla uvalit hanbu na rod Pendragonů?“

„Jsem vdova, matko,“ pronesla Junia první slova od svého odjezdu z Agramantu.

„Dobrá, alespoň něco,“ zavrčela Ysbail. „Naše čest byla napravena. Věděla jsem, že se tvůj otec rozhodne správně. Modli se k bohu, abys neměla v děloze uhnízděné dítě.“

„Proklínám den, kdy na tobě Dračí pán spočinul pohledem, matko,“ řekla Junia. „Proklínám den, kdy jsi s ním počala dceru. Jdi ode mě! Tvá slova mě urážejí a při pohledu na tebe se mi chce zvracet.“

Ysbail strnula s ústy dokořán. Snažila se cosi říct, ale nevypravila ze sebe ani slovo.

Junia se od ní odvrátila a hrdě kráčela ze síně.

„Ježíši!“ zašeptala Argel. „Nikdy jsem neviděla takovou zahořklost.“

„Milovala ho,“ konstatovala stroze Gorawen.

„Tady je tvůj syn, ženo,“ připomněl Merin Pendragon manželce.

Argel natáhla ruce k Brynnovi a vřele se objali. „Jsi synem svého otce,“ řekla mu, „a jsem na tebe pyšná, Brynne.“

„Zachránila mě Juni,“ zdůraznil. „Právě ona mi sehnala vodu, protože Hugo de Bohun mě chtěl nechat umřít hlady. Juni tvrdila, že když budu pít, přežiji, a měla pravdu, matko. A každý den statečně odporovala Hugovi de Bohun.“

Argel políbila chlapce na čelo. „Nezapomenu tvé sestře poděkovat,“ slíbila.

„Ještě bych s tím chvíli počkal,“ namítl Brynn rozumně.

„Je velmi rozzlobená na otce, že zabil jejího manžela.

Simon sice nebyl statečný muž, ale i přesto se snažil Junii ze všech sil ochraňovat. Skutečně ji miloval.“ Potom se Brynn obrátil, aby pozdravil Gorawen a Ysbail. „Rád vás zase vidím,“ řekl jim.

„Je mi líto, že tě dcera vystavila takovému nebezpečí, Bynne,“ zašeptala Ysbail rozechvělým hlasem. „Jsem šťastná, že jsi přežil a vrátil ses k nám domů.“

Brynn náhle pocítil k Ysbail lítost. Teď se projevila jeho ušlechtilost, když objal ženu kolem ramen a řekl:

„Za to, co se stalo, nesu stejnou vinu jako má sestra, lady. Ale bohudíky jsme zase v bezpečí.“ Potom jí vtiskl polibek na tvář.

Ysbail vytryskly z očí slzy a utekla ze síně.

„To bylo od tebe velmi hezké gesto, můj synu,“ pochválila ho Argel a Gorawen souhlasně přikývla.

„Obávám se, že když Junia potkala toho svého Simona, všechny Ysbailiny sny se rozplynuly. Je na rozpacích, co má dělat.“

„Junia nám připomněla jistou věc, kterou bychom měli důkladně zvážit,“ pronesl Dračí pán. „Co když čeká dítě?“

„Postarám se o to,“ ujistila ho Gorawen. „Už jsem připravila prášek, který problém vyřeší, jakmile ho Junia vypije, můj pane.“

„Bůh nám odpusť!“ pronesl Dračí pán.

„Nebo bys snad raději chtěl mít Bohunovo vnouče?“ otázala se. „Nezapomeň na to, že by nebylo snadné najít Junii manžela, kdyby čekala dítě jiného muže.“

„Udělej to hned teď,“ nařídil jí. „Junia je každým dnem zatvrzelejší.“

Gorawen se uklonila a spěchala pryč. Ve své komnatě otevřela malý sáček s jemným práškem, který připravila, když odjel do Agramantu. Opatrně vysypala jeho obsah do cínového poháru, zalila vínem z karafy a důkladně zamíchala. Jakmile se prášek rozpustil, vzala číši a vydala se do komnaty ve věži. Otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

Junia se otočila, ale v jejím pohledu nebylo ani stopy po uvítání. „Co chceš?“ zeptala se. Její obvykle milý hlas byl chladný jako led.

Gorawen zůstávala klidná. Podala jí pohár. „Vypij to,“ přikázala jí.

Junia jej od ní vzala a po dlouhém váhání vypila naráz jeho obsah, jako Simon vypil nápoj s jedem.

„Ani ses mě nezeptala, co v tom bylo,“ prohodila Gorawen a vzala jí pohár z ruky.

„Kéž by to byl stejný jed, který jsi připravila pro mého manžela. Ale nejsem hloupá. Tento tvůj nápoj má zabránit tomu, abych donosila dítě, že?“

„Ano,“ přitakala Gorawen, aniž by odvrátila zrak před dívčiným tvrdým pohledem.

„Nikdy nikomu z vás neodpustím,“ zasyčela Junia.

„Možná že ne,“ pronesla klidně Gorawen, „ale chci ti jenom připomenout, že za to, co se ti přihodilo, nemůže tvá matka, Argel ani já. Není to ani chyba tvého otce nebo bratra, Junio. Jsi za to zodpovědná pouze ty a

Simon de Bohun, který za vaše neuvážené chování zaplatil životem. Ty teď musíš zaplatit konečnou cenu tím, že budeš žít bez něho.“ Potom se Gorawen otočila a odešla od překvapené dívky. Měla pochopení pro její žal, ale dříve či později se musí vyrovnat s pravdou. Ať pečlivě zváží má slova, pomyslela si, když se vracela zpět do síně.

Nastal podzim a poslední říjnový den, který představoval konec roku, oslavovali podle starodávné tradice. Jakmile slunce zapadlo, rozhořely se na okolních kopcích vysoké ohně a lidé se loučili se starým rokem a vítali nový. Celý podzim se připravovaly zásoby na zimu. Dračí pán a jeho muži jezdili každý den na lov. V blízkosti tvrze se stavěly příbytky pro nevolníky, aby se do nich mohli nastěhovat ještě předtím, než nastane chladné deštivé období, které vystřídá zima s přívaly sněhu.

Když vládu převzala zima, Junia se stále stranila své rodiny, až na Brynna. Celé dny vysedávala u tkalcovského stavu, nebo se modlila. Argel požádala Elgu, aby sloužila mladému Brynnovi v naději, že péče o jiného chlapce zmírní ženin zármutek nad smrtí Simona de Bohun. Brynn chůvu nepotřeboval, ale rozhodnutí matky chápal. Cadi sloužila Gorawen. Bylo to tak lepší, protože kdyby sloužila Junii, připomínala by jí dny v Agramantu, které skončily tak tragicky.

Po dlouhé zimě konečně přišlo jaro. Jednoho večera, když všichni odpočívali po večeři v síni, nadnesl Merin Pendragon tolik očekávané téma. „Od našeho návratu z Agramantu uběhlo sedm měsíců,“ začal, „a Junii bude za

dva měsíce šestnáct. Nastal čas, abych jí našel nového manžela.“

„Bude se tomu bránit, můj pane,“ namítla Ysbail.

„Možná ano, možná ne,“ prohodila Gorawen.

„Stále se na nás zlobí a možná se ráda chopí jakékoli příležitosti, aby mohla opustit Dračí doupě,“ přidala se Argel.

„Uvažuješ o nějakém konkrétním muži, můj pane?“ zajímalo Gorawen.

„Mortimer a já jsem o tom hovořili vloni na podzim při lovu,“ odvětil Merin Pendragon. „Mortimer má ovdovělého bratrance, Williama le Clarea, který byl řadu let ženatý s přítelkyní z dětství. Bylo to manželství z lásky,“ pokračoval Dračí pán, „ale děti neměli. Manželka Williama le Clarea zemřela přede dvěma lety. Možná bude ochoten oženit se s mladou dívkou v naději, že mu porodí dědice.“

„Kolik mu je let?“ chtěla vědět Argel.

„Pětatřicet,“ odpověděl Dračí pán. „Je skoro o dvacet let starší než Junia, ale pochybuji, že by se dobrovolně provdala za jakéhokoli jiného muže. William le Clare ztratil milovanou ženu, takže jistě bude mít pochopení pro Juniin zármutek.“

„Jestliže považuješ toto řešení za nejrozumnější, muži,“ promluvila Argel, „potom je tedy uskutečni.“

Zbylé dvě ženy souhlasně přikývly.

Hned druhý den odjel Dračí pán za lordem Mortimerem do jeho kamenné tvrze. Když se dlouholetý přítel

dozvěděl důvod Merinovy návštěvy, poplácal ho po zádech a pravil:

„Nemohl jsi přijet ve vhodnější dobu. Zítra přijíždí můj bratranec na návštěvu. Napsal mi, že skutečně uvažuje o dalším sňatku a přeje si, abych mu poradil při hledání vhodné nevěsty.“

„Mé jméno není tak významné,“ poznamenal Dračí pán.

„Jsi Artušovým následovníkem a tvůj rodokmen je bez poskvrny. Nicméně, i přesto musíme bratranci povědět celou pravdu o Juniině tragickém dobrodružství, můj příteli.“

„Ano,“ souhlasil Merin Pendragon. „Ale bude věno mé dcery dostačující?“

„William nehledá bohatou manželku. Potřebuje mladou a plodnou ženu,“ poznamenal lord Mortimer. „Čím více nad tím přemítám, tím více jsem přesvědčen, že Junia by byla pro něho naprosto dokonalá žena. William vroucně miloval Adele, stejně jako Junia milovala Simona. Žádný z nich nebude tedy očekávat nic víc než výhodný sňatek. Junia je dobře vychovaná dívka, která zvládá chod domácnosti. Můj bratranec není krutý člověk, ale jistě se někdy v jeho chování projeví přísnost vůči mladé manželce.“

„Zdržím se tedy u tebe déle, než jsem původně plánoval, abych se s Williamem le Clarem seznámil,“ řekl Merin Pendragon.

Očekávaný host lorda Mortimera přijel následující ráno a všichni tři muži strávili celé odpoledne na lovu. Když se po vydatné večeři pohodlně usadili u krbu a popíjeli

víno z pohárů, William le Clare objasnil bratranci účel své návštěvy.

„Usoudil jsem, že potřebuji manželku,“ začal. „Sice mi to připadá jako zrada mé milované Adele, ale potřebuji dědice a jsem zatím dost mladý na to, abych jednoho zplodil.“

„Máš už vyhlédnutou nějakou ženu?“ zeptal se Edmund Mortimer.

William le Clare zavrtěl hlavou. „Nemám a ani nevím, kde bych mohl nějakou vhodnou mladou dívku najít,“ zasmál se.

„Potom bych pro tebe jednu výhodnou partii měl, bratranče,“ oznámil mu lord Mortimer. „Dračí pán hledá manžela pro svoji ovdovělou dceru. Dívce bude za dva měsíce šestnáct a je dcerou jeho druhé konkubíny. Její věno je nedotčené. Junia stejně jako ty nehledá lásku, protože milovala z celého srdce svého manžela, bratranče. Je velmi krásná, hovoří vybraně a je dobře vychovaná.“

William le Clare se obrátil k Merinu Pendragonovi. „Je pravděpodobné, že byste o mně uvažoval jako o budoucím manželovi vaší dcery, můj pane?“

Merin přikývl. „Ale nejdříve byste se měl dozvědět, proč moje dcera ovdověla, pane,“ podotkl.

„Před více než stoletím vznikla mezi Pendragony a jistou jinou rodinou rozepře, ale několik uplynulých let se zdálo, že je zapomenuta. Ani moje dcera, ani mladý muž, se kterým se poprvé setkala při vyjížďce na koni před několika roky, neměli o tomto sváru ani ponětí. Z mé

dcery, mého syna a mladého muže se stali přátelé. Jenomže Junia a ten hoch se do sebe zamilovali.“

„Onen muž pocházel z té druhé rodiny?“ vytušil William le Clare.

„Ano,“ přitakal s povzdechem Merin Pendragon.

„Samozřejmě jejich sňatek nepřipadal v úvahu, a přestože s tím byli oba dva obeznámeni, má dcera se opět se Simonem de Bohun sešla. Když jel mladík na schůzku, tajně ho sledoval jeho otec se svými muži a chytil oba do pasti. Hugo de Bohun přinutil syna, aby před zraky všech Junii znásilnil. Můj jediný syn Brynn se pokusil sestru zachránit, ale neúspěšně. Hugo de Bohun ho zajal a uvěznil. Tentokrát vás nebudu obtěžovat všemi podrobnostmi, obzvláště pokud váš zájem o moji dceru během mého vyprávění opadl. Naštěstí se mi podařilo své děti zachránit. Huga de Bohun jsem zabil a předtím, než jsem zabil Simona, zařídil jsem, aby se za něho Junia provdala, čímž byla napravena naše čest.“

„Jste dobrým otcem, můj pane. Provedl jste přesně to, co se mělo stát,“ řekl William le Clare.

„Junia milovala Simona de Bohun a obávám se, že ho stále miluje,“ poznamenal Merin Pendragon.

„Já jsem také svoji ženu miloval a stále ji miluji,“ přiznal se William de Clare.

„Jestliže bude vaše dcera ochotna se za mě provdat, určitě nebude ani jeden z nás žít v přehnaném, iluzorním očekávání. Hledám mladou manželku, která mi dá dědice. Nic víc. Pokud bude poslušná a bude dobrou paní domu, budu se k ní chovat laskavě.“

„Její věno není závratné,“ řekl Merin Pendragon.

„A jaké věno dostane?“ zeptal se mladý muž.

„Stádo dobytka a ovcí, truhlu s ložním prádlem a oblečením, svého koně a k tomu šestnáct stříbrných mincí, pane,“ upřesnil Dračí pán.

„Považuji to za štědré věno, můj pane,“ ujistil ho William le Clare. „Nicméně předtím, než uzavřeme dohodu, bych rád vaši dceru viděl. Hledám vstřícnou mladou ženu. Obávám se, že bych na jinou neměl dost trpělivosti,“ dodal s pousmáním.

„Dobrá,“ přitakal Dračí pán. „Zítra se vracím domů. Až ukončíte návštěvu bratrance, přijeďte do Dračího doupěte, kde se setkáte s Junií. Určitě vám bude připadat velmi krásná,“ domluvil a vstal z křesla. „Jestli mě teď omluvíte, pánové, rád bych šel už spát.“

Když Merin Pendragon došel k lůžku na druhém konci síně, William se obrátil k lordu Mortimerovi. „Znáš tu dívku?“

„Od jejího narození. Merin má tři dcery. Nejstarší, Averil, mu porodila jeho konkubína Gorawen, velmi krásná a moudrá žena. Druhou dceru a jediného syna zplodil se svojí manželkou, lady Argel. Junia je dítětem třetí konkubíny, Ysbail. Averil, která byla vždy považována za nejkrásnější, je ženou lorda z Everleighu. Druhá dcera Maia je provdána za Emryse Llyna, Jezerního pána. Nejmladší Junia byla okouzlující už jako malé dítě. Řekl bych, že se teď krásou vyrovná své nejstarší sestře, přestože je tmavovláska. Má velmi světlou pleť a barva jejích vlasů se podobá havraním křídlům. Oči jsou zelené jako sluncem zalitá lesní tůňka.

Má hezkou postavu a její mluva je vytříbená. Zvládá dokonale hru na několik hudebních nástrojů. Nicméně, dej si pozor na její matku, bratranče. Ysbail je chamtivá a prostořeká. Přesto si myslím, že je Pendragonova dcera skvělá partie.“

„Z tvých slov usuzuji, že ji máš rád,“ řekl William le Clare.

„Ano, to je pravda,“ připustil lord Mortimer. „A musím se přiznat, že jsem tajně doufal, že nebude nutné zabít mladého Simona de Bohun. Ten chlapec ji miloval. Merin mi řekl, že Junia tvrdí, že ji její manžel poznal jako ženu jenom jednou. Sice není už panna, ale je stále nezkušená, takže bude potřebovat zasvětit do milostného umění.“

„Prozatím se mi to děvče jeví jako dobrá partie a doufám, že svůj názor nezměním, až se s ní setkám,“ pravil William le Clare.

Lord Mortimer mlčky přikývl.

Příští den se Merin Pendragon vrátil domů.

„Nečekala jsem, že se zdržíš tak dlouho,“ přivítala ho Argel. „Kdyby ses býval dnes nevrátil, poslala bych Brynna, aby tě jel hledal.“

„K lordu Mortimerovi právě přijel na návštěvu William le Clare,“ řekl Dračí pán.

„Tak nám o něm povídej!“ vyzvala ho Gorawen. „Jak se ti zamlouvá, můj pane?“

„Líbí se mi,“ začal Merin Pendragon. „Myslím, že je velmi vhodnou partií, ale chce vidět Junii, aby se ujistil,

že je ochotna se za něho provdat. Za několik dní sem přijede.“

„Promluvíš si naší dcerou před jeho příjezdem?“ chtěla vědět Ysbail.

„Asi bych to měl udělat,“ připustil Dračí pán. „Kde je Junia? Obvykle v tuto denní dobu sedává u tkalcovského stavu.“

„Vyjela si s Brynnem a několika muži na projížďku,“ odpověděla Argel. „Venku je dnes pěkně a celou zimu tady byla zavřená,“ dodala.

„Je William le Clare zámožný muž? A kde vlastně bydlí?“ zajímala se Ysbail.

„Žije nedaleko Herefordu,“ odvětil Dračí pán.

„Je dobře zaopatřený?“ naléhala Ysbail.

„Vlastní pozemky a dobytek, a protože byl ženatý, předpokládám, že má dosti velkou síň. Jinak nevím,“ odpověděl popravdě Merin.

„A neměl bys to zjistit?“ promluvila Argel, dříve než mohla Ysbail rozzuřit jejího manžela svým dotěrným vyptáváním.

„William le Clare je bratranec Edmunda Mortimera,“ podotkl Dračí pán „Co víc je potřeba znát? Mortimer by ho nedoporučil, kdyby se mu nezdál vhodný. Junia není žádná princezna, Ysbail, a když vezmu v úvahu její nezodpovědné chování, které vedlo k tak tragickým následkům, jsem vůbec rád, že William le Clare projevil o naši dceru zájem.“

„Je dobré, že je starší. Pro Junii by nebylo snadné mít po svém boku mladšího muže, protože by ho srovnávala se Simonem,“ vmísila se Gorawen. „Musíme doufat, Ysbail, že se Junia Williamovi zalíbí.“

„Neodvažuji se promluvit si s ní,“ prohodila Ysbail.

„Bude poslouchat jenom Argel.“

Argel se zachichotala. „Je sice rozzlobená, ale nikdy nezapomíná na dobré způsoby.“

Pozdě odpoledne se Junia vrátila s bratrem domů. Zmeškali oběd, ale přijeli včas na večeři. Jakmile se Junia najedla, posadila se k tkalcovskému stavu a pokračovala v tkaní tapiserie, zobrazující ukřižování Krista. Tento motiv plně vystihoval její náladu v poslední době.

Později přišla do komnaty Argel, stoupla si vedle ní a rukou se zlehka opřela o její rameno. „Otec ti našel vhodného nápadníka, Junio,“ řekla a ucítila, jak dívka ztuhla. „Jmenuje se William le Clare,“ pokračovala tichým hlasem. „Je to bratranec lorda Mortimera. Je vdovec, ale z prvního manželství nemá děti a doufá, že mu mladá žena porodí dědice. Za několik dní nás přijede navštívit s lordem Mortimerem.“

„Od Simonovy smrti neuplynul ještě ani rok,“ opáčila Junia.

„To je sice pravda, ale nemůžeme déle vyčkávat a teprve pak ti hledat vhodnou partii. Byla to prozřetelnost boží, že se William le Clare objevil, mé dítě. Pokud bude mít zájem, váš manželský svazek bude stejně dobrý, jako je Averilin.“

Junia se hořce zasmála. „Domníváš se snad, že mě takové věci zajímají? Tohle zajímá tak akorát moji starou bláznivou matku, ale mě ne.“

„Ysbail už je taková, Junio,“ podotkla rozumně Argel.

„Nemůžeš ji změnit. Ale otec a já si přejeme, abys byla zase šťastná. Slíbíš mi, že se s Williamem le Clarem přívětivě pozdravíš a dáš vašemu vztahu šanci?“ Postavila se před dívku, rukama obemkla její hlavu a zahleděla se jí do očí.

Junia si utrápeně povzdechla. „Stále to bolí,“ řekla měkce.

Argel přikývla, sklonila se a políbila dívku na čelo. „Já vím, mé dítě, já vím.“

„Pozdravím se s tím mužem přívětivě,“ slíbila Junia.

„Dokonce i když se mi nebude zamlouvat, nebo já jemu, nedopustím, aby si o mně myslel, že nejsem slušně vychovaná.“

„Děkuji ti,“ řekla Argel s úsměvem.

„Co se o mně dozvěděl?“ zeptala se Junia nervózně.

„Všechno, mé dítě. Tvůj otec považoval za správné, aby věděl naprosto všechno,“ pravila Argel.

Junia přikývla. „Je to tak lepší,“ souhlasila.

„Povím tedy otci, že se těšíš na příjezd Williama le Clarea,“ pravila Argel a opět se usmála. „Bude mít z té zprávy radost, Junio.“

„Matka o tom ví?“

„Ano,“ přitakala Argel a nedokázala potlačit chichotání.

Poprvé od smrti Simona de Bohun se Junia rozesmála tak, až jí z očí začaly téct slzy. Lapala po dechu při zjištění, že laskavá Argel, která nikdy o nikom neřekla špatného slova, nechovala k Ysbail více úcty než ona. Ale skrývala to velmi dobře! „Ach lady,“ špitla Junia, když se jí podařilo dostat smích pod kontrolu.

„Není to od nás hezké, mé dítě,“ připustila Argel, ale rty měla zvlněné úsměvem.

„Děkuji,“ řekla Junia, uchopila Argeliny dlaně do svých a políbila je.

„Má nejdražší, opravdu si přeji, abys byla šťastná!“ pronesla Argel a už spěchala ke svému manželovi a ostatním, kteří na ni netrpělivě čekali. Její obličej rozzářený úsměvem jim dal odpověď na to, co potřebovali vědět.

O osm dní později dorazil posel, aby jim oznámil, že za dva dny přijedou lord Mortimer a jeho bratranec do Dračího doupěte. V domácnosti zavládl horečný ruch a ženy Dračího pána pobíhaly po tvrzi, aby se ujistily, že je vše připraveno na příjezd vzácných hostů. Nicméně Junia vysedávala u tkalcovského stavu v síni a ignorovala zmatek a ruch, který zde panoval.

Chápala, že jí nezbývá nic jiného, než se provdat. Žena jejího společenského postavení měla na výběr ze dvou možností: sňatek, nebo klášter. Klášter nepřipadal v úvahu, protože byla příliš nezávislá. Z otupující denní rutiny v klášteře by brzo zešílela. Ani přísahu poslušnosti nemohla složit. Žena sice musí poslouchat svého manžela a pána, ale Junia věděla, že je možné muže občas trochu

zmanipulovat. Stát se manželkou bude mnohem snadnější, než se stát jeptiškou.

Jaký asi je William le Clare? přemítala. Věděla, že je starý. Více než dvakrát tak starý jako ona. A přál si dědice. Zachvěla se při představě, že se bude muset s manželem milovat. Simon se snažil být jemný, ale i přesto jí všechno připadalo tak odporné a kruté. Nicméně se jí zdálo, že matka, Gorawen a Argel si vychutnávají čas strávený s jejím otcem. Ve vztahu mezi manželem a manželkou je určitě cosi víc, než k čemu došlo ten osudný den se Simonem. A milování by mělo být naprosto soukromou záležitostí. Přesto ji pomyšlení na spojení jejího těla s tělem jiného muže děsilo.

Jestliže ten muž bude příjemný, možná s ním dokážu žít, pomyslela si a rozhodla se, že jeho nabídku k manželství přijme. Za pár týdnů jí bude šestnáct a neměla náladu snášet přehlídku vhodných nápadníků jako Maia. Nebude ho milovat, ale bude mu oddanou manželkou a dá mu děti, po kterých tolik toužil. A dostane se z Dračího doupěte, pryč od otce, který zabil muže, kterého milovala.

V den, kdy měli hosté přijet, si Junia oblékla spodní šaty s vysokým kulatým límcem a těsnými dlouhými rukávy, které byly ušité z jemného tmavě zeleného hedvábí. Přes ně si natáhla tuniku ze světle zlatého brokátu. Kolem zápěstí si připnula tenký řetízek se zelenou glazurou a černé vlasy si spletla do dvou copů. Ženy Dračího pána při pohledu na ni potěšeně pokyvovaly hlavou. Bylo očividné, že se Junia snaží. Přesto když vešla do síně, nečekala na jejich schválení a zamířila rovnou k tkalcovskému stavu.

Jakmile hosté přijeli, proběhlo srdečné přivítání. Ženy si se zájmem prohlížely Williama le Clarea. Byl to vysoký, dobře stavěný muž, který vůbec nevypadal na to, že se mu blíží čtyřicítka. Husté, tmavě kaštanové vlasy se mu na krku vlnily. V oválném obličeji s dlouhým aristokratickým nosem, vysokými lícními kostmi a úzkými rty vynikaly tmavě oříškové oči s pronikavým pohledem.

„Dá se o něm říct, že je hezký,“ prohodila Gorawen a Argel i Ysbail souhlasně přikývly.

„Modleme se k bohu, aby ho moje dcera považovala za vhodnou partii,“ promluvila Ysbail.

„Modleme se k bohu, aby tento nápadník považoval Junii za vhodnou partii,“ dodala Gorawen.

„Dojdi pro svoji dceru,“ křikl Dračí pán na Ysbail. Okamžitě vstala a rázným krokem přešla na druhý konec síně, kde seděla Junia u tkalcovského stavu. „Dcero, tvůj otec si přeje, abys šla za ním. Poslechneš ho teď?“ oznámila jí hlasem prostým jakýchkoli emocí.

Junia beze slov vstala a kráčela k místu, kde stál otec se svými hosty. S úsměvem se uklonila. „Otče, přál sis, abych za tebou přišla?“ zeptala se.

Aniž by jí odpověděl, pravil:

„Williame le Clare, toto je moje dcera Junia. Otoč se, děvče, aby si tě mohl pán prohlédnout. Nikdo z nás si nepřeje, aby koupil zajíce v pytli.“

„Nevěděla jsem, že budu prodána,“ opáčila Junia troufale.

William le Clare se pobaveně zasmál. Obával se, že dívka bude ubohé, ušlápnuté stvoření. Souhlasil, že přijede do Dračího doupěte jenom proto, aby neurazil svého bratrance, lorda Mortimera. Ale tato dívka byla důvtipná. Možná z ní bude příjemná společnice a náruživá milenka. Potřeboval o ní zjistit více. „Nejsem uražen, Merine. Právě naopak, vaše dcera mi připadá zábavná,“ řekl a upřel pohled na Junii. „Pojď se se mnou projít, lady,“ vyzval ji a natáhl k ní ruku.

„Velmi ráda, pane,“ řekla zdvořile a vložila prsty do jeho dlaně.

Pomalu se vzdalovali od ostatních a procházeli se po síni.

„Hledám manželku jenom proto, aby mi dala dědice,“ začal. „Říkám ti na rovinu, že stále vroucně miluji svoji zemřelou ženu a v mém srdce je ještě místo pro dítě.“

„V tom se s tebou shoduji,“ pravila Junia. „Pokud ti dám dítě, budu ho milovat, ale k tobě nic cítit nebudu, můj pane. Po zbytek života budu truchlit pro svého manžela Simona.“

Pokývl hlavou. „Jsme na tom tedy stejně, lady,“ podotkl.

„V případě, že ti budu vyhovovat, můj pane, jsem připravená za tebou odjet a dohlížet na chod domácnosti tak, jak se na správnou paní domu patří. Budu tě poslouchat a respektovat,“ pronesla vážným tónem Junia.

„Vždycky?“ zeptal se a v očích mu zajiskřilo. Vzhlédla k němu, udivena jeho škádlivým tónem.

„Nepřipadáš mi jako velmi poslušné děvče,“ poznamenal měkce.

Začervenala se a zlobila se na sebe za to, že v ní tento muž dokázal vyvolat takovou reakci. „Můj pane, mohu ti pouze slíbit, že se vynasnažím dělat pro tebe jen to nejlepší,“ podotkla upjatě.

„Musíme být k sobě naprosto upřímní. Jsi ochotná provdat se za mě?“ otázal se.

„Ano, jsem,“ přitakala Junia.

„Proč jsi se tak rozhodla?“ zajímalo ho a upřel pohled na její tvář.

„Protože mám na výběr pouze ze dvou možností, jak jistě víš, můj pane. Ale také proto, že netoužím vybírat si manžela z davu nápadníků žádajících o moji ruku. A nemohu se už dočkat, až opustím otcův dům. Nikdy mu neodpustím, že zabil mého manžela, Simona de Bohun. Dokázala bych žít beze cti, můj pane, ale žít bez Simona je velmi těžké. Rozhodla jsem se přijmout tvoji nabídku ke sňatku, protože se zdáš být dobrým člověkem. Do kláštera se se svojí povahou nehodím a provdat se musím. Naše rodiny se už znají. Jestliže se chceš se mnou oženit, přijmu tě za svého muže a budu ti oddanou manželkou,“ vysvětlila tiše. „Předpokládám, že tě svojí otevřeností šokuji.“

„Ne, tvá upřímnost mě těší, Junio,“ řekl. „Pokud jsi doufala, že mě odradíš, pak byla tvá snaha marná. Teď budu já stejně upřímný k tobě. Svoji manželku Adele jsem velmi miloval. Znali jsme se od dětství a vzali jsme se, když jí bylo čtrnáct a mně osmnáct. K dokonalému štěstí nám chybělo jenom dítě. Potom Adele onemocněla,

a když umírala, donutila mě odpřísáhnout, že se opět ožením a zplodím dědice, kterého mi ona dát nemohla. Sice jsem jí to slíbil, ale zároveň jsem jí řekl, že nikdy nebudu milovat jinou ženu. Vzpomínám si, jak se jí při těch slovech rozjasnil obličej úsměvem. Pověděla mi, že bych neměl další manželku tak krutým způsobem podvádět, ale já opravdu nemohu jinou ženu milovat, Junio, a chci, abys to věděla, než se za mě rozhodneš provdat. Budu se k tobě chovat slušně a respektovat tvé postavení manželky a matky svých dětí. Ale nikdy tě nebudu milovat. Dokážeš žít s tímto vědomím?“

„Jestliže se smíříš s tím, že budu navždy truchlit pro Simona de Bohun, můj pane, tak ano. Stanou se z nás přátelé. Domnívám se, že je lepší být přáteli, než se zamilovat,“ odvětila Junia.

„Kdy se tedy za mě provdáš?“ chtěl vědět.

„Od Simonovy smrti sice neuplynul ještě ani rok, ale provdám se za tebe okamžitě, můj pane,“ odpověděla.

„Když jsem si brala Simona, naši svatbu nedoprovázelo žádné veselí, nekonala se svatební hostina. Ani teď o nic takového nestojím. Doufám, že to pochopíš.“

„Samozřejmě, Junio,“ přikývl. „Půjdeme si o tom promluvit s tvým otcem.“

Dračímu pánovi se nezamlouval návrh nejmladší dcery, že se její svatba s Williamem le Clarem nebude slavit, ale Argel jeho námitky zamítla a Gorawen a Ysbail ho utěšovaly. „Tvé sestry se budou cítit dotčeny,“ opáčil Merin Pendragon. „Vždyť ty jsi byla na jejich svatbách.“

„Jsem vdova, která se znovu vdává,“ namítla ostře Junia. „Nechci kvůli tomu dělat zbytečný povyk.

Svatební obřad proběhne zítra a ihned poté odjedu do svého nového domova,“ dodala a obrátila se ke svému budoucímu manželovi. „Kde je tvůj domov, můj pane?“

„V Herefordu,“ odpověděl. „Je to odsud tři dny cesty. Můj dům je posazen na vrcholku kopce, odkud je výhled na Wales. Vlastním pole, louky, malý les a také vesničku, ve které je mlýn a kostel. Moji nevolníci jsou pracovití a nemají sklony ke vzpourám. Uvidíš, že tam budeš šťastná, Junio.“

„Věřím, že ano,“ podotkla. „Máš ještě nějaké námitky, můj pane?“ oslovila otce.

„Ne,“ zabrblal Dračí pán. „Proč ale nemůže tvoje svatba proběhnout stejně jako svatby tvých sester?“

„Pokud si dobře vzpomínám, Averil vláčela tebe, lorda FitzHugha a skupinu mužů přes celou zemi do Aberffraw, aby princ učinil rozhodnutí, protože Rhys ji unesl v domnění, že je tvojí dědičkou. Averil se na poslední chvíli rozhodla, že se provdá za Rhyse, a princ zařídil, aby ještě ten den proběhl svatební obřad. Jejich svatba byla úplně obyčejná.

„Pokud jde o Maiu, ta trpělivě vysedávala, zatímco se jí dvořily davy vhodných nápadníků. Nakonec prohlásila, že se neprovdá za nikoho jiného než za Jezerního pána, a zamkla se ve své komnatě, kde zůstala tak dlouho, dokud jsi nesouhlasil. Musím přiznat, že její svatba byla krásná.

Nyní se, můj pane, dostáváme ke mně, nejmladší ze tvých dcer. Protože ty a Hugo de Bohun jste nedokázali ukončit více než stoletý svár mezi našimi rody, Hugo a Simon de Bohun jsou nyní mrtví a z jejich hradu zbylo spáleniště. Hugo si zasloužil zemřít a částečně mě

uspokojil pohled na jeho useknutou hlavu, tyčící se na bodci. Přestože byl Simon nevinný stejně jako já, zabil jsi ho.

William le Clare miloval svoji zemřelou manželku. Hledá novu ženu, se kterou by mohl mít dítě. Jsem potěšena, že se chce se mnou oženit, i přes má dobrodružství. Ale náš svazek nebude nikdy naplněn láskou. Jde o sňatek z rozumu a nesnažme se z toho dělat něco víc. S tvým souhlasem se zítra časně ráno vezmeme a potom odjedeme do Herefordu. Doufám, že se svými námitkami přestaneš, otče,“ zakončila svoji řeč Junia.

„Alespoň si po svatebním obřadu dáme malou snídani,“ navrhla tiše Argel. „Nemůžete se vydat s prázdným žaludkem na tak dlouhou cestu.“

„Dobře, lady!“ přitakal William le Clare a sklouzl pohledem k Junii, která souhlasně přikývla.

A tak se ve stejných šatech, ve kterých o den dříve přivítala Williama le Clarea, za něho Junia druhý den ráno provdala. Argel nařídila kuchaři, aby připravil vydatnou snídani, a jakmile se najedli, novomanželé i lord Mortimer byli připraveni k odjezdu. Juniiny osobní věci a truhlu s věnem sloužící uložili na dvoukolák. Dračí pán ještě Junii nabídl, že s ní do nového domova pošle služebnou.

„William mi dá jednu ze svých služek,“ odmítla zdvořile. „Na shledanou, můj pane,“ rozloučila se stroze.

„Junio, odpustíš mi někdy?“ zeptal se.

Smutně se na něho podívala, a aniž by mu odpověděla, obrátila se k matce. Poslušně ji objala a políbila na tvář.

Ysbail, jejíž obvyklá výbušná povaha byla zmírněna dceřiným nedávným výbuchem vzteku, zašeptala:

„Bůh ti žehnej a opatruj, má dcero. Myslím, že jsi se rozhodla správně.“

„Ale copak, matko, nepřeješ si odjet se mnou?“ otázala se jízlivě Junia.

„Nepojedu, dokud mě o to nepožádáš,“ odvětila Ysbail s hrdostí.

Junia se odvrátila a postupně se rozloučila s Gorawen a Argel.

„Můžeš přijet domů, kdykoli budeš chtít,“ připomněla jí Argel jemně.

„Nikdy se sem nevrátím, lady Argel,“ odvětila Junia.

Když odjeli z Dračího doupěte a přejížděli přes pole za tvrzí, Junia si připomněla den, kdy je Rhys FitzHugh a mladý Roger Mortimer překvapili u potoka a unesli Averil. Byly tenkrát všechny tak mladé. Teď měla pocit, jako by jí bylo sto let. Muž, kterého milovala, byl mrtvý. Stala se manželkou člověka, kterého nebude nikdy milovat a který nebude milovat ji. Její dívčí sny se rychle rozplynuly.

Pozdě odpoledne dojeli k domu lorda Mortimera, protože je v cestě zpomaloval dvoukolák s naloženými věcmi. Po večeři se Junia odebrala do komnaty pro hosty. Svlékla se, vlezla do postele a okamžitě usnula. Druhý den ji služebná probudila časně ráno a donesla jí vodu na umytí. Když se opláchla a oblékla, sešla dolů do síně, kde už její manžel a lord Mortimer seděli u stolu. Přisedla si k nim a vydatně posnídala.

„Bude trvat ještě dva dny, než dojedeme domů,“ oznámil jí William le Clare. „Domluvil jsem nám nocleh v klášteře svatého Wulfstana, ale cesta tam bude dlouhá, Junio.“

Poděkovali lordu Mortimerovi za pohostinnost a vyjeli směrem k Herefordu. William le Clare nelhal. Cesta byla náročná a k cíli dorazili až za soumraku. Po srdečném přivítání je zavedli do oddělených pokojů pro hosty. Junia tam byla tu noc jediná žena, takže zůstala v místnosti úplně sama. V klášteře nebylo žádné místo, kde by se mohly ženy najíst, a tak jí donesli večeři do pokoje. Brzo ráno ji přišel vzbudit starý mnich, který jí přinesl misku s ovesnou kaší a šálek moštu. Spala v šatech, takže se nezdržovala oblékáním. Rychle se najedla, protože předpokládala, že její manžel se chce vydat na cestu co nejdříve.

Když ji William le Clare našel na dvoře, kde na něho už čekala, neubránil se úsměvu. „Dnešní putování nebude tak dlouhé,“ slíbil jí.

A tak vyrazili na cestu. Doprovázela je skupina zbrojnošů, z nichž jeden za sebou táhl malý dvoukolák. Junia pozorovala okolní krajinu, která se tolik lišila od její hornaté a drsné waleské domoviny. Země byla mírně zvlněná. Projížděli kolem polí, rozkvetlých luk a sadů. Je polovina května, uvědomila si a připomněla si staré rčení o tom, že když se dívka provdá v květnu, bude dne své svatby litovat. Rychle takovou myšlenku vyhnala z hlavy a přemítala, zda předal otec jejímu manželovi šestnáct stříbrných mincí, nebo mu dal jenom patnáct, protože ještě neoslavila šestnácté narozeniny. Nedokázala potlačit narůstající zvědavost a zeptala se.

„Otec mi předal šestnáct mincí,“ ujistil ji William.

Přes obličej jí přeběhl náznak úsměvu. Zjištění, že se Dračí pán cítil provinile, ji potěšilo. „Zmínil se, kdy ti předá zbývající část věna?“ chtěla vědět.

„Do měsíce,“ řekl.

Junia spokojeně přikývla.

Uprostřed odpoledne náhle ukázal rukou před sebe.

„Tak tamhle je tvůj nový domov, Junio. To je Landor,“ informoval ji.

Když pohlédla tím směrem, tělem se jí rozlil zvláštní pocit radosti. Kamenný dům, jehož jedna část byla dvouposchoďová, pokrývala břidlicová střecha. Odbočili z hlavní cesty a ujížděli po stezce lemované stromy, která je zavedla až k domu. Vtom z něj vyběhlo několik služebných, aby přivítaly svého pána.

„Představuji vám vaši novou paní,“ řekl William le Clare. „Oženil jsem se s touto ženou. Budete ji ve všem poslouchat, protože od této chvíle spadá dům do její péče.“ Opatrně sundal Junii z koně a odnášel ji do domu.

„V této části země dodržujeme starý zvyk, při kterém musí ženich nevěstu při příjezdu do nového domova přenést přes práh,“ vysvětlil, když prošel hlavním vchodem a postavil ji na podlahu ve vstupní hale.

Junia cítila, jak se jí do tváří nahrnula krev, když viděla, že ženy a muži, kteří se shromáždili, aby pozdravili novou paní, na sebe mrkali a navzájem do sebe šťouchali.

William le Clare se pozorně rozhlédl po hale a pokynul mladé ženě s milou tváří, aby k nim přišla. „Junio, tohle je Susan. Bude ti sloužit. Odveď svoji novou paní do její

komnaty, Susan, a postarej se, aby se tady zabydlela,“ nařídil dívce.

Susan vedla Junii nahoru po schodišti a pak chodbou do hezké ložnice. „Tahle komnata patřila bývalé paní. Je tady uklizeno, ale přiznám se, že jsme vás nečekali. Pán nám oznámil, že jede navštívit lorda Mortimera.“

„Lord Mortimer je přítel mého otce,“ pravila Junia.

„Komnata je velmi pěkná. Můžete mi zařídit koupel, Susan? Jsem zvyklá pravidelně se koupat a byli jsme na cestě tři dny.“

„Zajisté,“ přitakala Susan. „Kde bydlí vaše rodina, má paní?“ zeptala se a přešla k velké skříni, zabudované ve zdi. Otevřela ji a vyndala ven kulatou dubovou vanu, kterou postavila před krb. „Řeknu mládencům, aby nanosili horkou vodu.“ Došla ke dveřím komnaty. „Vodu na koupel pro moji paní!“ zakřičela.

„Můj otec se jmenuje Dračí pán. Pocházíme z rodu krále Artuše, Susan. Naše rodinné jméno je Pendragon,“ objasnila Junia.

„Takže jste Walesané,“ poznamenala Susan. Tuhle novinku musím povědět ostatním, blesklo jí hlavou. Všechny velmi překvapilo, když se Wat vřítil do domu a křičel, že si pán dovezl domů novou manželku. Dívka byla mnohem mladší než lady Adele, bůh opatruj její dobrou duši. Pán si jí dovezl určitě jenom proto, aby mu dala dědice, pomyslela si.

Když chlapci naplnili vanu teplou vodou, Junia se vykoupala a vzala si na sebe oranžovohnědé spodní šaty, přes které si natáhla zlatavooranžovou brokátovou tuniku bez rukávu, kterou Susan nadšeně obdivovala, když vedla

svoji novou paní do síně, kde ji William le Clare již očekával.

„Jídlo je už připravené,“ oznámil. „Určitě máš velký hlad. Pojď se posadit.“ Zavedl ji k čestnému stolu a usadil na místo určené paní domu.

Po večeři se Junia omluvila, že je unavená, a proto by ráda odešla do své komnaty.

William přikývl. „Nezapomeň, Junio, že na nás čeká naše svatební noc,“ připomněl jí a jeho hezká tvář zvážněla.

„Pamatuji na to, můj pane,“ ujistila ho. „Budu tě očekávat.“ Jak zvláštní, pomyslela si, když spěchala nahoru po schodech. Její svatební noc. Se Simonem nikdy svatební noc neprožila. Dočkala se jenom krutého znásilnění před zraky Simonova otce a jeho vulgárních zbrojnošů. Vůbec se jí to nelíbilo a bolelo to. Prý to bolí jenom poprvé, jenomže nevěděla, jestli je to pravda.

Susan už na ni čekala. Pomohla jí vysvléknout se. Junia si na sobě nechala jenom lněnou košili, ozdobenou volánky kolem výstřihu a na rukávech. Zatímco si umývala obličej, ruce a čistila zuby, Susan složila šaty a uklidila je do truhly. Když vybalila ostatní věci své paní, podala jí kartáč z olšového dřeva.

„Můžeš jít, Susan. Dnes večer tě už nebudu potřebovat,“ řekla Junia.

„Ano, paní,“ špitla Susan a uklonila se.

„Ještě něco jsem ti chtěla říct, Susan. Jsem vdova,“ dodala Junia, protože si byla jistá, že zítra budou

služebné nedočkavě pátrat po důkaze jejího panenství, a když nic nenajdou, začnou vymýšlet nejrůznější klevety.

Susan zrudla a Junia poznala, že udělala dobře, když jí to pověděla.

Když Susan odešla, posadila se na obrovskou dubovou postel. Povlečení vonělo po levanduli a těžké, tmavě zelené sametové závěsy u postele nečpěly zatuchlinou. Rozpletla si vlasy a začala si je kartáčovat. Během cesty si pokaždé dala na hlavu kapuci pláště, takže neměla vlasy tak zaprášené. Přesto si je musím zítra umýt, pomyslela si. Pomalým plynulým pohybem přejížděla kartáčem od temene hlavy až ke konečkům tmavých loken. Pokoj působil útulně a cítila se v něm pohodlně. Přesně stejný pocit zažívala, když poprvé zdálky spatřila dům tyčící se na kopci.

Vtom se tiše otevřely dveře a dovnitř vstoupil William le Clare. Usmál se na ni, když se začal svlékat. „Pokud budeš chtít, klidně si pokoj uprav podle svého vkusu, Junio. Adele tvrdila, že je tato komnata naplněna klidem a pohodou.“

„Bůh opatruj dobrou duši lady Adele, můj pane. Ano, měla pravdu. Je to velmi útulné a klidné místo. A líbí se mi, jak je komnata zařízená,“ pravila Junia a vyhýbala se pohledu na něho. Netušila, jaká jsou pravidla svatební noci. Vlastně jakékoli noci, připustila v duchu a potlačila smích.

Když přišel William k posteli, vzal jí kartáč z ruky.

„Dovol mi tě česat,“ řekl tiše, posadil se vedle ní a jal se kartáčovat její dlouhé kadeře. „Máš opravdu nádherné

vlasy, Junio. Jsou tak husté a hedvábné. Nechala sis je někdy stříhat?“

„Ne, můj pane, jenom zastřihnout konečky,“ odpověděla.

„Lesknou se jako havraní křídla, ženo,“ řekl a vtom ucítila, jak odhrnul jeden pramen stranou a políbil ji na krk.

Junia se nehýbala. Netušila, co má dělat nebo zda by vůbec měla něco dělat.

„Svlékni si košili,“ požádal ji zdvořile.

Junia poslušně vstala, rozvázala si šňůrku u krku, a když si přetáhla košili přes hlavu, odložila ji na stoličku u krbu.

„Otoč se, ať si tě mohu lépe prohlédnout,“ vyzval ji.

Junia se obrátila, ale odvrátila hlavu před jeho uhrančivým pohledem. Srdce jí poplašeně tlouklo.

Po chvíli přerušil William napjaté ticho. „Jsi velmi krásná.“

Znovu se rozhostilo mlčení. „Nevím, co po mně chceš, můj pane. Musíš mě vést, protože nemám žádné znalosti ani zkušenosti,“ vyhrkla rozpačitě Junia.

„Ach,“ hlesl. „Vyprávěj mi, co se přesně stalo, když jsi byla okradena o svoji poctivost.“ Přitáhl si ji k sobě a posadil na klín.

Bylo to poprvé od toho dne, kdy si Junia celou tu hrůzu připomněla. Na kratičkou chvíli zaváhala, ale pak promluvila:

„Donutili mě svléknout se. Nedávala jsem najevo před Hugem de Bohun a jeho muži strach, protože jsem věděla, že přesně tohle chtěli. Těšili se, jak se budu před nimi stydět, když nebudu mít nic na sobě, ale to potěšení jsem jim nedopřála. Jakmile jsem byla nahá, povalili mě na zem na záda. Dva muži mi klečeli u hlavy a připoutali mi ruce k tělu. Další dva pevně sevřeli mé kotníky a roztáhli mi nohy. Potom přinutili Simona, aby si klekl mezi má stehna. Snažil se být co nejopatrnější, ale jeho otec vzal kožený třmen a švihal ho přes zadnici tak dlouho, dokud jim nepředvedl uspokojivé představení. Zašeptal mi, abych pořádně křičela, až mi protrhne panenskou blánu, protože jinak bude jeho otec nespokojený. Nemusel mi to ani radit. Ta bolest byla nesnesitelná a muži, kteří nás obklopovali, oslavovali ten ohavný čin tak, že si třeli mužství a pak vystříkli semeno na zem. Poté jsem už Simonovi nikdy nedovolila, aby se se mnou miloval, protože jsem se tolik styděla, můj pane.“

William le Clare s hrůzou naslouchal Juniině monotónnímu vyprávění a byl rád, že Dračí pán zabil otce i syna. Nikdy se nesetkal s takovou brutalitou. Uvědomoval si, že pokud se chce dočkat dědice od své mladé ženy, musí ji zasvěcovat do milostného umění co nejněžněji. „Je mi to tak líto, Junio,“ zašeptal. „Ale teď mi raději pověz o líbání a mazlení, ke kterému se Simonem docházelo předtím, než se stala ta otřesná událost. Zvládneš to?“

„Ale my jsme nic takového nedělali, můj pane,“ řekla a z jejího nevinného tónu poznal, že mu nelže. „Jenom jsme vždycky seděli a povídali si,“ pokračovala Junia.

„Když jsme se poprvé setkali, hovořili jsme o všem

možném. A teprve až když jsme se doma poprvé zmínili o manželském svazku mezi námi, dozvěděli jsme se o té rozepři mezi našimi rody. Ten osudný den jsme se setkali, protože každý z nás tajně doufal, že rodina toho druhého bude ochotna ukončit rozepři tím, že nám povolí sňatek. Jenomže místo toho Hugo de Bohun sledoval Simona. A jak to dopadlo, už víš.“

William přikývl. „V ideálním případě, Junio, když se muž a žena milují,“ začal, „je milostný akt plný rozkoše a potěšení.“

„Ale v tom, co mi Simon prováděl, jsem žádné potěšení neviděla,“ namítla tiše.

„Ovšemže jsi nemohla,“ řekl důrazně. „Vždyť jsi byla znásilněna. Hugo de Bohun chtěl, abyste si do paměti vryli jeho dominantní sílu, kterou nad vámi měl. A provedl to tak, že přinutil Simona, aby tě znásilnil. Tvé nezkušené tělo nebylo na muže pečlivě připraveno, má ženo.“

„Ale Simon byl vzrušen,“ opáčila Junia. „Nejsem tak hloupá, abych nevěděla, že muž musí být vzrušený, když chce proniknout do ženy.“

„Jistě, muži se velmi snadno vzruší,“ souhlasil William.

„Ale ty jsi nebyla vzrušená, Junio. A věř mi, že pokud jsou muž i žena důkladně připraveni na vášeň, jejich zážitek z milování je mnohem úchvatnější.“

„Začínám pociťovat tvé vzrušení,“ oznámila mu. William se zasmál. „Jsi velmi žádoucí děvče, Junio,“

řekl. „Ale ještě nejsi připravená, abych do tebe mohl

vstoupit.“

„A jak se mám připravit?“ otázala se naprosto nevinným tónem.

„Já tě připravím, ženo,“ zašeptal a vzápětí jí začal rukama laskat kulatá ňadra.

Junia sebou trhla. „Proč tohle děláš?“ chtěla vědět.

„Ňadra ženy slouží ke dvěma účelům. Nejdůležitější funkcí je kojení dětí, ale mnohem příjemnější je, když je muž ženě laská, aby se vzrušila. A nejlepší je, když ji zároveň při tom líbá,“ vysvětlil. „Zvedni svá ústa k mým,“ přikázal jí jemně a Junia zaklonila hlavu.

Jeho rty se přitiskly na její, zatímco rukama stále hnětl její ňadra. Snažila se soustředit na obě aktivity, ale začínala se jí točit hlava. Odtáhla se od něho. „Můj pane…,“ spustila, ale William ji znovu umlčel polibky. Když jí palcem a prostředníkem jemně sevřel bradavku, tělem jí projela vlna vzrušení.

„Začíná se v tobě probouzet touha?“ zeptal se a Junia mlčky přikývla. „Takže teď si, Junio, lehneme do této postele, která je určena pro muže a ženu.“ Jakmile se uložili, začal něžnými dotyky laskat její tělo. Konečky prstů jí pomalu putoval přes rty dolů k břichu, a když jí letmo přejel přes Venušin pahorek, zachvěla se.

„Jak to, že ti nikde nerostou žádné chloupky?“ divil se a připomněl si jemné ochlupení na Adeliných nohách a zlatavé chomáčky v podpaží. Juniina hladká pokožka ho fascinovala.

„Gorawen tvrdí, že je žena přitažlivější, když není porostlá chlupy jako nějaké zvíře,“ objasnila Junia.

„Naučila mě a mé sestry, jak se vyrábí kašička, která

chloupky odstraní. Ale pokud se ti to nelíbí, přestanu si je odstraňovat.“ Doteky jeho rukou jsou tak vzrušující, pomyslela si. Simon se jí takhle nikdy nedotýkal.

„Tvá hedvábná pokožka ještě více rozněcuje moji touhu,“ zašeptal a políbil ji. „Teď budu prozkoumávat tvé tajné místečko, má ženo. Nemusíš se vůbec ničeho bát.“

Vzápětí se jeho ruce ukryly v teple mezi jejími stehny. Plynulým pohybem od sebe obratně oddělil měkké, vlhké záhyby jejího ženství a zabořil mezi ně prsty. Byla omámená neuvěřitelně silnými pocity vzrušení a zároveň napjatá očekáváním. Když vycítil její napětí, zamumlal jí do ucha:

„Předvedu ti teď jedno z potěšení, které spolu mohou muž a žena sdílet. Nechci, aby ses bála. Důvěřuji mi, ženo.“ Prstem jí začal dráždit drobounký hrbolek v pochvě. Junia měla pocit, jako by jí ten malinký korálek otékal a nepatrné chvění postupně nabíralo na intenzitě, až se její tělo proti jeho prstu prudce vyklenulo. Pocítila sladkou rozkoš, která se jí rozlévala tělem.

„Ach Williame!“ zasténala a poprvé vyslovila jeho jméno. Stiskla víčka, zatímco ohromující pocit pomalu opouštěl její tělo.

„Teď je tvé tělo připraveno přijmout tělo manžela, Junio,“ řekl. Měla úzký kanálek, ale dostatečně zvlhčený, takže jeho mužství do ní lehce proniklo.

Cítila, jak ji naplnil svým teplem, délkou a velikostí. Překvapilo ji, že jí to vůbec nebolelo. Když si ji vzal Simon, tělem jí projela ostrá, bodavá bolest. Uvědomila si, že po Williamovi touží, a chtěla ho mít v sobě hodně hluboko. Vnímala, jak se jeho tělo nepatrně chvěje, jak se

ovládal, aby jí neublížil nebo zbytečně nevystrašil. Ale neubližoval jí ani ji neděsil. Vlastně si každičký okamžik jejich milostného aktu doposud vychutnávala.

„Williame,“ zašeptala mu do ucha, „miluj mě! Už se nemůžu dočkat, až mi ukážeš další rozkoš!“

„Nebudu moci přestat, dokud nebude naše touha ukojena,“ zasténal.

„Ach! Cítím, jak tvé mužství ve mně pulsuje!“ zasténala.

Její slova mu ještě více rozproudila krev v žilách a nedokázal se déle ovládat. Začal se v ní opatrně pohybovat.

„Obemkni mě nohama!“ řekl chraplavým hlasem a pronikl do ní ještě hlouběji. Juniiny nehty se mu zabořily do zad. Jeho zprvu pomalé pohyby se stávaly rychlejšími a rytmičtějšími a její slastné vzdechy mu bouřily krev. Pohyboval se dráždivě a smyslně. Tolik si přál, aby ji uspokojil. Ve chvíli, kdy se její boky začaly chvět při stupňujících se vlnách rozkoše, které jí probíhaly celým tělem, vystříkl do ní své milostné šťávy a vykřikl její jméno. Junia se k němu vzápětí připojila a jejich jména se ve společné extázi rozletěla vesmírem.

A o devět měsíců později, právě když venku zuřila sněhová vánice, porodila Junia dvojčata, syna a dceru. Obě děti byly zdravé a silné. Chlapec dostal jméno Simon a děvče Adele. Když se William le Clare podíval na své děti, které jejich matka chovala v náruči, už věděl, proč se jeho první manželka usmála, když jí tvrdil, že nikdy nebude milovat jinou. Byl do své druhé ženy hluboce zamilovaný, stejně jako ona do něho.

„Kdy jsi to zjistila?“ zeptal se jí, aniž by spustil obdivný pohled z jejich spících potomků.

„Hned tu první noc,“ odvětila, „ale neodvažovala jsem se ti to přiznat.“ Chápal ji. „A kdy jsi to zjistil ty?“ vyzvídala.

„Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil,“ odvětil, „ačkoli jsem se to neodvažoval přiznat dokonce ani sám sobě. Zdálo se to být tak neloajální.“

„Já vím,“ přitakala Junia. „Cítila jsem totéž.“

„Ale slíbila jsi mi, že budeš ke mně vždy upřímná,“ poškádlil ji s láskyplným úsměvem.

„Ano, ale neslíbila jsem ti, že se ti budu svěřovat se vším, Williame,“ opáčila troufale a její muž se neubránil úsměvu.

„Dala jsi mi největší dar, který může žena věnovat svému manželovi. Naše děti,“ řekl.

„Ne, Williame, ty jsi mi dal mnohem větší dar,“ podotkla jemně Junia.

Vypadal zmateně. „A co to bylo?“ otázal se.

„Naučil jsi mě milovat,“ řekla. Oslnivě se na něho usmála a William jí šťastný úsměv opětoval. Svět nyní patřil jim a oba byli přesvědčeni, že tomu tak bude navždy.

EPILOG

To léto, kdy Brynn Pendragon dovršil osmnácti let, oženil se s vnučkou prince z Walesu, jež byla dcerou jedné z Llywelynových nemanželských dcer. Jmenovala se Enit a bylo jí čtrnáct.

Po dlouhé době se tehdy děti Dračího pána sešly společně v otcově domě. Averil zůstávala i ve svých čtyřiadvaceti letech stále krásná. Dala Rhysovi tři syny a dvě dcery. Maia, které bylo dvacet tři, se stala matkou tří dětí - dvou dcer a syna. Její manžel Emrys nelitoval svého rozhodnutí vzdát se nesmrtelnosti. A Junia, které bylo dvacet, přijela se svým manželem Williamem le Clarem, s nímž měla dva syny a dceru. Láska, kterou si vyznali před čtyřmi roky, jen rozkvétala a Junia se konečně usmířila se svým otcem.

„Odpouštíš mi, dcero?“ zeptal se Dračí pán.

„Ano, odpouštím ti, otče, přestože jsem stále přesvědčená, že ses dopustil chyby, když jsi zabil Simona de Bohun,“ odvětila Junia.

Dračí pán byl natolik rozumný, že se spokojil s jejím odpuštěním a mlčel. Když se ten večer rozhlížel po síni, pociťoval při pohledu na své ženy, děti a vnoučata nesmírné uspokojení. Jeho rodině se dařilo. Nacházeli se daleko od neustálých potyček, které se nevyhýbaly princi v jeho nekončícím boji s Anglií o samostatnost Walesu. Rodová linie následovníků Artuše Pendragona, bývalého a budoucího krále Britů, byla v bezpečí a bude pokračovat dál. A víc si snad ani nemohl přát.