Bertrice Small

Drahoušek Jasmína

Prolog

Adam de Marisco byl mrtev. V jednom okamžiku ještě seděl u tabule v hlavní síni svého domu, obklopený mnoha členy své početné rodiny, shromážděné na oslavu svátku. Jeho tři nevlastní synové a dvě nevlastní dcery spolu se svými rodinami, dále vnoučata a pravnoučata plnili síň, jež ještě před minutou zvučela bujarým smíchem. Adamovým smíchem. Pokud mu přišlo něco k smíchu, tak dokonce i v pokročilém věku čtyřiaosmdesáti let se Adam dokázal smát řádně hlasitě. A byly to především oplzlé žerty vyprávěné jeho snachou Valentinou Burkeovou, jež vyvolaly jeho poslední výbuch veselí na tomto světě.

Adam si otřel oči, uchopil manželčinu ruku do svých dlaní a vtiskl na ni něžný polibek. Pak se na všechny přítomné usmál a pravil: „Bůh vám všem žehnej, moji nejdražší!“ Nato mu mohutná lví hlava přepadla na prsa a v síni se naráz rozhostilo hrobové ticho.

Ona to věděla! Skye ke svému obrovskému zděšení sledovala, jak v jeho modrých očích bleskově pohasíná světélko života už ve chvíli, kdy se rty dotýkal její pokožky. Téměř vzápětí si pomyslela: Ach Adame, moje nejdražší, nejdražší lásko, což mě můžeš takhle opustit? A přesto, jaká to byla velkolepá smrt! Nebyl nemocný, netrpěl dlouho a navíc je opustil s požehnáním na rtech. To bylo pro Adama naprosto typické. Jeho široké srdce odjakživa překypovalo bezbřehou láskou k nim všem. Bůh byl milosrdný, když ho vzal k sobě zrovna ve chvíli, kdy bych obklopen právě těmi, jež miloval nejvíce.

„Maminko?“ Vedle Skye se ozval rozechvělý hlas její dcery Deirdre Blakeleyové.

Skye vzhlédla, oči zalité slzami. Jak se teď vyrovnám s jejich přítomností? ptala se v duchu sama sebe. Ale co jiného se dalo dělat? Věděla, že jí nebude dopřáno v klidu truchlit, dokud je sama všechny neutěší a dokud je neujistí že všechno bude v pořádku i navzdory té strašné ztrate, kterou právě utrpěli. Skye svou rodinu hluboce milovala, ale příjde vůbec někdy doba, kdy budou její děti a příbuzní spoléhat i sami na sebe a ne výhradně na ni? Na okamžik se jí zmocnil trpký vzdor, ale nakonec přece jenom spolkla vlastní žal a zašeptala: „Všechno bude zase dobré, Deirdre.“

A potom ji její děti obklopily a nabízely jí svoji lásku, útěchu i podporu. Jenže v srdci Skye O´Malleyové teď zůstala nedozírně propastná prázdnota, která se už nikdy nikdy nezaplní. Adam de Marisco byl mrtev a za nechal ji tady, aby dál žila bez něho.

Belle Fleurs

Zima 1615

Kapitola 1

„Ty tady prostě nemůžeš zůstat sama, maminko,“ pronesla lady Willow Edwardsová rozhodným tónem, z něhož všechny její děti vždy bezpečně poznaly, že si prosadí svou, ať už se právě jedná o cokoliv.

Skye O´Malleyová vyhlížela z okna svého salonku. Venku se snášel řídký sníh, ale už stačil pokrýt Adamův hrob na kopci. Sníh, říkala si Skye, je lepší než sychravé bláto na holé zemi. Sníh všechno měkce vypolštářoval.

„Táhne ti na pětasedmdesátý rok, maminko!“ připomínala jí Willow.

„Své čtyřiasedmdesáté narozeniny jsem oslavila teprve před měsícem, Willow,“ odvětila Skye a neskrývala přitom své podráždění. Ani se neobtěžovala odtrhnout oči od vyhlídky. Venku se stmívalo. Zanedlouho už vůbec nedohlédne na Adamův hrob. Až do svítání.

„Žena v tvém věku nemůže žít sama!“ za nic se nedala odbýt Willow.

„Proč ne?“ otázala se jí matka.

„Proč ne? Proč ne?“ zakoktala se Willow, kterou ta otázka zaskočila, i když věděla, že s ní mohla počítat.

„Ale maminko, to zkrátka není slušné, aby matka rodu v tvých letech žila bez rodiny!“

Světlo za okny mezitím zcela pohaslo. Skye se obrátila a pohlédla na svou nejstarší dceru. „Vrať se domů, Willow,“ vybídla ji unaveně. „Přeji si, abys i se svými potomky odjela a dovolila mi v klidu truchlit po mém manželovi, s nímž jsem strávila plných dvaačtyřicet let. Od chvíle, kdy Adam před čtyřmi dny zemřel, jste mi

nedopřáli minutu pokoje. Potřebuji být sama. Chci být sama. Jeď domů!“

„Ale… Ale…“ začala opět Willow, ale matčin zuřivý pohled ji okamžitě umlčel.

„Nejsem bezmocná, Willow. Ještě jsem nepřišla o zdravý rozum. A ani náhodou nemám v úmyslu zavřít svůj dům, propustit služebnictvo a přestěhovat se ke kterémukoliv ze svých dětí. Hodlám zde v Queen´s Malvern zůstat až do své smrti. Vyjádřila jsem se dostatečně jasně?“

Daisy Kellyová, Skyeina věrná komorná, cítila, jak se jí koutky úst stáčejí v náznaku úsměvu vzhůru, ale honem svůj smích zase potlačila. Seděla tiše u krbu a zašívala lem na šatech své paní. Překvapilo ji, jak zřejmě málo zná paní Willow svou matku, jinak by těžko věřila, že Skye se sebere a půjde žít k ní nebo k některému z dalších dětí. Možná že nejsme už tak mladé jako kdysi, přiznala si Daisy žalostně, zatímco mhouřila oči, aby lépe viděla na stehy, ale já i moje paní jsme naprosto soběstačné a schopné postarat se samy o sebe.

„No tak, maminko!“ naléhala Willow. „Queen´s Malvern ti už beztak nepatří! Patří maličkému vévodovi z Lundy, Charlesi Fredericku Stuartovi.“

„A ty si vážně představuješ, že moje vnučka či vévodův poručník, hrabě z Glenkirku, mě odtud vykážou, Willow?“ utrhla se Skye na dceru. „Řekla bych, že jsi to ty, kdo přišel o rozum, ne já!“

„Jemmie Leslie se na podzim vrátil ke dvoru, maminko,“ oznámila Willow matce. „Byl nesmírně rozzlobený, že se mu nepodařilo vystopovat Jasmínu ve

Francii. Letos na jaře to budou už dva roky, co mu utekla a vzala všechny děti s sebou.“

Skye se jízlivě uchechtla. „Nejde mi do hlavy, proč ji nedokázal najít,“ poznamenala. „Koneckonců, Adam mu přece prozradil, kde přesně ji hledat, jenže pak jsem, samozřejmě, vyslala rychlého posla s varováním, abych tak napravila selhání úsudku jejího děda.“

„Óóóch, maminko, jak jsi mohla?“ zakvílela Willow.

„Pokud vyjde najevo, že se vzpouzíš příkazu krále Jakuba Stuarta, znepřátelíš si ho! Copak ti nestačilo, žes proti sobě poštvala naši starou dobrou královnu Bess? Copak ani tohle tě nenaučilo troše opatrnosti?“

„Ta moje milovaná holčička uzavřela dvakrát manželství, jen aby udělala radost své rodině,“ prohlásila Skye rázně. „Doufám, že tentokrát si bude smět konečně vybrat podle vlastní vůle, Willow. Nikdo, dokonce ani král, nemá právo přivést Jasmínu k oltáři násilím. Jakub Stuart a jeho pošetile romantická královna Anna provedli hloupost, že to vůbec zkusili.“

„Ale Jemmie Leslie přece Jasmínu miluje, maminko,“ připomněla Willow tiše.

„Já vím,“ přisvědčila Skye, „ale ani zdaleka není jisté, zda Jasmína miluje jeho. Na jaře odjedu do Francie a povím vnučce o smrti jejího dědečka. Potom se dozvíme, oč ona sama stojí. Třebaže se mi po ní stýská, rozhodnutí musíme nechat na ní.“

„Ty ze pojedeš do Francie?“ Willow se zatvářila zděšeně.

„Pokud mi naznačíš, že na takovou cestu jsem už moc stará baba,“ okřikla Skye dceru, „tak tě namouduši plácnu, Willow!“ Vzpurnýma modrýma očima se přísně zahleděla na lady Edwardsovou.

„Nic takového mě ani nenapadlo!“ odvětila Willow, i když po pravdě ji napadlo přesně tohle.

„A až přestane sněžit, tak odjedete!“ připomněla Skye přísně. „Vy všichni a celé vaše potomstvo. Potřebuju čas, abych se smířila se skutečností, že můj milovaný Adam mě opustil. Musím být sama. Chápu sice, že ty tomu nerozumíš, Willow, ale musíš se s tím smířit.“

Poražená Willow přikývla, vysekla před matkou pukrle a vyšla z jejích pokojů. Zamířila do hlavního sálu, kde na ni čekali její bratři a sestry.

„Tak co?“ přivítal ji Robin Southwood, hrabě z Lynmouthu, a citrónově zelená očka mu rozverně jiskřila.

„Půjde maminka ve své stařecké pošetilosti bydlet k tobě?“

„Och, radši mlč, Robine!“ utrhla se na něho Willow.

„Nesnáším, když si hraješ na vtipného. Maminka se chová skrznaskrz umíněně, jako ostatně pokaždé, když ji člověk žádá o rozumný přístup. Dohadování s ní nikam nevede, s čímž jste nakonec všichni počítali, ale musela jsem to aspoň zkusit. Vyžaduje, abychom všichni odjeli hned v tu chvíli, jak přestane sněžit.“

„Máme ji tady nechat o samotě?“ dělala si starosti Angel, hraběnka z Lynmouthu.

„Trvá na tom naprosto jednoznačně,“ potvrdila jí Willow kysele.

„Ale tohle se dá přece pochopit,“ ozvala se Deirdre, lady Blackthorneová, Skyeina prostřední dcera.

„Maminka neukáže slabost před nikým, dokonce ani před vlastními dětmi ne. Viděli jste ji někdy někdo plakat? Musíme se všichni rozjet k domovu co nejrychleji, aby mohla bez zábran truchlit po Adamovi.“

Její děti a jejich partneři, dokonce i Willow, souhlasně přikývli.

„Tohle není zvlášť silná vánice,“ poznamenal Padraic, lord Burke. „Do rána ustane. Radši nařídíme služebnictvu, aby začalo s balením.“

„Maminka říká, že pojede do Francie, aby tu zprávu sdělila Jasmíně osobně,“ oznámila Willow příbuzným.

„Prý někdy na jaře.“

„Poslal už někdo vzkaz mé matce a otci?“ starala se Sybilla, hraběnka z Kempe, vnučka de Mariscových.

„Vypravil jsem posla hned ráno po té události,“ odpověděl Robin Southwood své neteři. „Nemyslím, že v tomhle počasí už stačil dojet až na Dun Broc, ale za pár dní už bude Velvet vědět, že její otec je po smrti.“

„Chudák maminka,“ povzdechla si Sybilla tiše a manžel ji konejšivě objal kolem ramen.

„Ach ano, Velvet bude zdrcená,“ potvrdil Murrough O´Flaherty vážně. „Adama zbožňovala. Kčertu! Zbožňovali jsme ho všichni, nemám pravdu? Byl to náš jediný otec, kam až nám paměť sahala. Žádný z matčiných předchozích manželů nežil dost dlouho, ačkoliv si je matně vybavujeme.“

Ostatní zachmuřeně přikyvovali.

„Adam byl otcem pro nás všechny,“ potvrdil lord Burke. „A navíc dobrým otcem. Hodně jsme se od něho naučili.“

„Myslíte, že maminka tu ztrátu přežije?“ dělala si starosti Deirdre.

„Bude se jí nesmírně stýskat,“ povzdechl si tiše Robin,

„ale nedomnívám se, že Skye O´Malleyová je už připravená odevzdat svou duši Bohu, sestřičko. Smrt těch ostatních zatím vždycky přežila.“

„Jenže tehdy byla mladší,“ poznamenala Willow.

„Pravda,“ souhlasil Robin se svou starší sestrou, „ale teď je silnější než kdykoliv předtím. Necháme matku truchlit po našem otci, jak si sama přeje. Potom se uvidí.“

„Zajímalo by mě, jestli se znovu vdá,“ zadumala se Valentina Burkeová.

„Nikdy!“ zvolal Robin důrazně. „V tomhle si jsem stoprocentně jistý.“

Sníh skutečně přestal do rána padat a děti a další příbuzní Skye O´Malleyové odjeli z Queen´s Malvern. Všichni se postupně s matkou rodu láskyplně rozloučili a pak nasedli do svých kočárů, aby se vypravili na cestu každý ke svému domovu.

„Ale kdybys mě potřebovala, pošleš si pro mě, sestro?“ zeptal se Conn O´Malley St. Michael, lord Bliss, své starší sestry.

„Když tě budu potřebovat, ano,“ přisvědčila Skye.

Conn zavrtěl hlavou. Byla to hrdá žena, ta jeho sestra, ale on se svou ženou Aidan žil natolik blízko, aby v případě nutnosti mohl nabídnout pomoc.

„Cardiff Rose bude připravená k odplutí, kdykoliv si to budeš přát, maminko,“ pravil Murrough O´Flaherty tak tiše, aby ho slyšela jen ona.

Skye přikývla a políbila svého druhorozeného i jeho manželku.

„Bůh vás doprovod bezpečně domů,“ popřála jim.

„Já prostě nevím, co ti říct, maminko,“ prohlásila Willow, když se naposledy ocitla tváří v tvář matce.

„Sbohem úplně postačí, Willow,“ odvětila Skye a políbila dceru na tvář. Pak se obrátila ke svému zeti Jamesovi. „Bůh vás provázej, můj lorde. Tu cestu vám nezávidím.“

„Při jízdě kočárem většinou tvrdě spím,“ odpověděl hrabě s nezbedným pohledem. „To pak nic neslyším.“

„Díkybohu za to!“ zvolala Skye a podívala se na svou vnučku Sybillu. „Opět jsi v očekávání, Sibby?“ ,

Sybilla se zasmála. „Ano, madam. Obávám se, že ano, bude to už moje páté. Maličké se má narodit počátkem června. Možná to maminku rozveselí.“

Skye přikývla. „Buďte na sebe hodní,“ řekla Sybille jejímu manželovi Tomu Ashburnovi, hraběti z Kempe.

Deirdre Blakeleyová tonula v slzách, ale když dávala matce na shledanou, snažila se na chvíli ovládnout.

„No tak, Deirdre,“ plísnila Skye nejkřehčí ze svých dětí,

„vždyť se ti neděje nic hroznějšího, než že jedeš domů, a

bůhví, že bydlíš tak blízko, abys mě mohla navštívit, kdykoliv se ti zachce, jen mi teď pro milosrdenství boží dopřej pár dní pokoje.“

Deirdre křečovitě polkla a přikývla, načež jí John, její manžel, pomohl nastoupit do kočáru.

„Nenechávám tě tu rád takhle o samotě,“ postěžoval si Padraic Burke.

„Já ale samotu skutečně potřebuju,“ ujišťovala Skye svého nejmladšího syna. „Kdybych se neobešla bez pomoci, spousta členů mé rodiny žije dostatečně blízko, abych si je mohla přivolat.“ Objala ho. „Jsi celý otec. Nevěříš, že se dokážu postarat sama o sebe, ale já to zvládnu, Padraiku. A teď mě nech truchlit nad Adamem.“

„Nasedej do kočáru, Padraiku!“ vybídla ho jeho žena Valentina důrazně. Políbila tchyni na obě tváře a mrkla na ni.

Jako poslední odjížděl hrabě z Lynmouthu a jeho rodina. Angel a její děti daly Skye své na shledanou. Pak přišla chvíle, kdy se měl s matkou rozloučit i Robin Southwood. „Poradíš se se mnou, maminko, než podnikneš něco zbrklého?“ otázal se kysele.

„S největší pravděpodobností nikoliv, Robine,“ odpověděla mu Skye s úsměvem.

„Jistě už plánuješ nějaký úskok,“ obvinil ji.

Skye se uličnicky usmívala. „Jak to můžeš vědět? Od té doby, co jsem kula nějaké vážnější pikle, uběhla už spousta let, Robine.“

Rozesmál se. „Jenže na tenhle váš výraz jsem nezapomněl, madam.“ Potom zvážněl. „Jsem moc rád, že jsem Večer tříkrálový strávil zrovna tady a nepořádal místo toho slavnost v Londýně. Nadosmrti bych si to nepřestal vyčítat. Považuju za řízení šťastného osudu, že letos jsem přijel na Queen´s Malvern.“

„Slavnosti tvého otce jsem zbožňovala,“ svěřila se Skye, zatímco srdce jí přetékalo vzpomínkami.

„Obzvláště ty o Večeru tříkrálovém. Ještě pořád vidím před sebou královninu bárku, jak pluje proti proudu k Lynmouth House. Večer tříkrálový pro mě odjakživa býval výjimečným svátkem. Jednoho Večera tříkrálového jsem se dozvěděla, že tě nosím pod srdcem, Robine. A pamatuješ se na ten Večer tříkrálový před pár lety, kdy Jasmína bezmála ztropila skandál, protože Sybilla ji nachytala v posteli s lordem Lesliem? A tenhle Večer tříkrálový se mi navždy vpálí do mysli jako den Adamova odchodu.“ Skye se zachvěla a přitáhla si plášť úžeji kolem ramen. „Už nikdy se z toho svátku nebudu radovat.“

„I když si uvědomuju, že potřebuješ samotu,“ povzdechl si Robin, „opouštím tě nesmírně nerad, maminko.“ Pevně ji k sobě přitiskl.

„Zrovna v tomto okamžiku se skutečně cítím velmi slabá, Robine,“ přiznala se mu matka, „ale to přejde. Přešlo to po smrti tvého otce i po Niallově smrti.“

Jenže to jsi vždycky měla jako oporu Adama, pomyslel si Robin, nechal to si však pro sebe. „Vzkaž mi, než odjedeš z Anglie,“ požádal, „a vyřiď mé neteři, ať se konečně vrátí domů.“ Políbil matku na měkkou tvář a opět ji láskyplně objal.

„Bůh tě provázej, Robine,“ popřála Skye synovi a pak zůstala stát a doprovázela jeho kočár pohledem po příjezdové cestě, dokud jí nezmizel za zatáčkou.

„Vy stará intrikářko,“ obrátila se Daisy na svou velitelku, když se vracely zpátky do domu, „vy nemáte vůbec v úmyslu dát mu vědět, až budete odjíždět do Francie, viďte?“

Skye se lišácky usmála. „Samozřejmě že ne,“ přisvědčila. „Kdybych to Robinovi řekla, ihned by to prozradil hraběti Glenkirkovi, který by se pak snažil sledovat mě až k Jasmíně a dětem. Kdepak, neřeknu mu ani slovo.“

„Ale až bude pan Robin za pár dní projíždět Londýnem, poví to hraběti tak jako tak,“ upozornila Daisy.

„Což je přesně ten důvod, proč tou dobou už dávno budu na cestě do Francie,“ vysvětlila Skye své komorné.

„Mě nebude nikdo využívat k tomu, aby mou holčičku násilím nutil k návratu. Do Anglie se nevrátí, dokud se k tomu sama nerozhodne.“

„Ach, vy jste vážně intrikářka,“ usmívala se Daisy, ale náhle zvážněla. „Ale jestli pojedete, jak budeme moct oplakávat pana Adama, má paní?“

„Na to, abych truchlila nad Adamem, nemusím přece zůstávat v Queen´s Malvern,“ objasnila Skye své komorné. „Adam zůstane stále se mnou bez ohledu na to, kam mám právě namířeno.“

„Ještě dnes vám začnu balit zavazadla, má paní,“ rozhodla se Daisy, „a budu se modlit, aby nám při plavbě do Francie Bůh dopřál klidné moře.“

„Ty ale se mnou nemusíš jet, Daisy. Můžu si s sebou vzít mladší služebnou. Myslím, že by se hodila Martha, co ty na to?“

„Že ani náhodou!“ vybuchla Daisy rozhořčeně.

„Tentokrát beze mě nepojedete, paní Skye! Jsme staré obě, vy i já. Když tu cestu vydržíte vy, vydržím ji i já! Martha, no tohle! Vždyť ta holka je cuchta, že to svět neviděl, ta by se neuměla postarat ani o dítě! Martha, chm!“ Daisy si pohrdavě odfrkla. Potom se odštrachala, aby začala s přípravami na odjezd.

Skye si ani nesundala plášť. Přehodila si kápi přes hlavu, vyklouzla z domu a sněhem, který jí sahal sotva po kotníky, zamířila přes trávník a po mírném svahu nahoru k manželovu hrobu. Malý dřevěný křížek značil místo, kde bude časem vztyčen mohutný kamenný pomník. Skye se zastavila a zahleděla se do hlíny.

„Tak co, staroušku,“ zeptala se tiše. „Tos nám tedy připravil namouduši nezapomenutelný Večer tříkrálový. Jak jsi mě mohl opustit, Adame? Ááách, však já vím, že to nebyla tvoje vina.“ Zhluboka si povzdechla. „Konečně odtud všichni odjeli. Ani nevím, kdy naposledy jsem s Willow jednala tak příkře. Jistě, jistě, samozřejmě si uvědomuji, že to myslela dobře, ale sám víš, jak nesnáším, když se mi snaží organizovat život. Tři dcery. Jedna neustále hýká jako osel, druhá je taková milá myška, a třetí, ta je zase až ve Skotsku. Ach Bože, Bože!“

Jemný větřík čechral kožešinové lemy její kapuce. V koutcích úst pohrával Skye úsměv. „Tak poslyš, nesnaž se se mnou smlouvat, Adame se Marisco!“ pronesla.

„Dobře víš, že mám pravdu. Ani jedna z děvčat se

nevyvedla po mně. Jediná Jasmína se mi podobá, staroušku, a ty to víš stejně dobře jako já. Musím tě na čas opustit, protože odjedu do Francie jí povědět, jak jsi od nás odešel. Je mi jasné, že si vychutnává svobodu, ale už dávno nastal čas, aby se vrátila i s dětmi domů a usadila se. A lord Leslie jí nedá pokoj, dokud se s ním neusmíří. Měl jsi pravdu, staroušku. Měla jsem už dávno trvat na tom, aby se vrátila domů, a ne ji ještě podporovat v její vzpouře. Ááách, Adame, bezmála slyším, jak se pochechtáváš nad mým doznáním. Nepřiznala jsem často, že jsi moudřejší než já, ale bylo to tak, ty můj milovaný.“

O dva dny později, ještě dřív, než úsvit vůbec začal barvit východní oblohu, vyšplhal Thistlewood, kočí de Mariscových, na kozlík velkého cestovního kočáru své paní, kde už čekal jeho pomocník. „Tak, chlapče,“ řekl a dech mu vyrážel z úst v malých ledových obláčcích,

„vydáme se na cestu do Francie. Ještě že, jak se zdá, budeme mít jasný den, ale panečku, máme to ale pořádnou zimu!“ Usadil se, obrátil se ke svému mladšímu společníkovi a otázal se: „Jsme tedy připravení vyrazit?“ Když mládenec přikývl, Thistlewood zapráskal spřežení bičem nad hlavou. Kočár se rozjel a pomalu se kolébal příjezdovou cestou od sídla Queen´s Malvern směrem k hlavní silnici, aby se pustil na jihovýchodní pobřeží.

V Londýně hrabě z Lynmouthu vyhledal bez otálení ve Whitehallském paláci svého přítele, hraběte z Glenkirku.

„Máte ještě chuť naučit poslušnosti svéhlavou lištičku, Jemmie?“ otázal se se zlomyslným úsměvem.

„Vy víte, kde je?“ zeptal se James Leslie mrazivě.

„Nevím, ale pokud si pospíšíte, poradím vám, jak ji najít,“ odvětil Robin Southwood. Potom vysvětlil, že jeho nevlastní otec zemřel a Skye oznámila, že to pojede povědět Jasmíně do Francie.

„Říkala na jaře?“ opakoval James Leslie. „V tom případě myslí teď.“

„Matka skutečně řekla, že na jaře, ale odjakživa byla lstivá jako ďábel. Vsadil bych se, že teď už je na cestě a spěchá k pobřeží, protože moc dobře ví, že cestou k domovu se stavím v Londýně, abych ti to pověděl. Pověsil jsem dva jezdce na paty bratru Murroughovi, který nejede přímo domů, jak tvrdil, ale podle informace, kterou jsem dneska obdržel, míří do Harwiche. Maminka se tedy do Calais přeplaví odtud. Musíte se dostat do Doveru, abyste ji vyčíhal a sledoval ji až k místu, kde se ukrývá moje neteř.“

Hrabě z Glenkirku přemýšlivě přimhouřil zelené oči. Díky Robinu Southwoodovi se konečně dostane na stopu té vzpurné vdově po markýzovi z Westleighu, Jasmíně de Marisco Lindleyové. Ženě, do níž byl kdysi podle svého přesvědčení zamilovaný, ale kterou se naučil během těch posledních jednadvaceti měsíců nenávidět, protože se její vinou stal terčem posměchu celého dvora, když otevřeně vzdorovala příkazu krále Jakuba, že mají uzavřít manželství. A co hůř, odvezla s sebou i králova vnuka, synáčka zemřelého prince Jindřicha, jehož mu povila krátce před jeho smrtí. A král přitom jmenoval Glenkirka chlapcovým poručníkem! Bohužel, po dvou letech se mu teprve nyní naskytla vážnější příležitost, že Jasmínu vypátrá. Tentokrát však instinktivně tušil, že mu bude přát štěstí.

Věděl sice, že Jasmína je celou tu dobu ve Francii, ale i když se celkem třikrát přeplavil přes kanál poté, co se mu podařilo získat zprávu o jejím pobytu, stačila před ním vždycky zmizet a její francouzští příbuzní pokaždé tvrdili, že o ní nemají ani potuchy, a krčili přitom rameny tím obzvlášť protivným způsobem, jak to dokážou výhradně Galové. Lesliemu jako zdroj informací sloužil jeho vlastní příbuzný, který se přiženil do Francie, ale moc se toho zjistit nedalo. Během těch měsíců hráli velmi důmyslnou hru na kočku a na myš, ale kdovíjak se Jasmína dozvěděla o jeho příjezdu pokaždé s předstihem, a zmizela i s dětmi dřív, než ji překvapil. Teď to ale bude jiné, protože o jeho cestě nebude vědět vůbec nikdo. Bude zkrátka sledovat starou hraběnku z Lundy a ta ho dovede přímo k Jasmínině prahu. A potom! Vycenil zuby ve vlčím úsměvu.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ poznamenal Robin Southwood, „pak vás moje zpráva potěšila, můj lorde.“

„Potěšila,“ přisvědčil Glenkirk.

„Ještě jedna věc, můj lorde,“ dodal hrabě z Lynmouthu tichým a vážným hlasem. „Charles Frederick Stuart se nyní stal vévodou z Lundy, ale sídlo Queen´s Malvern už po celá desetiletí slouží jako domov mé matky. Můžete si na mé neteři Jasmíně vybít svou pomstychtivost po libosti, ale s mou matkou jednejte prosím se vší důstojností a úctou, na něž má právo, a nevyhánějte ji ze sídla. Pokud vůči ní budete postupovat nezdvořile, pak se budete muset vypořádat se mnou, můj lorde. Nezapomeňte, že jejím zetěm je BrocCairn, který je blízce spřízněný s králem. A BrocCairn je rovněž Jasmíniným nevlastním otcem. A nezapomínejte ani na

Alcestera, Kempea a lorda Burkea. Ti by si jistě brali k srdci, kdyby jejich milovaná maminka utrpěla sebemenší příkoří.“

Hrabě z Glenkirku věnoval příteli mrazivý úsměv.

„Jsem si více než dobře vědom rodinných vazeb madam Skye, Robine. S vaší matkou nevstoupím do žádného sporu, i když se nemůžu zbavit podezření, že v téhle záležitosti má prsty mnohem víc, než oba tušíme. Kromě toho, copak vy nevíte, že sídlo Queen´s Malvern je rovněž i jejím majetkem? Není vázáno na titul.“

„Ach ano!“ vzpomněl si Robin. „Před léty ho s Adamem koupila od královny. Bess ustavičně potřebovala peníze. A dokud to ještě byl královský majetek, tak jim ho pronajímala. Stará královna sídlo prodala mé matce a nevlastnímu otci, když nemohla splatit nějaké dluhy a potřebovala peníze v hotovosti.“

„Takže si nemusíte dělat těžkou hlavu kvůli tomu, že by vaše matka šla bydlet k vám,“ poškádlil Glenkirk přítele.

„Bydlet ke mně?“ rozesmál se hrabě z Lynmouthu.

„Moje sestra matce naznačila, že vdova v jejím pokročilém věku by neměla žít sama, a naléhala, aby šla maminka bydlet k ní. Je nutné, abych vám výsledek jejich rozpravy vůbec říkal, Jemmie? Moje matka si už od narození dělá výhradně to, co chce sama, a bude tak činit až do dne své smrti. Ovšem, čistě mezi námi, nejsem si jistý, zda Bůh nad námi má zájem na tom, aby k němu odešla příliš brzy.“

Glenkirk se hlasitě rozesmál. „Nejspíš máte pravdu,“ přisvědčil.

Robin Southwood se rozloučil s Jamesem Lesliem a pokračoval pak se svou rodinou v cestě ke svému domovu, což byl Lynmouth v Devonu. Tam zjistil, že jeden z mužů, které před několika dny vyslal na výzvědy, dorazil sotva hodinku před ním.

„Měl jste pravdu, můj lorde,“ oznamoval sluha.

„Cardiff Rose kotvila v Harwichi a měla odplout s dnešním přílivem do Francie. Na palubě skutečně očekávali vaši matku. Před dvěma dny jsem na silnici dokonce minul i její kočár, ale nepoznali mě.“

„Myslíš, že James Leslie už tentokrát Jasmínu najde?“ otázala se manžela Angel, hraběnka z Lynmouthu.

„Pokud nebude zbytečně otálet, stihne se dostat do Doveru a přeplavit se do Calais dříve než maminka,“ zamyslel se hrabě. „I kdyby měla příznivý vítr, tak z Harwiche jí plavba potrvá nejméně celou noc. Plavba přes Dover je mnohem kratší,“ pohladil hrabě manželčinu líbeznou ručku.

„Proč tedy madam Skye nejede také z Doveru, Robine?“ vyptávala se hraběnka zvědavě.

„Protože maminka se nechce vůbec přiblížit k Londýnu z obav, aby ji někdo nepoznal, i když u dvora už zůstalo jen pramálo lidí, kteří si na ni ještě pamatují. Přesto nechce pokoušet štěstěnu. Radši bude riskovat plavbu po moři než odhalení svého malého podvůdku. Ovšem tentokrát je odsouzena k prohře.“

„Ale Jemmie se jistě neprozradí, dokud Skye nebude bezpečně u Jasmíny,“ prohodila Angel.

„Ne, to zaručeně ne,“ souhlasil Robin. „Ve skutečnosti sám nemám představu, co udělá, ale obávám se, že moje neteř si z muže, který se má stát jejím manželem, udělala svého úhlavního nepřítele. Bude se muset velice snažit, aby si vybojovala nazpátek jeho přízeň.“

„Myslím,“ prohlásila Angel, „že to je James Leslie, kdo bude muset odložit svou pýchu a nesmírně usilovně se Jasmíně dvořit, jinak jejich společný život bude ztělesněné zoufalství. Ani s jedním z nich se nevychází dvakrát snadno.“

Robin se rozesmál. „Jsi moudrá žena, drahoušku,“ zalichotil manželce. „A začínáš vést řeči jako moje matka.“

„Ale Robine, to je přece rozkošná poklona!“ pravila Angel Southwoodová se čtverácky rozvernýma očima a láskyplně se usmála.

Zavrtěl hlavou. „U každé jiné ženy bych tuhle poznámku považoval za jízlivost, ale u tebe to nepřichází v úvahu, má lásko. Ty jsi dokonce nadšená, že jsem tě přirovnal ke své matce.“

Angel vážně přikývla. „Je to úžasná žena, Robine!“

„Pravda,“ souhlasil hrabě z Lynmouthu. „Je to úžasná žena, ale jenom náš milý Pánbůh ví, že se s ní k stáru nevychází o nic líp než za jejích dívčích let.“ Opět se uchechtnul. „Chudák James Leslie bude mít s párečkem těchhle proklatých ženských plné ruce práce! Jeho situaci mu ani v nejmenším nezávidím.“

Kapitola 2

James Leslie odjel z Londýna se svým sluhou Fergusem Morem téměř bez odkladu. Vypluli z Doveru, jak jim ostatně doporučoval i hrabě z Lynmouthu, a čekali už v přístavu, když do Calais konečně připlula i Cardiff Rose. Ukrytí ve stínech sledovali, jak plavidlo poutají námořníci k molu, vytahují můstek a zahajují vykládání beden a sudů. Skyein velký cestovní kočár přečkal krátkou plavbu uvázaný na palubě lodi. Nyní ho opatrně převezli na pevninu k vratům prostorného skladiště. Ke kočáru vmžiku přivedli statné koňské spřežení a připřáhli ho. Ruch a shon kolem kočáru však hraběte z Glenkirku zajímal pramálo. Nespouštěl oči z lodního můstku a nakonec se na něm skutečně objevila madam Skye v doprovodu kapitána lodi, jenž ji dovedl až ke kočáru. V patách jí šlo služebnictvo.

Teprve když byla Skye bezpečně usazená v povozu a oba její kočí vyšplhali na kozlík, oslovil hrabě potichu svého společníka: „Je čas nasedat, Fergusi. Nesmíme si dovolit ztratit starou paní z očí.“

„Z přístavu vede ven pouze jedna cesta, můj lorde,“ odpověděl Fergus. „Nejlepší bude počkat až u jejího ústí. Nechceme, aby si někdo povšiml, že ji sledujeme, a tady je příliš mnoho jejích lidí.“

James Leslie přikývl a oba muži kradmo odvedli své koně ze stínů a zamířili ven z přístaviště. Chvíli poté kočár přirachotil do ulic města a hrabě ho začal nenápadně sledovat. Z Calais dojeli po prašné silnici do Amiensu a odtud pokračovali nejkratším směrem na Paříž. James Leslie nevycházel z údivu, jak navzdory

svému pokročilému věku je ta jeho lovná zvěř udatnou cestovatelkou. V každém hostinci se zdržela pouze jedinou noc, dokonce i v Paříži, kde téměř ztratil stopu, protože nepřespala v hostinci, nýbrž v domě jednoho z příbuzných svého zemřelého manžela. Hrabě správně usoudil, že stařena se následujícího dne nevydá na cestu dříve než ve svou obvyklou hodinu, načež v sousedství vyhledal hospodu, kde si s Fergusem mohli objednat teplou večeři a postel.

„Měl jste pravdu,“ poznamenal Fergus, když druhého dne pokračovali v pronásledování.

„Není pošetilá,“ odvětil hrabě. „Na jednu stranu se už sice nemůže dočkat, kdy už bude v cíli, ale na druhou stranu nezapomíná, že potřebuje pravidelně odpočívat a její koně rovněž. Nemá důvod ke zbrklému spěchu, i když samozřejmě zbytečně neztrácí čas.“

Z Paříže jeli do Fontaibebleau, pak přišla řada na Montargis, Orleans a Blois.

„Míří do Archambaultu,“ prohlásil hrabě.

„Ale tam už jsme přece jenou byli a vaši madam jsme tam nenašli,“ namítl Fergus More. „Nemyslíte, že stará paní tuší, že jsme se jí pověsili na paty?“

„Kdepak, byli jsme dostatečně opatrní,“ tvrdil s jistotou James Leslie.

Nakonec minuli bránu Archambaultu a blízkou vesničku. Po dalších několika mílích odbočil kočár na úzkou postranní cestu. James přitáhl koni uzdu. Lehýnce mžilo, tohle vlhké počasí trvalo už kolik dní. Mlčky

rukou naznačil Fergusovi Moreovi, aby opatrně popojel dopředu, takže jejich koně se ocitli blízko sebe.

„Tato cesta může vést pouze k nějaké samotě,“ pravil hrabě tlumeným hlasem. „Půjde o nějaké větší sídlo. Počkáme tady a dopřejeme madam Skye dost času, aby dojela ke svému cíli.“ Přitáhl si plášť blíže k tělu. Panovala proklatá zima.

„Ve vesnici jsem zahlédl malý hostinec,“ nadhodil s nadějí Fergus.

Hrabě z Glenkirku zavrtěl hlavou. „Ne, nechci, aby se zpráva o příjezdu cizinců rozkřikla po celém okolí, dokud nezjistíme, co je vlastně na konci téhle úzké cesty. Počkáme přímo tady.“

Fergus si povzdechl.

Čekali tedy a po půl hodině hrabě usoudil, že je dost bezpečné rozjet se po stezce, na níž zmizel kočár. Za pár minut projeli zatáčkou a před nimi se objevilo malé jezero. Na výběžku jeho břehu, takže byl ze tří stran obklopen vodou, stál umně postavený líbezný zámeček. Byl vybudovaný z plochých, hrubě otesaných kvádrů červenošedé krystalické břidlice, měl v každém ze čtyř rohů jednu mnohoúhelníkovou věž korunovanou střechou z tmavých tašek, připomínající ježibabí kápi. Přístup do zámečku byl možný výhradně skrze vysokou a dobře opevněnou bránu, kterou z každé strany jejího oblouku střežily okrouhlé podsadité věže. Hrabě, uchvácený tou krásou, okamžitě zastavil koně. Na čtvrté straně zámečku viděl zahradu, oddělenou od lesa nízkou kamennou zídkou. Dokonce i teď, na vrcholu zimy, to bylo kouzelné místo.

„Můj pane!“ vydechl tiše Fergus More. James Leslie sluhovi beze slova pokynul, ať ho následuje. Podkovy koní zaduněly na dřevěném padacím mostě. Vjeli na nádvoří, kde nyní služebnictvo nosilo zavazadla od velkého cestovního kočáru a přitom se zvědavě ohlíželo po dvou jezdcích. Okamžitě však přispěchali dva čeledíni, převzali si jejich koně a hrabě se svým sluhou v patách vkročil do budovy.

„Ježíši!“ zahučel Thistlewood, který zrovna vyšel ze stáje, kam zrovna se svým pomocníkem odvedli vlastní koně. „To vypadá na hraběte z Glenkirku!“

„Jo, jednou nebo dvakrát jsem měl dojem, že nás někdo sleduje,“ poznamenal jeho mladý pomocník a hned nato zavrávoral pod tvrdou ranou, kterou mu uštědřil kočí.

„Ty tupče! Tak proč jsi mi o tom nic neřekl?“

„Nebyl jsem si jistý!“ bránil se mladší muž a třel si hlavu. „To už jsme měli Paříž za sebou a tady je cizí země, neznám, jak to tady chodí!“

Thistlewood jen unaveně potřásl hlavou. No, beztak to není jeho věc. Pokud se vyskytnou nějaké potíže, stará paní je jistě nějak vyřeší. Vždycky všechno zvládla a ani léta jí neubrala na ráznosti jako většině jiných, říkal si kočí v duchu trochu trpce. „Pojď do kuchyně, dáme si něco horkého do žaludku,“ vybídl svého pomocníka.

Adali zrovna stál na chodbě zámečku a udílel sloužícím příkazy ohledně zavazadel jejich nové návštěvnice, když jako první spatřil Jamese Leslieho. V jeho hladké tváři se objevil úžas, který sice ihned ustoupil, ale hrabě to přece jen stačil zahlédnout.

James Leslie předvedl dravčí úsměv. „Oznam své paní, že jsem tady, Adali,“ přikázal. „Nebo počkej! Rozmyslel jsem si to. Radši mě k ní rovnou odveď. Nebudu riskovat, že se vypaří dřív, než se s ní vůbec uvidím.“

„Následujte mě, pane,“ povzdechl si Jasmínin nejspolehlivější sluha.

Zámeček měl i malou hlavní síň, do které Adali uvedl hraběte i s jeho sluhou. Byla to vyhřátá a přívětivá místnost. Madam Skye si hověla v křesle s vysokými opěradly u jednoho z krbů, vyzuté boty vedle křesla, v ruce stříbrnou číši, chodidla v punčochách natažená co nejblíže k plamenům. Vedle ní seděla na stoličce Jasmína, jež vypadala skoro jako holčička, i když jí bylo už pětadvacet let a byla matkou čtyř dětí. Tmavé vlasy měla upravené v účesu, na jaký si Leslie u ní nevzpomínal -zapletené do silného copu a zavázané červenou stužkou. Oči mu na okamžik zněžněly, ale okamžitě se zatvrdily vzdorem.

„Hrabě z Glenkirku, má princezno!“ ohlásil Adali zvučně.

Jasmína, ovdovělá markýza z Westleighu, prudce vyskočila a obrátila se k návštěvníkovi.

„Vy!“ vyplivla hněvivě.

„Ano, vážená madam, jsem to já,“ přikývl James Leslie vítězoslavně. „Přinutila jste mě k pěknému honu, ale tomu je teď konec!“

„Vypadněte z mého domu!“ rozkřikla se na něho Jasmína. „Nemáte na mě vůbec žádné právo! Tady jsme ve Francii a ne v Anglii!“

„Dovolte, abych s vámi nesouhlasil, madam. Král Anglie přikázal před dvěma lety, abychom spolu uzavřeli manželství, a tentýž král v současné době jedná s králem Ludvíkem o uzavření sňatku mezi princem Karlem a sestrou francouzského krále.“

„Král Jakub se snaží o dosažení sňatku se španělskou infantkou, doňou Marií!“ vyštěkla Jasmína. „To se mi doneslo dokonce i do zdejšího zapadákova!“

„Chcete se snad se mnou kvůli tomu hádat, madam?“ otázal se Glenkirk. „Vás mi za manželku vybral sám král Jakub a proto se za mě provdáte, madam. Nezapomeňte, že jsem poručníkem vašich dětí.“

„Jste poručníkem pouze Charlese Fredericka Stuarta!“ nedala se Jasmína, „ačkoliv nechápu, proč si král myslí, že nějakého poručníka vůbec potřebuje.“

„Mýlíte se, madam, nyní jsem poručníkem všech vašich dětí,“ zdrtil ji hrabě. „Vaše pošetilost a neposlušnost králi dokázaly, že nejste způsobilá se o své děti zodpovědně postarat. Ve svých rukou tedy držím nejenom budoucnost Charlese Fredericka Stuarta, ale rovněž malého Westleigha a lady Indie a lady Fortuny Lindleyových.“

„Parchante!“ zasyčela Jasmína nenávistně.

„Trefa vedle, madam!“ odvětil hrabě výsměšně. „Moji rodiče byli pár měsíců zasnoubeni a vzali se nejméně deset minut před mým narozením.“

Jasmína se obrátila k babičce. „Madam, jak jste ho sem mohla přivést? To proto jste za mnou přijela? To vám v životě neodpustím!“

„Ale já ho sem nepřivedla, holčičko moje milovaná,“ odpověděla Skye tiše.

„Sledoval jsem vaši babičku od okamžiku, kdy vystoupila z lodi v Calais!“ vysvětlil hrabě.

„Robin?“ zeptala se ho Skye.

Přikývl. „Měl podezření, že nebudete čekat až do jara,“ přiznal James Leslie. „Poslal dva sluhy, aby sledovali kočár kapitána O´Flahertyho, protože si byl jistý, že nepojede domů, nýbrž do Harwiche.“

Skye přikývla. Na rtech jí pohrával úsměv. „Robert Southwood je skutečně můj syn.“ Zasmála se. „A po svém otci zdědil vychytralost.“

„Jestli jsi tedy nepřijela, abys sem do Belle Fleurs přivedla jeho, babičko, proč jsi tedy přijela?“ naléhala Jasmína.

„Tvůj dědeček je po smrti,“ zazněla přímá odpověď. Jasmína jen lapla po dechu a oči se jí vmžiku zalily slzami, jež jí sklouzly po hladkých lících. „Ach, dědečku!“ zašeptala. Potom se rozzuřeně obrátila k hraběti z Glenkirku. „To je všechno vaše vina!“ rozkřikla se. „Kdybyste mě nevyštval z Anglie, mohla jsem ty poslední měsíce dědečkova života strávit s ním! A teď už ho nikdy neuvidím, a to jedině kvůli vám, Jamesi Leslie! Nenávidím vás! Nenávidím!“

„Nikoliv, madam,“ odvětil Leslie mrazivým tónem. „Ať jste ztratila cokoliv, je to výhradně vaše vina, a ne moje. Nikdo vás přece před těmi dvěma lety nenutil vzepřít se králově vůli a utéct přede mnou. Mezi námi byl dohodnutý sňatek. Miloval jsem vás. Byl jsem ochotný

poskytnout vám tolik času, kolik byste si jenom přála, abyste mohla dostatečně oplakat smrt prince Jindřicha. Nevlekl jsem vás k oltáři násilím, Jasmíno. To vy sama jste se však rozhodla vzít děti a v neskrývaném vzdoru vůči příkazu krále Jakuba jste se odstěhovala z Anglie. Věděl jsem, že jste tady, ve Francii. Třikrát jsem se za vámi vypravil, ale zaboha jsem vás nemohl najít, protože vaši příbuzní vás ukrývali příliš dobře. Nyní je však ta hra na schovávanou u konce. Vrátíme se společně do Anglie, kde se za mě ihned provdáte při slavném a veřejném obřadu, a to před stejnými lidmi, kteří se tolik bavili nad tím hlupákem, jehož jste tehdy tak krutě vyvedla aprílem.“

„To není pravda!“ vybuchla Jasmína podrážděně.

„Ale ano, je to pravda, madam,“ ujistil ji hrabě.

„Jsem královská dcera velkého Mogula…“ začala Jasmína podrážděně.

„Která se nemůže vrátit do Indie,“ nenechal ji domluvit.

„Žijete v Evropě už celých deset let, Jasmíno. Stala se z vás anglická šlechtična, už dávno nepatříte k vládnoucímu rodu Mogulů. Vaše babička si teď musí několik dní odpočinout, a potom se vydáme na zpáteční cestu do Anglie. A nepokoušejte se mi znovu uniknout, nejdražší Jasmíno. Panství Cadby potřebuje svého mladého pána. Přece byste nepřipravila syna Rowana Lindleye o jeho právoplatné dědictví? A co vaše dcerky? Vsadím se, že jste je tady nechala volně pobíhat s dětmi rolníků. A nemám nejmenší pochyby o tom, že ani jedno z dětí ještě nezačalo svá studia. Patří k nejvyšší anglické šlechtě a vy uděláte jen dobře, když si to budete pamatovat!“

„To vás spíš zabiju, než abych vám přepustila rozhodování nad svými dětmi!“ zavrčela na hraběte dopálená Jasmína.

„Buďte zticha, a oba!“ nečekaně přeťal jejich hádku Skyein hlas. „Adali, dones lordu Lesliemu číši vína a potom odveď jeho sluhu do kuchyně, ať se může najíst. Jak se jmenuješ, Skote?“

„Fergus More, má lady.“

„Běž s Adalim, Fergusi More. Tvůj pán je u mě v bezpečí,“ poručila sluhovi Skye, obrátila se k Jasmíně a pokračovala: „Přijela jsem ti povědět o Adamově smrti, holčičko moje, ale rovněž jsem ti chtěla sdělit, že je nejvyšší čas vyřešit tvůj spor s Glenkirkem. A že už je téměř pozdě. Na jednu stranu byla od krále nehoráznost, že ti manžela vybral sám a svatbu ti přímo přikázal, ale teď si začínám myslet, že to byl vlastně dobrý nápad. Nemůžeš věčně zůstat tady v Belle Fleurs, osamělá, pouze ve společnosti dětí a svého služebnictva. Nesvědčí ti to a v žádném případě to není dobře ani pro moje pravnoučata. Jemmie Leslie má pravdu. Malý Jindřich Lindley je markýz, jako býval jeho otec. Je mu skoro sedm let a ani se nemusím ptát, jestli je jeho francouzština lepší než jeho angličtina. Musí se vrátit domů do Cadby a učit se, aby uměl být pánem toho sídla, aby se znovu stal Angličanem. Indii bude příští měsíc osm let a Fortune je už pětiletá. Jestlipak aspoň jedno z mých pravnoučat umí číst písmena? Jestlipak umí psát? A co králův vnuk, maličký Charles Frederick Stuart? Z tvých dětí je sice nejurozenější, ale jaký ho bude čekat osud, pokud se ihned nevrátí do své anglické vlasti, kde

může získat přízeň krále, svého vlastního děda? Musíš myslet především na děti, Jasmíno!“

Mladší žena si hryzla spodní ret, vzteky celá bez sebe. V duchu si přiznávala, že její babička má pravdu, ale přesto sváděla mocný vnitřní boj. Mžikla na Jamese Leslieho zpod uslzených řas a usoudila, že je to stále ještě velmi pohledný muž, ovšem právě v tomto okamžiku se tvářil neobyčejně vážně. Podobný výraz v jeho tváři ještě nikdy neviděla.

„Aspoň jedinkrát,“ namítla, „bych se chtěla těšit té svobodě, abych si mohla sama vybrat manžela.“ Nabručeně pokračovala: „Džamala Chána mi vybral otec a ty s dědečkem jste mi vybrali Rowana Lindleye. Kdy přijde s vybíráním řada i na mě?“

„Byla jsi s některým ze svých manželů nešťastná, Jasmíno?“ otázala se Skye své vnučky.

„Nebyla,“ připustila Jasmína. „Ale žena si má své manžele vybírat sama!“

„Dom O´Flaherty, můj první manžel, kéž shnije v pekle, mi byl vybrán mým otcem. Willowin otec mě zachránil před otroctvím v Alžíru a oženil se se mnou. Nialla Burkea mi zase vybral můj strýc, biskup, a svatba proběhla v zastoupení, aniž jsem to tušila. Fabrona de Beaumonta mi vybrala stará královna. Já sama si směla vybrat pouze George Southwooda a tvého dědečka, Jasmíno.“

„A to také byla tvá nejšťastnější manželství!“ poukázala okamžitě Skyeina vnučka. „Nevěřím, že já se dočkám šesti manželů, babičko. Aspoň tentokrát bych chtěla mít

možnost svobodné volby. Nenechám se do ničeho nutit, čert aby to vzal!“

„Madam,“ pronesl hrabě z Glenkirku tiše, „nemáte jinou možnost než poslechnout krále, stejně jako já. Neposlušnost se rovná zradě, jak sama jistě dobře víte, ale pokud se pro tak nebezpečnou cestu rozhodnete, pak vás musím upozornit, že během pouhých pár dní bych se rád vrátil do Anglie i se všemi čtyřmi svými svěřenci, maličkým lordem z Lundy, markýzem z Westleighu, lady Indií a lady Fortunou Lindleyovými. Pokud si přejete zůstat matkou svých dětí, pak se k nám připojíte. Jestli tak neučiníte, postarám se, abyste své děti už nadosmrti nespatřila, naopak, abyste měla navždy zákaz vstupu do říše krále Jakuba.“

Jasmína šokovaně vytřeštila své neuvěřitelné tyrkysové oči. „Vy parchante!“ sykla. „Toho byste se neodvážil!“

Nevzrušeně na ni upřel pohled. „Domníval jsem se, že otázku mého původu jsme už vyřešili, madam, a ano, já se královské vůli podřídím.“

Hodila mu svůj pohár na hlavu, ale hrabě mrštně uhnul a pevně jí sevřel zápěstí. Pomalu jí stlačil paži dolů a pak dozadu a přitáhl si ji blíž k sobě. Pak se shýbl a zuřivě ji políbil pevně napjatými rty a v objetí, jež jasně vypovídalo o vyhlášení války mezi nimi. Jasmína se bránila, ale nedokázala se mu vytrhnout. Sotva ji po chvilce pustil, rozpřáhla se a ze vší síly mu vrazila políček. Pak se obrátila a utekla ze síně.

„Znamená to, že ji milujete nebo nenávidíte?“ zeptala se Skye zvědavě.

James Leslie potřásl tmavou hlavou. „Kdysi jsem ji miloval k zešílení. Když jsem dnes přijel, myslel jsem, že ji nenávidím. Teď ale sám nevím, co vůči ní vlastně pociťuji, madam Skye. Vysvětlete mi, proč se tak silně vzpouzí svému osudu?“

„Jistě jste hned při prvním setkání s Jasmínou pochopil, můj lorde, že je to velmi hrdá žena a že je pevně odhodlaná prosadit si svou,“ vysvětlovala Skye. „Oběma nám je jasné, že král to myslel dobře, když přikázal váš sňatek, a pro Jasmínu je to skutečně ideální řešení. Dokonce i já to teď ochotně přiznávám. Jste skutečně skvělý nápadník, jelikož se těšíte značné přízni krále Jakuba a navíc máte své vlastní jmění.“

„Nestačím žasnout nad tím, jak nečekaně se situace obrátila, madam,“ odvětil James. „Zrovna vy, pokud se nepletu, jste před dvěma lety byla Jasmíně při jejím útěku velmi nápomocná.“

„To jsem samozřejmě byla,“ přisvědčila Skye bez špetky kajícnosti. „Ale jen proto, že jsem chtěla, aby získala trochu času najít opět vnitřní klid a smířit se s osudem. Bohužel, z měsíců se staly roky a přísahám, že už dávno jsem měla v úmyslu přivést ji domů, ale nějak jsem se k tomu nikdy nedostala. Mám velmi rozvětvenou rodinu, můj lorde, a vždycky se našel někdo, kdo mě tak či onak naléhavě potřeboval.“ Skye věnovala hraběti náznak úsměvu a pokrčila ladnými rameny. „Nejsem už tak mladá, jako jsem bývala. Mrzí mě, že zrovna tuhle záležitost jsem nevzala do rukou už dávno. Obávám se, že Jasmína to se svou nezávislostí přehnala.“

„Miluje svoje děti natolik, aby je neopustila?“ zeptal se hrabě.

„Ať se bude dít cokoliv, můj lorde, nepolevujte ve svém rozhodnutí,“ doporučila mu Skye. „Pomohu vám přitom, jak nejlépe svedu.“

„Neodpověděla jste mi na mou otázku, madam,“ připomněl jí Glenkirk.

„Ano, miluje svoje děti, je oddaná matka,“ odvětila Skye, „ale já se budu ze všech sil snažit, abych jí zabránila v dalším zbrklém jednání, můj pane. V této záležitosti se však neobejdu bez pomoci jejího služebnictva. Ti tři jsou s ní už od jejího narození. Jsou zvyklí na všechny její nálady a vrtochy. Její komorník Adali jí nahrazoval otce. A pokud jde o vás, Jamesi Leslie, vám bych upřímně radila, abyste maličko povolil uzdu. Plnokrevné klisny ji beztak neposlouchají a bič, ten už vůbec ne. Jelikož jsem koně chovala odjakživa, jsem v tomto směru odbornice na slovo vzatá, takže by vám jenom prospělo, kdybyste si ode mě dal říct.“ Skye se ztěžka vyhrabala do stoje a v duchu si pomyslela, že zatímco se necítí v nejmenším staře a mysl jí stále ještě pracuje docela slušně, kosti jí zestárly a tohle deštivé temné počasí že jí vůbec neprospívá. „Nemáte hlad, můj lorde? Jistě jste po celodenní jízdě unavený. To mi věřte, že vám vaše koně závidím. Ten proklatý kočár je nepohodlný až běda!“

Hrabě se zasmál, uchopil Skye za loket a doprovodil ji k tabuli, kam zrovna služebnictvo snášelo večeři. Skye se neobtěžovala s obouváním a mířila ke stolu jenom v punčochách. Ne snad, že by jí to ubralo na důstojnosti, pomyslel si hrabě Glenkirk. Objevil se Adali a usadil stařenu na její židli.

„Kde je tvá paní?“ zeptal se ho hrabě.

„Zamkla se do své ložnice a barvitě kleje nejméně třemi jazyky, můj lorde,“ zazněla klidná odpověď. „Rohana a Toramalli jsou s ní v jejích pokojích. Dohlédnou na to, aby paní neopustila zámek Belle Fleurs bez vašeho lordstva.“

„A děti?“ Od svého příchodu z nich nezahlédl ani vlásku. „Kde jsou maličké, Adali?“

„V dětských pokojích, vaše lordstvo. Chcete je vidět teď nebo až po jídle? Ovšem, už jsou uloženy na noc.“

„Madam Skye i já se s nimi setkáme až ráno, Adali,“ odvětil James Leslie.

„Mám své paní poslat podnos s večeří do pokoje?“ otázal se Adalí.

„Nikoliv,“ zazněla odpověď. „Pokud si tvoje paní přeje jíst, tak se musí připojit k nám zde u tabule. Není přece nemocná, nemá nač se vymlouvat. Běž jí vyřídit, že její společnost je nám vítaná.“

„Jak si přejete, můj lorde,“ přikývl Adali a hladkou, světle hnědou tvář měl nehybnou jako vyleštěný kámen. Dokázal si přesně představit, co jeho paní na to pozvání řekne, ale Glenkirkova rozhodnost ho zvláštním způsobem uklidňovala. V posledních měsících projevovala jeho paní stále větší podrážděnost a zádumčivost. Děti nechávala zdivočet. Ty tři starší mluvily mezi sebou zpola lámanou angličtinou a zpola lámanou francouzštinou a francouzsky se služebnictvem. Jasmína je ve svém žalu nad smrtí prince Jindřicha doslova zanedbávala. Všechnu svou pozornost upírala na nejmladšího synka, jemuž se v září přehouply dva roky, a mládenečkovi hrozilo velké nebezpečí, že bude nezřízeně

rozmazlený. Paní by jenom prospělo, kdyby měla opět muže v domě i ve své posteli. Nyní zbývá jediné, a sice přesvědčit o tom i ji samu.

Adali zjistil, že jeho paní už vyšla z ložnice a teď dávala komorným příkazy, aby jí sbalily zavazadla.

„Stačíme zmizet dřív, než se hrabě či moje babička ráno vzbudí, Adali,“ oznámila. „Nemáš něco, co bys jim dnes večer mohl nasypat do vína, abychom měli jistotu, že budou spát skutečně tvrdě?“

Adali komorným naznačil, aby s balením okamžitě přestaly. „Vy byste opustila své děti, paní?“ zeptal se tiše.

„Samozřejmě že ne!“ vykřikla Jasmína rozhořčeně.

„Děti pojedou se mnou. Proč myslíš, že bych tu ty svoje drobečky nechala?“

„Ve svém odhodlání prosadit si svou, má princezno, byste se záměrně vzepřela vůli krále Anglie a oloupila své děti o jejich dědictví? Tímhle nesmyslným jednáním mi připomínáte svého bratra Sálima, nyní mocného mogulského panovníka,“ káral Jasmínu Adali. Upíral na ni pokojné hnědé oči. Jako chlapec připomínal svou indickou matku, ale nyní, jako muž na sklonku středních let, se více podobal svému francouzskému otci.

Jasmínu jeho pokárání zaskočilo. Adali s ní byl po celý její život a ona ho považovala za svého nejlepšího přítele. Hněv z ní naráz vyprchal. Zeptala se: „Snad mi nedoporučuješ, abych se provdala za hraběte z Glenkirku?“

„Byl by to pro vás výhodný sňatek, princezno. Bohatý šlechtic, který se těší nesmírné přízni krále Jakuba. Je přitažlivý a vy se těšíte té výhodě, že jste s ním před mnoha lety prožila noc v posteli. A namouduši si nevzpomínám, že byste si na jeho milenecké schopnosti stěžovala. Má rád vaše děti a přeje si vlastní syny. Co více si můžete přát, princezno? Ženy ve vašem vysokém postavení se nevdávají z vrtochu, a bez vlivného manžela vám nezbývá nic jiného než sedět a čekat na smrt.“

„Oba mí manželé zemřeli násilnou smrtí, Adali,“ odvětila přiškrceným hlasem Jasmína. „A smrt si učinila nárok i na prince Jindřicha, nečekaně, když se těšil nejlepším letům a dokonalému zdraví. Hrabě z Glenkirku by udělal jedině dobře, kdyby se pořádně zamyslel, než se ožení se ženou, jako jsem já. Možná mě můj bratr proklel i v té dálce. Kromě toho, James Leslie mě už dávno nemiluje. Ožení se se mnou, aby se zalíbil králi, jiný důvod k tomu nemá. A podle výrazu jeho očí bych dokonce řekla, že mě z hloubi duše nenávidí, Adali.“

„V tom případě byste neměla trpět bolestným pocitem ztráty, pokud sejde násilnou smrtí jako Džamal Chán a Rowan Lindley,“ upozornil ji rozumně Adali, „a navíc vyhovíte králi a získáte tak jeho přízeň pro sebe i své děti. Pokud vás bratr skutečně proklel, má princezno, a všichni muži, jimž dáte své srdce, nutně čeká brzká smrt, pak lord Leslie pocítí tohle mogulské prokletí na vlastní kůži. A to je přece ideální způsob, jak se zbavit nepřítele, nemám pravdu?“

„Doufám, žes ani na vteřinku neuvěřil tomu nesmyslu, že jsem prokletá, viď, Adali?“ vyhrkla Jasmína podrážděně. „Všichni jste teď proti mně, dokonce i moje

babička. Bude pomáhat hraběti a ne mně a právě to je ten důvod, proč musím uprchnout ještě dnes v noci, protože další příležitost se mi nenaskytne.“

„Opět stavíte svoje sobectví nad zájmy svých dětí!“ pokáral ji Adali bez všech zdvořilostních vytáček. „Byla jste sama příliš dlouho, moje princezno. Musíte se vrátit do světa, kam patříte, a děti spolu s vámi. Tentokrát vám už při útěku pomáhat nebudu a totéž platí i pro Rohanu a Toramalli. A kromě toho, dcero moje, kam byste se po útěku z Belle Fleurs poděla? Říše krále Jakuba se pro vás stane zakázaným územím, takže do Anglie, Skotska ani na svá irská panství se vrátit nemůžete. Můžete se skrývat pouze tady ve Francii, ale přitom byste se neobešla bez pomoci svých francouzských příbuzných. Pokud jim to ovšem madam Skye zakáže, pak nemůžete zůstat ani ve Francii. Navíc v této zemi začíná náboženská válka. Zanedlouho tu nebude bezpečno. Kam byste se potom obrátila? Oba víme, že do Indie, kde vládne váš bratr, se vrátit nesmíte. Na celém světě pro nás není jediného místečka, s výjimkou místa po manželově boku, má princezno.“ Eunuch hovořil pevným hlasem a jeho výraz Jasmíně prozradil, že poprvé v životě nemá jinou možnost než právě tu, která jí připadá tak nesnesitelná. „Mám lordovi vyřídit, že se k nim připojíte u tabule, má princezno?“ naléhal jemně Adali.

Nejradši by odsekla, že ne, ale měla hlad. Představa, že by si tajně uzmula večeři ze své vlastní kuchyně, byla nepřijatelná. A vůbec, proč by se měla dát vyhnat od vlastního stolu? Lames Leslie byl nadutý jako nikdo, s kým až dosud měla tu čest, ale pro Kristovy boží rány, o večeři ji v žádném případě nepřipraví! „Musím se

převléknout!“ pronesla Jasmína vznešeně, jako pravá mughalská princezna. „Prosím vyřiď mé babičce, že se k ní zanedlouho připojím u tabule.“ Propustila Adaliho a obrátila se ke svým komorným.

Adali se ovládl a nedal najevo své potěšení nad tím, že jeho paní se rozhodla postupovat rozumně. Nezapomínal však, že to je pouze dočasné vítězství, protože Jasmína může kdykoliv přijít s dalším plánem na to, jak se vyhnout své povinnosti, ale ten problém nechtěl Adali řešit dřív, než vyvstane. Vrátil se do hlavní síně se slovy:

„Moje paní se k vám za okamžik připojí. Převléká se, můj lorde.“

„Výborně, Adali!“ pochválila ho Skye. „Jestlipak si už balila?“

Komorník se zasmál. „Ano, madam, přesně to dělala, ale jak jsem jí vysvětlil, neexistuje na celém světě místo, kam by se mohla ukrýt. Patří teď po bok svého manžela nejenom kvůli své budoucnosti, ale především kvůli budoucnosti svých dětí.“ Adali se uklonil a začal velet služebnictvu při servírování večeře.

James Leslie pozoroval komorníka zkoumavým pohledem.

„Je oddaný především a výhradně své paní,“ odpověděla Skye tiše jeho nezodpovězenou otázku, „ale slouží jejím nejlepším zájmům i v případě, kdy s ním Jasmína nesouhlasí. Jednejte s ní dobře a získáte v něm toho nejcennějšího spojence, můj lorde. Nezapomeňte, že i mocný král mu důvěřoval.“

Hrabě přikývl a tu spatřil Jasmínu vcházet do síně. Na okamžik téměř zapomněl na svůj hněv, protože byla

každým coulem stejně krásná, jak si ji pamatoval z dřívějška. Měla na sobě vínově rudé šaty, vlasy vyčesané do obvyklého uzlu a vznešeným krokem se blížila ke stolu. James Leslie povstal, uklonil se, políbil Jasmíně ruku a usadil ji po svém boku. Jasmína mu na znamení díků pokývla, ale velmi krátce.

„Vypadáš rozkošně, holčičko moje milovaná,“ řekla Skye. „Soudím, že to je nejnovější móda, vid?“

„Že by se móda během těch dlouhých měsíců tak málo změnila?“ podivila se Jasmína koketně. „To je škoda, protože jsem se těšila, jak mi tvá Bonnie ušije zbrusu nový šatník, babičko.“

„Budete mít všechno, nač si jen usmyslíte, madam,“ ozval se hrabě. „Jako moje nevěsta máte právo na zcela nový šatník. Jak víte, moje kapsy jsou bezedné.“

„Pokud si budu přát nové šaty, můj lorde,“ odsekla Jasmína sžíravým tónem, „pak jsem více než schopná zaplatit si je sama. Jsem mnohem bohatší než vy. Asi bychom si to měli objasnit teď hned. Král nám sice mohl přikázat, že musíme spolu uzavřít manželství, ale žádná svatba se konat nebude, dokud k tomu sama nedám souhlas. Nejprve musíme vyřešit právní záležitosti. Přinesu vám sice značné věno, můj lorde, ale základ mého jmění zůstane pouze mně. Pokud s tím nebudete souhlasit, pak se vaší ženou nikdy nestanu.“ Tak, pomyslela si zlomyslně, tohle zaručeně raní jeho pyšné skotské srdce!

„Ale samozřejmě, nejdražší Jasmíno,“ souhlasil hrabě s úsměvem. „Vaše bohatství zůstane vaším. Moje vlastní matka, a jsem si jistý že i ta vaše, si ve svatební smlouvě

vyhradily stejnou podmínku. Byl bych vám navrhl, abychom to sepsali okamžitě, ale nevím určitě, zda by smlouva sestavená francouzským právníkem byla v Anglii považována za platnou. Domnívám se proto, že musíme počkat až do našeho návratu do Anglie.“

„Dokud nebude smlouva sestavena k mé spokojenosti a podepsána, můj lorde, budeme se spolu stýkat pouze formálně,“ doplnila Jasmína.

„Přirozeně, madam,“ souhlasil hrabě. Skye nabodla na vidličku králičí stehno, zuřivě ho okusovala a poslouchala slovní souboj své vnučky a hraběte z Glenkirku. James Leslie si její radu vzal očividně k srdci a jednal s Jasmínou mnohem mírněji, ovšem Jasmína sama mu to nijak neusnadňovala. Proč jen se rozhodla být jeho nepřítelem, divila se v duchu stará matka rodu, já kdybych byla aspoň o dvacet let mladší a nezadaná, sama bych ho zkusila ulovit pro sebe. Natáhla se a odlomila si kus chleba.

„Myslím to vážně, Jamesi Leslie!“ utrhla se Jasmína.

„Jsem si toho zcela vědom, madam,“ odpověděl hrabě už maličko podrážděně.

„V tom případě se hned zítra můžeme rozjet do Anglie,“ rozhodla.

„Nikoliv, madam, z Belle Fleurs odjedeme nejdřív za týden. Vaše babička si potřebuje odpočinout, protože z domova se vypravila vzápětí po skonu vašeho dědečka. A věřte mi, pro nás dva bude lepší, když se budeme poznávat na neutrální půdě.“

„Vážně, pane? Copak o mně ještě nevíte a potřebujete se to dozvědět? Jsem krásná, jsem bohatá, jsem urozená. Měla jsem dva manžely a za milence prince. Jsem matkou čtyř dětí a před mnoha lety jsem vás obšťastnila v posteli. Copak to nestačí?“

„Ano,“ přisvědčil hrabě chladně, „jste všechno to, co jste uvedla, madam, ale já bych rád zjistil, zda se pod tím pyšným a nemilosrdným zevnějškem sobecké potvory, která se z vás podle všeho vyklubala, pořád ještě skrývá aspoň stopa po té kouzelné ženě, kterou jsem kdysi znával, nejdražší Jasmíno!“

Skye se po Glenkirkových slovech zakuckala douškem vína a začala se dusit a kašlat.

„Vy nadutý skotský parchante!“ vybuchla Jasmína vztekle, „jak se opovažujete mluvit se mnou tímhle způsobem?“ Hněvem celá zrudla.

„Ne, madam, otázka zní, jak se opovažujete mluvit se mnou takhle pohrdavě? Stanu se vaším manželem!“

„Jakmile se vrátíme do Anglie, podám si ke králi žádost, aby svůj příkaz zrušil!“ syčela Jasmína.

„A já na něho budu naléhat, aby ho nerušil. A on ho nezruší, to sama moc dobře víte. Jenom ho svou žádostí popudíte,“ odvětil James Leslie. „Král nemá rád, když kdokoliv - a pro ženy to platí obzvláště - napadá jeho božskou moc velkého monarchy. Jednou už rozhodl a nehodlá na tom nic měnit. Tady se přece nejedná o vás ani o mě, Jasmíno. Jde tady o králova prvorozeného vnuka, malého Charlese Fredericka Stuarta. Hošík se sice narodil v nemanželském loži, ale to lože je přesto královské. A Stuartové na své povinnosti nezapomínají.“

„Jenže k výchově svých dětí nepotřebuji manžela!“ vyštěkla Jasmína.

„Král nicméně rozkázal, že ho mít budete,“ odvětil klidně hrabě. „Král ví, že jsem čestný a nebudu jeho vnuka zneužívat ke svým vlastním účelům, jak by mohlo hrozit u jiných.“

„Nafoukaný darebáku!“ ušklíbla se Jasmína.

„Zlomyslná mrcho!“ oplatil jí drsně.

„Zvíře!“

„Potvoro!“

„Tak dost!“ Oba se polekaně ohlédli po Skye, která se tvářila nezvykle přísně. „Štěkáte se tady jako dva rozmazlení spratci!“ napomenula je. „Okamžitě toho necháte!“ Obrátila se k Jasmíně a stroze pokračovala:

„Král ti přikázal provdat se za tohoto muže. Je pohledný, dost bohatý, aby po tobě netoužil pouze kvůli tvému jméní, a je natolik slušný a vážený, jak si jen kterákoliv vdova s dětmi může přát. A já ho schvaluji! V naší rodině má tohle větší váhu než královské slovo Jakuba Stuarta. Z toho důvodu se za hraběte z Glenkirku zkrátka provdáš, holčičko moje! Přála jsem si, aby ses tak rozhodla o své vůli, ale běda, za těchto okolností to nepřichází v úvahu. A pokud jde o vás, Jamesi Leslie…“ Zabodla pohled do hraběte. „Až se má vnučka stane vaší ženou, budete s ní zacházet s patřičnou důstojností a úctou. Doufám, že se naučíte jeden druhého milovat, protože taková manželství jsou nejlepší, ale i kdyby ne, aspoň se navzájem chovejte ve vážnosti a stejně ctěte i jméno Leslie.“ Zvedla se ze svého místa u tabule. „Tak, už jsem přece jenom stará ženská a to cestování mě

zmáhá! Adali!“ křikla Skye na vnuččina komorníka.

„Doprovoď mě do komnaty, než vypustím duši únavou!“ Zavěsila se do něho a už beze slova opustila síň.

James Leslie zvedl číši a zamyšleně usrkával víno.

„Kdybyste chtěla,“ pronesl tiše, „mohli bychom zůstat ve Francii až do jara a znovu se navzájem blíže poznat, madam. Moře je v tohle roční období beztak zrádné. Měli jsme štěstí, že se nám přeplavba z Anglie vůbec podařila.“ Hovořil téměř smířlivě.

„Možná by to bylo lepší,“ rozjímala Jasmína. „Dětí by dostaly příležitost seznámit se s vámi, můj lorde. Navíc se mi nezamlouvá babička. Dědečkova smrt pro ni musela znamenat těžký otřes, stejně jako odjezd z Queen´s Malvernu, aby mi tu novinku sdělila. Tohle je na cesty to nejhorší roční období. Co třeba květen?“ navrhla.

„Uvažoval jsem o prvním dubnu,“ odvětil hrabě mírně.

„To jistě nemyslíte vážně!“ vyhrkla Jasmína při vzpomínce, jak ho před dvěma lety podvedla, když z něho vymámila slib, aby ji nechal na pokoji do prvního dubna, kdy mu poví datum svatby. Když však toho dne přijel na Queen´s Malvern, zjistil, že utekla i s dětmi a nikdo nemá ponětí, kde právě je.

„Buďte mi vděčná, madam, že na ten den nestanovím datum naší svatby,“ odpověděl ponuře.

Jasmínu nečekaně zamrazilo. „To mě vskutku tolik nenávidíte, můj pane?“ Vědomí, jak nesmírně se na ni zlobí, ji kupodivu silně ranilo. Co to provedla, když utekla od Jamese Leslieho? Chtěla si jen ukrást ještě chvilku pro sebe. Toužila ještě truchlit po svém líbezném

princi, i když král tolik dychtil, aby se provdala za Glenkirka. Ale, neřekl právě, že jí dopřeje ještě čas? Jak tomu má však v tom případě rozumět?

„Sám nevím, co k vám vlastně pociťuji, madam,“ zaslechla jeho odpověď. „Kdysi jsem byl z vaší krásy i vášně oblouzněný. Pevně jsem věřil, že vás miluji. Ovšem vaše zpupné chování mi vás ukázalo v jiném světle. Nejsem si jist, zda vás ještě někdy dokážu milovat, ale musíme spolu vycházet po dobrém už kvůli vašim dětem a dětem, které budeme mít spolu. Náš domov musí být, a na tom trvám, přístavem míru.“

Než se Jasmína stačila ovládnout, vyklouzla jí z úst odpověď: „My spolu nebudeme mít žádné děti, Jamesi Leslie, pokud se nezrodí z naší vzájemné lásky. Nejsem žádná chovná klisna, k níž přivedou hřebce ke spáření. Provdám se za vás a na vaše jméno nikdy nepřivolám hanbu. Budu spravovat vaši domácnost a stát vždy po vašem boku, ale neporodím vám žádné dítě, jež by nevzniklo z lásky.“

„To je od vás velmi ušlechtilé, madam,“ zavrčel hrabě pohrdavě. „Westleighovi jste porodila hned tři děti a přesto ten sňatek domluvila vaše rodina, aby vás tím uchránila následků vaší necudnosti. Skutečně jste milovala Rowana Lindleye?“

„Ano, milovala!“ Jasmína se hořce zasmála. „Moje necudnost, jak ji nazýváte, pramenila z vašeho chtíče po mém těle, můj lorde. Na ten Večer tříkrálový si pamatuji velice dobře. Byl jste to vy, kdo mě začal svádět, a jistě, dovolila jsem vám to, protože po smrti našich partnerů jsme oba toužili po útěše. Kdyby nás nenachytala moje nevlastní sestra Sybilla a neudělala kvůli tomu takový

poprask, nikdo by se nic nedozvěděl. Mohli jsme oba na celou věc zapomenout a jít si každý svou cestou, jak jsme si ostatně beztak šli.“

Hrabě Glenkirk se naklonil a sevřel jí zápěstí v drsném stisku. „Já bych na to pomilování nikdy nezapomněl, madam!“ vybuchl vášnivě. „Byla jste ta nejkrásnější a nejvíce vzrušující žena, jakou jsem kdy poznal. Na druhou stranu ale také nezapomenu, jak jste mě zesměšnila před celým dvorem, když jste před dvěma lety utekla. Myslíte si, madam, že jako princezna z královského rodu Mughalů máte nárok na větší či zranitelnější hrdost než já? Co o mně vlastně víte, Jasmíno?“

„Nic,“ přiznala se a jemně odtáhla jeho prsty od svého zápěstí.

„Nu, tak já to povím!“ prohlásil. „Kdysi dávno, za vlády krále Malcolma a jeho svaté královny Margaret se můj předek Angus Leslie, pán z Glenkirku, oženil s královninou sestrou Christinou. Obě sestry byly dcerami dědice anglického krále, ale ten zemřel dřív než jeho otec Edward, takže králem se měl stát jejich bratr, jenže toho o právo vládnout připravil Harold Godwinson a poté zemi pokořil Vilém Dobyvatel. Matkou těchto sester byla Agatha, princezna maďarská. Můj pradědeček Charles Leslie se narodil jako Karim, princ Otomanské říše. Jeho otcem byl sultán Selim, jeho bratrem sultán Sulejman. Moje praprababička Janet Leslieová byla oblíbenou manželkou sultána Selima. Mám v sobě stejně tolik, ne-li více, královské krve jako vy, milá Jasmíno Lindleyová.“

Jasmínu jeho sdělení tak ohromilo, že se nevzmohla na jediný pohyb. „V tom případě se k sobě hodíme skutečně

dokonale, i když to neví nikdo kromě nás, Jamesi Leslie,“ poznamenala a zvedla se od tabule. „Už se připozdilo, můj lorde,“ řekla, „doprovodím vás k vaší komnatě.“

Hrabě za ní vyšel ze síně a přitom si povšiml jejích prkenně vzpřímených zad. V duchu si lámal hlavu tím, jaký uskok ta krásná žena zase chystá. Může teď důvěřovat staré hraběnce z Lundy? Nesnaží se ho pouze ukolébat do falešného pocitu bezpečí, aby Jasmína mohla opět uniknout? Ale ne, i když je ta stařena mazaná jako liška, přesvědčoval hrabě sám sebe, ještě nikdy jsem nezažil, že by přímo lhala. Musí jí věřit. Neměl jinou možnost kromě toho, že by každou noc probděl, a jak dlouho by to asi vydržel? Nebyl moc velký blázen, že dovolil Jasmíně další odklad před jejich svatbou? Nepřehlušila touha po pomstě jeho zdravý rozum? Neměl by hned ráno zavolat kněze a okamžitě se s ní oženit a tím jednou provždy učinit přítrž její dětinské svéhlavosti? Nakonec nad tímhle nápadem sám zavrtěl hlavou. Vdaná nebo ne, pokud by se Jasmína de Marisco Lindleyová rozhodla opět uprchnout, pak by to zřejmě udělala bez ohledu na svatební přísahu. Zbývaly mu tedy pouze dvě možnosti. Držet ji pod zámkem či získat si zpět její přátelství.

„V komnatě na vás čeká váš sluha,“ pravila Jasmína, když se zastavila před dubovými dveřmi. „Dobrou noc, můj pane.“

Uchopil ji za ruku a vtiskl na ni polibek. „Dobrou noc, madam,“ odvětil hrabě z Glenkirku, obrátil se a vstoupil do komnaty.

Jasmína mu ruku prudce vyškubla, rázně se obrátila a spěšně se vzdalovala chodbou. Otisk jeho rtů ji na pokožce pálil jako oheň a to ji vyvedlo z míry. Ten muž, za něhož se má provdat, muž, s nímž před téměř deseti lety strávila noc plnou neuvěřitelné vášně, byl pro ni ve skutečnosti cizinec. Opět se krátce setkali na dvoře krále Jakuba, ale ona sama po tom netoužila. Byl to muž s tajemnou duší, v níž se v nejmenším nevyznala. Dokonce se ho trochu bála, ale to by v životě nepřiznala nikomu, natožpak Jamesi Lesliemu. Uvědomila si, že tohoto muže nebude moct sladce vydírat ani jím manipulovat. Byl tvrdý jako křemen.

Urazila ho. Ztrapnila ho. Vzdorovala mu. A přese všechno hrabě poslechne krále a ožení se s ní. Jasmínu až zamrazilo. Je to nebezpečný muž a pokud ona nezjistí, zda ho lze nějak zlidštit, život s ním nebude snadný. Jasmína vstoupila do své ložnice, kde už čekaly komorné. Její babička jistě ví, jak na to. Ráno si s tou milovanou starou dámou promluví a bude se řídit její radou, aby objevila slabé stránky Jamese Leslieho, a dotkla se tak jeho srdce. Pokud nějaké srdce vůbec má.

Kapitola 3

Jasmína hned po probuzení zaslechla tichounké ťukání plískanice na okna svého pokoje. Škvírou mezi zpola zataženými závěsy zahlédla šedivou oblohu. V krbu plápolal veselý oheň a zahříval místnost. Jasmína se slastně protáhla pod hebkými, levandulí navoněnými péřovými přikrývkami ve lněných povlacích. Taková

nádhera, hovět si v téhle mohutné dubové posteli, kterou její dědeček kdysi nechal vyrobit právě do téhle komnaty. Jasmína tu postel milovala - s tím dva metry vysokým čalouněným čelem a čtyřmi spirálovitě vyřezávanými sloupky. Nebesa byla z nebarveného plátna vyšívaného zeleným hedvábím. Bylo to nádherné útočiště před starostmi běžného života, ale Jasmína žádné starosti neměla. Ach ano, měla!

Prudce se posadila. Rozhodně měla velké starosti! Objevily se včera v osobě Jamese Leslieho, hraběte z Glenkirku. Jamese Leslieho, z rozhodnutí krále poručníka jejích čtyř dětí. Jamese Leslieho, jehož si na rozkaz krále měla vzít za muže a před nímž uprchlá. Spánky jí začaly třeštit pronikavou bolestí. Jasmína se zhroutila zpátky do polštářů. Musí něco vymyslet. Musí si promluvit se Skye. Dnešek nebude snadný den.

Dveře se otevřely a do ložnice vstoupily její dvě komorné. Rohana nesla malý stříbrný podnos s karafou čaje a miskovitým šálkem z modrobílého porcelánu. Donesla ho k loži své paní, postavila na stolek a odstranila zátku z karafy. Vůně světle nazlátlého čaje byla okořeněná dvěma hřebíčky, jež plavaly v kouřící tekutině. Rohana naplnila šálek přesně do poloviny a podala ho Jasmíně, která se nejprve nadechla vůně horkého nápoje a potom jej vděčně usrkla a blaženě si pobroukávala, jak jí čaj zahříval útroby.

Na protější straně komnaty zatím Toramalli vybírala pro svou paní oděv na dnešní den. Černá sametová sukně a živůtek se stříbrobílého brokátu. Dále všechno potřebné prádlo spolu s hedvábnými punčochami, jednoduchými střevíčky z černého sametu a šperky. Rohana zatím

dohlížela na přípravu lázně v malé sousední místnůstce, kterou si Jasmína po příchodu na Belle Fleurs vybrala jako koupací komnatu. Dali tam postavit pumpu a vodu ohřívali nad malým krbem.

Jasmína dopila čaj a vstala z postele. Až sem zavanul jasmínový olej, který komorná nalévala do lázně. „Děti jsou vzhůru?“ zeptala se.

„Už jsou dole v síni,“ odpověděla Rohana a pomohla své velitelce shodit noční úbor a vlézt do lázně.

„Chůvy se doslechly, že přijel lord Leslie,“ dodala Toramalli, „takže maličké patřičně vyšňořily.“

Jasmína přikývla, ale jinak se k tomuto tématu nevyjadřovala. „Nemohu příliš otálet,“ poznamenala teprve po chvíli. „Pokud se co nevidět neukážu v síni, budu vypadat jako špatná hostitelka. Babička je už vzhůru?“

„Madam Skye se rozhodla zůstat dnes dopoledne v posteli,“ odpověděla Toramalli. „Ta její věkovitá Daisy se přibelhala do síně, aby to oznámila lordu Lesliemu a donesla staré paní něco k snědku.“

Jasmína se rychle vykoupala a oblékla. Jen stěží se ovládla, aby poseděla, než jí Rohana upravila vlasy. Kolem krku si pověsila šňůru obrovských perel, do uší si připnula veliké perlové náušnice a, rozzářená těmito šperky jako slunce, vyběhla z komnaty a spěchala dolů, do hlavní síně. Sotva se přiblížila ke dveřím, zaslechla dětské hlásky. Na okamžik se zastavila, aby se zadívala na výjev před sebou.

James Leslie v černém sametu, krátké černé vlasy sčesané dozadu, kde se jen zlehka otíraly o bělostný nabíraný límec, seděl u krbu v křesle s vysokým opěradlem. „Výborně, můj mladý lorde Jindřichu,“ říkal právě malému markýzovi z Westleighu. „Vaše poklona se lepší každým pokusem! Až budete představen králi a budete mu přísahat věrnost za sebe i za své panství, nezahanbíte ji ani svého zemřelého otce, ani svou matku a v neposlední řadě ani mě. Nezapomeňte, že urozeného muže svět soudí jednak podle jeho pověsti, jednak podle jeho vystupování.“

„A co podle jeho měšce?“ pleskla prostořece lady India Lindleyová.

James Leslie stiskl ústa v potlačovaném úsměvu. Poté vážným tónem odpověděl: „Po tomhle, má lady Indie, nikomu nic není, i když je docela možné, že až se tak pohledný a zajímavý mladík, do jakého nepochybně dospěje váš bratr, ukáže jednou u dvora, budou se lidé zajímat o mnoho věcí, jež se ho týkají.“

„Naučíte nás dělat pukrlátko, můj lorde, když učíte Jindřicha poklonu?“ zeptala se India žárlivě.

„Na to, abyste při návratu do Anglie měly vytříbené mravy i vy dámy, dohlédne vaše matka, má lady,“ vysvětlil hrabě dívence. „Sám ji o to požádám.“

„A vážně se s maminkou oženíte?“ vyzvídal Jindřich.

„Ano,“ přisvědčil hrabě. „Je to rozkaz krále.“

„A máte naši maminku rád?“ dotírala India. „Náš tatínek ji měl moc rád, víte, a ona jeho taky. Škoda, že

ten Ir nám tatínka zabil, můj lorde. Moc se mi po něm stýská.“

„Udivuje mě, že si na něho ještě pamatujete, má lady Indie. Byla jste přece ještě velmi maličká, když ho zabili,“ poznamenal hrabě.

„Pamatuju si na velikánského pozlaceného pána, jak mě bere do náruče a líbá mě a lechtá,“ svěřila se India.

„Jindřich si na něho nepamatuje ani trošku, protože jsme ho zrovna nedávno dostali, když tatínek umřel. Maminka nám o tatínkovi často vypráví.“

V té chvíli Feathers, rodinný španěl, ostře vyštěkl a odpelášil ke vchodu do hlavní síně, kde skákal Jasmíně na sukně tak dlouho, dokud se neshýbla a nezvedla psíka do náruče.

„Pšš, ty nevychované zvíře,“ napomenula ho láskyplně a pozdravila: „Dobré ráno, moji miláčkové, jak vidím, už jste se stačili přivítat s naším hostem. Dobré ráno, můj lorde.“ Zamířila ke skupince.

James Leslie vstal, políbil jí ruku a pravil: „Dobré jitro, madam, doufám, že jste se dobře vyspala.“ Doprovodil Jasmínu k tabuli, kam už sloužící začali snášet snídani.

„Pojďte, děti. Dnes ráno smíte posnídat se svou matkou a se mnou.“

Lady Fortune Lindleyová, které byly čtyři a půl roku, zatahala matku za sukni, a když k ní Jasmína shlédla, maličká se zeptala: „Je tohle můj tatínek, maminko?“

Než stačila Jasmína odpovědět, učinil to za ni James Leslie: „Nejsem, dítě. Máš stejného otce jako tvůj bratr a

sestra, ale budu vaším tatínkem, pokud mi to dovolíte. Tatínkem vás všech.“

„Máte doma taky nějaké chlapečky a holčičky?“ vyzvídala India.

„Kdysi jsem míval,“ přisvědčil James Leslie, který naráz zesmutněl.

„Indie!“ pokárala matka dcerušku, ale India nebyla k zastavení.

„Ale kde jsou, můj pane? Kde jsou vaši chlapečkové a holčičky? Přijdou si s námi hrát, až se stanete i naším tatínkem?“

„Moje děti, ma petite, jsou v nebi se svou maminkou a vaším tatínkem,“ vysvětloval James Leslie děvčátku. „Už tam jsou hodně dlouho. Tak dlouho, že si už ani nepamatuju jejich tváře,“ dodal posmutněle. Odtáhl židli a usadil nejprve Jasmínu a potom její dvě malé dcerky.

„V budoucnu, Jindřichu, až budete mít opět dovoleno jíst u tabule s dospělými, usadíte svou matku právě tímto způsobem,“ řekl hrabě chlapci a obratně tak zavedl řeč jinam.

„Ano, pane,“ přikývl hošík.

Jasmína nevycházela z úžasu. Najednou jí došlo, že děti hovoří anglicky nejen s hrabětem z Glenkirku, ale i samy mezi sebou. Byly pečlivě nastrojené a měly střevíčky. Chovaly se nesmírně zdvořile. Takhle je neviděla už kolik měsíců.

„Jejich způsoby stolování potřebují vylepšit,“ poznamenal hrabě nenápadně a pak se otočil, aby děti jemně vyplísnil a ukázal jim, aby si vzájemně podaly

chleba a neházely ulomený kus přes stůl sourozenci, který si o něj zrovna řekl.

Jasmína měla sto chutí se tomu zasmát, ale ovládla se. V jistém směru ji dráždila skutečnost, že děti k Jamesi Lesliemu tak rychle přilnuly. Málem začala žárlit. Ale na druhou stranu bylo jen dobře, že se jim nevlastní otec tak zalíbil a ony jemu. Nepřátelství by rodinnému klidu neprospělo. Ti drobečci přece nemusejí mít ani tušení, jaký vztah panuje mezi ní a hrabětem. Podle toho, co dnes viděla, měl hrabě na Jindřicha, Indii a Fortunu velmi dobrý vliv. Jasmína musela uznat, i když to činila jen zdráhavě a v duchu, že autoritativní mužská postava v jejich domácnosti bude dětem zřejmě svědčit. Zamyšleně krmila psíka ve svém klíně kousky šunky a hladila ho po hlavě, zatímco jí olizoval prsty.

„Jak vidím, je řádně rozmazlený,“ poznamenal hrabě.

„Dostala jsem ho od Rowana, když byl ještě štěně. Byl to dárek k mým osmnáctým narozeninám,“ vysvětlila Jasmína. „Po pravdě, tím hlavním darem bylo sídlo Maguire Ford a jeho pozemky. Dodnes si vzpomínám, jak strýc Padraic zuřil, že Rowan dostal ten dar od krále právě pro mě. Tehdy jsem nad tím moc nepřemýšlela. Zato nyní si kolikrát přeji, abych bývala nedostala jiný dárek než mého milovaného Featherse.“ Podrbala pejska na hedvábné hlavě a krásná tvář jí potemněla v hlubokém zamyšlení.

„Od té doby jste už v Irsku nebyla?“ otázal se hrabě.

Jasmína zavrtěla hlavou. „Nebyla. Panství mi spravuje první lordův syn Rory Maguire. Žijí tam vedle sebe anglikáni i římští katolíci a jak se zdá, dokážou spolu

vycházet docela mírumilovně. Chovám tam koně, či spíše chová je pro mě Rory. Pravděpodobně to panství daruji jednou Fortuně, protože se tam narodila. Bude to pro ni pěkné věno, co říkáte?“

„Zřejmě ano,“ souhlasil hrabě a dodal: „Musíme si spolu promluvit, madam.“

„Ale ne před dětmi, snažně vás prosím, můj lorde,“ odpověděla Jasmína. Znělo to mírně a prosebně. „Také bychom mohli skončit vzájemným osočováním a to bych před maličkými předvedla jen velmi nerada.“

„Ale pochopitelně, madam,“ přisvědčil James Leslie.

„Máte naprostou pravdu, že děti by neměly být svědky našich sporů. Plně to chápu, nicméně musíme si promluvit a aspoň kvůli vašim dětem najít společnou řeč.“ Upíral na ni výrazné zelené oči.

Jasmína mu do nich pevně pohlédla. „Nebylo by lepší nejprve se opět vzájemně poznat, můj lorde, a teprve potom hovořit o vážných věcech? Navíc bych se chtěla zeptat na radu své babičky.“

James Leslie spolkl sousto vajíček uvařených ve smetanové vinné omáčce okořeněné zrnky pepře. Bylo to mimořádně chutné jídlo a Jamese by zajímalo, zda kuchařka patří k zámečku nebo do Jasmíniny družiny. Otřel si ústa ubrouskem a připomněl: „Když jste se naposledy radila se svou babičkou, madam, skončilo to vaším útěkem z Anglie. Nejsem si jistý, zda její rada bude moudrá.“

„Nápad uprchnout nebyl její, ale můj,“ přiznala se Jasmína tiše. „Ona mi to pouze umožnila, protože se domnívala, že do konce léta budu zpátky. Prosím, abyste

mou babičku z ničeho nevinil. Kromě toho, považujete mě snad za hloupou husičku, která neumí nést následky vlastního jednání? Prosím, pane, abyste mě neurážel.“

„Mluvíte rozumně,“ uznal hrabě. „Ale jak si, madam, představujete, že obnovíme naše vzájemné přátelství?“ I když mu hlas zněl neutrálně, Jasmína měla dojem, že v něm zaslechla vyzývavý a lehce posměšný podtón. A to se jí jen zdá, že mu pobaveně jiskří oči?

Snažila se honem získat zpátky ztracenou rovnováhu, odhodlaná nedat před synem a dcerami svůj hněv najevo, i když tajně toužila vrazit hraběti políček. „Myslím, že až dokončíme snídani,“ pravila mile, „mohli bychom se jít podívat za synkem prince Jindřicha, můj lorde.“ Jeho dětinskou výzvu nechala bez poznámky. Nestojí za to, aby si jí všímala.

Hrabě s Glenkirku zdusil zachechtání. Tak vida, na tu návnadu mu neskočila, co? Uvědomil si, že ji zná skutečně velmi málo. Představa, že zůstane ještě na čas ve Francii a bude se s Jasmínou zvolna poznávat, ho začala velmi lákat. Spláchl sousto šunky moštem ze skvostného stříbrného poháru a zeptal se: „Těší se můj nejmladší svěřenec dobrému zdraví, madam?“

„Jako všechny moje děti, můj lorde,“ odpověděla Jasmína. „Pravidelně a často jsem posílala babičce zprávy a ta zase stejně hojně informuje královnu. Nechtěla jsem, aby si Jindřichovi rodiče dělali kvůli jeho synovi starosti, zvláště když jim teď skandál ohledně Roberta Carra a jeho manželky působí tolik trápení.“

James Leslie užuž chtěl odpovědět, když tu zahlédl malého Jindřicha Lindleye, jak už je na půli cesty ke

dveřím. „Můj lorde z Westleighu,“ zavolal za chlapečkem, „kam máte namířeno?“

Jindřich se otočil. „Už jsem dojedl, pane,“ usmál se.

„Odešel jste od stolu, aniž byste si vyžádal povolení své matky,“ připomněl mu hrabě přísně. „Okamžitě se vraťte a napravte to. A příště očekávám, že na tuto zdvořilost nebudete zapomínat.“

Jindřich Lindley se vrátil k tabuli a postavil se před matku. Zdvořile se uklonil a oslovil ji: „Madam, směl bych se omluvit od tabule? Jídlo bylo skutečně chutné.“

„Jsi propuštěn, Jindřichu,“ odvětila Jasmína formálně.

„Kam máš namířeno?“

„Do stájí, madam. Musím se postarat o poníka.“

„Vezmi mu jablko,“ usmála se Jasmína.

„Děkuji,“ zadrmolil Jindřich Lindley, uklonil se ještě jednou matce, potom i lordu Lesliemu a odpelášil ven.

Před tabuli se teď postavily India s Fortunou. „Směly bychom také odejít, maminko?“ promluvila India za obě.

Jasmína přikývla. „Běžte za svojí babičkou a vyřiďte jí, že ji brzy navštívím.“

„Ano, maminko,“ pronesla India způsobně a spolu s Fortunou vysekla před dospělými pukrlátko.

„Indie,“ oslovila Jasmína dcerku, „pokud jde o pukrlátka, žádné rady ode mě nepotřebuješ. Ty i tvoje sestřička je ovládáte dokonale.“ Pak se na holčičky pyšně usmála a obě její dcerky s blaženě rozzářenými tvářičkami vyběhly na chodbu.

„Vaše děti vás milují,“ poznamenal hrabě.

Jasmína se zatvářila překvapeně. „Proč by mě neměly milovat?“

„Mnoho matek z našich vrstev postrádá mateřské city,“ vysvětlil James Leslie. „Raději tráví všechen čas u dvora a honí se za svou vlastní zábavou, místo aby byly svým dětem řádnými matkami. Bohužel, tento nelehký úkol přenechávají svému služebnictvu.“

„Moje matka taková nebyla,“ namítla Jasmína. „Mojí matkou byla mogulská princezna, a i když měla dost sluhů, aby se o nás postaraly, nikdy mě nezanedbávala. Řídím se tedy jejím vzorem a ještě příkladem své druhé matky, lady Gordonové. Člověk může jen těžko čekat, že z jeho dětí vyrostou zodpovědní dospělí lidé, když na jejich výchovu osobně nedohlíží, můj lorde. I když jsem tady v Belle Fleurs dopřála synkům a dcerkám značnou volnost, postarám se, aby se jim dostalo patřičného vychování, takže pro nás po návratu do Anglie nebudou zdrojem rozpaků. Koneckonců, jsou pořád ještě velmi malí. Ráda bych jim umožnila vychutnat si dětská léta a nepřetěžovala je starostmi dospělých dříve, než přijde vhodný čas.“ Jasmína se zvedla od tabule. „Půjdeme se podívat na maličkého Charlese Fredericka, můj lorde?“

Jamese Leslieho překvapily její rozumná řeč i silný smysl pro zodpovědnost vůči své rodině. Vzpomínky na ni měl doposud spjaté pouze s tou jedinou vášnivou nocí a s kradmým okamžikem, kdy ji zahlédl s princem Jindřichem, a dále s procházkami v zasněžené londýnské zahradě jejích prarodičů v době, kdy byl přesvědčený, že by se mohl oženit s její nevlastní sestrou Sybillou. Uběhlo tolik času a on ji ve skutečnosti vůbec neznal, ale

teď si byl jistý, že ji touží poznat. Vždyť se měla stát jeho manželkou! James Leslie následoval Jasmínu do dětských pokojů, kde sídlil králův vnuk, Charles Frederick Stuart.

Dítě jako by svému otci z oka vypadlo, s tou houštinou rudozlatých kučer a velikánskýma modrýma očima. Na sobě mělo šatečky ze zeleného sametu lemovaného krajkou. Při pohledu na matku se chlapeček celý rozzářil.

„Mámááá!“ zavrkal, vztáhl k ní buclaté ručky s dolíčky a dychtivě se nakláněl ze starostlivé chůviny náruče.

„Dobré ráno, Charlie,“ pozdravila Jasmína svého nejmladšího synka, vzala ho do náruče a políbila ho na kulaťoučkou tvářičku.

„Pán?“ zeptal se hošíček a s náhle vyplašeným pohledem ukázal na Leslie. „Kdo pán, mama?“

„Kdo je pán?“ opravila Jasmína děcko. „Tohle, můj ne tak zcela královský Stuarte, je lord Leslie. Tvůj dědeček, náš král, nám ho poslal jako mého manžela a tvého nového tatínka. Hezky ho pozdrav, jak jsem tě to učila, synáčku. Jindřich a tvoje sestřičky už lordu Lesliemu ukázali, jak dobře jsou vychovaní. Teď je řada na tobě.“

Nemanželské princátko pohlédlo hraběti zpříma do očí, vztáhlo k němu drobnou ruku a pozdravilo: „Jak se daží, pane?“ Pak se chlapeček usmál, ukázal přitom něžné perličky zoubků, a hrabě z Glenkirku před sebou opět viděl prince Jindřicha jako živého a srdce se mu sevřelo bolestí.

Stiskl drobné prstíky a pravil: „A jak se daří vám, můj pane vévodo? Je pro mě ctí konečně vás poznat.“

„Hiát míč!“ vykřikl Charles Frederick a snažil se přitom vykroutit matce z náruče. Když se mu to konečně podařilo, rozběhl se k pestře malovanému dřevěnému míči a dychtivě vzhlédl k hraběti. „Hiát míč?“ opakoval a modrá očka mu oslnivě zářila.

James Leslie se zasmál a se zkříženýma nohama se usadil na podlahu. „Proč ne, mládenečku. Zahrajem si s míčem,“ přikývl s úsměvem.

Chlapeček strčil do míče, který se pomalu dokutálel k hraběti. Ten ho zastavil a zase hračku poslal po podlaze dítěti.

„Nechám vás, abyste se bavili navzájem,“ poznamenala Jasmína. „Babička už na mě čeká.“ Vyběhla z dětského pokoje a dovolila Jamesi Lesliemu, aby si zůstal hrát s jejím synkem. Zaskočilo ji, jak rychle a vlídně se zabral s maličkým do hry. Pohled na to, jak oba sedí na podlaze proti sobě a kutálejí si pestrý míč, ji hluboce dojal. James Leslie projevil, že má srdce, přinejmenším vždy, kdykoliv se jednalo o děti. Jasmína zamyšleně pohladila hedvábnou hlavičku psíka, kterého opět zvedla do náruče. „Co myslíš, Feathersi? Je tohle muž, se kterým by se dalo žít?“

Psík k ní vzhlížel moudrýma hnědýma očima.

Jasmína prošla chodbou v patře až ke dveřím babiččina pokoje. Zaklepala a vstoupila. Skye byla pohodlně uhnízděná v prostorné posteli a hověla si s očima zavřenýma. Daisy zrovna odnášela podnos se snídaní.

„Už zase usnula?“ zeptala se jí Jasmína šeptem.

„Kdepak, jsem úplně vzhůru, moje holčičko,“ ozvala se Skye a otevřela oči, „a krásně odpočatá. Na Belle Fleurs se mi vždycky spalo krásně.“

„Chtěla jsem tě včera večer uložit do hlavní ložnice, ale Daisy prý Adalimu řekla, že ne,“ začala Jasmína a postavila psíka na podlahu.

„A udělala jedině dobře!“ odvětila rázně Skye.

„Nepotřebuju, aby mi něco připomínalo tvého dědečka, Jasmíno. Zůstane navždy hluboko v mém srdci. Kdybych ulehla do té skvostné postele, kterou dal pro nás vyrobit hned po svatbě, puklo by mi tam srdce. K tomuto pokoji se mi nevážou žádné vzpomínky. Spávaly tu některé z dětí, ale už nevím přesně, kdo z nich. Je to všechno tak dávno! Bývali jsme tady s Adamem nesmírně šťastni.“

„Dědečkova smrt mě moc mrzí, babičko,“ řekla Jasmína. „Včera večer po tvém příjezdu jsem se o tom nezmínila. Byla jsem ohromená jak touhle zprávou, tak i příjezdem lorda Leslieho. Neměla jsem se sobecky zabývat jenom vlastními starostmi. Kdybych byla na Queen´s Malvern, babičko, byla bych se s dědečkem ještě viděla v té jeho poslední hodince. Teď už se s ním v životě nesetkám.“

„Však já také ne,“ dodala Skye tiše. „Ze všech svých manželů jsem jeho milovala nejvroucněji, holčičko drahá, ale nikomu bych to nikdy nepřiznala, protože tvé tety a strýce by to velmi bolelo.“

„Rozumím ti,“ přisvědčila Jasmína. „Upřímně jsem milovala svého prvního manžela Džamala a Rowana jsem přesto milovala ještě víc. V takovém přiznání nelze hledat neúctu.“ Mladší žena si přisedla na postel ke

stařeně. „Co si mám počít s lordem Lesliem, babičko?“ zeptala se. „Ach ano, vím, že teď se za něho musím provdat, a zrovna dnes ráno ukázal, že s dětmi je laskavý a trpělivý, ale co si s ním mám počít já? Je vážně neobyčejně zpupný. Jestlipak víš, že mi prozradil, že mezi jeho předky patří otomanský sultán a že je stejně urozený jako já? Myslíš, že to je pravda?“

„Nad jeho rodokmenem jsem se něco napřemýšlela,“ přiznala se Skye, kterou vnuččina zpráva velmi zaujala.

„Beze všech pochyb Skot, ale k tomu to lehké, téměř nepostřehnutelné zešikmení jeho zelených očí. V krvi mu koluje kapka Tatara. Skutečně zajímavé. A ted je otázka, co si s ním počneš, holčičko. Jelikož se za něho musíš provdat, nezbývá ti podle mě nic jiného, než si získat jeho srdce.“

„Král by si to vážně nerozmyslel, babičko?“ zkoušela opět Jasmína.

„Ne, to v žádném případě. Jakub Stuart je každým coulem stejně neoblomný jako bývala jeho zemřelá sestřenka Alžběta Tudorovna. A pravda je, že dalšího manžela potřebuješ, Jasmíno. Byla bych raději, kdyby sis v tomhle případě mohla vybrat sama, ale osud si to nepřál. Za Jamese Leslieho se provdat zkrátka musíš, takže by sis měla co nejrychleji urovnat ta načepýřená peříčka a začít konejšit jeho zraněné city. Řekla bych, že jsem dostala dobrý nápad,“ zasmála se náhle stará paní.

„Jaký?“ vyhrkla Jasmína, zvědavá proti své vůli.

„Podle mého soudu byste se s hrabětem lépe poznali bez otravné přítomnosti stařeny a hejna dětí,“ sdělila jí Skye. „Za týden nebo dva odvezu děti na návštěvu k

jejich příbuzným v Archambaultu a odtud můžeme pokračovat do Paříže. Mezitím aspoň přejdou nejhorší zimní týdny a já se i se svými pravnoučátky vrátím rovnou do Anglie. Ty s Jamesem za námi přijedete, až sami budete chtít. Budete mít spoustu času se poznat a spřátelit. Až se pak budete v Anglii brát, bude to událost šťastná pro všechny, i pro tebe a pro hraběte. Byla bych moc ráda, kdyby se svatba mohla konat na Queen´s Malvernu, a dám své přání na srozuměnou i hraběti z Glenkirku.“

„Přeje si, abychom se vzali před celým dvorem,“ prozradila Jasmína zachmuřeně.

„To bylo rozhodnutí vyslovené v záchvatu vzteku,“ chlácholila ji Skye. „Pokud budu chtít Queen´s Malvern, jistě se podvolí,“ dodala s úsměvem.

Jasmína se vesele zasmála lišáckému tónu v hlase své babičky. „Dokonce ani ve vašem věku vám žádný muž neodolá, madam,“ prohlásila. „Panebože, jak mě mrzí, že nejsem víc po vás!“

„Jsi po mně až moc, bohužel,“ pochechtávala se Skye.

„Jen doufám, že dosáhneš mé moudrosti mnohem dřív než já. Když se tak ohlížím nazpátek, co jsem se během svého života navyváděla divokých kousků a zažila dobrodružství, nevycházím z údivu, že jsem ještě vůbec na světě, holčičko drahá.“

Jasmína se zadívala babičce do tváře. „Nikdy mě neopouštěj,“ zaprosila.

Skye konejšivě popleskala mladou ženu po ruce.

„Jednoho dne budu muset odejít,“ řekla, „ale zatím ještě ne, holčičko drahá, a dokonce i po tom, co se má duše

vysvobodí z toho starého unaveného těla, budu s tebou dál. Postačí, aby sis na mě vzpomněla, a už ti budu šeptat do ucha.“ Stařena se znovu zasmála. „Sňatek s lordem Lesliem má jednu nezanedbatelnou výhodu,“ svěřila své vnučce. „Nebudeš si muset přešívat monogramy. Jména Lindley i Leslie začínají stejně.“

Navzdory dojetí vyprskla Jasmína smíchy. „Jsi výjimečná!“ řekla láskyplně babičce.

„To zaručeně jsem,“ souhlasila Skye. „A nejsi první, od koho to slyším, holčičko drahá. Kdepak, to ne! Ani zdaleka první!“

„Bez kouska studu za mlada, bez kouska studu za stara,“ doplnila Skyeina stárnoucí komorná Daisy Kellyová. „Nu, paní, hodláte strávit v posteli celý den, nebo vám mám připravit lázeň?“

„Lázeň, ty stará čarodějnice,“ zavrčela Skye na svou služebnou a přítelkyni. Pak se obrátila k Jasmíně. „A kde je vlastně hrabě?“

„V dětských pokojích,“ odvětila Jasmína, „kutálí si míč s Charliem. S dětmi je naprosto fantastický. Ráno jsem přišla do hlavní síně a zastihla jsem ho, jak učí Jindřicha správné dvorní pokloně. Obě děvčátka jsou do něho také poblázněná. Kolik měl vlastně dětí a jak o ně přišel?“ zajímala se. „Víš, babičko, jediné chvíle, kdy zněžní a zjihne, jsou ty s dětmi. Jinak mi připadá tvrdý jako kámen.“

„Pokud jde o jeho něhu, nemůžeš věčně spoléhat jen na děti,“ upozornila ji Skye moudře. „Vyrostou a vy pak zůstanete sami. Pokud mezi vámi nebude žádný cit na začátku, nezbude žádný ani po odchodu dětí z domova. A

teď k té rodinné historii Jamese Leslieho. Pokud se dobře pamatuji, oženil se se svou sestřenkou, myslím, že byla Gordonová. Měli dva synky a jeho žena se čekala potřetí, když vzala obě děti a šla na návštěvu do blízkého kláštera. Ten však přepadli fanatikové patřící ke kalvínské víře. Znásilňovali a vraždili a pálili. Mladou hraběnku i s jejími synky zavraždili spolu s jeptiškami. I když král přikázal důkladné vyšetření celé tragédie s tím, že viníci mají být chyceni a potrestáni, nikdy se tak nestalo. Přirozeně, že James Leslie byl z toho důvodu velmi zatrpklý. A hádám, že je i nadále.“

„A už se nikdy znovu neoženil,“ dodala Jasmína zamyšleně.

„Věř mi, že jeho rodina na něho naléhala,“ pokračovala Skye. „Od smrti jeho manželky a dětí uběhlo rovných patnáct let. Jeho synové by teď už byli dospělí. Hrabě utrpěl hroznou ztrátu.“

„Babičko, když mi král tehdy poprvé přikázal provdat se za hraběte, vzpomínám si, že James Leslie mu tvrdil, že pár dní po tom skandálu, který jsme spolu zavinili, přijel za tebou do Greenwoodu s žádostí, aby se mi směl dvořit. Poslala jsi ho však pryč, protože mezitím jsi stačila dojednat můj sňatek s Rowanem. Prý jsi mu řekla, že bude nejlépe, když se o jeho návštěvě ani nedozvím. Je to pravda, babičko?“

„Je,“ přisvědčila Skye okamžitě. „Hrabě nelže.“

Jasmína chvíli uvažovala a potom si povzdechla.

„Chovala jsem se velmi pošetile,“ přiznala. „Neměla jsem před ním utíkat.“

„Netrap se tím, holčičko. Potřebovala jsi víc času, než ti byl James Leslie zřejmě ochotný poskytnout. Chybu jsi udělala pouze v tom, že jsi pryč zůstala tak dlouho,“ řekla jí babička. „Za tohle se cítím provinile spíš já. Místo abych se bavila tím, že ti pomáhám spřádat úskoky proti hraběti, měla jsem ti nabídnout moudrou radu a trvat na tom, že se musíš vrátit domů. Ale už se stalo, takže teď nezbývá než to napravit. Pokud toužíš po šťastném manželství, musíš získat srdce Jamese Leslieho. K tomu účelu ti doporučuji dát mi souhlas, abych odvezla děti k příbuzným, Jasmíno. Souhlasíš s mým plánem, holčičko?“

„Zdrž se ještě nějakou dobu v Belle Fleurs, a potom ten nápad předestřeme hraběti nečekaně, jako bychom ho právě dostaly,“ rozhodla Jasmína. „Ale jestli nebude souhlasit on, pak to bohužel asi nebude možné.“

„A nesouhlasit by mohl, kdybychom na něho příliš spěchaly,“ přikývla Skye. „Přesto mu budeme maličké držet trochu z cesty i tady. Už vím! Najdeme vychovatele a začneme s jejich vyučováním! Tak se děti zaměstnají a ty budeš mít dost času zpracovávat hraběte. A až trochu změkne, vyžádáme si jeho dovolení a já odvezu děti zpátky na Queen´s Malvern. A o samotě pak můžeš toho krásného ďábla pohodlně svádět, drahá Jasmíno, a jakmile nad ním jednou rozprostřeš to své sladké kouzlo, vezmete se a budete žít navždy jen ve štěstí!“ dořekla Skye vítězoslavně. „Ách, kdybys jen tušila, holčičko, jak mi podobné plány připomínají mé vlastní mládí!“

Děvčátko, děvčátko moje! Nepleť se do toho tolik!

Skye sebou trhla. Zaslechla jeho hlas! Zřetelně slyšela Adamův hlas! Nebo ne?

„Babičko?“ Jasmína se na ni dívala velmi ustaraně.

Skye ten přízračný pocit honem zaplašila. „To nic,“ vydechla v obavách, jestli nezačíná přicházet o rozum. Pak ale odsunula ten okamžik až do nejzazšího koutu své mysli, a prodchnutá návalem nového nadšení začala v hlavě spřádat nové a nové plány, jak pomoci svému oblíbenému vnoučeti. Okouzlit muže a ukrást muži srdce není vůbec složité, a když je žena tak mladá a krásná jako Jasmína, pak by to mělo být přímo prajednoduché, dumala stará dáma. Sok! Ano, hrabě z Glenkirku nutně potřebuje soka, s nímž by se mohl utkat při získávání Jasmíniny přízně! Kdepak, soupeři se nic nevyrovná, protože výhradně takový dvorný a dychtivý sok dokáže v ženichovi vzbudit úzkostné obavy a přimět ho, aby brzy a jasně vyjádřil svoje city. Jasmína to samozřejmě nesmí tušit, protože pokud se má James Leslie do Jasmíny znovu zamilovat, pak ona se do něho musí zamilovat zrovna tak.

Musí to být pohledný muž, to ano, ale současně maličko povrchní a zdaleka ne tak významný jako hrabě. Skye nezapomínala, že její vnučka není vůbec hloupá, že by ji někdo bezvýznamný v nejmenším nezajímal. A navíc je třeba mít stoprocentní jistotu, že Jasmína se nezamiluje do toho nesprávného, takže sok musí být ženatý! Ano! To je skutečně vynikající nápad!

„Tak běž, holčičko moje drahá,“ vybídla Skye Jasmínu. Pak se obrátila k Daisy. „Už je ta lázeň připravená nebo na ni musím čekat do Vánoc?“ Zvedla se z postele a přitom mávla na Jasmínu, jen ať jde. „Kristovy boží rány! Dočista jsem zapomněla, jak je v tomhle zámku v

zimě lezavo. Přihod do krbu víc dřeva, Daisy, jsem promrzlá na kost.“

„Už se nemůžu dočkat, až se zase rozjedeme k domovu,“ brblala Daisy.

„To bude co nevidět,“ slíbila jí paní. „Ještě zařídíme jednu dvě drobnosti a vyrazíme.“

„Už zase máte v očích ten pohled,“ poznamenala Daisy.

„Ten už jsem u vás neviděla dobrých dvacet let, namouduši!“

„Jaký pohled?“ otázala se Skye se vší nevinností.

„Ten pohled,“ vysvětlila Daisy. „Jeho lordstvo by z toho vůbec nemělo radost, to mi věřte. Odjakživa jsem věděla, že jakmile zemře, zase se pustíte do těch svých starých triků, má paní. Nemůžete si už konečně dát pokoj a užívat si pokojné stáří s vnoučaty a pravnoučaty?“

„Tebe ještě přežiju, ty všetečná stará škatule,“ odbroukla Skye.

„Ano, tomu bych věřila,“ souhlasila Daisy. „A až umřu, nezbude tu nikdo, kdo by vás aspoň trochu držel v mezích.“

„Chci se vykoupat!“ utrhla se na ni Skye.

Daisy jen vrtěla hlavou. „Na tyhle věci jsme obě už moc staré,“ bručela.

„Ty možná ano, ale pro mě to neplatí!“ odpověděla její velitelka. „Nebudu sedět v koutě a točit palci mlýnek jenom proto, že jsem zestárla, Daisy Kellyová!“

Daisy opět zavrtěla hlavou. Možná měla skutečně souhlasit, aby s paní tentokrát jela ta cuchta Martha.

Nebesa vědí, jaké lišáctví ta stará zase chystá a jak to dopadne!

Kapitola 4

„Ma chérie!“ Alexandre de Saville, hrabě z Cher, přivítal svou švagrovou srdečným políbením na obě tváře. „To by mě nenapadlo, že vás v tomhle svém životě ještě někdy uvidím, protože na svůj Archambault nedám dopustit a téměř ho neopouštím. Pokud vím, vy jste na tom s Queen´s Malvern navlas stejně.“

„Adam je po smrti,“ oznámila Skye beze všech zbytečných oklik a dovolila, aby jí sluhové sundali kožešinou podšitý a lemovaný vlněný plášť.

„Áááách, ma pouvre soeur!“ řekl hrabě a zesmutněl.

„Ale vždyť nebyl nemocný?“

„Byl starý, Alexandře,“ odvětila Skye. „Byl o třináct let starší než vy a o deset let starší než já.“

„Kdy se to stalo?“ zajímal se starý hrabě a doprovázel návštěvnici do sluncem zalitého salonu, kde plápolal hřejivý oheň, a usadil ji. Téměř vzápětí se vedle nich ocitl sluha s vínem.

„Na Večer tříkrálový,“ odpověděla Skye. „Ne, nebyl nemocný a navíc se zrovna veselil v kruhu rodiny. V jednu chvíli se smál žertu a hned nato byl pryč. Byl to pro nás všechny pořádný šok, a největší nejspíš pro Adama,“ dodala s nádechem trpkého humoru.

„Podle toho, jak to líčíte, měl skutečně krásnou smrt,“ poznamenal hrabě. „Bůh má o jednu dobrou duši víc.“ Na okamžik pohnutě sklopil hlavu.

Skye srkala víno a žasla nad jeho lahodnou chutí. Když hrabě dokončil svou tichou modlitbu, pozvedl stříbrnou hlavu a pohlédl na švagrovou. „Jste laskavá, že jste mi tu zprávu přijela sdělit osobně, Skye, ale domýšlím se, že to není jediný důvod, proč jste se ukázala ve Francii. Chcete si odvézt Jasmínu a děti zpátky do Anglie, nemám pravdu, ma soeur!“

Skye přikývla. „Už se tak mělo stát dávno, Alexandře.“ Pustila se pak do vysvětlování, jak ji lord Leslie sledoval až do Belle Fleurs. „Kdysi ji miloval, ale ted si tím nejsem jistá,“ dokončila. „Ale má rád aspoň děti a to je podle mě dobrý začátek.“

„Ale sám o sobě nestačí,“ prohodil hrabě moudře. „Jak máte v plánu Jasmíně pomoct? Protože vy to v plánu máte, ma soeur, o tom jsem skálopevně přesvědčený.“

Skye se zasmála. „To se na stará kolena chovám tak průhledně, Alexandře? Máte samozřejmě pravdu, chci své holčičce pomoct. Napadlo mě, že kdybych získala svolení hraběte Leslieho, mohla bych přivézt děti na návštěvu k vám, nu a potom s nimi pokračovat do Paříže a odtud domů. Tak má vnučka a její budoucí manžel dostanou příležitost obnovit svou známost a vyřešit si všechny dosavadní problémy. Možná byste je po mém odjezdu mohl pozvat i sem do Archambaultu. Necháme ty dva chvilku o samotě a kdoví, co se z toho vyklube.“

„Ááách, 1´amour!“ souhlasil hrabě. Potom dodal: „To se rozumí, že sem smíte přivézt Jasmíniny děti na

návštěvu, chérie. Budeme mít s Helenou náramnou radost. My už jsme také dědeček a babička. Náš vnuk Phillippe, budoucí hrabě z Cher, má synáčka, jmenuje se Antoine, to po mém otci. Z anglických bratránků a sestřeniček bude nadšený.“

„Cítila jsem s vámi, když jsem se doslechla o smrti vašeho syna,“ řekla Skye.

„Ty proklaté náboženské války!“ vybuchl Alexandre de Saville popuzeně. „Můj syn Adam s tím neměl pranic společného, ale stal se obětí toho šílenství, když se vracel domů z návštěvy v Nantes. Jeho manželka Louise zemřela brzy po něm na těžkou melancholii. Měli jen jediného syna. Phillippe je ale moc hodný chlapec. Ženil se brzy a zplodil už Antoina a jeho malou sestřičku Marii a co nevidět k nim přibude další sourozenec. Phillippe je stejně starý jako Jasmína. Necháme ho, ať baví ji i lorda Leslieho, a my s Helenou budeme jenom sedět a těšit se pohledem na mládí. To stáří má přece jen něco do sebe, chérie, nemyslíte?“

„Ale je toho proklatě málo,“ odvětila Skye, ovšem usmívala se přitom. „A kdepak máte Helene? Přece se nemůžu vrátit do Belle Fleurs bez toho, že bych ji ani nepozdravila!“

„Tak pojďte se mnou, chérie,“ vybídl ji hrabě. „Zavedu vás k ní. V tomhle lezavém počasí ji bolí všechny kosti, takže se zdržuje ve svých pokojích.“

„Kde jsi byla, babičko?“ vyzvídala Jasmína, jakmile se Skye vrátila na zámek. Právě prožila příšerný týden. Jak se zdálo, měli s lordem Lesliem pramálo společného s výjimkou dětí, a zřejmě spolu vůbec nedokázali

komunikovat, pokud u toho nebylo aspoň jedno děcko. Jasmína to snášela velmi špatně, a když navíc Skye zmizela, začala její vnučka panikařit.

„Byla jsem na návštěvě v Archambaultu,“ prozradila jí Skye klidně. Podala plášť služebné a a uvelebila se do křesla vedle krbu. Žíznivě si lokla vína, které se jí okamžitě ocitlo v ruce. „Nu, můj lorde, strávil jste s Jasmínou dobrý den?“ usmála se vřele na Jamese Leslieho, který seděl naproti ní a mračil se do plamenů.

„Přestalo pršet aspoň na tak dlouho, abychom mohli vyvést děti do zahrady,“ odvětil hrabě zachmuřeně.

„Můj švagr, hrabě z Cher, dostal báječný nápad,“ navázala Skye plynně na svou zmínku o tom, kde právě byla. „Navrhl mi, abych přivezla děti k nim do Archambaultu a vás dva nechala tady, takže byste se mohli navzájem poznávat bez neustálého vyrušování ze strany těch maličkých. Doufám, že nám to dovolíte, hrabě. Jeho vnuk Phillippe, Jasmínin vrstevník, má synáčka jen nepatrně staršího než Charlie a děvčátko o maličko mladší, než je naše slečinka Fortune. Bylo by pěkné, kdyby děti mohly poznat i francouzskou větev naší rodiny. Kdo ví? Třeba budeme jednou mít francouzskou princeznu za královnu!“

„Jak daleko odtud leží Archambault?“ otázal se hrabě.

„Ale jenom pár mil přes pole,“ odvětila Skye přátelsky.

„Hrabě, Alexandre de Saville, je Adamův nevlastní bratr. Jeho syn, který dostal jméno právě po mém manželovi, se nedávno stal obětí úkladné vraždy, takže dědicem panství i titulu se stane Alexandrův vnuk Phillippe. Je to moc milá rodina.“

„Jak dlouhou si tu návštěvu představujete, madam?“ vyptával se dále hrabě z Glenkirku.

„Tak týden, možná dva,“ zkusila Skye a záměrně si nevšímala vnuččina rozzlobeného pohledu.

„Promyslím si to, madam,“ slíbil James Leslie.

„Vždyť je to k smíchu!“ vybuchla Jasmína. „Proč by mělo záležet zrovna na tom, zda moje děti znají děti de Savilleových? Jakmile se vrátíme do Anglie, jako by je nikdy nepoznaly! Kromě toho Charlie ještě není úplně odstavený. Nemůžu je nechat odjet, babičko!“

„Tady ale nerozhoduju já, holčičko moje,“ kývla Skye směrem k hraběti. „A pokud jde o malého Charlese Fredericka, Jasmíno, ten měl být odstavený už dávno. Žádné z mých dětí nemělo kojnou takhle dlouho. Vždyť tomu mládenečkovi budou na podzim už tři roky! A nijak neuškodí, když se děti z příbuzenstva vzájemně znají, protože člověk nikdy neví, kdy bude od příbuzných potřebovat pomoc. Je dobré znát všechnu svou přízeň, i tu hodně vzdálenou. Alexandre de Saville je tvůj prastrýc. Jeho vnuk Phillippe tvůj vzdálený bratranec. Třeba se z toho jednou vyklube užitečný kontakt. Ale vlastně, mám dojem, že lord Leslie má také příbuzné ve Francii. Nemýlím se, pane?“

„Máte vskutku pravdu, madam. Dva z otcových strýců se oženili s Francouzkami a žijí na jihovýchod od Paříže. Stýkám se s oběma větvemi,“ odpověděl hrabě.

„Tak vidíš!“ zajásala Skye chraptivě. „Hrabě se také zná se svým francouzským příbuzenstvem!“

„Ale já nechci, aby děti ode mě odjely,“ opakovala Jasmína zarputile. Tvářila se trucovitě a rozzlobeně.

„Jsem jejich matka a mně tedy přísluší rozhodovat, co se s nimi bude dít!“

„Ne, madam, to přísluší jejich zákonnému poručníkovi,“ namítl James Leslie. „A podle mého mínění by vaše děti měly Archambault navštívit a seznámit se s příbuznými. A malý Charlie se musí zkrátka smířit s tím, že kojení jednou provždy odzvonilo. Má zuby, může jídlo pohodlně kousat a nebát se, že z něho vyroste mazánek, kterého byste z něho jinak co nevidět vypěstovala.“

„Óóóch!“ Teď se Jasmína tvářila velmi uraženě.

„Moji milí,“ vyhrkla chvatně Skye, „nerada bych, aby se to Alexandrovo nevinné pozvání stalo příčinou neshod mezi vámi. Jasmíno, holčičko moje drahá, chovej se přece rozumně! Děti tu v Belle Fleurs byly s tebou zahrabané kolik měsíců! Potřebují změnu, potřebují se setkat s dětmi svého společenského postavení! Dostanou příležitost procvičit si své způsoby a mluvu ještě před návratem do Anglie, kde se budou muset zařadit do nejvyšší společnosti. Dobře víš, že dříve či později se budou muset představit u dvora. Chceš snad, aby byly v nevýhodě? Za to by ti časem jistě nepoděkovaly. Způsoby naučené v mládí jsou naučené nadosmrti. Nech je odjet do Archambaultu!“

„Nu,“ ustupovala zdráhavě Jasmína, „nakonec je to jen kousek cesty.“

„Přesně tak,“ zapředla spokojeně Skye, „a já se od nich nehnu na krok. Těším se na to, protože s Adamovou

rodinou jsem se nesetkala už celé věky. Ách, co všechno jsme si užili na Archambaultu, když jsme s tvým dědečkem byli ještě mladí a mohli vychutnávat život!“ Hluboce si povzdechla a přitiskla si dlaň na srdce.

„Zase tu svou roli nepřežeňte, madam,“ pošeptal jí nenápadně hrabě z Glenkirku.

Skye nedala mžiknutím oka najevo, jak ji Leslieho poznámka překvapila. Vida, vida, pomyslela si, je mnohem bystřejší, než jsem věřila, tenhle hrabě z Glenkirku. Nu ano! Dělám správně, že děti odvezu a donutím tak tyhle dva berany, aby vyřešili své problémy. Cestu do Paříže se rozhodla probírat až později, nechtěla nic uspěchat.

„Tak tedy dobře!“ rozhodla se Jasmína. „Ale až za týden. Potrvá totiž určitě celý týden, než se přesvědčíme, že všechno oblečení mají v pořádku, a než je naučíme vystupování vhodnému k pobytu v cizím domě.“

„V tom s vámi souhlasím, madam,“ přikývl James Leslie s náznakem úsměvu.

„Souhlasíte?“ Jasmínu to zřejmě dost zaskočilo.

„Nemůžeme se přece pořád jenom hádat,“ odpověděl jí se čtveráckým pohledem.

Uběhlo však rovných deset dní, než byla Jasmína spokojena s tím, jak je její drobotina připravená na návštěvu příbuzných. Její nepočetné služebnictvo celou tu dobu pralo, žehlilo a kartáčovalo dětské šatečky, až si Skye stěžovala, že člověk si pro samý ruch nemá kde v klidu zdřímnout. Komorné úhledně sbalily truhličky,

chůvy dostaly podrobné instrukce stran péče o děti a postupu v té či oné situaci.

Nakonec to Skye už nevydržela a podrážděně se na vnučku osopila: „Vychovala jsem sedm dětí, holčičko moje drahá, a tohle jsou moje vlastní pravnoučata! Vím, co si s nimi počít! Hned zítra ráno odjíždíme a už nechci slyšet ani slovo!“

Hrabě z Glenkirku honem ukryl úsměv. Jasmína vypadala ustaraně. Byla dobrá matka, ale svými potomečky byla až posedlá. Ani na vteřinku nepochyboval, že tenhle výlet dětí a madam Skye do Archambaultu je výhradně stařenin nápad. Slíbila, že mu pomůže, a on si nebyl jistý, zda jí má důvěřovat, obzvlášť po tom posledním podvodu. Ale jak se ukázalo, jeho obavy byly zřejmě neopodstatněné. Záměrně odvážela Jasmíniny děti, aby mohl mohl zůstat s jejich matkou o samotě. Netušil, co má v plánu dál, ale uměl odhadnout, že do Belle Fleurs se už maličtí nevrátí. Zasmál se pod vousy. Ach Bože, není ta madam Skye jedním slovem příšerná? Byl však rád, že v téhle bitvě stojí na jeho straně.

Ráno s paží kolem Jasmíniných ramen sledoval, jak elegantní stará dáma a děti opouštějí Belle Fleurs. Přestalo pršet, vyloupl se zářivý a slunný den. Byl konec února a ve vzduchu voněl nepopiratelný závan jara. Jasmína vzlykla, ale hrabě ji tiše napomenul: „Neplačte, madam, abyste nerozrušila děti. Jsou z toho malého dobrodružstvé celé unesené. Nekažte jim to.“

„Když já se od nich ještě nikdy neodloučila,“ zamumlala šeptem. Pokusila se setřást jeho paži, ale hrabě ji držel pevně.

„Vidíte, jak pěkně se Jindřich, India a Fortune drží na svých ponících?“ ukázal jí. „Sluší jim to, jsou to šikovní jezdci. To jste je naučila vy, madam?“

„Ano,“ přisvědčila Jasmína. „Mě otec učil jezdit už v době, kdy jsem byla velmi maličká. V Indii ženy na koních nejezdí, ale moje matka s otcem jezdívala, takže naučil i mě. Ach bože, kolik jsem si užila svobody! Směla jsem s otcem a bratrem Sálimem dokonce i na lov tygra! To mým sestrám nikdy nedovolil, ostatně, je by nic podobného nikdy ani nenapadlo!“ Jasmína zamávala za vozíkem, v němž se vezl maličký Charles Frederick a jeho chůva.

Hrabě ji jemně obrátil a odváděl ji zpátky do zámku.

„Kolik sester vlastně máte, madam?“ zeptal se. „Já jich mám pět a tři bratry. Dva z mých bratrů a tři sestry žijí ve Skotsku, ti ostatní v Itálii.“

„Byla jsem otcovo nejmladší dítě. Moji sourozenci byli již dospělí, když jsem se narodila,“ vysvětlovala mu Jasmína. „Měla jsem tři bratry, ovšem dva jsou již po smrti, a tři sestry.“

„Kdy jste odjela z Indie?“ zajímal se hrabě.

„Můj nejstarší bratr Sálim, který je nyní mogulským císařem, po mně krvesmilně zatoužil. Zavraždil proto mého prvního manžela, kašmírského prince, aby si vyklidil cestu k mému loži. Otec už tehdy umíral a věděl, že moje nevlastní matka mě po jeho smrti nedokáže sama ochránit. Poslal mě proto tajně do Anglie, k mé babičce de Marisco, s níž během těch let udržoval kontakt.“ Jasmína se tiše zasmála. „Než jsem odjela z Indie, můj otec se dozvěděl, že kněz, který mi byl po celé dětství

učitelem a vychovatelem, je ve skutečnosti můj blízký příbuzný. Babička ho poslala za mnou do Indie, aby mě ohlídal a zaručil jí, že budu šťastná. Díky Bohu za něho!“

„A váš bratr se nikdy nedozvěděl, kam jste zmizela?“ divil se James Leslie.

„Myslím, že ne,“ odpověděla Jasmína. „Můj otec vymyslel skutečně chytrý plán. Sálim se domníval, že jsem odjela do Kašmíru pohřbít Džamalovo srdce v jeho vlasti. Po mém odjezdu žil otec ještě dva měsíce. Než mohl Sálim pro mě poslat do mého paláce v horách, už se blížila zima a sníh byl příliš nebezpečný. O tom, že nejsem v Kašmíru, se zřejmě nedozvěděl dřív než následujícího jara, a tou dobou jsem už byla dávno bezpečně v Anglii. Sálim o mé anglické matce nevěděl téměř nic. Ale i kdyby odhalil tajemství mého původu, stejně by mu to nebylo nic platné.“

„Přála jste si někdy vrátit se zpět?“ vyzvídal hrabě. Jasmína chvíli uvažovala, a pak odpověděla: „Nepřála.

Mé dětství v Indii bylo úzce spjato s otcem a bratrem Sálimem - ovšem s tím jen v dobách, kdy jsem ve své nevinnosti ještě nechápala jeho zvrácenou touhu - a Džamalem Chánem, mým prvním manželem. Otec a Džamal jsou po smrti. Můj bratr na mě, jak aspoň doufám, už dávno zapomněl. Zůstala tam ovšem Rugája Begum, matka, jež mě vychovala. Byla jsem její jediné dítě. Nyní nemá ani mě, ani radost z mých dětí, svých vnoučátek. Kvůli ní se často trápím. A z toho důvodu bratru Sálimovi nikdy neodpustím.“

Při těch slovech vyčetl hrabě z Jasmíniných očí upřímný žal a zatoužil ji nějak utěšit. „Co kdybychom

vaši kuchařku požádali, ať nám připraví jídlo do koše, a vyrazíme si na projížďku, madam? Je krásný den a nepochybuji, že v okolí tu budete znát nejedno zajímavé místečko.“

Jeho návrh Jasmínu téměř vylekal, ale celý leden a po většinu února soustavně panovalo mokré a ponuré počasí, takže byli skoro pořád zavření v zámku. Když teď děti odjely, mohla by se konečně bez zábran oddávat vlastnímu potěšení. Připadala si skoro provinile, ale honem svůj stesk zaplašila a přisvěčila: „Ano, den je na projížďku jako stvořený, můj lorde!“

Kuchařka, která lorda Leslieho považovala za dokonalého džentlmena, jim do košíků zabalila kuřátko, které zrovna dopekla, bochník chleba z ranního pečení, jenž ještě ani nestačil vychladnout, mísu studeného chřestu naloženého v bílém víně, kus brierského sýra, dvě hrušky, které vyleštila o zástěru, a malý měch světle zlatého archambaultského vína. Hrabě, který kuchařku pozoroval při práci, si koš od ní vzal a políbil jí ruku, čímž té dobré ženě vehnal do tváří krvavý ruměnec. Z kuchyně tak tajně vyhlížela na nádvoří, kde se chystali k odjezdu, tiskla si poctěnou ruku druhou dlaní a třeštila na ni oči, jako by na ní měla vypálené znamení.

Po návratu do hlavní síně James Leslie zjistil, že Jasmína už na něho čeká. K jeho údivu se mezitím převlékla a byla teď oblečená jako chlapec v silných jezdeckých kalhotách, nabírané haleně a kožešinou podšitém plášti bez rukávů s ozdobně rytými stříbrnými a kostěnými knoflíky. James Leslie užasle povytáhl obočí a náhle měl pocit, že tenhle obrázek už jednou viděl. Stejně

jako Jasmína chodívala kdysi oblečená i jeho matka.

„Jezdíte tedy obkročmo,“ vydechl po chvíli.

„Když si to okolnosti žádají, umím jezdit i v dámském sedle,“ vysvětlila mu Jasmína, „ale raději jezdím obkročmo, což byste jistě pochopil, kdybyste někdy musel balancovat v sukních na vzpínajícím se koni, s jednou nohou přehozenou pouze přes hrušku sedla. Je to nepohodlné a vyčerpávající, nemluvě o tom, že i dost nebezpečné. Jistě nemáte námitky, pane?“

„Ne, madam,“ odvětil hrabě spěšně, protože si povšiml bojovných plamínků v jejích očích. „Dokonce s vámi souhlasím.“

Přikývla a honem se odvrátila, aby si nepovšiml jejího pobaveného pohledu. „Takže vyrazíme. Štěstí, že jste přijel na koni a ne v kočáře, protože já tu jinak mám taky jen kočárové koně. Z Archambaultu mi sem poslali ze svých stájí nádhernou poslušnou černou klisnu, abych se měla na čem projíždět. Jízda na ní je pohodlná, ale bohužel, velké vzrušení nenabízí. Kdybych tušila, že se ve Francii zdržím tak dlouho, bývala bych si nechala z Anglie dopravit svého vlastního hřebce.“

„Jsem velmi rád, že jste to neudělala,“ usmál se hrabě.

„Můj kůň nesnáší blízkost dalšího hřebce, cítí se ohrožený soupeřem.“

„V tom případě si budeme muset pořídit oddělené stáje, můj lorde!“ zasmála se Jasmína. „Kvůli vám se svého hřebce v žádném případě nevzdám.“

„Na diskusi o podobných záležitostech máme dost času, madam.“

Jasmína se obrátila a pohlédla mu zpříma do očí: „V téhle věci je zbytečné o čemkoliv diskutovat, můj pane,“ prohlásila neústupně a vyšla na nádvoří zámku, kde už na ně čekali osedlaní koně.

James Leslie měl sto chutí vybuchnout smíchy, ale moudře se ovládl. Pokud šlo o tuto krásnou ženu, jež se měla stát jeho manželkou, nevěděl si tak úplně rady, nicméně byl dostatečně prozíravý, aby si své myšlenky nechal pro sebe. Lady Lindleyová byla sebevědomá a silná osobnost, s níž bude muset jednat opatrně. Hrabě vyskočil na svého hřebce a pohlédl na ni. „Povedete mě, madam,“ vybídl ji a tónem hlasu jí dal najevo, že jakékoliv spory mezi nimi jsou prozatím urovnány.

Jasmína ho provedla zahradami zámku po úhledně uhrabaných štěrkových stezičkách. Hrabě zjistil, že zahrada je v dokonalém pořádku, květinové záhony byly ještě přikryté slámou, růžové keře dobře zastřižené. Z fontány vesele zurčel pramínek vody. Ve sluneční záři se lesklo jezírko, v létě jistě pokryté kvetoucími lekníny. James Leslie si živě dokázal představit, jak líbezně to tady musí vypadat na jaře a během léta. Zahrada byla ze tří stran otevřená, ale na čtvrté straně ji kamenná zídka oddělovala od lesa. Když se k ní přiblížili, spatřil ve zdi proutěná vrátka. Jasmína se naklonila v sedle dolů a otevřela je.

„Zavřete zase za sebou, můj lorde,“ požádala, než do nich vjela.

Hrabě vyhověl, a hned potom se za ní rozjel lesem po téměř neznatelné úzké cestě, jež se donekonečna vinula mezi stromy, prozatím bez jediného lístečku. Ohlédl se dozadu a zjistil, že zámek se mu ztratil z dohledu.

Zaslechl bublání potůčku přes kameny a to už se ocitli u bystřiny a koně si razili cestu přes mělký vodní proud. Na vteřinku se mezi stromy kmitla vylekaná srna. Zdálo se, že projíždějí nejhlubším lesem, když se nečekaně vynořili na sluncem projasněném travnatém horském úbočí. Hluboko pod nimi se táhly nekonečné vinice a na vzdáleném kopci se pyšně tyčil nádherný zámek.

„To je Archambault,“ vysvětlila Jasmína. „Moje prababička bývala kdysi komtesa de Cher. Ovšem jejím manželem nebyl otec mého dědečka Adama. Toho porodila v manželství s Johnem de Marisco, lordem z ostrova Lundy. Věděl jste vůbec, že mého dědečka kdysi zcela vážně považovali za piráta?“ Uličnicky se rozesmála. „Stará královna dokonce na čas dala uvrhnout mou babičku do věže, protože věřila, že je s ním spolčená. A v tom vězení se narodila moje tetička Deirdre.“

„Tak by mě zajímalo,“ poznamenal hrabě se stejně suchým humorem, „jestli král zná celý váš rodokmen. Chudák nešťastný, byl by to pro něho šok.“

„Možná by pak ani nechtěl, abych se za vás provdala,“ poznamenala Jasmína lišácky.

„Běda, madam, i kdybyste byla jednooká a bezzubá, král by na našem svazku trval dál, protože jste matkou jeho prvního vnoučete.“

„V tom případě máte z pekla štěstí, že nejsem ani jednooká ani kolozubá,“ odsekla Jasmína jedovatě. Potom se zlomyslně rozesmála. „A jestlipak byste se mnou, můj lorde, chtěl oženit, i kdybych byla stará ježibaba, šeredná jako hřích?“

„Jistě, madam, oženil bych se s vámi, protože jsem oddaný svému králi,“ ujistil ji zcela vážně James Leslie.

„Leslieové z Glenkirku byli Stuartům odjakživa věrní. Jinak to ani neumíme.“

„A co když by se král mýlil?“ poškádlila ho Jasmína.

„Urození Stuartové se nemýlí nikdy, madam,“ sdělil jí povzneseně hrabě.

„Jejich pravda platí jako slovo Boží?“ vysmívala se mu Jasmína.

„Nu ano, božské právo,“ potvrdil. „Copak by váš otec dovolil, aby kdokoliv zpochybňoval jeho rozhodnutí?“

„Jako císař nikoliv,“ odpověděla, „ale jako člověk byl můj otec neukojitelně zvědavý a vždycky přístupný diskusi. Tímto způsobem se mu také podařilo sjednotit zemi a její jednotu dále udržet. Dokonce i v otázkách náboženství neexistovalo v Akbaru nic výhradně dobře nebo špatně. Měla jsem štěstí, že mě vychovával právě takový člověk, protože na mě měl otec na rozdíl od mých sourozenců dostatek času. Jako nejmladší dítě a sluníčko jeho stáří jsem požívala mnoha výsad, a to takových, můj lorde, jako málokterá z urozených dcer.“ Jasmína zastavila klisnu a zadívala se na spící vinice. „Neuděláme si tady přestávku a nenajíme se, pane? Slunce krásně hřeje a je zde krásná vyhlídka.“

James Leslie přikývl na souhlas, sesedl a potom pomohl ze sedla i své společnici. Zatímco Jasmína prostírala přikrývku na zimní suchou trávu, hrabě odvázal od svého sedla koš se zásobami. Posadili se a Jasmína začala vyndávat obsah koše. Hrabě vlastním nožem nakrájel chléb, sýr a kuře na malé porce. Na dně košíku ležely dva

malé stříbrné poháry a Jasmína je vytáhla a ladnými pohyby do nich nalila zlatavé víno z měchu.

Jedli, vychutnávali lahodnou chuť pokrmů, ale rozhovor mezi nimi váznul. Jasmína zadumaně hleděla přes vinohrady na zámek v dálce. James Leslie byl podobně zamlklý. Zabloudil na chvíli pohledem k zámku, ale hned poté na ženu vedle sebe. Pomyslel si, že je ještě krásnější, než byla před dvěma lety. Existuje však mezi nimi něco, cokoliv, na čem by šlo vybudovat smysluplný vztah? Už stačil poznat, že dokážou jeden druhého řádně rozzlobit, ale jemu se nechtělo strávit zbytek života s rozzuřenou ženskou. Kdysi po Jasmíně toužil tělesně, ale i když by se jeho vášeň dokázala jistě vzbudit i teď, pro společný život to je málo. Toužil po něčem víc a byl by vsadil vlastní život na to, že ona je na tom podobně. Ale po čem prahli? A jak to mají zjistit?

„Co vlastně chcete?“ vybuchl nečekaně.

Ve tváři se jí zračil úžas. „Co chci? Jak to myslíte, můj lorde? Nerozumím vám. Myslím, že mám všechno, co chci, a rozhodně mám víc než většina jiných lidí. Neřekla bych, že mi něco schází, můj lorde.“

James Leslie zavrtěl hlavou. „Ne, Jasmíno, já nemluvím o hmotném majetku. Samozřejmě je mi jasné, že jste velmi bohatá žena, kterou osud obdařil krásnými dětmi a milujícím příbuzenstvem, ale existují i jiné věci než jenom ty hmatatelné. Toužíte po moci, zábavě, dalším majetku nebo lásce! Po čem toužíte z toho, co ještě nemáte?“

„Áááách!“ V těch krásných a nezvykle tyrkysově zbarvených očích svitlo náhlé poznání. „Láska?

Nevěřím, že bych ještě někdy měla právo milovat. Všichni muži, do kterých jsem se zamilovala, potkala nečekaná smrt na vrcholu jejich sil. Džamala i Rowana zavraždili a v obou případech jsem já představovala přímou příčinu jejich smrti. Džamal zahynul proto, že můj nevlastní bratr po mně zatoužil jako po ženě, a Rowan proto, že zemřít jsem sice měla já, ale Rowan se ocitl střele přímo v dráze. A pokud jde o mého nebohého Jindřicha…“ Povzdechla si. „Jinřich Stuart neměl zemřít tak předčasně.“

„A vy jste za jeho smrt přece nenesla sebemenší zodpovědnost,“ připomněl hrabě Jasmíně.

„Nicméně princ mě miloval a zemřel,“ namítla.

„Kdybyste milovala mě, tak bych se smrti nebál,“ prohlásil James Leslie.

Jasmína se nečekaně usmála a hraběti poskočilo srdce v hrudi. „Zřejmě hledáte nějaký společný základ, na kterém bychom mohli vystavět náš vzájemný vztah, můj pane, není-liž pravda?“ Když přikývl na souhlas, pokračovala:

„Povězte mi, pane, miloval jste Isabelle Gordonovou, svou zemřelou manželku? A byla hodně hezká? Smáli jste se spolu a plakali jste spolu? Co všechno dělala, abyste s ní byl šťastný?“

Hrabě chvíli přemýšlel a začal vyprávět: „Bella byla krásné děvče. Měla dlouhé tmavé vlasy, ne tak modročerné jako vy, spíš hřejivě temně hnědé. Byli jsme spolu zasnoubeni od dětství a navzájem jsme se dobře znali. Myslím, že jsem v ní viděl spíše svou sestru. Potom se můj otec vydal na výzkumnou výpravu do Nového světa a už se nevrátil. Král ho prohlásil za

mrtvého a já se stal hrabětem z Glenkirku. Jakub Stuart trval na tom, že se musím okamžitě oženit, abych si od Belly zajistil dědice a můj rod nevymřel. Pravda však byla taková, že král chtěl získat mou matku za milenku. Tím, že prohlásil mého otce za mrtvého a vnutil mě do role hlavy rodu, jednoduše si zajistil, že přítomnost mé matky byla na Glenkirku zcela zbytečná. Rozkázal jí, aby přijela na jeho dvůr.“

„Pro Kristovy drahé rány!“ zvolala Jasmína. „Král že skutečně podlehl chtíči po cizí ženě? Ale já myslela, že je bezvýhradně věrný královně Anně!“

„S výjimkou vášně k mé matce skutečně byl. Začalo to ještě dřív, než se oženil s královnou, ale to je dlouhá historie a já vás s ní nechci nudit, Jasmíno. Stačí, když řeknu, že moje matka uprchla ze Skotska a od té doby se domů ani jedinkrát nevrátila. Žije v Neapolském království s mým nevlastním bratrem a dvěma nevlastními sestrami. Můj nevlastní otec zemřel před dvěma lety.“

„A ona se rozhodla zůstat i poté?“ vyzvídala zvědavě Jasmína.

„Ano, nevrátila se. Ještě pořád má strach z Jakuba Stuarta, i když jsem ji ujistil, že teď je docela jiný než ve svém mládí. Matka tvrdí, že tygr své pruhy nezmění a podnebí v Neapoli že jí vyhovuje mnohem víc než skotské. Já si však osobně myslím, že vzpomínky na Skotsko má spíše smutné, zatímco s lordem Boswellem byli po celé ty roky v Neapoli výhradně šťastni.“

„A vy jste byl s Bellou šťastný?“ zajímala se Jasmína.

„Ano, byl. Bylo to hodné děvče, dobrá matka a manželka, na kterou mohl být muž hrdý.“

„Neřekl jste mi, zda jste ji miloval,“ připomněla mu Jasmína.

„Ale ano, miloval jsem ji, ale když se tak ohlížím nazpět, tak jen velmi naivním a nezkušeným způsobem. Bylo nám spolu příjemně, a kdyby tak tragicky nezahynula, určitě bychom spolu žili šťastně až do stáří.“

„Takhle jsem milovala já svého prvního manžela,“ řekla Jasmína.

„Ale toho druhého jste milovala jinak?“ zeptal se.

Jasmína se něžně usmála a dlouho mlčky okusovala kousek sýra. „Ano,“ připustila nakonec. „Rowana Lindleye jsem milovala úplně jinak. Někdy jsem měli dojem, že jsme jedno tělo a jedna duše. Vy jste ho přece znal, můj lorde. Víte, jaký to byl člověk. Laskavý a ušlechtilý. Oddaný a věrný. Uměl se smát. Že ho osud dovedl vyrvat mně i našim dětem, to snad nikdy nepochopím.“

„Ale přesto jste dokázala znovu milovat,“ připomněl jí hrabě.

Jasmína se opět usmála. „Ano. Ale Jindřicha Stuarta bylo těžké nemilovat. Všichni ho zbožňovali. Jeho přízeň jsem sama nevyhledávala, to mi snad věříte. Ve skutečnosti jsem se jí velmi bránila, ale on si zkrátka nedal říct.“ Při té vzpomínce se rozesmála. „V téhle věci si Jindřich prosadil svou a mně po něm zůstal syn, abych na to nikdy nezapomněla. Je to vzácný dar a větší, než dostane většina královských milenek.“

„Jenže tento dar vás vehnal do králova područí, madam,“ připomněl jí hrabě. „Možná jste se od prince Jindřicha měla spokojit jen se šperky a šlechtickými tituly.“

Jasmína se zasmála. „V celé Anglii neexistuje muž, který by mi mohl darovat vhodný šperk, protože moje vlastní zdaleka předčí všechno, co jste až doposud viděl. Rowan to věděl, a proto mi raději daroval MacGuire´s Ford. A Jindřich to věděl také. A pokud jde o tituly…“ Pokrčila rameny. „Narodila jsem se jako mughalská princezna. Na mě by mohla udělat dojem jen koruna královny, a ta nepřicházela v úvahu.“

„Takže madam, vy sama už vlastníte pozemky, tituly, zlato i šperky, ale přesto se za mě musíte provdat. Co vám mohu dát, abyste byla šťastná, Jasmíno?“

„Proč se staráte, jestli jsem nebo nejsem šťastná, Jamesi Leslie?“ obořila se na něho. „Král rozkázal, že se musíme vzít, a vzít se tedy musíme, ať jsem šťastná nebo nešťastná. Prohlásil jste, že Jakuba Stuarta poslechnete, protože Leslieové z Glenkirku byli vůči královskému rodu Stuartovců odjakživa poslušní. Co na tom tedy záleží, zdali jsem šťastná nebo nešťastná?“

Bylo vidět, jak hrabě zatíná zuby. Když si Jasmína Lindleyová usmyslela, dokázala být ta nejprotivnější ženská na celém světě. On jí tady nabízel velikánskou olivovou ratolest a ona ji okázale odmítala. „Madam, nejsem přece stvůra, kterou vám vnutili za trest,“ začal podrážděně. „Manželstvím se mnou se rozhodně neproměníte v mučednici. V Anglii znám nejednu šlechtičnu, která by děkovala osudu, kdyby se za mě

směla provdat. Kdysi se o tu čest ucházela i vaše nevlastní sestra.“

„Oženíte se se mnou jen z toho důvodu, že vám to Jakub Stuart nakázal, pane?“ otázala se Jasmína. „Mně se totiž nezamlouvá představa, že k naší svatbě nemáme jiný důvod než královský rozkaz. Jako mladá dívka jsem do podobného manželství sice vstoupila, ale to bylo na příkaz mého vlastního milovaného otce a mým ženichem se nestal cizí člověk.“

James Leslie dopil víno ze dna poháru. Mrzelo ho, že nápoj došel. „Skutečnost nemůžu změnit, Jasmíno,“ pravil tiše. „Když jsem před několika týdny přijel do Belle Fleurs, byl jsem na vás velmi rozhněvaný. Myslím, že jsem neměl daleko k nenávisti, a přiznávám, že jsem přemýšlel o pomstě, jež by vás na veřejnosti co nejvíce zostudila. Ovšem po nějaké době strávené ve vaší společnosti ze mě vztek vyprchal. Jste statečná žena se silnou vůlí. Jistě se najde dost mužů, kteří by podobné vlastnosti u své manželky neocenili, ale já mezi ně nepatřím. Nevím, můžu-li vám nabídnout nyní či v budoucnu lásku, stejně jako vy mi nemůžete slíbit, že mě budete milovat. Budu si vás však vážit a mohu vám nabídnout pevné přátelství. Jako má žena nebudete ničím strádat a já budu dobrým otcem pro vaše děti. To vám přísahám při duších svých vlastních zemřelých dětí.“

„Přinutíte mě, aby se svatba odehrála před celým dvorem?“ zeptala se.

Hrabě zavrtěl hlavou. „Teď už se mé pomstychtivosti bát nemusíte, Jasmíno. Můžeme se vzít bud tady v Belle Fleurs nebo na Queen´s Malvern. Záleží jen na vás, pro co se rozhodnete, nicméně vás prosím, madam, aby to

bylo brzy. Nemůžeme si totiž dovolit pokoušet královu vůli donekonečna.“

„Takže on se hněvá i na vás?“ Jasmínu to zaskočilo.

„Jistě,“ přisvědčil s úsměvem hrabě. „Král tvrdí, že když beran zažene ovci do kouta, tak ovce nemá právo rozhodovat o tom, kdy se bude smět pást. Naštěstí ho teď problémy s Carrem zaměstnávají natolik, že mu na mě nezbývá moc času, ale jistě by ho velmi potěšilo, kdybychom se vzali co nejdříve. Touží setkat se s vaším hošíčkem, protože Charlese Fredericka viděl pouze jako miminko a chlapec je přece jeho vnuk!“

„Slibte mi, že nedovolíte, aby mi ho vzali,“ zaprosila Jasmína. „Přiznám se vám, že právě z toho mám největší strach. Kdysi mi královna vyprávěla, jak jí vzali Jindřicha, že ho směla vídat jen zřídkakdy a kdykoliv toužila navštívit vlastního syna, musela se doprošovat jeho poručníků. Kdyby mi Charlieho vzali, určitě bych to nepřežila!“ Už při té pouhé představě se jí oči zalily slzami.

James Leslie natáhl ruku a setřel jí vláhu z hebkých líček. „Nikdo vám ho nevezme,“ slíbil jí vážně. „Jindřich Stuart byl dědic trůnu, a zvyk vychovávat korunní prince mimo rodinu je už zastaralý. Díky královně byl zrušen. A kromě toho, má nejdražší Jasmíno, Charles je pouze levoboček. Nikdy se nemůže stát dědicem trůnu. Důležitý je svou spřízněností s králem a královnou, nikoliv však svou budoucností.“

„Ale co když ho přesto budou chtít?“ nedala se uklidnit Jasmína.

„Budou chtít jediné, a sice podívat se na mládenečka a seznámit se s ním. Jeho poručníkem jsem se stal právě já z toho důvodu, že mě znají jako čestného muže, který chlapce nezneužije, aby si na něm vybudoval vlastní moc. Charlie zůstane výhradně se svou rodinou, to vám můžu odpřisáhnout, madam.“

„Přesto se bojím,“ přiznala se tiše.

Uchopil její ruku v rukavičce do svých velkých dlaní.

„Musíte mi důvěřovat, Jasmíno. Uznávám, že ta důvěra znamená v našich vztazích velký skok, ale i tak vás o to prosím.“ Cítil, že pod kůží rukavičky má Jasmína ledově studenou ruku. Pokusil se ji zahřát ve vlastních dlaních.

Zvedl se vítr a slunce zmizelo za shlukem mraků. Příslib jara v poledním vánku se teď v podvečer změnil na prchavý sen. Všechno nasvědčovalo tomu, že nadvláda zimy se opět vrací.

„Raději pojedeme,“ vyhrkla Jasmína, vytrhla mu ruku z dlaní a vstala. Z jezdeckých kalhot si setřepla drobečky a začala balit jídlo i přikrývku.

„Uvážíte všechno, o čem jsme spolu dnes mluvili?“ otázal se jí hrabě.

„Vezmeme se na jaře na Queen´s Malvern,“ odpověděla mu Jasmína s náznakem úsměvu, „ale prvního dubna to nebude, můj lorde. To je pro nás neslavné datum a já bych naše soužití chtěla zahájit veseleji. Souhlasíte? Možná že patnáctý duben by mohl být vhodnější den. Květen se mi nezamlouvá. Svatba v máji, hrany hrají, jak se říká.“

„Takže červen jste zcela vyloučila?“

„Že byste si vážně troufal pokoušet královu trpělivost tak dlouho?“ popíchla Jasmína hraběte škádlivě, zatímco jí pomáhal do sedla její klisny. Upřela na něho čtverácký pohled. „Červen samozřejmě považuji za líbezný měsíc, můj lorde.“

„Nevzala jste si Westleigha náhodou také zrovna v dubnu?“ zeptal se James Leslie a vyhoupl se na hřebce. Kdovíproč ho pomyšlení, že by měli svatbu ve stejném měsíci a možná i ve stejném dni, ho velmi dráždilo. Že by si tím Jasmína chtěla usnadnit zapamatování si výročí jejich sňatku? Vždyť se jí nezmění ani monogram - el jako Lindley, el jako Leslie.

„Za Rowana jsem se provdala patnáctého dubna, můj lorde,“ odvětila Jasmína maličko mrazivě. „Ale jak vidím, vy dáváte přednost červnu. Tak tedy patnáctého června. To vám jistě bude vyhovovat.“

Hrabě pocítil záchvěv lítosti. Choval se jako hlupák a ona ho nachytala na jeho vlastní vějičku. Nyní bude muset čekat o dva měsíce déle a králi to bude muset zdůvodnit on sám. Tiše zaklel a k jeho pokoření se Jasmína zahihňala, či aspoň měl ten dojem. Když se po ní ohlédl, seděla jí v obličeji nehybná maska ztělesněné nevinnosti.

Provedla ho archambaultskými vinicemi na kočárovou cestu, po níž sem původně přijel z Paříže. Pohodlně klusali po udusané hlíně, až dorazili k nenápadné odbočce vedoucí k Belle Fleurs. Tady Jasmína pobídla koně ostruhami a vlasy, dosud úhledně spoutané do uzlu, se jí uvolnily a rozpuštěné za ní vlály jako černý plamen. Hrabě povolil svému hřebci uzdu, protože si uvědomil, že až k zámku budou závodit. Když vyrovnal krok s její

klisnou, se smíchem se po něm ohlédla. Předjel ji a dříve než ona dorazil k padacímu mostu, kde zastavil, aby na ni počkal, ale Jasmína klisně uzdu nepřitáhla, prosvištěla kolem něho a tryskem se vřítila na nádvoří zámku.

Teprve tam seskočila na zem. „Vyhrála jsem!“

vychloubala se vítězoslavně.

„Ale já myslel, že závod končí u mostu!“ namítal James Leslie a sesedal z koně.

„Jak jste na to přišel?“ smála se mu.

„Je to přece logické,“ vysvětloval.

„Nesmysl!“ škádlila ho. Rozběhla se do zámku a hodila rukavice sluhovi. „Závod končí u dveří domu. Myslela jsem, že tohle ví každý!“

„Já ne!“ zavrčel trochu podrážděně.

„Proč ne?“ usmívala se.

„Protože jste mi to neráčila sdělit, madam!“ rozkřikl se hrabě.

„Dejte si trochu vína,“ doporučila mu vlídně Jasmína.

„To vám uklidní nervy, můj lorde. Propána, vždyť to byla jenom hra.“

James Leslie uchopil velký pohár s ovocným červeným vínem a jedním douškem ho z poloviny vyprázdnil.

„Když se neprozradí pravidla, je to pro mě totéž jako podvádění,“ zasyčel s očima podezřívavě přimhouřenýma. „Pokud se máte stát hraběnkou z Glenkirku, pak se musíte chovat čestně i v maličkostech.“

„Vy ale vážně neumíte prohrávat, můj lorde,“ podivila se Jasmína. „Byla to dohoda beze slov a předpokládat, že závod skončil dřív, než skončil, bylo projevem obyčejné hlouposti. Budete muset být mnohem rychlejší, pokud se máme těšit z uspokojivého vztahu, můj lorde.“

„Jste vždycky taková?“ vztekal se hrabě.

„A jaká?“

„Nemožná! Absolutně, nevýslovně nemožná!“ zahulákal James Leslie.

„Je zbytečné křičet, můj lorde,“ usmívala se na něho Jasmína. „Neřekla bych, že vám to nějak výjimečně svědčí. Tady máte takovou žilku“ - natáhla ruku a ukazováčkem se dotkla jeho spánku -, „která se ve vzteku roztepe. Budu vás muset naučit malý trik, který jsem se dozvěděla od jedné tetičky, když jsem byla ještě malá. Tím se báječně uklidníte. Musíte si sednout naprosto klidně a oprostit mysl od všech myšlenek, a potom prostě jen zhluboka nadechnout a opět dlouze vydechnout a chvíli to opakovat. To je skvělý způsob na zklidnění nervů. Sama se k němu příležitostně uchyluji.“

James Leslie cítil, jak mu žilka na spánku vybubnovává zbrklý rytmus. Existovaly pouze dva způsoby, jak to zarazit a uklidnit se - buď by musel Jasmínu na místě uškrtit - a to mu připadalo neuvěřitelně lákavé - nebo ji políbit. Rozhodl se pro to druhé.

Strhl si ji do náruče a přimkl se jí rty na ústa v tvrdém polibku. Tvrdě ji drtil v objetí, cítil na hrudi její ňadra, rozhodně plnější než tehdy před lety, než porodila své děti. Čekal, že se mu bude bránit, že dá najevo hněv. Místo toho Jasmíniny rty zněžněly a zdálo se, že mu v

objetí roztála, oplácela jeho drsnost něžnou sladkou poddajností. Toužil ji dobýt, ale místo toho shledal, že je poražený. Ohromeně ji pustil z náruče. Těšil se, že ji zaskočí, ale najednou to bylo přímo opačně.

Jasmína stála se vzpřímenými zády a vzhlížela k němu, ačkoliv ve skutečnosti se jí podlamovala kolena. „Buď zabít nebo políbit, je to tak, můj lorde?“ provokovala ho ďábelsky.

Hrabě přikývl, ale žádná chytrá odpověď ho nenapadla, takže pouze vydechl: „Kdysi jsem byl pro vás Jemmie, madam, a ne jenom váš lord. Myslíte, že bych tu poctu mohl někdy získat nazpátek?“

„Vy mě nikdy nezkrotíte, ani já vás, Jemmie,“ odpověděla. „Obávám se, že to bude příšerné manželství.“ Jasmína se však při tom proroctví usmívala.

„Bude,“ souhlasil, „o tom není třeba pochybovat, ale pomoc neexistuje. Přesto je možné dostat ještě horší manželku, než budete vy, nejdražší Jasmíno. Jak mi sama tak ráda připomínáte, jste bohatá, krásná, urozená a chytrá,“ popíchl ji něžně.

„Vždycky jsem byla dobrá manželka!“ odvětila upjatě.

„Zjistíte, že když mě nebudete ponižovat, budu vám oddaná a nepřinesu vašemu jménu hanbu, Jemmie Leslie.“

„Jinými slovy, když bude po vašem, nedojde mezi námi k žádným sporům,“ prohodil a v očích mu zajiskřilo.

„Přesně tak!“ přisvědčila Jasmína rozjařeně. „Osud mi dopřál velké štěstí, že se provdám za tak bystrého muže.“

Kapitola 5

Počasí se opět změnilo a nastaly vytrvalé předjarní deště. James Leslie a Jasmína Lindleyová se zdržovali hlavně v zámku, kde hráli šachy, karty a povídali si. Ačkoliv se znali, jeden ve druhém se ve skutečnosti příliš nevyznali. Skye udělala dobře, že je nechala o samotě. Když byly děti pryč už desátý den, hrabě navrhl, aby si příští den udělali projížďku až na Archambault a navštívili tam Jasmíniny příbuzné. Aspoň se na vlastní oči přesvědčí, jak drobotina vychází s bratránkem a sestřeničkou.

Jasmína se při tom návrhu nečekaně začervenala.

„Co se děje?“ podivil se hrabě.

Stydlivě se zasmála. „Na děti jsem skoro zapomněla,“ přiznala se Jasmína rozpačitě. „Bylo mi tady s vámi tak příjemně, Jemmie, že jsem bezmála zapomněla na svoje povinnosti.“

„Jste ta nejlepší matka na světě,“ ujistil ji hrabě. „Nikdo vám nemůže mít za zlé, že vychutnáváte chvíle strávené bez dětí. Až se vrátíme domů do Anglie, zdržíme se na dvoře jen po tu nejkratší nutnou dobu, abychom mohli trávit co nejvíc času se svou vlastní rodinou.“

„Budeme žít ve Skotsku?“ vyptávala se ho zvědavě Jasmína. „Moje matka si tam zvykla docela dobře, ale vždycky tvrdila, že léta tam jsou chladnější než v Anglii. Je Glenkirk krásný, Jemmie?“

„Nesmírně krásný,“ přisvědčil James Leslie. „Ale tam budeme trávit jenom část roku, Jasmíno. Nejspíš podzimní a zimní měsíce. Podzim je ve Skotsku tím

nejlíbeznějším ročním obdobím. Na léto můžeme vždy odjet na Queen´s Malvern a to Jindřich bude muset pokaždé odjet na své panství Cadby. A na jaře bychom vždy měli vykonat návštěvu u dvora, aby se král Jakub neurazil. Už několik let dohlížím na jeho obchody se zahraničím, ale hned po svatbě hodlám z této funkce odstoupit. Moje rodina se už mnoho a mnoho let zabývá obchodem s bankéři Kirovými. Nevím, zda si to vaše babička vůbec uvědomila, ale spojení mých zájmů s obchodní společností O´Malley-Small by mohlo přinést zisk nám všem. Tohle s ní ještě musím probrat.“

Jasmína přikývla. „Pokud jde o pobyt na našich sídlech, připadá mi váš návrh rozumný, ale u dvora bych si přála zdržovat se co nejméně.“

„Pouze do té míry, jež nám bude ku prospěchu,“ přitakal rozumně hrabě. „Musíme myslet na děti. Charlie je vévoda a Jindřich markýz. Jejich sestry jsou bohaté dědičky a na trhu s nevěstami budou jednou kralovat.“ Uchopil Jasmínu za ruku a pozdvihl ji k ústům. Vtiskl jí polibek do dlaně a na vnitřní stranu zápěstí. „A taky musíme myslet i na naše děti, nejdražší Jasmíno. Snad budoucí hrabě a k tomu bratříček a jedna dvě sestřičky?“ svůdně jí začal okusovat prsty.

Jasmína se líbezně zarděla. I z tohoto svazku budou muset pochopitelně vzejít děti, jenže až do tohoto okamžiku o tom příliš nepřemýšlela. Jak je to dlouho, co se naposledy milovala s mužem? Jejímu nejmladšímu děcku je dvaapůl roku a intimní styky mezi ní a Jindřichem Stuartem ustaly už několik měsíců před jeho narozením. S úžasem se uvědomila, že to jsou už téměř tři roky. Navykla si na život bez muže. Bez muže ve své

posteli. Pamatuje si vůbec ještě pravidla té hry? Oheň v krbu praskal a šlehal, plameny házely po stěnách skvrny světla a stínu, zatímco venku déšť vybubnovával tichý rytmus na okenní tabulky.

James Leslie si povšiml, že Jasmíninou tváří se kmitl zmatek, a uvědomil si, jaká se mu nyní nabízí příležitost. Ovšem k jeho překvapení Jasmína vytáhla ruku z jeho dlaní a z krásného obličeje jí začišelo zoufalství. Zavrtěla hlavou a utekla z hlavní síně. Vida, pomyslel si hrabě, tak ona to cítí také. Nebyla stydlivá, to mu bylo jasné, vždyť Jasmína Lindleyová je zkušená žena.

Přesto v jeho přítomnosti pociťovala jistou plachost, jež hraběte udivovala, protože dosud nedokázal zapomenout na tu vášnivou milenku z oné neuvěřitelné noci, kterou spolu prožili už před lety.

Uvažoval, zda má jít za ní, ale nakonec tu myšlenku zavrhl. Zkusil vzít v úvahu možnost, že si zde ve Francii našla milence, ale podle něho to nepřicházelo v úvahu. Jediný milenec, jehož si Jasmína kdy vpustila do lože kromě něho a svých manželů, byl Jindřich Stuart. Tu ho nečekaně osvítilo poznání. No ovšem! Jinak to zkrátka nemůže být! Po princi už jedinkrát nespala s jiným mužem! Tiše se zasmál pod vousy. Jasmína, která nesnášela být v sebemenší nevýhodě, prožívala rozpaky nad jejich budoucím milováním. Byl v pokušení rozběhnout se za ní a ukonejšit ji, naštěstí si však uvědomil, že by to byla chyba. Bude se muset Jasmíně dvořit, jak se ještě žádné ženě v životě nedvořil. A Isabelle se ve skutečnosti nikdy nedvořil, protože si byli zasnoubeni od útlého dětství a všichni z jejich okolí považovali za samozřejmost, že jednoho dne dojde k

sňatku. Své zemřelé manželce se tedy dvořit nemusel a po její smrti nepotkal jedinou, kterou by se mu chtělo získat a oženit se s ní.

Představa, že se dvoří své budoucí ženě, ho zaujala, ale současně nezapomínal, že se ve skutečnosti nebude ucházet o její ruku, nýbrž o její důvěru, aby si probojoval cestu nejen do jejího lože, ale i do jejího srdce. Čím by ji mohl potěšit? Vždyť jí nic nescházelo! James Leslie si přiznal, že nemá sebemenší tušení, jak se ucházet o ženu, která má úplně všechno. Kdyby to byla prostá dívka, mohl by si ji naklonit šperky a jinými cetkami. Už poznala, že její děti má rád, takže tímhle by na ni také dojem neudělal. Co tedy zbývá? Nakonec si přiznal, že musí požádat o radu madam Skye. Ta myšlenka ho hlasitě rozesmála. Nechat si radit od té krásné a ďábelské stařeny? Proč ne! Udělá to, protože Skye zná Jasmínu nejlépe a je, pokud její pověst nepřehání, nejzkušenější a nejchytřejší žena v Anglii, aspoň pokud se lásky týče.

James Leslie si nalil další velký pohár rudého vína a uvelebil se u krbu, kde ten lahodný nápoj začal zvolna upíjet. Zítra zajedou na Archambault. Bylo mu jasné, že Jasmína tam stráví veškerý čas s dětmi. On může mezitím požádat madam Skye o radu, jak si získat její vnučku. A také ji nakonec získá.

Ráno se Jasmína chovala, jako by mezi nimi bylo všechno při starém. Přišla k tabuli oblečená už na cestu, v jezdeckých kalhotách ze silné zelené vlny, vysokých kožených botách, nabírané batistové haleně a kožešinou podšitém plášti se stříbrnými a kostěnými knoflíky. Jedla se zdravou chutí, což hraběte současně bavilo i okouzlovalo. Potrpěl si na ženy, které uměly ocenit dobré

jídlo a s každým soustem si zjemněle nehrály na talíři. Jeho matka byla také taková. Takhle po ránu Jasmína nikdy nepila víno. Místo toho jí sloužící donesli velkou misku z modrobílého porcelánu, nalily do ní horkou tekutinu a Jasmína ji labužnicky vysrkala.

Zvědavě sejí zeptal: „Co to vlastně pijete, Jasmíno?“

„Jmenuje se to čaj,“ vysvětlila. „Chtěl byste to ochutnat, Jemmie? Adali, přines další misku pro hraběte!“ Usmála se na něho. „Vaří se z horké vody a z lístků čajovníku, který je domovem právě v Indii. Listy se před použitím usuší nebo jinak upraví. Připravuje se z nich velmi lahodný nápoj. Moje matka a tety do čaje často přidávaly i hřebíček nebo skořici, aby jeho chuť a vůni ještě znásobily.“

Jasmínin komorník postavil před hraběte hlubokou misku a z karafy mu do ní nalil trochu vřelého čaje.

„Tohle je černý čaj, můj lorde,“ vysvětlil. „Číňané pěstují zase zelené odrůdy.“

„Ty jsou jemnější,“ dodala Jasmína. „Náš indický čaj je mnohem silnější nápoj. Ochutnejte, Jemmie!“

James Leslie upil horké tekutiny a zjistil, že má sice příjemnou chuť, ale ani zdaleka tak povzbuzující jako víno, pivo nebo mošt.

„Mám v plánu navrhnout babičce, že bychom mohli do Anglie dovážet i čaj,“ svěřila se Jasmína. „Holanďané to dělají už šest let, ale protože nemají potuchy, jak ho správně prodávat, nemají s ním zvláštní úspěch.“

„Holanďané jsou vynikající obchodníci,“ namítl hrabě.

„To samozřejmě jsou,“ souhlasila, „ale přesto netuší, jakým způsobem se má čaj prodávat. Čaj není koření ani sukno, které snadno vnutíte každé hospodyni na trhu. Čaj se musí nabízet především bohatým a mocným. Teprve když si na něj zvyknou horní vrstvy a udělají z něj nápoj vyvolených, začnou se po něm pídit i prostší lidé.“

Jasmínin nástin obchodní taktiky hraběte překvapil. Sice už od začátku věděl, že je to chytrá žena, ale její inteligenci řadil spíše k ženskému zdravému rozumu, zatímco šlo zřejmě o víc. „Zřejmě máte pravdu, Jasmíno,“ přisvědčil zamyšleně. „Ano, umím si představit, že když čaj budou pít vybrané třídy, dodá mu to módnosti a všechno obyvatelstvo po něm naráz zatouží.“

Jasmína se zvedla od tabule. „Promluvíme si o tom s babičkou,“ navrhla. „Pojďte, Jemmie, vydáme se na cestu. Neviděla jsem ta svá zlatíčka téměř dva týdny a už se jich ani nemůžu dočkat!“

Jeli do Archambaultu nejkratší cestou, takže tam dorazili za chvilku, a Jasmína vmžiku slétla z koně a vrhla se k dětem, čekajícím na schodišti vznosného zámku, aby je všechny naráz popadla do láskyplného objetí. Na horním schodě stála madam Skye s urozeným džentlmenem, v němž James Leslie správně poznal hraběte de Cher. Alexandre de Saville potřásl hostu pravicí a přivítal ho. Hrabě z Glenkirku pak políbil madam Skye na bledé tváře.

„Tak, Jamesi Leslie,“ oslovila ho stará paní a zavěsila se do něho, když vcházeli do zámku, „udělal jste s mou vnučkou nějaké pokroky?“

„Svatba bude patnáctého června,“ odvětil hrabě.

„Výborně! Těší mě, že jste v téhle věci přivedl Jasmínu k rozumnějšímu přístupu,“ pokývala spokojeně Skye.

Vešli do elegantního salonu a hrabě si všiml, že tam jsou úplně sami.

„Potřebuji vaši radu, madam,“ šel rovnou k věci, „a jelikož se v téhle chvíli těšíme soukromí, možná je vhodné obrátit se na vás teď.“

Skye užasle povytáhla ladné obočí. „Vy že chcete ode mě poradit? Zajímavé,“ prohodila s náznakem úsměvu.

„Že byste, pane, konečně uznal, že nejsem váš nepřítel?“

Hrabě se zasmál. „Myslím si, že jste mazaná intrikářka, madam, ale o vaši radu stejně stojím. A jinak máte pravdu, za nepřítele vás už nepovažuji. Ostatně, kdoví, jestli jste jím vůbec kdy byla.“

Posadili se na čalouněnou pohovku a hrabě uchopil Skye za ruku. „Dospěl jsem k názoru, že pokud jde o záležitosti intimní povahy, začala se u Jasmíny projevovat plachost. Jakmile se situace vyvine za určitou mez, je znát, že se necítí dobře. Ale samozřejmě nevěřím, že patří k chladným ženám.“

„Hmmm,“ udělala Skye.

„Vzal jsem v úvahu nejrůznější důvody její ostýchavosti, ale jako pravděpodobný mi připadá pouze ten, že od narození malého Charlieho už nebyla s mužem. Myslím, že si připadá v nevýhodě.“

„Pro Kristovy drahé rány!“ zvolala nevěřícně Skye. „Co se to děje s tím děvčetem? Jste přece pohledný a dobře

stavěný a ona s vámi už jednou v loži byla a rozhodně si nenaříkala!“

„Jenže nám je manželství vnuceno jako povinnost,“ připomněl hrabě. „Mám dojem, že bych se jí měl dvořit, ale jak se má muž dvořit ženě, která má všechno, nač pomyslí? Co můžu udělat, či přesněji co jí můžu nabídnout, aby o tom ještě neslyšela či to dokonce neměla? S mou první ženou jsme si byli zaslíbeni od dětství. Isabelle jsem se nedvořil, ale byli jsme velmi mladí a zvyklí jeden na druhého. Naše rodiny daly k sňatku souhlas už dávno, ostatně, tehdy se to tak ve Skotsku dělalo zcela běžně.“

Skye přikývla. Tak tohle byl uzlík, který si zasloužil rozpletení. Ani ve snu by ji nenapadlo, že Jasmína, jinak po všech stránkách prakticky uvažující žena, se bude chovat jako nezkušená panna, považte, matka čtyř dětí! To bylo prostě k smíchu! „S vnučkou si co nejdřív promluvím,“ slíbila hraběti.

„Ne, madam, snažně vás prosím, to ne!“ zapřísahal ji James Leslie. „Styděla by se, že jsem prokoukl její malé tajemství. Spíše mi laskavě poraďte, jak jí udělat radost, aby se v mé přítomnosti přestala chovat tak plaše a náš vztah se mohl přirozeně vyvíjet.“

„Ať se propadnu!“ zaklela Skye vášnivě. „Co je to dneska s těmi mládenci? Za mých časů byli muži jinak smělí! Popadli ženu do náruče a vůbec se jí neptali na dovolení! Žádná z mých dcer se v tomhle nevyvedla po mně, jen tahle jediná vnučka. Svého cíle dosáhnete, když budete troufalý a galantní a přestanete Jasmínu obcházet jako kočka misku horké kaše.“

„Ale madam Skye…“ pokusil se ji James Leslie přerušit.

„V tomhle případě nepřicházejí žádná ale v úvahu, Jamesi Leslie!“ odsekla mu stařena přísně. „Jestlipak víte, že Jasmínin dědeček mě svedl hned při našem prvním setkání? Podobně jako Jasmína jsem oplakávala smrt manžela a neměla jsem žádného milence, ale Adam mě chtěl, tak si mě beze všech cavyků také vzal.“ Pohled jí při té vzpomínce zněžněl. „Mělo mi hned a na místě dojít, že to je ten pravý muž pro mě, ale musela jsem přežít ještě další dva manžely, než jsem si uvědomila, že svým prvním mužným a nebojácným útokem na mou čest si ve skutečnosti vydláždil cestu do mého srdce. Byli jsme spolu šťastní a věřili jsme, že budeme vedle sebe žít navždy.“ Stará dáma se na chvíli odmlčela, pak si ztěžka povzdechla a opět vzhlédla k hraběti z Glenkirku.

„Skočte po první příležitosti, k sakru! Dejte mé vnučce okusit žhavou vášeň! Tím překonáte všechny její zábrany i nepřátelství, jež před vámi pociťuje!“ Skye se zlomyslně uchechtla. „Tomu děvčeti namouduši závidím, hrabě.“

James Leslie pozdvihl její starou ruku ke rtům.

„Děkuji,“ pravil vděčně.

Přikývla. Modré oči jí jiskřily čtveráctvím i hlubokou moudrostí. „Soudím, že byste měl zůstat s Jasmínou o samotě ještě dalších pár týdnů, Jamesi Leslie. Co byste říkal tomu, kdybych vzala děti na návštěvu Paříže a odtud je zavezla rovnou domů, na Queen´s Malvern, kde bychom na vás počkali? Už máme půlku března a já musím začít s přípravami na svatbu a dát vědět všemu příbuzenstvu. Tady ve Francii se tedy beztak už moc dlouho zdržet nemůžu. Děti by matku pořád

rozptylovaly, tak by snad mohly cestovat v doprovodu své prababičky?“

„Souhlasím s vámi, madam,“ přisvědčil hrabě a měl co dělat, aby potlačil smích, jenž se mu dral do hrdla. Už předem věděl, že stará dáma nedovolí, aby se Jasmínina drobotina ještě vrátila na Belle Fleurs, jen neměl představu, jak to chce navléknout. Ovšem madam Skye byla ve vymýšlení taktik jedním slovem nepřekonatelná.

„Najmu tedy družinu ozbrojenců, aby vás doprovodila nejprve do Paříže a potom až na pobřeží. Cesty nejsou zvlášť bezpečné, jak si jistě sama uvědomujete, obzvlášť když nám teď na obzoru hrozí další válka.“

„Ach ano, to je rozumné rozhodnutí,“ schválila Skye.

„A pokud vím, Alexandr nám více než ochotně zapůjčí své vlastní ozbrojence.“

Dveře salonu se prudce rozlétly a dovnitř vpadla rozčilená Jasmína. „Co jsem to právě slyšela od Jindřicha, babičko? Že prý chceš odvézt děti do Paříže? To nedovolím!“

„Holčičko moje, nechovej se přece tak pošetile,“ pokárala ji něžně babička. „Ano, za pár dnů vyrazíme do Paříže a odtud budeme pokračovat přímo do Anglie, kde se pustíme do příprav na tvou svatbu. Také musím o tvém návratu uvědomit rodinu. Mezitím budete mít tady s lordem Lesliem dost času si na sebe zvyknout a navzájem se lépe poznat. Máš velké štěstí, že ti pomůžu aspoň na čas zbavit se břemene povinností, Jasmíno.“

Jasmína se hněvivě obrátila k hraběti. „A vy s tím plánem souhlasíte?“

Nejprve ji chtěl uklidnit, ale naštěstí si vzpomněl na radu madam Skye a přisvědčil: „Ano, souhlasím, moje drahá. Uvědomuji si, že jsem sobecký, ale tentokrát vás příliš chci pro sebe.“

„Ach?“ Lehýnce zrůžověla v tváři.

„Jistě jste se už přesvědčila, že vaše dětičky zbožňuji, drahoušku Jasmíno, ale žením se já a ne ti drobečci,“ zašeptal, popadl Jasmínu za ruku a toužebně ji políbil.

„Tento čas o samotě je vzácný, má nejdražší Jasmíno, a já ho musím mít!“ Stejně jako musím mít vás! Ta věta zůstala sice nevyslovená, ale naznačená zcela jasně a oba jí velmi dobře porozuměli.

„Takže,“ usmála se zářivě Skye, „je všechno domluveno. Utíkej zpátky za dětmi a těš se s nimi až do večera, holčičko moje. Musím tu tvého snoubence minutku dvě zdržet, abychom spolu probrali svatební přípravy, pokud jde o jeho rodinu.“

Zachmuřená Jasmína vyšla ze salonu.

„Co ještě potřebujete vědět?“ zeptal se hrabě stařeny, když je mladá žena nechala o samotě.

Skye se rozesmála. „Ale nic, jen jsem chtěla, aby Jasmína měla o čem přemýšlet bez dalšího rozptylování. To jste provedl skvěle, můj lorde. Vystupoval jste pevně, nicméně láskyplně. Pokračujte v tom a co nevidět dosáhnete svého cíle.“

Po chvíli se James Leslie připojil k Jasmíně a dětem, které byly nadšením bez sebe a rozběhly se k němu s pokřikem: „Tatínku! Tatínku!“ Hrabě potřásl Jindřichovi rukou a ostatní děti políbil vřele na tvářičku. Celá

čtveřice mláďat se těšila vynikajícímu zdraví a podle všeho si tu s bratránkem a sestřeničkou báječně užívala.

„Už brzy se vrátíme do Anglie!“ hlásil důležitě Jindřich.

„Já vím,“ odpověděl hrabě. „A já s vaší matkou přijedeme co nevidět za vámi a patnáctého června budeme mít svatbu na Queen´s Malvern. Budeš mi stát po boku jako můj svědek, Jindřichu?“

Maličký markýz z Westleighu nadšeně přikývnul:

„Ano, tatínku, to budu a moc rád!“ Potom trochu zvážněl. „Nezlobíte se, že vám říkáme tatínku? Já vím, že jste se ještě s maminkou nevzali, ale…“

„Je mi ctí i potěšením, že mě sami chcete v téhle roli, Jindřichu,“ ujistil ho James Leslie.

„Naučíte mě, jak se správně zachází s mečem?“ vyptával se Jindřich.

„Začneme s tím hned v létě,“ slíbil hošíkovi hrabě.

Den uběhl rychle jako voda. Poseděli u bohatě prostřeného stolu s hrabětem de Cher a jeho manželkou Helenou a jejich dvěma dcerami Gáby a Antoinette, jež přijely rovněž na zámek, aby se seznámily s hrabětem z Glenkirku.

„Známe vaše bratránky, jsou to Leslieové de Peyracs,“ poznamenala Gáby. „Je dokonce možné, že naše dvě rodiny se spřízní sňatkem.“

„Kéž se to ukáže výhodné pro obě strany,“ zamumlal hrabě zdvořile. „Strýc mé matky je, samozřejmě, už

dlouho po smrti, ale jeho starou vdovu Adele nemám nijak zvlášť v lásce. Vládne prý rodině železnou rukou, aspoň co jsem slyšel.“

Gáby přikývla. „Tu starou ježibabu znám jako své boty, ale tady se jedná o jednu z jejích pravnuček, jež by se měla provdat za našeho prostředního syna. Budou bydlet s námi v Loiře a ne v Chateau Petite.“

Rozhovor se i nadále odvíjel v tomto duchu. Porovnávání rodinných událostí, místní klepy a zvědavé otázky ohledně svatby mezi Jasmínou a hrabětem. De Savilleovi upřímně litovali, že se svatba nebude konat na Belle Fleurs, ale samozřejmě chápali, proč mladý pár čeká s tímto krokem až do Anglie, a přáli mu hodně štěstí. Nakonec se přiblížil večer, odjezd už nebylo možné dále odkládat a Jasmína neměla daleko k pláči.

„Nesmíte rozlítostnit děti, drahá,“ napomenul ji šeptem hrabě.

„Přestaňte mě v jednom kuse napomínat, abych neplakala před dětmi, ano?“ utrhla se na něho, ale mezitím se už její smutek rozplynul.

„Vzkažte včas, kdy máte v plánu přijet!“ připomínala jim Skye. „Už se těším, až budete doma. Nezapomeň, že prvního května přijede i tvoje matka a bratři. Ach Bože, jak bude moje Velvet ráda, až po takové době konečně uvidí svoje vnoučata!“

„Nemůžu se ubránit dojmu, že s Jemmiem mnou manipulujete, babičko,“ huhlala Jasmína zachmuřeně.

„Ale holčičko drahá, kde jsi přišla k tomu hroznému podezření?“ užasla Skye. „Prokazuju ti přece velkou

laskavost. Pokud si myslíš, že v mém věku a navíc v hlubokém smutku je snadné cestovat v doprovodu čtyř neposedných dětí, pak se mýlíš, protože lepší by pro mě bylo je nechat u tebe.“

„Kdybych si tady děti nechala, nejspíš bys dostala záchvat,“ popíchla Jasmína babičku škádlivě. „Ano, oceňuji sice tvoji laskavost, ale bude se mi po nich stýskat.“ Láskyplně stařenu objala.

„Hlavně si užij klidu, ty moje chytrá lištičko,“ usmála se její babička. „Uvidíme se v Anglii, a zase se tady s tím pohledným ženichem nezdržuj příliš dlouho, i když na druhou stranu bych ti nemohla mít za zlé, kdybyste tady okusili něco z líbánkových rozkoší, dokud jste ještě sami ve Francii. Přichází jaro, Jasmíno, a míza se rozproudí ve všem živém.“

Jasmína a hrabě se Skyeině poznámce na rozloučenou srdečně zasmáli. Cestou na Belle Fleurs se Jasmína zeptala: „Dokážete si ji představit zamlada?“

„Ta představa je přímo děsivá,“ odvětil James Leslie s úsměvem. „Neměla byste dnes večer chuť na partii šachu, madam?“

„Po koupeli jistě,“ přisvědčila Jasmína. „Nejste už z těch věčných porážek unavený, Jemmie?“ Uličnicky se zahihňala a pobídla svou klisnu do klusu, aby si s hrabětem opět dala krátký závod k zámku. Tentokrát ovšem hrabě nezastavil u mostu a ujížděl se svým hřebcem až na vnitřní nádvoří, kam dorazil s náskokem několika koňských délek před Jasmínou.

„Když váš hřebec má mnohem delší nohy než moje kobylka,“ stěžovala si Jasmína líbezně. „Jen počkejte, až

zase budu mít pod sedlem svého velkého hřebce! Teprve potom si budeme rovni!“

„A já bych řekl, že rovni si jsme už teď,“ zasmál se hrabě a dvorně pomáhal Jasmíně ze sedla. Potom ji pomaloučku a lenivě políbil a vychutnával její rty s provokativní smyslností. „Nemusíte čekat až do Anglie, Jasmíno, abyste měla pod sebou velkého hřebce,“ šeptal jí mazlivě a rty jí laskal po zbloudilém pramínku vlasů, který se jí během jízdy uvolnil z účesu. Mohutnýma rukama ji pevně svíral kolem štíhlého pasu.

Dýchala vůbec? Ano, ale sotva postřehnutelně. Dlaněmi se jí propaloval skrz měkce vydělanou kůži jejího pláště a látkou haleny. Jeho ústa na jejích rtech ji děsila, ale když se jí nosem zabořil do vlasů, hlava se jí zatočila závratí. Honem se ho zachytila za ramena a podepřela se o jeho svalnaté tělo. „Mám strach, že na mě jděte moc zhurta, Jemmie,“ zašeptala sevřeným hrdlem.

„A já mám zase strach, že na mě jdete moc pomalu, Jasmíno,“ odvětil pohotově. „Oba jsme už dávno dospělí a dobře známe tu cestu, po které se ubíráme.“ Obličej se mu rozzářil úsměvem a v koutcích zelených očí se mu rozprskly pobavené vějířky vrásek. „Pojďme dnes večer hrát šachy o nějakou cenu, Jasmíno. Souhlasíte?“

Přikývla. Jamesovy ruce jí na jejím těle připadaly tak silné! „A jakou sázku navrhujete, pane?“ Náhle se jí zmocnila naprosto neodolatelná touha ocitnout se před ním nahá. A mít před sebou bez šatů i jeho. Copak zešílela? Zoufale se snažila zahnat ty zlomyslné představy zamysli, ale byl to předem prohraný boj.

„Pokud vyhraju,“ odpověděl tiše, „přijdu do vašeho lože ještě dnes večer, Jasmíno.“ Pevně a neuhýbavě se jí zahleděl do očí.

„A když prohrajete?“ otázala se stísněně.

„Pak si sázku můžete vybrat sama,“ odpověděl.

„Do mého lože nepřijdete dřív než po svatbě.“ Ta slova jí vyklouzla z úst rychleji, než se nad nimi stačila vážně zamyslet. Proč jsem je proboha vůbec vyslovila, ptala se sama sebe. James Leslie odtáhl dlaně od jejího pasu a Jasmínu zabolel náhlý pocit ztráty. Copak si skutečně představovala, že si ho udrží od těla až do polovičky června? Ted už bylo pozdě litovat.

Hrabě se zasmál. „Platí, madam?“ prohlásil a odváděl ji do zámku. „Těším na naši šachovou partii - i na ty chvíle po ní.“

„Na tak průměrného hráče jste přehnaně sebevědomý, Jemmie,“ odsekla Jasmína rázně. Jeho chování ji neuvěřitelně dráždilo.

„Nemám v úmyslu dnes večer prohrát, Jasmíno,“ odpověděl jí pobaveně. „Cena pro vítěze je příliš lákavá, než abych si mohl dovolit o ni přijít.“

Jasmína se mu vytrhla a vyběhla po schodech do své ložnice, kde komorným přikázala, ať jí okamžitě připraví koupel. Rohana a Toramalli spěchaly její rozkaz vyplnit.

„Jste nějaká rozrušená,“ povšiml si Adali. „Co vás tak vyvedlo z míry, paní?“

„Souhlasila jsem, že si s lordem Lesliem zahraju šachy, a aby byla hra zajímavější, určili jsme si cenu pro vítěze.

Myslím, že jsem se zachovala hloupě, Adali, protože sama nevím, zda vůbec toužím vyhrát.“

Eunuch se rozesmál a pomáhal jí přitom vyprostit se z oblečení. „Vyprávějte,“ vybídl Jasmínu. Když skončila, začal se prohýbat smíchy. „Ách, princezno moje, kdysi dávno, když se váš otec snažil vlákat poprvé do postele vaši matku, zahrál si s ní šachy. Bylo to v královském městě Fatehpur-Sikri. Vaši rodiče stáli spolu na balkoně. Nádvoří pod nimi představovalo jednu obrovskou šachovnici z černobílých mramorových čtverců. Figurky tvořili živí otroci, nazí až na šperky, s výjimkou krále a královny, kteří byli pochopitelně ve skvostných oděvech zkrášlených nádhernými klenoty.“

„A moje matka vyhrála?“ vyzvídala Jasmína na Adalim.

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, nevyhrála. Ovšem oni dva hráli jen o polibek. Teprve o několik večerů později dosáhl váš otec svého cíle.“

Teď přišla se smíchem řada na Jasmínu. „Takže historie se opakuje, Adali,“ poznamenala.

„Víte určitě, že se s ním chcete milovat už teď, má princezno? Byl jsem svědkem toho, jak zdráhavě se vůči hraběti chováte.“

„Musím se za něho provdat, Adali,“ připomněla mu, „a zjistila jsem, že mi začíná být sympatický. Miluje děti a ty na oplátku milují jeho, a ode mě bude chtít syny. Datum svatby je určeno a mně se náhle už nechce donekonečna odkládat nevyhnutelné. Když jsme před chvílí spolu mluvili na nádvoří, začaly se mi hlavou honit velmi znepokojivé představy právě o Jamesi Lesliem.

Mám dojem, že nastal nejvyšší čas ukončit svůj celibát, Adali.“

„Budete muset postupovat velmi chytře, princezno,“ radil Jasmíně věrný sluha. „Pokud by měl lord Leslie jen sebemenší podezření, že jste ho nechala vyhrát, jistě by se nesmírně urazil.“

Jasmína si s úsměvem nechala pomoct při lezení do kádě. „Můj otec byl nejlepší šachista v celé Indii,“ připomněla Adalimu, „a přitom se nikdy nedozvěděl, že jsem ho nejednou nechala vyhrát, nemám pravdu?“

Adali se zazubil. „Máte, princezno. Mogul nikdy nezjistil, že žák předčil učitele. Byla jste ve svém podvádění velmi důmyslná.“

„A věř mi, že tu dovednost jsem neztratila,“ ujistila ho Jasmína.

Adali odešel, aby v hlavním sále připravil šachovnici. Rohana a Toramalli, jež byly u rozhovoru Jasmíny s

Adalim, svou paní pečlivě vykoupaly, zabalily ji do osušky a usadily vedle ohně. Zatímco jí Rohana navoněným kartáčem zvolna pročesávala dlouhé černé vlasy, až se ta hedvábná houština třpytivě leskla, Jasmíně hlavou proplouvaly lenivé útržky myšlenek. Najednou si uvědomila, že je unavená. „Podej mi trochu vína, než se zhroutím,“ požádala Toramalli. „Jsem po té koupeli celá zesláblá.“

„Co si vezmete na sebe?“ otázala se Toramalli, když své paní podávala pohár červeného vína.

„Nejlepší bude župan,“ usoudila Jasmína.

Komorná přikývla a vybrala nádherný hedvábný župan v syté švestkové modři, který donesla ke své paní. Ta vstala a pozvedla paže, takže osuška se z ní svezla k zemi. Župan měl dlouhé vlající rukávy a zapínal se na malou zlatou žabku těsně pod Jasmíninými prsy. Rohana pak své paní svázala kadeře dozadu stříbrnou stužkou. Modrostříbrné pantoflíčky pak završily oblečení lady Lindeyové.

Jasmína dopila víno, jež ji skutečně osvěžilo, a přikázala komorným, aby jí čerstvě povlékly postel. „To krásné, levandulí navoněné povlečení, co jsme zrovna dostali z nedalekého kláštera,“ rozhodla. Potom z ložnice zamířila do hlavního sálu, kde našla čekajícího Jamese Leslieho. Užasle se zadívala na jeho oblečení. „Skotský kilt?“ podivila se.

„Skotové chodívají do bitvy výhradně v kiltu, Jasmíno, a dnes večer jsem připraven svést s vámi na šachovnici nefalšovanou válku.“

Košili u krku měl rozhalenou a Jasmína viděla hustý porost na jeho hrudi. Pohledem zabloudila k dlouhým svalnatým nohám pokrytým tmavými chlupy. Kolena měl oblá a pěkná. Jasmína se přiměla odtrhnout oči od jeho těla a snažila se zachovat klid. Marně. Náhle si připadala jako hárající fena, trápilo ji horko i zima současně. Co to říkala babička o jaru a proudící míze? „Vidím, můj lorde, že jako vždy jste příliš sebevědomý,“ zamumlala tónem, do něhož se snažila vložit lhostejné pohrdání.

Ze smíchu, jenž se hraběti vydral z hrudi, bylo znát, že ví svoje. „Cítím neobyčejně silnou touhu,“ sdělil jí,

„políbit vás na to malé mateřské znaménko, drahoušku Jasmíno.“ A než se vzpamatovala, přesně to také udělal,

přitiskl ústa na škádlivé znaménko krásy mezi jejím horním rtem a levou nosní dírkou.

„Jste příliš smělý, pane!“ pokárala Jasmína hraběte a rázně ho odstrčila. „Pojďte, začneme hrát.“ Posadila se na židli s čalouněným opěradlem vedle krbu a ukázala na protější židli. „Můžete začít,“ vybídla ho.

James Leslie nevzrušeně posunul pěšce do známého a ničím výjimečného zahájení. Potom pohlédl Jasmíně do očí. „Tak tohle na zvlášť ctižádostivé zahájení nevypadá,“ popíchla ho jedovatě Jasmína, ale sama také provedla zcela typický tah.

Zabrali se do hry. Jasmína přitom nepřestávala hraběte provokovat jízlivými poznámkami, jež pronášela přehnaně sebevědomým hlasem. Hrála soustředěně a hrabě neměl sebemenší tušení, že jeho soupeřka zvolna získává převahu, takže co nevidět bude moct polapit královnu a vyhrát tak celou partii. Udělala tah, ale hned nato tiše zaklela a natáhla ruku, aby zjevně hloupý krok napravila, ovšem hrabě ji zarazil a důrazně zavrtěl hlavou.

„Ale já to tak nemyslela!“ hájila se Jasmína vášnivě.

„Na okamžik jsem se dala rozptýlit. Přece byste nechtěl vyhrát pouze zásluhou mé roztržitosti, Jemmie? To není spravedlivé!“

„Pustila jste figuru,“ připomněl jí klidně.

„Ale nechtěla jsem, pane! Jednala jsem v zamyšlení!“ vykřikla rozhořčeně.

„Kdyby tomu bylo obráceně, Jasmíno, dovolila byste mi opravit tah?“ zeptal se jí vážně.

Jasmíniny drobné zoubky se zahryzly do spodního rtu. Neodpověděla.

James Leslie se naklonil nad šachovnici, uchopil svou figuru z černého onyxu a mlčky dokončil vítězný tah, kterým získal Jasmíninu královnu. Jasmína prudce vyskočila a pokusila se utéct. James Leslie byl však rychlejší, svalnatou paži jí bleskově ovinul kolem pasu a přitáhnul ji až k sobě. „Kdepak, madam, vy tu zůstanete tak dlouho, dokud nesplatíte svůj dluh!“ oznámil jí tiše a druhou rukou pevně podebral jeden Jasmínin prs. V uchu Jasmínu zašimral jeho teplý dech a rozechvěl ji po celém těle. „Jasmíno,“ vydechl jí do vlasů, „nesmírně toužím opět vás mít. Na tu dávnou společnou noc jsem nikdy nezapomněl.“ Palcem jí kroužil po bradavce, až se napjala a rozhořela se.

„Služebnictvo…“

„Dostalo od Adaliho příliš dobrý výcvik, než aby vešlo do síně jinak než na zavolání,“ zasmál se hrabě, mohutným chodidlem v punčoše odstrčil stolek se šachovnicí a stáhl Jasmínu na hustou kožešinovou předložku před krbem. Zručnými prsty zápolil okamžik se zlatou sponou jejího županu a nakonec ji rozepnul a rozhrnul temně modré hedvábí, pod nímž se vynořilo její nahé tělo. Zadíval se na ně téměř s bázní.

„Jak je možné, že i po čtyřech dětech máš stále postavu vzrušující mladé dívky?“ podivil se hlasitě. Špičkami prstů přejel Jasmíně po štědré křivce ňader.

„Nemám,“ namítla potichounku. „Břicho už dávno nemám ploché a ňadra mám mnohem plnější, než když

jsi je takhle viděl naposledy. Teď už mám tělo zralé ženy, Jemmie Leslie.“

„V mých očích jsi to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy spatřil,“ ujistil ji a sklonil tmavou hlavu, aby ji políbil na levý prs. „Máš nádherná ňadra.“

„Nedovolím, abych dál byla v takové nevýhodě!“ oznámila hraběti Jasmína a začala mu rozepínat košili, kterou mu okamžitě shrnula z ramen až do pasu. „Co vlastně nosívají Skotové pod kiltem, Jemmie Leslie?“ škádlila ho provokativně.

Hrabě se zazubil, vstal a uvolnil si oděv, takže kilt i košile mu spadly k nohám. „Pouze odznak své mužnosti, madam!“ odpověděl jí a vykročil z oblečení.

„Ještě si sundej punčochy!“ přikázala mu přísně.

„Nebudu se přece milovat s někým, kdo má holý zadek a punčochy na nohou!“ Při těch slovech sama odkopla pantoflíčky.

Pochechtávající se James Leslie splnil Jasmínin příkaz a konečně se položil vedle ní na ovčí kožešinu.

„Vzpomínáš si na to naše dávné milování?“ zeptal se.

Jasmíně se rty roztáhly v něžném úsměvu. „Jistě,“ přisvědčila. „Bylo to u mého strýce na Večer tříkrálový. Svedli jsme jeden druhého, ale Sybby nás nachytala a ztropila strašný poprask. Můj nevlastní otec mě chtěl honem provdat, aby mi zachránil pověst. Chudák Alec v pasti mezi svými dcerami. Jedna z nich se za tebe zoufale toužila provdat, nebo si to aspoň Sybilla namlouvala.“

„A ta druhá se za mě provdat odmítla,“ připomněl jí.

„Prohlásila jsi, že k oltáři se nedáš dohnat proti své vůli.“

Jízlivě se na ni usmál. „A vidíš, teď jsi tady se stejným mužem, kterého jsi před lety odmítla. Tehdy jsem byl do tebe zamilovaný. Vědělas to?“

Jasmína zavrtěla hlavou. „Ne,“ přiznala se. „Nevěděla.“

James Leslie se sklonil a přejel jí ústy po rtech. „Nu, ale bylo to tak, můj drahoušku Jasmíno. Tehdy jsem se do tebe k smrti zamiloval, ale když jsem konečně sebral odvahu zajít za tvými prarodiči, už jsi byla zaslíbená Rowanu Lindleyovi. Přišel jsem pozdě. To proto tě teď nesmím nechat uniknout, Jasmíno. Už nikdy nedovolím, abys mi unikla!“

„Propána, to zní ale výhružně,“ usmívala se a hladila ho po mužně hezkém obličeji. „A já v téhle věci nerozhoduji o ničem, Jemmie Leslie?“

„Jen když mi odpřisáhneš, že budeš navěky moje,“ odvětil, chytil ji za ruku a políbil jí každý prst zvlášť a potom ji vtiskl vášnivý polibek i do středu dlaně.

„Přísahej!“ zavrčel zlověstně.

Jasmína se místo odpovědi jen tiše rozesmála. „Na to je myslím ještě brzy,“ odpověděla. „Kdybych dovolila, aby sis mnou byl příliš jistý, Jemmie, pak by ses přestal snažit a tvoje city ke mně by mohly pohasnout. Radši tě budu držet v nejistotě. Přinejmenším do začátku léta, kdy náš svazek posvětí kněz.“ Se svůdným úsměvem odtáhla ruku.

„Jsi pěkná potvora,“ poznamenal zpola pobaveně, zpola navztekaně.

„To jsem,“ zapředla mazlivě Jasmína. James Leslie ležel po jejím boku podepřený o jeden loket a hleděl jí

zkoumavě do tváře. Jasmína si přitáhla jeho hlavu níž a sladce a dlouze ho políbila. „Toužíš snad po nějaké ufňukané chudince, můj pane? Líp, když nekupuješ zajíce v pytli, nemyslíš? Možná že nakonec dokonce změníš názor a požádáš krále, aby svůj příkaz k našemu sňatku odvolal.“

„To ne, madam!“ prohlásil hrabě a cítil, jak tone v těch tyrkysových očích. „Nejsem o nic jednodušší povaha než vy. Zřejmě se k sobě dokonale hodíme.“ Sehnul se, aby ústy polapil Jasmíninu bradavku a začal ji něžně sát, zatímco prsty jí hnětl druhý prs.

Z jeho laskání se Jasmíně rozlil celým tělem záchvěv rozkoše. S mužem neležela už tak dlouho, že teď měla pocit, jako by to bylo vůbec poprvé. Jasmína se zhluboka nadechla a zvolna a slastně vydechovala, přičemž cítila, jak ji sladce mrazí od čela až po špičky nohou.

„Ummmmm,“ vzdychla. To mazlení jí připadalo neskonale příjemné. Když se milovali naposledy, vlastně, když se tehdy jedinkrát milovali, James Leslie ukončil dlouhé období celibátu, jež následovalo po zavraždění jejího prvního manžela Džamala Chána. Nyní zase dělal tečku za jejím dalším milostným strádáním. Omámené Jasmíně se hlavou kmitla otázka, zda za ty pocity nebývalé silné rozkoše může její dlouhý celibát nebo zda je hrabě skutečně tak vynikající milenec.

Hrabě z Glenkirku naposledy stiskl bradavku zuby a začal ji objíždět špičkou jazyka. Po chvíli sklouzl z pahorku do údolíčka mezi oběma ňadry a odtud vykresloval vlhkou stezičku po bříšku směrem dolů. K jeho vzrušení ještě přispívala přirozená ženská vůně jejího těla smíšená s vůní koupelového oleje. Cítil, jak

mu Jasmína zatíná prsty do vlasů současně s tím, jak se i v ní probouzí její smyslný hlad.

Hrabě se zvedl a políbil ji na ústa, k zešílení poddajná a něžná. Jazykem mu vklouzla mezi zuby a domáhala se podobného laskání i od něho. Jejich polibky splývaly do sebe navzájem, až se nakonec slily v jedno nekonečné a přehluboké políbení, jež oba zbavovalo rozumu i dechu. Jasmína vytáhla ruce z Jamesovy hřívy a sjela mu jimi po mužné křivce zad. Teď se jí už plnou vahou tiskl hrudí na měkká ňadra. Když Jasmína na okamžik oběma dlaněmi sevřela jeho tuhé hýždě, hrabě ze sebe vyrazil temný sten.

V tu chvíli už byl James Leslie připravený, ale Jasmína ho ještě zadržela a začala ho špičkami prstů laskat a dráždit na údu, že se málem neovládl. Se zaťatými zuby potlačoval okamžik vyvrcholení.

„Jen trpělivost, můj pane,“ chlácholila ho Jasmína.

„Ženská vášeň se probouzí mnohem pomaleji než ta mužská.“

Místo odpovědi jí odstrčil ruce, protože po chvilce dalšího laskání své mužné zbraně by beznadějně prohrál. Skulil se na bok a jemně jí sevřel do dlaně celý Venušin pahorek. Jasmína překvapeně vyjekla a hrabě se usmál. Jedním prstem pak vklouznul do jejího nejtajnějšího místečka a začal třít ten kouzelný klíč k odemykání ženské rozkoše.

Můj bože, pomyslela si Jasmína v posledním záblesku jasného vědomí, hrabě se vážně nechal poučit! Hořící tělo jí rozdírala jedna sladce sžíravá vlna za druhou. Celá

bolela slastí i touhou po další a další rozkoši. „Prosím!“

zanaříkala Jasmína křečovitě sevřeným hrdlem.

Hrabě jediným prudkým pohybem vnikl do jejího žhavého lůna, jež sevřelo jeho pulzující úd jako láva. Cítil, že mu ovinula nohy kolem pasu, aby ho vtáhla hlouběji do sebe.

„Óóóch, ty smilná mrško!“ zasténal do hedvábného chumlu jejích havraních vlasů.

Bylo to tak dlouho! Jasmína cítila v uších rozvichřené údery srdce. Celičkou ji naplnil svou vášní, útočil na ni, až v omámení vydala zvířecí sten plný extáze, jenž jí rozdíral hrdlo, a hlavní síní se rozezněla její vítězoslavná píseň rozkoše: „Jemmie! Jemmie! Ach Bože! Ano! Óóóóch!“ Celá rozechvělá dosáhla vrcholu, a pak se propadla hluboko do hřejivé temnoty ukojení.

Zaplavil ji svou vděčností, temnými steny vzdal poctu jejímu tělu, a s hlubokým zvířecím výkřikem posléze vyvrcholil i on. Zůstal na ní bezvládně ležel, ztěžka vdechoval vůni jejích tmavých vlasů, dokud nesebral tolik sil, aby se dokázal zvednout aspoň o kousek a odkulit se stranou. „Madam, přiznávám, že skutečnost předčila vzpomínky na tebe. Jsem do tebe hotový blázen, Jasmíno. Pověz mi, že jsem ti poskytl aspoň trochu potěšení!“

Tiše se zasmála. „Můj pane, tak se mi zdá, že jsme konečně našli téma, v němž se bezvýhradně shodnem! Ta vášeň mezi námi by nám měla zaručit manželství šťastné aspoň v nějakém směru.“

„Ale mezi námi musí být něco víc, Jasmíno,“ připomněl jí šeptem.

„To uznávám,“ přikývla vážně. „Ale není snad tohle dobrý začátek?“

„Jsi teď tedy svolná splnit svou povinnost a podřídit se rozkazu krále?“ škádlil ji láskyplně a něžně jí přitom okusoval prsty.

„Tak to, můj pane, je další bod, ve kterém se shodnem. Oba jsme poslušní a známe své závazky vůči koruně i vlastním rodinám,“ odvětila Jasmína. Vytáhla svou ruku z jeho dlaně, přitáhla si ji k ústům a začala mu smyslně sát prsty, hezky jeden po druhém, a přitom mu významně hleděla do očí. Postupně jí začal na rtech svítat úsměv.

„A co máme ještě společného, madam?“ zamumlal hrabě. Ježíši! Ta ženská byla vtělený ďábel. Vysála ho do takové hloubky, až měl pocit, že z něho zbylo jen pramálo, ale přesto ho teď svými k zešílení provokativními ústy začala znovu vzrušovat.

„Oba máme rádi děti a prostý způsob života,“ pošeptala mu.

„Pravda,“ souhlasil, „ale jsou to tvoje děti, ne moje.“

„Ale to se dá snadno napravit,“ slíbila Jasmína hraběti. Nechala jeho ruku klesnout, vstala a zlehka se zabalila do županu. „Pojď, Jemmie Leslie. V mé posteli bude tepleji a pohodlněji než tady před krbem. Nyní, když to není povinnost, ale moje dobrovolné rozhodnutí, zjistíš, že jsem velmi svolná, můj pane.“ Obrátila se, zamířila na chodbu a na prahu se ještě obrátila a kývnutím mu naznačila, aby ji následoval.

Hrabě z Glenkirku vstal, ovinul si kilt kolem beder, sesbíral zbylé kusy šatstva a s užaslým úsměvem na rtech šel za svou vyvolenou.

Anglie

JARO 1615

Kapitola 6

Odjeli z Belle Fleurs, u Tours přebrodili reku Loiru a ujížděli směrem na Paříž, kde si pár dní odpočinuli v městském domě de Savilleových, jenž stál na Rue Soeur Celestine. Třebaže je doprovázel Jasmínin kočár, ona i James Leslie dávali přednost jízdě na koni před stísněným prostorem povozu. Spolu s nimi jel i velký vůz se zavazadly, vedle kterých se vezli poslední dva zbývající sloužící, Rohana s Fergusem Morem. Adali a Toramalli odjeli do Anglie se Skye už před téměř třemi týdny a velmi tím ulevili nešťastné Daisy.

„Vy jste namouduši přišla o rozum, má paní, když jste odkývala, že po celou zpáteční cestu se budete starat o tyhle čtyři pytle blech,“ plísnila Daisy svou velitelku.

„Copak nemám dost starostí s vámi? Nedá se říct, že s léty byste byla příjemnější, a já už taky nejsem žádná holčina. Jsem stejně stará vdova jako vy.“

Její paní začala Daisy okamžitě chlácholit, že děti budou hlídat dva z Jasmíniných sloužících. „Půjde jen o společnou cestu, Daisy,“ slibovala. „Adali a Toramalli si vezmou všechno na starost úplně sami, uvidíš.“

„No, to bych taky prosila!“ vrčela Daisy podrážděně.

Když tak po Jemmieho boku projížděla francouzskou krajinou, Jasmína si na ten rozhovor vzpomněla a připadala si téměř provinile, že nechala své děti jet napřed, aby si mohla tak báječně užívat s tímto obdivuhodným mužem, jenž se měl co nevidět stát jejím manželem. Na začátku cesty projížděli vinicemi v údolí řeky Loiry. Vinohrady byly pokryté hustou svěží zelení nového listí a něžné úponky révy tápaly ve vzduchu ve

snaze najít oporu. Vinice postupně ustoupily rozkvetlým jabloňovým sadům, které plnily vzduch přelíbeznou vůní. Počasí bylo dokonalé a tak ujížděli pod baldachýnem modré oblohy prozářené sluncem, jež jim příjemně vyhřívalo záda.

Hrabě de Cher jim poskytl početný ozbrojený doprovod a zařídil jim ubytování v malých čistých hostincích, kde nabízeli sice jen prosté jídlo, ale čerstvé a chutné, a k tomu husté ovocné víno. Příjezd do Paříže pak znamenal téměř zklamání. Jasmíně se líbila jen o maličko víc než Londýn. Stejně jako každé větší město, i Paříž páchla tlejícími odpadky ve stokách, tlačenicí nemytých lidských těl a rozléhal se v ní nemelodický rámus, který jako by ani na okamžik nepolevil. Navštívili spolu Notre Dame a byli vpuštěni dokonce i do Louvru, kde uviděli mladého krále Ludvíka XIII. při večeři s jeho novou královnou, Annou Rakouskou.

„Babička si na Paříž nikdy nepotrpěla,“ prohodila Jasmína. „Tvrdí, že Francouzi jsou nevypočitatelný národ, vždy připravený k násilnostem.“

„A má pravdu,“ přitakal hrabě. „Katolíci a protestanti se už opět začínají svářit. Královna matka, Marie Medicejská, a její švagr Concini dosud vládnou, i když pod královým jménem. Kardinál Mazarin je mocný člověk, a pak je tu ještě nová osobnost, mladý kněz Armand-Jean de Plessis de Richelieu. Mám silné podezření, že moc se posléze přesune do jeho rukou. Ach ano, v dnešní Francii rozhodně není bezpečno.“

Zdrželi se pouhé dva dny a zamířili k pobřeží, kde na ně čekala loď Cardiff Rose, patřící k obchodní společnosti O´Malley-Small. Odpoledne vstoupil James Leslie s

Jasmínou na palubu a následujícího rána už spatřili pobřeží Anglie. Z paluby sledovali, jak plavidlo objíždí Margate Head a se stoupajícím přílivem pokračuje do širokého ústí řeky Temže. Svižný májový větřík urychlil jejich plavbu, takže brzy večer přistáli v Londýně. Překvapil je Adali, který tam na ně čekal s říčním člunem de Mariskových, jenž je měl dopravit do Greenwood House na Strandu.

„Pro všechno na světě, jak ses dozvěděl, kdy přijedeme?“ divila se Jasmína.

„Doprovodil jsem vaši babičku na Queen´s Malvern a pak jsem se vrátil do Londýna počkat na vás, má paní. Kapitán z Cardiff Rose dostal příkaz, aby mi vzkázal datum vašeho plánovaného vyplutí i dobu, po kterou mu potrvá plavba do Londýna. Když jste odrazili od francouzského břehu, příbuzný lady de Marisco uvědomil pomocí poštovních holubů jejího zástupce v Londýně, kdy jste vyjeli a kdy přibližně vás můžeme čekat, má paní. A zbytek je poměrně jednoduchý,“ vysvětloval Adali. Pak se obrátil k hraběti z Glenkirku. „Vítám vás, můj lorde. Doufám, že jste měli příjemnou cestu.“ Než ale stačil hrabě odpovědět, Adaliho ostrý zrak zachytil jakýsi pohyb, a sluha se prudce otočil s křikem: „Dávejte přece pozor na ten kočár, vy barbaři! Copak projel celou Anglií a Francií jen proto, abyste ho nakonec svou nedbalostí zničili? A s koňmi hezky pomalu, pokud mě ovšem nechcete rozzlobit!“ Adali se podíval opět na Jasmínu. „Má princezno, radši půjdu na vykládání dohlédnout osobně, než ta sebranka zničí kočár a splaší koně. Člunem se dostaneme proti proudu řeky do Greenwoodu. Do Londýna se se mnou vrátila i Toramalli

a už na vás čeká. Všechno je na váš příjezd dokonale připraveno. Dokonce už přišel i vzkaz od krále. Za dva dny vás očekává ve Whitehallu a váš strýc hrabě se nyní zdržuje v Lynmouth House, má paní.“ Adali se hluboce uklonil, otočil se a poklusem se řítil za plavidlem do doků, přičemž hlasitě hulákal příkazy a důrazně přitom máchal pažemi.

Jasmína se zachichotala. „Každým rokem se víc a víc chová jako stará bába,“ prohodila, „ale já bych se bez něho neobešla.“

„Na hradě Glenkirku zaručeně vyvolá hotové pozdvižení,“ dusil smích hrabě. „Ale jinak se mi váš Adali moc líbí, drahoušku Jasmíno. Je vám oddaný stejně jako já. A k tomu je i inteligentní a pracovitý, o jeho věrnosti ani nemluvě.“

„Nikdy nezapomněl, že moje matka, lady Gordonová, mu dopřála příležitost prosadit se, ani že když musela opustit otcovu říši, můj otec mu svěřil dohled nad mým bezpečím. Byl se mnou hned od mého narození. Život bez Adaliho si nedokážu představit.“

Sešli po můstku z paluby Cardiff Rose a nastoupili do říčního člunu, kde se usadili v maličké kabince s okénky z leptaného skla a s lavičkou čalouněnou červeným sametem, na jejímž dubovém opěradle byly rudozlaté kresby. Závěs u vchodu se dal s pomocí zlaté šňůry odtáhnout, takže se pohodlně mohli dívat ven, zatímco svalnatí greenwoodští veslaři hnali člun proti proudu. Kolem nich se zvolna prohluboval soumrak.

James Leslie objal Jasmínu kolem ramen se slovy: „Už se ani nemůžu dočkat, kdy složím poklonu králi a

konečně odjedu z Londýna na svou svatbu. A na podzim vás vezmu domů do Skotska. Budeme na vřesovištích honit vysokou a dívat se, jak se s příchodem chladnějších podzimních dnů stromy mění na nachovozlaté praporce. A až přijde sníh, zakutáme se jako dva králíci v hluboké noře a budeme dělat to, v čem jsou právě ti králíci nejlepší,“ dořekl hrabě z Glenkirku uličnicky, přivinul si Jasmínu blíž a polaskal ji na prsou, zatímco rty jí klouzal po tváři až k ústům.

Jasmína blaženě zapředla a se spokojeným úsměvem se k němu přitulila. Rty měla šťavnaté a poddajné jako zralé jahody. „Ummmmm,“ zabroukala rozkošnicky. „Ach, Jemmie, ty ve mně ale skutečně probouzíš necudné myšlenky! Okamžitě přestaň, nebo to veslaři uvidí a budou o nás po Londýně roznášet klepy!“

Místo odpovědi hrabě zatáhnutím za zlatou šňůru spustil závěs, takže získali soukromí. A potom, dříve než stačila vznést sebemenší námitku, si před Jasmínou klekl, vyhrnul jí sukně do pasu a sklonil svou tmavou hlavu mezi její mléčně bílá stehna. Dotek jeho kmitajícího jazyka po citlivé kůži jí vyrazil dech.

„Jemmmmmmíe!“ vypískla a přitom se zoufale snažila tlumit hlas, aby veslaři nezaslechli ten výkřik očividné rozkoše. Vzrůstalo v ní slastné napětí, kterému chyběl jen krůček do extáze.

James Leslie pozvedl hlavu. Ze zelenozlatých očí mu čišela vášeň. „Chci tě! A hned!“ Bleskově se opět posadil a strhl si Jasmínu na klín.

Neměli by to dělat právě tady. Ne, když je od čtyř svalnatých veslařů dělí pouze sametový závěs. „Oh,

Jemmie!“ Bylo to ďábelské. Bylo to hanebné. Co když je někdo přistihne? Bylo to úchvatné! Lačně se na něm svíjela.

Zmocnila se ho závrať. Byla necudná! Byla sladká. Ještě nikdy netoužil po žádné ženě tolik jako po Jasmíně. A nyní byla jeho! James Leslie ji k sobě pevně tiskl a láskyplně ji líbal do voňavých kadeří. „Jsi neodolatelná, madam,“ šeptal jí tichounce. „Do Francie jsem přijížděl pevně odhodlaný potrestat tě za tvou nevídanou neposlušnost - nenáviděl jsem tě za to, žes ze mě udělala kašpara před celým dvorem - a během pouhých tří měsíců jsi mě stačila očarovat a já jsem pod tvým kouzlem zcela bezmocný. Ale co hůř, jsem tak spokojený, Jasmíno. Myslím, že jsem tě nikdy nepřestal milovat.“ Něžně si ji zvedl z klína a opět ji usadil po svém boku.

Jasmína s tvářemi rozhořelými dorůžova si uhladila sukně. Jak se v posledních týdnech přesvědčila, byl neuvěřitelný a smělý milenec, ale láska? Nechtěla mu lhát a on by o to beztak ani nestál. „Já neměla zatím dost času se do tebe zamilovat,“ připustila zamyšleně.

„Já vím,“ přitakal hrabě z Glenkirku. „Ale já se tehdy před lety toho Večera tříkrálového do tebe upřímně zamiloval. Bohužel, dlouho mi trvalo, než jsem přiznal své city, dokonce i sám sobě, Jasmíno. Ty ses provdala za Rowana Lindleye a žila sis dál po svém. Miloval jsem tě dál, ale tajně. Když Rowan zemřel a princ Jindřich tě získal pro sebe, navázala jsi nový vztah a já dále tajil svou lásku a neodvažoval se ani doufat, že bys jednoho dne mohla patřit mně. A teď se tak stalo a ty máš před

sebou celý život, aby ses mě naučila milovat, drahoušku Jasmíno.“

„A naučím se to?“ zeptala se ho tiše.

Něžně ji k sobě natočil tváří. Z pohledu mu čišelo tolik láskyplné vřelosti, že Jasmíně to téměř vyrazilo dech.

„Naučíš se to, lásko,“ ujistil ji šeptem. „Naučíš se mě milovat.“ Políbil ji na rty a Jasmíně rázem bylo až na omdlení.

„Přistáváme v Greenwoodu!“ zahulákal venku hlas. James Leslie se okamžitě předklonil a roztáhl závěs,

který je dosud cudně kryl. „Zvládli jste to v dobrém čase,“ pochválil hlavního veslaře.

„Pomáhal nám příliv, můj pane,“ zněla odpověď. „A jen Bůh ví, kolikrát jsme po té staré Temži veslovali nahoru a dolů.“

Veslaři navedli člun k molu. Jemně ťuknul do kamene. Když ho připoutali ke sloupku, vyšel James Leslie z kabinky, pomohl Jasmíně a spolu pak zamířili přes trávníky k domu. Ze dveří vyšla postava, zřejmě aby je přivítala. Sotva ji Jasmína zahlédla, rozběhla se jí přímo do náruče.

„Strýčku Robine!“ zvolala radostně a pozvedla svůj srdcovitě tvarovaný obličej k polibku.

Robert Southwood, hrabě z Lynmouthu, svou neteř vřele objal a políbil ji na tvář. „Tak co, ty nezdárná lištičko, že by ses konečně vrátila k nám domů? Král se už nemůže dočkat, kdy se před ním ukážeš, ale když teď viděl svého vnuka, tak po tvém potrestání zřejmě už tolik nebaží.“ Southwood doprovázel dvojici dovnitř paláce.

„Král viděl Charlese Fredericka?“ podivila se Jasmína.

„Když maminka před dvěma týdny s dětmi přijela, udělala zastávku v Londýně a přivedla tvé ratolesti ke dvoru. Král byl nadšením bez sebe a choval se stejně láskyplně k vašemu malému markýzi a jeho urozeným sestřičkám jako ke své vlastní krvi. Děti se předvedly naprosto ukázkově a na všechny učinily mocný dojem, Jasmíno. Copak jsi nevěděla, že maminka má před odjezdem na Queen´s Malvern v úmyslu navštívit královský palác? Nevěděla,“ odpověděl si hrabě z Lynmouthu na svoji vlastní otázku. „To mě mohlo hned napadnout. Maminka je pořád ještě stejně mazaná, jako bývala. Prokázala ti velkou laskavost, protože otupila ostří králova hněvu. V poslední době se králi spousta věcí nedaří a tvoje dlouhodobá neposlušnost mu k lepší náladě nepřispívala. Ovšem teď, když konečně uviděl malého Charlese Fredericka, je podrážděný nesrovnatelně míň. Hošíček je roztomilý a bystrý a svého královského dědečka bezvýhradně okouzlil.“

Jasmína chvíli mlčela. Potom řekla: „Na Queen´s Malvern odjely s babičkou všechny děti, viď, strýčku Robine?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil strýc. „Proč se mě na to vůbec ptáš?“

„Jasmína se bojí, že král jí vezme malého Charlieho a dá ho na vychování cizím lidem, jako to udělal s princem Jindřichem. Královna kdysi Jasmínu před něčím podobným varovala. Nevěřím, že Anna by dala pokoj, dokud jí král neslíbil, že nechá malého u matky,“ vysvětloval hrabě z Glenkirku hraběti z Lynmouthu.

Robin Southwood se tvářil zamyšleně. Nakonec poznamenal: „Myslím, že bychom skutečně měli získat královo slovo, že Charles Frederick Stuart zůstane u své matky a nevlastního otce. Nu ano, potřebujeme záruku dvora!“

„Ty ses něco doslechl?“ Jasmína strachy zesinala.

„Vůbec nic, drahá,“ ujistil honem Robin Southwood svoji neteř. „Vždy je však moudré nedůvěřovat příliš králům, Jasmíno. Jejich vysoké postavení v nich vyvolává přesvědčení, že Bůh posvětí každý jejich krok, ale podle mě k tomu nemají bezvýhradné právo. Před Jakubem to však nahlas nikdy neřeknu, protože jsem králův oddaný služebník, jenž jeho božské právo ani náznakem nezpochybní.“ Pohladil neteř po rameni a zelené oči mu pobaveně zajiskřily.

Jasmína se zahihňala a ten dívčí zvuk ho zahřál u srdce.

„Strýčku, vždyť ve skutečnosti jsi ke králi značně neuctivý,“ škádlila ho.

„To v žádném případě,“ namítl Robin Southwood.

„Zapamatuj si, že jsem vyrostl u mnohem velkolepějšího dvora, než je tento, a sloužil jsem královně mnohem slavnější, než je náš král. Stejně jako kdysi můj otec, i já jsem dokonalý dvořan. Přesto jsem přijel z Devonu jen proto, abych tě tady přivítal, Jasmíno, a zametl ti cestičku ke dvoru, kde se musíš za dva dny ukázat a požádat krále, aby ti prominul tvoji neposlušnost. Nu a potom hned zase odjedu zpátky ke své sladké Angel a našim dětem a vnoučatům. Obávám se, že zdejší způsob života mi už dávno není po chuti. Podle mě si král svými zbytečnými skandály co nevidět přivolá vlastní pád. Nejdřív Carr a teď o jeho přízeň soupeří další dva mladíci.“

Došli do rodinného salonu, usadili se k tabuli a čekali, až je služebnictvo obslouží.

„Král nebýval vždycky takový, jako je dnes,“ poznamenal James Leslie. „Znám ho od dětství. Myslím, že jeho věk i naše doba se spikly a nutí ho k pošetilostem.“

„Nikdy neměl tolik milenek jako jeho předchůdci,“ tvrdil Robin Southwood. „Vždycky byl královně věrný, pokud ovšem vynecháme ty mladíky, a i s těmi začal až po příchodu do Anglie.“

„Ale on vždy věrný nebyl,“ prohodil Glenkirk tiše a zhluboka se napil ze své číše.

V Southwoodovi se okamžitě probudila zvědavost. „Jak to víte?“

„Král měl kdysi milenku,“ vysvětlila Jasmína.

„Moji matku,“ doplnil Glenkirk. „Už je to ale hodně dávno. Král se do ní pobláznil, i když ho k tomu nikdy nepovzbuzovala. Poslal mého otce do Dánska, aby dělal doprovod jeho nevěstě při cestě do její nové skotské domoviny, a během té doby Jakub Stuart násilím přiměl mou matku, aby mu byla po vůli. Když se o tom můj otec konečně dozvěděl, zničilo jim to manželství a maminka se uchýlila hledat ochranu u lorda Bothwella. Je to dlouhá historie a možná vám ji jednou celou vylíčím, ale každopádně platí, že král nebyl vždycky ten pošetilý chlapík, jakým se zdá dnes. Býval nemilosrdný a krutý a nezdolný jako každý voják.“

„A královna se to dozvěděla?“ vyptávala se Jasmína zvědavě.

„To nevím,“ pokrčil rameny James Leslie. „Ale nejspíš ne, protože ke mně a k mým sourozencům se odjakživa chovala velice laskavě. Podle mě to netuší nikdo kromě lorda Bothwella, mého otce, krále a matčiny komorné Ellen. Nesmíte zapomínat na to přísné prostředí, v němž krále vychovávali. Od narození ho obklopovali přehnaně zbožní a puritánsky založení lidé, kteří by se zhrozili, že král, jejich chráněnec, se dvořil manželce jiného muže a zmocnil se jí navzdory jejím námitkám.“

„Kristova noho!“ použil hrabě z Lynmouthu oblíbené rčení zemřelé královny. „Kdybys mi tuhle historku nevykládal zrovna ty, Jemmie, nikdy bych jí neuvěřil. Tvoje matka se provdala za lorda Bothwella, je to tak?“

„Po smrti mého otce,“ přisvědčil James Leslie. „Až na to, že otec mrtvý nebyl. Odjel do Nového světa a jeho loď zabloudila. Byl považován za mrtvého, ale ať se propadnu, jestli se po pár letech neukázal v Glenkirku se sbírkou dobrodružných vyprávění. Mezitím ho však král vyhlásil za mrtvého a maminka se stačila znovu vdát a odstěhovat se s lordem Bothwellem a jejich třemi dětmi do Itálie. Přesvědčil jsem otce, aby svou totožnost neodhalil nikomu kromě mě, aby pro blaho všech zůstal raději mrtvý. Jelikož v nejmenším netoužil navázat na svůj předchozí život a vrátit se k rodině, ochotně souhlasil. Měl jsem dojem, že v Novém světě čekala na jeho návrat krásná mladá dáma.“ Hrabě se zasmál. „Můj otec byl svým osobním kouzlem proslulý.“

„Je pořád ještě naživu?“ zajímala se Jasmína.

„Jistě! Oženil se s tou trpělivě čekající dámou a od té doby zplodil několik dalších dětí,“ sdělil James Leslie svému obecenstvu.

„Jak vidím, v naší rodině se budeš cítit jako ryba ve vodě,“ zazubil se Robin Southwood. „Můj dědeček byl pirát. Moji sestru Willow zplodil španělský psanec žijící v Alžíru. A Jasmína je dcerou indického císaře.“ Rozesmál se. „Moc pokojný rod nejsme, ale jak se zdá, totéž platí i pro Leslie z Glenkirku.“

Během hovoru s chutí jedli - prostou večeři složenou z plátků lososa, pečeného kapouna, salátových listů ve vinné zálivce, zeleného hrášku, chleba a dvou druhů sýra

- měkkého brieského z Francie a ostrého čedaru. Po večeři se hrabě z Lynmouthu zvedl, aby nechal Jasmínu a Jemmieho o samotě.

„Zítra vám dopřeju klid,“ pravil, „ale pozítří vás osobně doprovodím do Whitehallu.“ Obrátil se k neteři. „Musíš se připravit na pokoru, Jasmíno, a omluvit se. To ti je snad jasné, ne? Král je připraven všechno ti odpustit, prokážeš-li patřičnou kajícnost. Mogulova dcera si musí nasadit masku výčitek svědomí a hrát polepšenou vdovu markýzu z Westleighu. Počítáš s tím?“

„Jistě, strýčku,“ přisvědčila Jasmína tiše. „No ne, najednou tolik poslušnosti, má milá,“ poškádlil ji strýc.

„Nestačím se divit! Tak se podobně chovej i před králem a máme po problémech.“ Hrabě z Lynmouthu se podíval na Jamese Leslieho. „Musím vám gratulovat k úspěšnému završení vaší výpravy, pane, ale jak vidím, opět jste se do ní zamiloval, a teď jste v rukou mé neteře bezmocný jako novorozeně. Snažte se před tím starým pošetilým králem předstírat, že pánem situace jste pouze vy!“ Rozloučil se s nimi elegantní úklonou a zmizel.

„Babička tvrdí, že strýc Robin je celý jeho otec,“ poznamenala Jasmína po odchodu svého oblíbeného

příbuzného. Usrkla vína a sáhla po jahodě do košíčku, kterou sluha zrovna postavil na stůl. „Jestlipak,“ usmála se zlomyslně na hraběte, „máte chuť pokračovat v té naší předchozí diskusi? V té, kterou jsme začali na říčním člunu? Myslíte, že už se někdo miloval na řece jako my?“ Olizovala si přitom z prstů štávu zralých jahod.

„Obávám se, že v tomto směru nejsme původní,“ prohodil hrabě vážně. Naklonil se a slízl Jasmíně ovocnou šťávu z koutku rtů. „Ummmm, to je ale dobrota,“ zašeptal a také si vzal jahodu. Držel ji za zelenou stopku a provokativně ji hladil jazykem, aby se do ní až po chvíli dravě zakousl a labužnicky ji snědl.

Jasmína se předklonila a chytila ho za ruku. Pozvedla si ji ke rtům a zvolna mu z každého prstu slízla sladkou šťávu a celou tu dobu na něho upírala hypnotizující pohled svých tyrkysových očí. Zvedla se a odváděla svého budoucího manžela ze salonu, ovšem hrabě Glenkirk předtím ještě stačil uchopit košíček s jahodami. Z přízemí vyšli až do druhého patra, kde se nacházely ložnice. Jasmína odvedla Jamese Leslieho do velkého apartmá, jež kdysi patřívalo její babičce. Sestávalo z obývacího pokoje, ložnice a šatny. Když vstoupilí dovnitř, pokročila jim Rohana vstříc, ale sotva spatřila tu nezastřenou vášeň jiskřící mezi nimi, komorná se chvatně a diskrétně vytratila, zatímco oba milenci mířili ke dveřím ložnice.

Jasmína si od hraběte vzala košíček s jahodami a postavila ho na noční stolek. Pak mu začala rozepínat kabátec i košili pod ním a málem přitom roztrhla látku, jak se dychtivě drala k nahé hrudi porostlé hustými chlupy. S tichým vzrušeným výkřikem mu přejela

dlaněmi po prsou a vykreslovala jimi dráždivé kruhy. Jejich předchozí milování v Jasmíně vybičovala stále větší touhu po jeho těle. Pod jejíma horečnatýma rukama mu pokožka sálala jako výheň.

James Leslie toužil po Jasmíně stejně vášnivě jako ona po něm. O překot rozvazoval tkanice její sukně, až se jí svezla ke kotníkům. Přes horní okraj živůtku se jí nebezpečně vzdouvala ňadra. Hrabě se sklonil a políbil tu tepající mléčně bílou pleť. Potom z ní zbývající části oděvu netrpělivě serval a odhodil je na opačný konec místnosti, zatímco Jasmína mu rozepínala jezdecké kalhoty a stahovala je dolů, aby z nich mohl vykročit. Vášeň jim tak vyladila pohyby, že se ocitli nazí ve shodném okamžiku.

Ústy se srazili ve žhavém vlhkém polibku. James Leslie si přitáhl Jasmínu k sobě a těla jim k sobě přilnula po celé délce. Drcená v jeho mužném objetí Jasmína tichounce zanaříkala: „Jemmie! Jemmie!“ Dlaněmi mu sjela od ramen přes boky až k tuhým hýždím. Začala je promyšleně a okouzleně hníst a cítila, jak se k ní tiskne stále silněji. Zvedla nohu a zaklínila mu ji o stehno, aby tak dosáhla ještě těsnějšího kontaktu.

„Ách, ty mrško!“ zasténal, uchopil její hlavu do dlaní a zasypal jí tvář polibky. Horkými rty jí přejížděl po čele, ústech, tvářích a bradě. Jazyky se jim roztančily ve žhavém rytmu, zatímco hrabě začal Jasmíně vytahovat vlásenky z kadeří, až je oba náhle zahalil ebenově černý závoj. Pak ji uchopil za půlměsíce jejího zadečku, zdvihl ji do výšky a zvolna ji spustil na své zběsile pulzující milenecké kopí. „Potvůrko!“ zavzlykal.

Jasmína mu ovinula nohy kolem pasu. Ach Bože! Zvrátila hlavu dozadu, ale ihned se zase předklonila a jazykem mu přejížděla po svalnatém snědém sloupu šíje. Zanaříkala, ale to už ji James Leslie nesl přes celou délku komnaty až k posteli a tam ji položil přes okraj. Jasmína natáhla paže nad hlavu a James Leslie se do ní nemilosrdně zarýval a přitom ji jazykem dráždil na prsou, líbal je, laskal, jemně jí hryzal bradavky až k samé hranici bolesti a násobil tak rozkoš sbírající se v jejím lůně.

Jasmína cítila, jak v ní tepe jeho vášeň. Ňadra měla vzrušením nalitá jakoby mlékem a zdálo se jí, že užuž tím vnitřním tlakem puknou, současně si však uvědomovala, že i kdyby něco takového vůbec bylo možné, stejně by jí to nepřineslo úlevu. Hořela plamenem své vlastní vášně, jež ji bičovala k šílenství.

Hrabě jí pohlédl do tváře a tiše se zasmál. „Pověz mi, jak moc po mně toužíš, drahoušku Jasmíno,“ škádlil ji a honem ji zachytil za ruce připravené škrábat. Přidržel jí paže opět nad hlavou. „Tak pověz!“ zavrčel na ni.

„Pověz mi to, jinak ti teď odejdu! Možná že ke mně necítíš lásku, ale Bůh je mi svědkem, že po mně toužíš! Pověz mi to!“ Spaloval ji zeleným zlatem palčivých očí.

„Toužíš po mně stejně jako já po tobě!“ vydechla Jasmína přerývaně a hrabě se v ní začal pohybovat a zrychloval rytmus tak vytrvale a nelítostně, až jejich společná vášeň vytryskla sopečnou explozí slasti, jež jim vyrazila dech a vystřelila je tak vysoko ke hvězdám, až se Jasmína začala strachovat, že se už nikdy nevrátí zpátky na zem. Zůstali pak ležet zcela vyčerpáni a v tichu se ozýval jen jejich chraptivý a přerývaný dech.

Jasmína nebyla schopná pohybu. Cítila se ukojená až k hranici bezvědomí a hrabě na tom zřejmě nebyl o nic lépe. Omámeně podřimovali a lenivě se koupali ve slasti, kterou si zrovna navzájem poskytli. Když se konečně James Leslie dokázal postavit, Jasmína se ho ospale zeptala: „Přichystala mi Rohana koupel?“

Hrabě prudce potřásl hlavou, aby si ji aspoň zčásti vyjasnil, a rozhlédl se po ložnici. Před krbem stála dubová káď. „Ano,“ přisvědčil.

Jasmína se s námahou vytáhla na roztřesené nohy.

„Chci se vykoupat,“ usmála se unaveně, stáhla si punčochy i s krajkovými podvazky a přešla ke kádi, do níž se blaženě ponořila. „Voda ještě nevychladla!“ oznámila spokojeně, uchopila flanelovou žínku a mýdlo a začala se omývat a mydlila si všechno, nač hrabě viděl, i všechno, nač neviděl.

Fascinovaně ji pozoroval. Právě prožil ten nejvášnivější okamžik svého života. Jejich touha jednoho po druhém dosahovala takové intenzity, až se blížila násilí. Bylo to k smrti vzrušující. James Leslie byl povahou velmi konzervativní. Zodpovědný přístup v něm vypěstovala právě skutečnost, že měl nezodpovědného otce a krásnou vášnivou matku, jejíž milostný románek skončil dobrovolným útěkem ze Skotska. Jeho líbezná Isabelle byla okouzlující mladá manželka, ale chyběl jí oheň. Hrabě až dodnes nevěřil, že v něm nějaký oheň dříme. Ale všechno nasvědčovalo tomu, že má v sobě mnohem více krve, než kdy věřil.

„Jemmie.“ Jasmína se postavila v kádi a po kyprém těla jí stékaly stříbřité pramínky vody. Pokynula mu, aby přistoupil blíž. „Dovol, abych tě vykoupala, můj pane.“

Zpola omámeně vstoupil do kádě a nechal se vestoje omýt. Přejížděla mu měkkou teplou žínkou po těle a hrabě měl pocit, že co nevidět omdlí. Jasmína ho beze slova důkladně oplachovala, jako by šlo o nesmírně závažný úkol.

„Tak!“ prohlásila nakonec spokojeně. „Hotovo. Teď se osušíme navzájem - já tebe a ty mě.“

Podala mu ručník, druhý si vzala sama a začala ho zuřivě třít. „Óóóch, to je nádhera!“ povzdechla si a rozběhla se k posteli. „Neužila jsem si pořádnou koupel, co jsme vyjeli z Belle Fleurs. Nesnáším špínu a to omývání houbou není nic moc, pořádné kádi s vodou se to nevyrovná.“

„Nechceš noční košili?“ zeptal se James Leslie.

„Proč? Ty bys snad chtěl, abych ji nosila, Jemmie? Pojď do postele, můj pane, ať se mi nenachladíš k smrti.“ Jasmína ukázala na místo vedle sebe a své pozvání doprovodila nadzvednutím přikrývek.

Hrabě k ní vklouzl a Jasmína se k němu okamžitě přitulila. Mohutnou dlaní ji něžně pohladil po dlouhých černých vlasech. „Dnes večer se tě nemůžu nasytit,“ přiznal se po chvíli. „Co je to za kouzlo, drahoušku Jasmíno, kterým mě ovíjíš jako pavučinou?“

„Dobrotivý Bože!“ povzdechla si Jasmína tichounce,

„tak strýček měl pravdu! Tys do mě vážně zamilovaný, Jamesi Leslie, ale to nesmíš! Tohle je manželství z rozumu, postavené výhradně na vzájemné úctě. Tady přece nemůže hrát láska žádnou roli!“

„A proč ne?“ naléhal a upřeně hleděl do její krásné tváře.

„Protože každý muž, jehož jsem milovala, velmi brzy zemřel! To přece víš, Jemmie!“

„Nakonec umřeme všichni, drahoušku Jasmíno. Vždyť madam Skye nejprve pětkrát ovdověla, než se provdala za tvého dědečka, ale s ním pak žila šťastně celých čtyřicet let.“ Sevřel ji pevněji v objetí. „Ty se mě časem také naučíš milovat, Jasmíno, a až si to uvědomíš, určitě mi to přiznáš.“ Políbil ji na ustaraně svraštělé čelo. „A teď spi. Tvoje smilné nároky mě vyčerpaly, a pokud si chceme vychutnat další hrátky s Erosem ještě před úsvitem, nutně si potřebuju odpočinout.“

„Jsi neukojitelný,“ zapředla Jasmína a uhnízdila se v jeho objetí ještě pohodlněji. Hrabě se hrdelně zasmál.

Spali několik hodin, a když se Jasmína probudila, zjistila, že oheň hoří stejně jasně, jako když usínala. Ležela na zádech s odkopanými přikrývkami. Pocítila na bříšku jakési zachvění a zjistila, že James Leslie jí vložil do pupíku jahodu a teď ji blaženě okusuje. Po ní tam položil druhou a snědl ji stejným způsobem.

Jasmína se zachichotala. „Jak dlouho už mě tady používáš místo talíře?“ zeptala se.

„Tohle už byla moje šestá jahoda,“ přiznal se hrabě s úsměvem.

„Tak teď jsem na řadě já!“ prohlásila Jasmína a rázně se posadila. „Lehni si, pane, ať se do toho můžu pustit.“ James Leslie stačil předtím otrhat ze všech jahod stopky. Jasmína mu položila na každou bradavku jednu jahodu, a

potom mu z nich vysázela stezičku od prsou k pupíku a odtud až k rozkroku, kde jeho tmavé ohanbí obkroužila rudým půlměsícem z jahod. Potom se vrátila k jeho hrudi a začala jednotlivé jahůdky sezobávat.

James Leslie se přiměl ležet zcela nehybně i v okamžicích, kdy mu po kůži jezdily Jasmíniny ostré zoubky a vysílaly mu mrazivé záchvěvy do celého těla. Okouzleně sledoval, jak Jasmína jemně spásá jahody z jeho břicha a olizuje kapky jahodové šťávy, jež mu ulpěly na pokožce. Nakonec zbývalo jen posledních šest jahod nad jeho pohlavím. Pomaloučku a promyšleně je smlsla a olízala po nich i šťávu, načež se ústy přesunula níž a uchopila ho do úst. James Leslie zmučeně zasténal. Jasmína ho dráždivým laskáním dovedla téměř k vyvrcholení, ale těsně předtím, než se v něm rozhořela pochodeň extáze, pustila ho a posadila se na jeho ztopořený úd. Hrabě ji začal hladit na ňadrech a hltal ty tiché výkřiky, jež mu prozradily, že i Jasmína zakouší vrcholnou rozkoš.

Jasmíně se při jejich milování točila hlava. Nemohla a nemohla se nasytit jeho vášně. Tohle není láska, přesvědčovala sama sebe. Tohle je chtíč. Nic víc než zdravý chtíč. Nemohla ho milovat, protože jinak by ho zaručeně čekal stejný osud jako Džamala a Rowana a jejího líbezného prince Jindřicha. Ale ach, ach, jaký to byl neuvěřitelný milenec! „Jemmie! Jemmie!“ vykřikla zběsile, neschopná se dále ovládat. Bože, Bože, nikdy ho nebude mít dost. Nikdy ho nebude mít dost!

James Leslie vyčetl z Jasmíniny tváře zmatek a zoufalství a okamžitě se ujal vlády nad situací. Překulil se, takže Jasmína se ocitla na zádech, a začal prudce a

drsně útočit na její tělo, znovu a znovu a zas. Potřebovala ho, i když si to nechtěla přiznat, a on to velmi dobře věděl. Ach, drahoušku Jasmíno, říkal si v duchu, ty se do mě nakonec zamiluješ, i když teď sama sebe obelháváš o opaku.

Jasmína se pod ním svíjela stržená vírem ryzí slasti. Za zavřenými víčky jí vybuchovaly hvězdy a rozžínaly jí v těle blažené plamínky. Neovládla se a zběsile se mu zaryla nehty do ramene, protože tělo jí začala rozdírat vichřice křečí, vzdouvajících se až ze samého dna duše. Plakala a bolestivě ho hryzala do ramene a potom naráz explodovali v neuvěřitelně mohutném gejzíru živočišné vášně. Jasmína cítila, jak jí jeho sémě spaluje lůno jako kyselina, a v ústech cítila chuť krve z jeho rozhryzaného ramene. Jako šílená mu tu ránu olízla.

„Ty mrcho!“ sténal James Leslie a padl jí na ústa v zuřivém polibku, jímž ji bezmála nadobro zbavil dechu. Konečně se jí skulil z těla, zůstal ležet na zádech a ztěžka lapal po dechu. „Ach Bože, Bože,“ podařilo se mu nakonec vyrazit rozbolavělým hrdlem, „co se to mezi námi děje? To vždycky bude takové… takové… takové divoké?“ Srdce mu bušilo do žeber jako pěst do stěn vězení.

„Já… nevím… nevím…“ téměř vzlykala Jasmína. Dobrotivé nebe, to skutečně bylo divoké! Nemohla pochopit, co ta zuřivá vášeň mezi nimi znamená. Džamal, její první manžel, byl něžný milenec. Rowan, její druhý muž, byl vášnivý a něžný stejně jako princ Jindřich, když byla jeho milenkou. Tohle však přesahovalo všechny její dosavadní zkušenosti. Byla to zběsilá milostná zuřivost, s níž se každý z nich snažil získat vrch nad tím druhým. A

Jasmína se neubránila otázce, zda to mezi nimi bude vypadat pokaždé jen takhle. A budou to takhle chtít pokaždé? Přežili by to vůbec? Jasmína neznala odpověď na mnoho otázek, které ji donedávna ani nenapadly.

James Leslie se usmál a uchopil ji za ruku. „Není možné, abys mě nemilovala, když je naše vzájemná vášeň tak propastně hluboká, lásko!“ pošeptal jí.

„Ale já tě nesmím milovat!“ šeptala Jasmína už posté.

„Nesmím!“

„Ale miluješ mě!“ zasmál se vítězoslavně. „Vím, že mě miluješ!“

„Bojím se, Jemmie!“

Přivinul ji k sobě. „Proč? A nevymlouvej se, že jen proto, že všichni muži, které jsi zatím milovala, zanedlouho zemřeli.“

„Ale vždyť je to pravda, Jemmie,“ naříkala Jasmína zoufale. „Kdykoliv mě provdali, nejprve otec a potom babička, zamilovala jsem se do ženicha a byla jsem šťastná. Nestála jsem nikdy o nic jiného než milovat svého manžela a rodit a vychovávat mu zdravé děti. Když zavraždili Džamala, přišla jsem o dítě, které jsem nosila pod srdcem. Když zabili Rowana, zůstala jsem sama s dvěma dětmi a s třetím na cestě. Tehdy jsem bezmála zemřela. A nakonec přišel Jindřich Stuart. Ten neměl zemřít! Měl žít, aby se stal králem Anglie, ale osud tomu chtěl jinak. Zamiloval se do mě a zemřel.“

„Princ zemřel na nemoc, kterou chytil plaváním v řece, kam skočil uhřátý od sportování. Bylo to neštěstí, ale zodpovědnost za jeho smrt můžeš jen těžko připisovat

sobě - skutečnost, že byl do tebe zamilovaný, je v této záležitosti zcela nepodstatná. A pokud jde o tvého prvního manžela, ten zahynul vinou tvého bratra. Kulka, jež zasáhla Rowana, byla původně určena pro tebe, ne pro markýze. Obě tyto nehody jsou politováníhodné. Džamalovi, Rowanovi a princi Jindřichovi byl bohužel souzen krátký život, bylo to neštěstí, ale žádný prst osudu v tom nehledej, Jasmíno.“ James Leslie ji políbil do vlasů. „Patnáctého června budeme mít svatbu, drahoušku, a čeká nás spolu dlouhý a šťastný život, protože jinak to ani nedovolím,“ prohlásil nesmlouvavě hrabě z Glenkirku. „A teď mi pověz, že mě miluješ, ty hrozná ženská! Už jsem snad čekal dost dlouho, než konečně proneseš to vyznání!“

„Jsi nějak sebejistý, můj pane,“ namítla.

„Jasmíno!“ okřikl ji výhružně.

Vážně se zadívala do jeho krásné tváře. „Upřímně toužím po dlouhém a šťastném životě po tvém boku, Jamesi Leslie. Upřímně!“

„ Tak miluješ mě?“ nedal se odbýt.

Jasmína přikývla. „Ano, Jemmie, miluji tě,“ přiznala se,

„a budu tě milovat až do smrti.“

Kapitola 7

Robert Carr, vikomt Rochesterský a hrabě ze Somersetu, ztrácel královu přízeň a velmi dobře si to uvědomoval. Tonul v zoufalství. Svou kariéru u dvora

začínal jako páže. Ve dvaceti se stal komořím a upoutal na sebe královu pozornost při klání, v němž si zlomil ruku. Hned v příštím roce král mladíkovi daroval tabulku z ryzího zlata posázenou diamanty. O tři roky později z něho udělal vikomta. Když pak jeho pohled padl na Frances Howardovou, vdanou hraběnku z Essexu, nedokázal myslet na nic jiného, než jak by se stala jeho ženou.

Frances Howardovou v jejích čtrnácti rodina doslova odvlekla k oltáři. Ona a Robert Deveraux, hrabě z Exxesu, si jeden druhého hnusili. Byla manželovi nevěrná s princem Jindřichem předtím, než potkal Jasmínu. Potom se do sebe zamilovali s Carrem. Žádný rozvod se však nekonal, jelikož Frances Howardová si u krále vyžádala zrušení svého sňatku z toho důvodu, že její manžel je impotentní, a to nejen s ní, ale se všemi ženami vůbec. Byla to samozřejmě lež, ale tím se král ani arcibiskup nezabývali. Sňatek byl vyššími místy anulován a Frances se provdala za Roberta Carra, jenž mezitím povýšil na hraběte ze Somersetu. Jí bylo šestnáct a jemu šestadvacet.

Jeden z přátel Roberta Carra, jistý sir Thomas Overbury, šířil zcela otevřeně své námitky vůči sňatku Carra a Frances Howardové a dámu, kterou nesnášel, pomlouval bez zábran i na veřejnosti. Dokonce se obrátil i na krále, aby Carra před Frances zachránil. Veškeré jeho úsilí však bylo marné a brzy nato, co šťastný pár uzavřel sňatek, přišli pro sira Thomase Overburyho, aby ho uvěznili v londýnském Toweru, kde zůstal několik měsíců, až nakonec ho jednoho dne našel žalářník v jeho cele mrtvého. Byl otráven.

Zděšený král nařídil vyšetřování, a to velmi důkladné, jež dospělo k závěru, že sir Thomas Overbury snědl otrávené pralinky. Zjistit, kdo to jedovaté cukroví poslal, samozřejmě nějakou dobu trvalo, ale mezitím už kolovaly hojné zvěsti, že vraždící dobrota pocházela z domu hraběte ze Somersetu. Bylo však těžké rozhodnout, zda ji siru Thomosovi poslal hrabě či hraběnka -krabičku totiž kdosi předal na ulici poslíčkovi s příkazem doručit ji do Toweru. Aspoň tak to tvrdil strážný, který papírovou krabičku s dárkem přebíral. Bylo samozřejmě možné, že vrah se snažil smazat za sebou stopy právě tímto způsobem, ale na druhou stranu ta pozlacená papírová krabička patřila k těm, v nichž Frances Howardová rozdávala dárky přátelům, a jejich výrobce přísahal, že je dělá výhradně pro lady Howardovou a nikoho jiného. I když nebylo vyloučeno, že někdo mohl krabičku ukrást, všeobecně se tomu nevěřilo. Přesto však ani hrabě ani hraběnka nebyli ze zločinu vraždy obžalováni, protože proti nim neexistoval jasný důkaz.

Robert Carr si nicméně velmi dobře uvědomil, že ztrácí přízeň Jakuba Stuarta. Od vypuknutí skandálu s Overburym se na něho král obracel jen zřídka, spíše svého bývalého oblíbence okázale ignoroval. Poslední dobou ty královské, krví podlité oči ožily zájmem pouze ve chvíli, kdy se v jejich dohledu objevil jeden ze dvou mladíků - George Villiers, taková bezvýznamná venkovská nula, se rychle dostával na výsluní královy obliby. Jak zrovna takový buran mohl získat tolik žádané místo královského šenka, to pro Carra zůstávalo záhadou. Nyní byl dokonce jmenován správcem královy ložnice! Ale jistě, díky těm jiskrným tmavým očím a vlnitým

kaštanovým vlasům byl docela pohledný, ale Carr tomu proklatému prospěcháři nevěřil, co by se za nehet vešlo.

A ještě horší byl Piers St. Denis, markýz z Hartfieldu. Se svým po generace děděným titulem by královu přízeň vlastně ani nepotřeboval, ale přesto postupoval po žebříčku Jakubovy obliby stejně rychle jako Villiers. St. Denis měl obrovské osobní kouzlo a uměl krále bavit jako snad ještě nikdo. O Georgi Villiersovi se říkalo, že má tvář krásnou jako archanděl, ale i Piers St. Denis byl neobyčejně pohledný, s dokonalými rysy. Nos měl přesně té správné délky a rovný jako šíp, po jeho stranách hezky rovnoměrně seděly modré oči a do vysokého čela mu ustavičně spadala neposlušná kadeř medově plavých vlasů.

Pokud tedy krále bavili a rozptylovali právě tito dva mladí muži, jakou měl Robert Carr šanci opět se vetřít do jeho přízně? Frances nebyla z událostí poslední doby v nejmenším nadšená, počítala s tím, že její manžel zůstane královým oblíbencem navždy. Koneckonců, pocházela z rodu Howardů a dvě z jejích sestřenek se staly anglickými královnami. Byly to samozřejmě neúspěšné královny, ale přece jenom královny.

„Jak jen jsi mohl být tak hloupý a vzít na to jednu z mých krabiček?“ obořila se jednou večer na manžela, když seděli v posteli s polštáři za zády a za zataženými závěsy, aby měli více soukromí. „Je jasné, že nás přes ni vystopovali, ksakru. Co si počneme, Robe?“

„Nemůžou nám nic dokázat,“ ujišťoval ji Robert.

„Pokud nás ovšem sama ve své hysterii neprozradíš, Frances. Krabičku klidně mohl kdokoliv ukradnout jak z

dílny výrobce, tak z tvých zásob. Nikdo nám nic nedokáže.“

„A co ten zatracený kluk?´´

„Vždyť jsem ti přece řekl, že jsem ho zardousil hned, jak se vrátil pro svou minci, a tělo jsem hodil do řeky. Byl to jen nějaký bezejmenný lotřík, pes po něm neštěkne. Určitě ho nehledají, ale i kdyby ano, budou si všichni myslet, že se stal obětí nějakých špinavých hrátek jako spousta těchhle spratků, nebo že utekl někam za štěstím. Ty pralinky s námi spojovat nemůžou, to mi věř. Postupovali jsme opatrně a chytře. Tys vyrobila cukroví a já se postaral o jeho doručení. Nikdo nás nemůže odhalit, Frances, tak přestaň laskavě vyvádět!“ uklidňoval hrabě ze Somersetu svou hysterickou manželku. „Ta věc s krabičkou je naprosto podružná.“

„Královna mi zakázala přístup k sobě,“ svěřovala se v slzách Frances. „Nesmím do královniných komnat! Já! Frances Howardová! Znala jsem ty komnaty dávno předtím, než královna Anna vůbec přišla do Anglie. Na tom vůbec nesejde, Robe, jestli nám vraždu Overburyho dokážou nebo ne. Vědí, že jsme to udělali! Jsme vyřízení, věř mi. Vyřízení!“

„Tohle je jen dočasný krok zpátky, Frances,“ přesvědčoval ji manžel. „Král by se beze mě neobešel. Jakub Stuart je můj přítel!“

„Proč jsi vlastně poslal Overburyho do Toweru, Robe? Kristepane, vždyť to bylo tak okaté! Neříkala jsem ti, že nejlíp by bylo zmanipulovat krále, aby Overburyho pověřil nějakým menším úkolem v Irsku, a tam že bychom ho mohli dát zavraždit? Všechno se mohlo svést

na Iry! Teď je to na nás! Nestačím se divit, že nás ještě neuvěznili! Nakonec skončíme v Toweru my sami, Robe, a to jedině proto, žes nedal na rady své ženy!“

„Král mě miluje!“ opakoval Robert Carr tvrdošíjně.

„Že tě miluje?“ odfrkla si pohrdavě Frances, hraběnka ze Somersetu. „Je konec, Robe. Konec! Zbláznil se do Villierse a St. Denise a jeho největší starostí je rozhodnout se, který z těch dvou ho přitahuje víc. Zlomil jsi králi srdce, Robe, a on ti to nikdy neodpustí. Vymění tě za jiného a zapomene na tebe. A k tomu vůbec nemuselo dojít, jen kdyby sis dal ode mě poradit!“

„Spi už, Frances, a přestaň s těmi výčitkami!“ utrhl se hrabě na manželku. „Zítra se ke dvoru vrací hrabě z Glenkirku s vdovou markýzou z Westleighu. Doneslo se mi, že se konečně mají brát. Za nic na světě bych nechtěl propást omluvu Jasmíny Lindleyové králi!“

„Možná,“ zamyslela se jeho hraběnka, „možná že právě taková příležitost krále rozptýlí, takže na nás zapomene.“

„Kdyby na nás zapomněl,“ namítl její manžel, „pak ztratíme jeho přízeň. Tohle snad chceš, Frances?“

„Přinejmenším bychom zůstali naživu,“ odsekla.

„Nerada bych skončila v Toweru jako moje dvě sestřenky, Anna a Kateřina!“

„S těmi starostmi to vážně přeháníš!“ zasmál se hrabě, ale hned ráno ho smích velmi rychle přešel. Když s manželkou přijel ke královskému paláci, aby se připojili k ostatním dvořanům, bylo jim řečeno, že se mají ihned vrátit domů. Ve Whitehallském paláci už nadále nepatřili mezi vítané hosty. Měli se zdržovat ve svém londýnském

sídle a vyčkat, až král rozhodne o jejich osudu. Ohromeně tedy obrátili kočár k návratu domů a ve svém zmatku dočista přehlédli kočár hraběte z Glenkirku, který je míjel na cestě. O několik dní později byli hrabě a hraběnka ze Somersetu zatčeni a uvězněni v Toweru.

„Nebyla to Frances Howardová a její nový manžel?“ zeptala se Jasmína a vyklonila se z okénka, aby si prohlédla vzdalující se kočár.

„Tomu bych se moc divil,“ odpovědi jí hrabě. „Robert mi prozradil, že Carr kvůli té záležitosti s Overburym upadl u krále v nemilost. Navíc se král zrovna pobláznil do dvou mladíků, kteří jsou nově u dvora. Nepochybuji, že ještě dnes se dozvíme všechny podrobnosti, které nám celou tu situaci osvětlí. Nechce se mi věřit, že Carr by mohl být tak pitomý, aby otrávil nepřítele a nechal se přitom chytit, ale na druhou stranu jsem ho odjakživa považoval spíš za troubu než za lišáka.“

„Vypadám dobře?“ vyzvídala Jasmína už potřetí od chvíle, kdy vyjeli z domu.

James Leslie s úsměvem přikývl: „Jistě,“ potvrdil jí stručně.

Svěřila se mu, že se záměrně oblékla skromně, jak se sluší na hříšnici, ale bylo předem vyloučeno, aby Jasmína v jakémkoliv oděvu vypadala kajícně, i kdyby to stokrát zamýšlela. Na to byla příliš krásná. Příliš elegantní. Příliš Mogulova dcera. Přesto se o to aspoň pokusila. Šaty měla nenápadné, z hedvábí v barvě burgundského vína, se zvonovou sukní. V pase byly úzké, na rukávech s početnými nabíranými karnýry s vykukující černou krajkou. Živůtek byl dlouhý, dole vybíhající do špičky a

v geometrických vzorech pošitý kousky černého jantaru, který lemoval i hluboký čtvercový výstřih. Kolem krku jí visela dlouhá šňůra dokonalých černých perel a na kratším řetízku obrovský kulatý rubín známý jako Oko bohyně Kálí, což byl šperk, který si Jasmína přivezla s sebou před lety z Indie. V uších se jí houpaly rubíny ve tvaru hruštičky. Vlasy měla vyčesané do elegantního uzlu a obutá byla do černých hedvábných střevíčků pošitých růžovými perlami. Prsty jí zdobilo několik prstenů, černá perla, rubín a nevídaně velká růžová perla. Bylo jasné, že vzbudí závist všech žen, které ji dnes zahlédnou, a současně s tím i žádost všech mužů, říkal si v duchu James Leslie.

On sám se oblékl černobíle, jednak aby barevně doplnil Jasmínu, jednak aby sám působil vážným dojmem. Aspoň jeden z nich musí vypadat patřičně omluvně a obtížen výčitkami svědomí za všechny potíže, jež navzdory svým dobrým úmyslům způsobili králi. Když kráčeli chodbou směrem ke komnatě, kde král toho dne dával audienci, slyšel James Leslie sykavý šepot dvořanů, jež zvolna míjeli: „Odvahu, drahoušku Jasmíno!“ a sám ji pohladil po ladné ruce v těžkém hedvábném rukávu: „Prostě jen představujeme dnešní hlavní číslo, to je všechno.“

Král s královnou seděli na svých trůnech. Jakub Stuart zestárl. Bylo mu teď devětačtyřicet. Královně, hezké ženě, i když za krásku ji nikdo nikdy považovat nemohl, bylo čtyřicet. Od té doby, co se s ní Jasmína viděla naposledy, se téměř nezměnila. Královští manželé neměli nikdy nic společného kromě lásky k lovu a svých dětí. Žili si každý po svém, nicméně byli si navzájem oddáni.

Co dělalo dobře Jakubovi, to těšilo i Annu, a naopak. Už nějakou dobu sice nebyli milenci, ale dobří přátelé, to ano, těmi zůstávali dál.

Jakub Stuart upíral nehybný pohled na dvojici, jež právě předstoupila před jeho trůn. Hrabě z Glenkirku předvedl dvornou poklonu, markýza z Westleighu vysekla elegantní pukrlátko s hlavou skloněnou k zemi, takže se přitom nedívala na žádného z královských manželů. V sále se rozhostilo hrobové ticho, jak se dvořané snažili lapat každičké slůvko.

„Tak vida, madam, konečně jste se ráčila vrátit,“ začal král. Tvářil se však překvapivě mírně. „Viděl jsem vaši drobotinu. Vychováváte je dobře, madam, a to všechny. Náš vnuk je na svůj věk kurážný chlapíček. Mluvil na mě francouzsky, považte.“ Jakub Stuart se zachechtal. „A taky se nabízel, že mě naučí klít v hindštině. Od kohopak se naučil hindsky klít, madam?“ Král naklonil hlavu tázavě k rameni.

„Pravděpodobně od mého komorníka Adaliho,“ přiznala Jasmína tiše. „Adali Charlesovi s oblibou připomíná, že je vnukem dvou králů.“

„To je,“ přisvědčil Jakub Stuart. „Našemu malému vévodovi z Lundy koluje v žilách královská krev, ale rodem je Angličan, madam! Na to jistě nebudete zapomínat, nemám pravdu?“

„Máte, Vaše Veličenstvo, na to skutečně zapomínat nebudu. Ani by to nebylo možné,“ odvětila Jasmína vážně. „Jeho otec zůstane v mém srdci navěky.“

Králi se na okamžik kmitl tváří smutek. „Ano,“ přikývl,

„zůstane ve všech našich srdcích. Anglie ztratila velkého

krále, ale možná, že když budu žít dost dlouho, z našeho syna Karla vyroste také dobrý král.“

„Ach, Vaše Veličenstvo,“ vydechla Jasmína,

„nepochybuji o tom, že princ Karel bude vám i královně dělat jenom čest.“ A tu se k všeobecnému úžasu, dokonce i Glenkirkovu, vrhla Jasmína na zem před krále a širokánská sukně se kolem ní půvabně rozestřela. „Vaše Veličenstvo,“ pronesla jasným hlasem, „prosím, abyste mi prominul mou neposlušnost. Jediná omluva, kterou vám mohu nabídnout, je skutečnost, že jsem ze smrti prince Jindřicha měla zlomené srdce a nebyla jsem připravená tak rychle vstoupit do dalšího manželství. Jsem pouze křehká žena, Vaše Veličenstvo, a během svého krátkého života jsem prožila už hodně utrpení. Nyní jsem však ochotná splnit svou povinnost a provdat se za hraběte z Glenkirku. Rovněž přísahám, že už se nikdy nebudu vzpouzet rozkazu Vašeho Veličenstva.“ Jasmína se shýbla tak hluboko, až se čelem dotýkala špičky králova střevíce, zůstala tak zcela bez hnutí a vyčkávala na královu odpověď.

Krále svou kajícností ohromila a rovněž potěšila. Tato mladá žena se sice vzepřela jeho bezvýhradné autoritě, ale na druhé straně ji uznává, protože žádá o odpuštění.

Když před dvěma lety uprchla Jasmína do Francie, král se velmi hněval. Ovšem před čtrnácti dny uviděl svého vnoučka a dítě mu pomohlo změnit city vůči Jasmíně de Marisco Lindleyové. A teď ta buřička, kterou ještě před měsícem toužil přísně potrestat, se tady před ním pokorně a na veřejnosti omlouvá. Jakuba Stuarta to velmi blažilo a vzbudilo to v něm touhu Jasmíně velkoryse odpustit.

„Vstaňte, děvče,“ pravil král dobrosrdečně. „Pomozte jí přece, Jemmie.“ A když Jasmína opět stála, král pokračoval: „Byla to krásná omluva a přednesená s patřičnou pokorou. Odpouštím vám, madam.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ odvětila Jasmína prostě a opět se uklonila.

„Žena, a především tak krásná žena, jakou jste vy,“ vykládal káravě král, „by měla mít manžela, aby ji vedl a chránil. Možná jsem se však ukvapil, když jsem vám ho tehdy vybral sám, madam. Nyní mi dochází, že jsem vám měl nabídnout výběr hned několika džentlmenů, ze kterých byste si mohla zvolit svého nového manžela a pána. Napravím tedy svou chybu aspoň nyní.“ Král Jakub Stuart se tvářil náramně spokojeně sám se sebou.

Všichni přítomní vytřeštili ohromeně oči, a to včetně samotné královny. Vztekle se na svého manžela podívala, ale ten ji nebral na vědomí.

„Vaše Veličenstvo!“ vyhrkla Jasmína chvatně, „ochotně se provdám za lorda Leslieho. Jsme dávní přátelé a dosáhli jsme naprostého porozumění. Svatbu budeme mít patnáctého června na Queen´s Malvern, v sídle mé babičky.“

„Žádná svatba se konat nebude, madam, dokud se nerozhodnete, kterého ze ženichů skutečně chcete!“ trval král zatvrzele na svém.

„Ale já se přece rozhodla!“ To už Jasmína téměř křičela.

„Jakube!“ sykla královna na manžela.

Král se po královně ani neohlédl a dál kázal Jasmíně:

„Jste hodné děvče, madam, a ochotné podřídit se mému rozkazu. Na rozdíl od mnohých u tohoto dvora jste pochopila, že mi Bůh dal právo rozhodovat o osudech lidí. Před dvěma lety jsem se ve snaze ochránit vás i svého vnuka zřejmě unáhlil. Moje neuváženost vás vyštvala do Francie. Na jednu stranu jistě chápete mé pohnutky, ale teď uznávám svůj omyl a chci jej napravit. Dám vám proto, madam, na vybranou. Nyní tedy není zájemcem o vaši ruku pouze hrabě Glenkirk, ale tady Piers St. Denis, markýz z Hartsfieldu, by pro vás rovněž představoval vhodného partnera. Nabídl bych vám i svého Steenieho, ale ten se mi předem svěřil, že má srdce zadané jinde. Takže nyní si, madam, můžete vybrat hned ze dvou džentlmenů.“ Usmál se na Jasmínu, nadšený sám sebou, jako by se mu právě povedlo něco úžasného.

„Přesvědčíte se, že můj Piers je okouzlující mládenec a na rozdíl od hraběte Glenkirka je skoro ve vašem věku.“

„Vaše Veličenstvo,“ začala Jasmína, ale král jí mávnutím ruky nařídil, aby ztichla, a varovný stisk Jemmieho prstů na její paži ji upozornil, ať mlčí a nechá si další námitky pro sebe.

„Piersi, chlapče můj milý, kampak ses poděl? Pojď sem a seznam se s vdovou markýzou z Westleighu!“ vrkal král téměř koketně.

Z davu dvořanů se oddělil vysoký plavý mladík a přistoupil k trůnu. Byl celý oblečený do modrého a Jasmína by přísahala, že hedvábí přesně ladí s pronikavou modří jeho očí. Byl to pravděpodobně ten nejkrásnější muž, jakého kdy spatřila, ale přesto ji už na první pohled odpuzoval, jako ji kdysi odpuzovaly indické

kobry. Ty byly také krásné, ale současně nebezpečné. Markýz z Hartsfieldu se před králem hluboko uklonil.

„Veličenstvo,“ pravil velmi příjemným hlasem.

„Ukloňte se lady Lindleyové, Piersi,“ vybídl král švitořivě mladíka. „Pokud se jí zalíbíte, třeba si vás vybere za manžela.“

Hartsfield králi vyhověl a přitom po něm blýskl kratičkým úsměvem. Poklonil se dvorně před Jasmínou a pozdravil: „Madam!“

„Teď si ji odveďte a hezky ji bavte, Piersi!“ zavelel král. „Glenkirku, vy zůstaňte u královny a dopřejte jí trochu rozptýlení. Strávil jste s tou dámou ve Francii hned několik měsíců, takže teď dopřejte příležitost Piersovi. A nevyvádějte, Jemmie Leslie, pokud se rozhodne pro mého Pierse. Dal bych vám náhradou hezounkou bohatou dědičku.“ Král se rozplýval nad vlastní chytrostí.

James Leslie s úsilím skryl svůj hněv, zamířil ke královně, uchopil ji za ruku a vtiskl na ni dvorný polibek.

„Těší mě, že stále vypadáte tak dobře, madam,“ zalichotil jí s nuceným úsměvem.

„Ten úsměv skutečně není nutný, Glenkirku,“ upozornila ho královna. „Už jste se radoval, že jste dosáhl, po čem jste toužil, a můj Jakub z toho teď udělal pěkný zmatek, viďte? Neměla jsem o tom ani tušení, to mi věřte, jinak bych mu to zaručeně vymluvila. To víte, musí ty svoje mladíky rozmazlovat za každou cenu. Mladý George Villiers, kterého mám mnohem raději než Pierse St. Denise, se zamiloval do lady Katherine Mannersové, dcery hraběte z Rutlandu. Zatím ještě pro ni

není dost dobrý, ale král se už postará, aby mládenec co nevidět dostal vhodný titul. Naštěstí měl Villiers dost rozumu, aby králi svou lásku k lady Mannersové prozradil, protože jinak by se na jeho rozkaz jistě zařadil mezi ctitele nebohé Jasmíny.“

„Měl jsem se s ní oženit ještě ve Francii,“ zabručel Glenkirk podrážděně. „Také jsem to chtěl okamžitě udělat, jenže Jasmína chtěla mít svatbu v rodinném kruhu a já si přál, aby byla šťastná, madam.“

„Áááách,“ povzdechla si královna, „vy ji milujete, je to tak?“

„Je,“ přiznal se hrabě.

„A ona vás také miluje?“

„Ano, miluje,“ přisvědčil. „Jsem ten nejšťastnější člověk na světě, madam. Snad nemyslíte, že král ji bude nutit do manželství s markýzem z Hartfieldu? Slyšel jsem…“ Glenkirk se zarazil, protože nevěděl, jestli má královně Anně prozradit, jaké klepy se mezi dvořany šíří.

„Slyšel jste, že Piers St. Dennis a George Villers si vysloužili přízeň krále,“ odvětila. „Je to tak. Jistě víte, že pokud jde o jeho přátele, projevuje jim Jakub hlubokou vášeň, můj lorde. Mně osobně to v nejmenším nevadí, protože snáz se vyrovnám s těmito okouzlujícími mladíky než s milenkami. Po odjezdu vaší matky ze Skotska se mi nesmírně ulevilo. Jak se jí vlastně daří?“

Hrabě z Glenkirku křečovitě polknul. Takže královna Anna celou tu dobu věděla o králově mladické touze po jeho matce, ale přesto se slovem neprozradila. Jeho úcta vůči této ženě okamžitě vzrostla, i když většina lidí ji

považovala za hloupou a dětinskou. „Daří se jí přímo báječně, madam,“ odvětil. „Ovdověla, ale ráda zůstává i nadále v království Neapolském. Žije tam s ní můj mladší bratr a dvě sestry. Matka tvrdí, že po tolika letech strávených v Neapoli by si už na skotské podnebí nezvykla.“

„Jak je to dlouho, co jste se s ní viděl naposledy?“ zajímala se královna.

„Navštívil jsem ji krátce po tom, co mi zabili manželku a děti,“ řekl hrabě tiše. „Tehdy jsem potřeboval radu, ale teď uběhlo mnoho let od chvíle, co jsem matce hleděl do tváře.“

„Leslieové z Glenkirku budou radostí bez sebe, že jste se znovu oženil,“ poznamenala královna.

„Předpokládám, že jste s lady Lindleyovou už dávno milenci. Je velmi plodná a vy se od ní nepochybně dočkáte řady synů. Děti má skutečně k pomilování, nejenom líbezné ve tváři, ale na svůj věk i velmi bystré a vychované. Mají vás rády, Jamesi Leslie? Je nesmírně důležité, abyste s nimi vycházel co nejlépe.“

„Věřím, že už se mezi námi vyvinulo silné citové pouto, madam,“ svěřil se hrabě. „Dokonce mi začaly říkat tatínku. Malý Jindřich touží začít hned v létě s lekcemi v šermování.“

„Však to je jenom dobře,“ přikývla královna pochvalně.

„Budete pro malé Lindleye a mého vnuka dobrým otcem.“ Neušlo jí, že hraběti se pohled nepřestává stáčet k Jasmíně a markýzi z Hartsfieldu. „Pokud vás Jasmína miluje, pak si přece nemusíte dělat starosti,“ uklidňovala královna Anna hraběte z Glenkirku, ale James Leslie

dobře viděl, že Jasmína začíná být netrpělivá, a nebál se, že mu bude nevěrná, nýbrž že markýzovi co nevidět jednu vrazí a vyvolá skandál.

Piers St. Denis uchopil Jasmínu pevně za loket, odvedl ji od králova trůnu a začal se s ní procházet po síni. „Jste mnohem krásnější, než mi vás popisovali,“ vykládal uchváceně, „ale vy o své kráse samozřejmě moc dobře víte. Lidé vám jistě lichotí po celý váš život, madam.“

„Přijímám i vaši lichotku, pane,“ odpověděla Jasmína.

„Patnáctého června se provdám za hraběte z Glenkirku. Milujeme jeden druhého. Nedokážu si představit, proč král teď s námi hraje tuhle hloupou hru, když nejdřív tolik trval na našem sňatku! Jsem vzteky bez sebe!“

„Král se mi snaží udělat radost,“ vysvětloval markýz,

„zvlášť teď, co ten venkovský buran v sobě našel tolik drzosti, aby vzhlížel mnohem výš, než se pro něho sluší, a začal stahovat síť kolem dcery hraběte Rutlanda. Pro Kristovy drahé rány, Villiers přece nemá ani titul! Rutland by jen těžko dal dceru nějakému rytíři ze zapadákova,“ ušklíbl se Piers St. Denis. „Ovšem ten starý královský pošetilec slíbil Steeniemu, že to dá do pořádku, ten křupan se tím všude chlubil a teď mi to král musí vynahradit. Jste s Glenkirkem milenci? Vypadáte jako žena, která tělesnou lásku nepostrádá. Ach, vy se červenáte! To je vskutku okouzlující!“

„Proč král dal Georgi Villiersovi přezdívku Steenie?“ zeptala se Jasmína markýze, aby se touto otázkou sama vyhnula odpovědi.

„Už jste Villierse viděla? Zřejmě ne. Tak se podívejte k levému královu boku na mládence s andělskou tváří. Ten

starý královský hňup tvrdí, že mu připomíná svatého Štěpána, nu a odtud je Steenie, zdrobnělina Štěpána. Člověku se z toho chce zvracet. Nu tak, odpovězte mi, krásko. Jste s Glenkirkem milenci?“

„To není vaše věc!“ odsekla Jasmína podrážděně.

Markýz zesílil stisk na jejím lokti. „Pokud se máte stát mou manželkou,“ usekl, „pak o vás musím vědět všechno, má krásko!“

„Jenže já se vaší manželkou nestanu!“ okřikla ho rozzlobeně. „A okamžitě pusťte mou paži! Vždyť mi působíte bolest, vy surovče!“

„To vaši milenci také. Nu, na tom nezáleží, když už beztak nejste panna. Těžko se čtyřmi dětmi, z nichž jedno je královský parchant,“ prohodil St. Denis. „Vy jste asi vášnivá potvůrka, nemýlím se, madam?“

„Okamžitě pusťte mou paži!“ přikázala mu Jasmína.

„Pokud to neuděláte, začnu křičet a vyvolám parádní skandál a jeho hlavním hrdinou budete vy, můj lorde!“

Mladík ji se smíchem pustil. „Upřímně věřím, že byste toho byla schopná,“ přikývl St. Denis. „Až se vezmeme, tak za podobné výhrůžky dostanete výprask.“

Jasmína byla vzteky bez sebe a nijak to neskrývala.

„Muž, který vztáhne ruku na ženu, není ve skutečnosti žádný muž!“ sdělila mu pohrdavě. „A teď mě laskavě nechte a za manželku si najděte nějakou hloupou dědičku. Já své slovo dala lordu Lesliemu!“ Po těch slovech se Jasmína obrátila na podpatku a spěchala k místu, kde po boku královny stál James Leslie. Hluboko

se před Annou uklonila. „Jsem šťastná, že vás opět vidím, madam,“ usmála se.

„Vám se markýz z Hartsfieldu nezamlouvá,“ šla královna rovnou k věci.

„Ne, madam, nezamlouvá,“ potvrdila jí Jasmína se stejnou upřímností.

„Mně také ne,“ svěřila se královna Anna.

„Bude mi ho král nutit?“ dělala si starosti Jasmína.

Královna Anna zavrtěla hlavou. „Protože Steenie dostal slib, že se nakonec Rutlandovy dědičky dočká, myslí si Jakub, že St. Denisovi musí obstarat stejně cennou nevěstu. Ale ve skutečnosti si za to můžete sama, moje milá. Kdybyste se za Glenkirka provdala už v době, kdy se to od vás chtělo, nebyla byste nyní vystavená útokům ze strany St. Denise. Jistě však víte, že Jakub má dobré srdce. Nebude vás k ničemu nutit násilím. Skutečně myslí vážně, když říká, že výběr záleží výhradně na vás, ale na druhou stranu se pokusí vás přesvědčit, aby se vám jeho hezký markýz zalíbil, i kdyby jen proto, aby zalichotil St. Denisovi. Netušila jsem, že má v plánu vyvolat tenhle zmatek, jinak bych mu to včas vymluvila. Koneckonců, právě naše snaha plést se vám do života po smrti drahého Jindřicha, Bůh mu dej lehké spočinutí, vás dokonce vyhnala ze země. Nerada bych opět přišla o našeho malého Charlieho.“ Štíhlými prsty pohladila Jasmínu po ruce. „Všechno bude v pořádku, má drahá. Jsem si tím jistá. Nesmíte však znovu uprchnout, tím byste pranic nevyřešila. Vám, Jemmie Leslie, svěřuji lady Lindleyovou do opatrování.“

Markýz z Hartsfieldu sledoval ten rozhovor z protějšího konce místnosti. Neslyšel sice jediné slovo, ale vsadil by se, že během vážného rozhovoru mezi královnou a kráskou nejednou padlo i jeho jméno. „Tak co si o ní myslíš, Kippe?“ zeptal se muže po svém boku.

„Že by potřebovala pořádně zkrotit,“ odpověděl jeho společník, „ale umím si představit, že to se ti bude líbit, Piersi,“ dodal a rozřehtal se.

Kipp St. Denis byl markýzův nevlastní nemanželský bratr. Oba muži spolu vyrůstali a levoboček byl vycvičen v absolutní a dobrovolné oddanosti vůči jedinému dědici jejich společného otce. Kippova matka byla osobní komornou mladé markýzy z Hartsfieldu. Snoubenec její paní ji znásilnil týden před svou svatbou. Byla tehdy ještě panna. Po svatební noci trval markýz na tom, aby měl noc co noc v posteli obě ženy najednou. Byl to krutý a zvrhlý člověk. Markýzova nevěsta, sirotek, jež mu věnem přinesla rozsáhlé polnosti sousedící s jeho panstvím, manžela milovala a byla ochotná jeho choutkám vyhovět. Panství bylo izolované a nebylo tam nikoho, kdo by roznášel klepy, samozřejmě s výjimkou služebnictva, a to si na ně ze strachu před pánem stejně netroufalo.

Oba poloviční bratři se narodili hodinu po sobě a ve stejné posteli, protože obě ženy rodily bok po boku. Kdyby byl Kipp manželský syn, pak by se otcovým dědicem stal on, protože se narodil jako první. Do hodiny k němu do stejné kolébky položili i Pierse a od té doby byli ti dva téměř nerozluční. Kipp jako by vypadl z oka své matce, zatímco Piers byl celý otec. Oba muži však zdědili po svém otci povahu. Navzdory rozdílnému postavení si byli oba bratři navzájem bezvýhradně oddaní

a neexistovala mezi nimi ani jiskra žárlivosti. Kipp sledoval Pierse na každém kroku a sloužil svému bratrovi jako tajemník, komorník a důvěrník.

„Ááách, Kippe, tohle není obyčejná klisnička ke zkrocení, ale ušlechtilý plnokrevník, který vyžaduje zvláštní zacházení,“ prohlásil markýz. „Povšiml sis, jak jí přes lem výstřihu přetékají ňadra? Rozkošná, smetanově bílá holoubátka, která přímo žadoní o pohlazení.“

„Pokud ji chceš získat, musíš se nejprve zbavit hraběte z Glenkirku, Piersi,“ upozornil ho nevlastní bratr.

„Dokud ten tu bude zaclánět, nemáš u ní sebemenší šanci. Slyšel jsem všechno, co ti říkala. Je skálopevně rozhodnutá provdat se za něho. A jistě víš, bratře, že s ní teď žije v jednom domě na Strandu - a velmi pravděpodobně s ní sdílí i jednu postel a večer co večer jí dává pořádně do těla. Nechceme ji přece těhotnou - tedy, s jeho dítětem, že? Obrať se na krále a ten už zbytek zařídí, dej na mě. Copak by ten starý hloupý král dokázal nedodržet slib daný jeho miláčkovi Piersovi?“ zasmál se významně Kipp.

„Máš pravdu,“ souhlasil markýz. „O tuhle příležitost bych přišel skutečně nerad. Lady Lindleyová je pohádkově bohatá a navíc velmi významná osobnost, protože porodila králova zatím jediného vnuka. Je to sice parchant jako ty, Kippe, zato královský parchant. Dokud si malý následník Karel nenajde nevěstu ve Španělsku či Francii a sám nezplodí dítě, zůstane malý vévoda z Lundy královým mazlíčkem. A člověk, jenž bude na toho mrňouse dohlížet, bude mít v rukou obrovskou moc, Kippe! Villiers se může se svou bohatou

slepičkou jít vycpat, protože já kromě bohatství budu mít ještě moc nad králem, chápeš?“

„Ale pouze v případě, že se ti podaří přesvědčit lady Lindleyovou, aby se za tebe provdala. Už jsem si stačil všimnout, že tebou se šikanovat rozhodně nedá. Vykládá se, že sama je královská dcera, a její příbuzní mají na našeho krále značný vliv. Jasmíniným nevlastním otcem je králův bratranec, hrabě BrocCairn. Jejími strýci jsou hrabě z Lynmouthu a lord Burke z Clearfildsu. A její babička je sama stará hraběnka z Lundy. Ta si dokonce troufala odporovat i staré královně Bětce a nejenom že z toho vyvázla živá, ale dokonce přežila i samu královnu. Lady de Marisco se v téhle vnučce doslova vidí, Piersi, a celá rodina dělá přesně to, co jim stará paní přikáže. Jakmile bys začal lady Lindleyové vyhrožovat, všichni se shluknou do jednoho šiku, aby ji ubránili, a potom tě za tvou nestydatost zničí. Je to nepředstavitelně rozvětvené příbuzenstvo. Jedna z tetiček se provdala za hraběte Alcestera a druhá je manželkou lorda Blackthornea. Jasmína Lindleyová má záviděníhodně dobré kontakty v těch nejmocnějších vrstvách. Vezme si tě pouze tehdy, když se ti podaří ji okouzlit, ale to ty přece umíš dokonale, bratříčku!“

„Musím ji mít!“ zasyčel Piers St. Denis zuřivě. „Ještě nikdy mě žádná žena tolik nevzrušovala! Ach, to její bohatství, její krása, její královský levoboček! Ale toužil bych po ní, i kdyby toho spratka neměla, Kippe.“

„Nejdřív se postarej o hraběte z Glenkirku,“ radil mu nevlastní bratr. „Dokud ten se bude ochomýtat kolem lady Lindleyové, nemáš sebemenší šanci. Vidíš?“ Ukázal

na druhý konec sálu. „Hrabě a lady Lindleyová právě odcházejí. Honem! Musíš okamžitě ke králi!“

Markýz z Hartsfieldu přešel elegantně sálem a postavil se tak, aby stál v cestě hraběti z Glenkirku a Jasmíně, kteří se zrovna uklonili na rozloučenou před trůnem a obraceli se k odchodu. „Sire!“ zvolal hlasitě. „Pokud mám mít u lady Lindleyové spravedlivou šanci dvořit se jí, pak tvrdím, že lord Leslie by neměl bydlet v jejím domě a sdílet s ní lože, Vaše Veličenstvo!“

„Ale?“ podivil se král. „Jemmie, je to pravda? Bydlíte v Greenwoodu s lady Lindleyovou?“

„Ano, bydlím, můj pane,“ odvětil hrabě z Glenkirku podrážděně a zabodl do markýze z Hartsfieldu vražedný pohled.

„No, no, Jemmie, to ale vážně nemůžeme dovolit!“ pokáral ho král.

„Sire, bude mým hostem,“ ozval se hrabě z Lynmouthu, pokročil blíž a hluboce se uklonil. „Jsme s Jemmiem staří přátelé.“

„Výborně, výborně,“ zaradoval se král. „Takže budete bydlet u Robina Southwooda, ano, Jemmie? To je spravedlivé řešení, nemám pravdu?“

Hrabě z Glenkirku se králi uklonil. „Ale doprovodím, samozřejmě, Jasmínu domů,“ sdělil Jakubu Stuartovi.

„Půjdu s vámi,“ ozval se hrabě z Lynmouthu, „a hned vás necháme přestěhovat do Lynmouth House.“ Pohledem varoval neteř a lorda Leslieho, aby se neopovážili vznést jedinou námitku.

„Lynmouthův palác je hned v sousedství domu lady Lindleyové,“ zahučel Kipp do bratrova ucha. „Není to trochu blízko?“

„Kdybych si stěžoval dál, vypadal bych jako fňukal,“ odpověděl mu markýz tiše. „Nebudu se ztrapňovat nekonečnými stížnostmi.“

„Můj pane,“ pozdravila Jasmína St. Denise, než opustila sál, „marníte čas a dosáhnete pouze toho, že budete všem k smíchu. Nechte to být. Král vám jistě najde nezadanou dědičku, stačí ho hezky poprosit, a prosit vy jistě umíte, ne?“ Líbezně se na markýze usmála, zatímco jeho pohledné rysy potemněly hněvem.

Ale vteřinku nato se Piers St. Denis rozesmál a z hezkého obličeje se mu naráz vytratila všechna zášť.

„Ááách, madam, s každým vaším slovem jsem vámi okouzlenější. Nevěřím, že by mě kdokoliv jiný dokázal rozběsnit tolik jako vy. V žádném případě se honu na vás nevzdám. Na to představujete příliš lákavou kořist a já přísahám, že nad Glenkirkem nakonec zvítězím!“

„Nikdy!“ vybuchla Jasmína vášnivě.

Markýz z Hartsfieldu ji pevně uchopil za paži a nezdvořile přitom odstrčil hraběte z Glenkirku, který se navztekaně přiřadil po bok hraběte z Lynmouthu, jenž kráčel vzadu. „No tak, madam, neměla byste mě předem zavrhovat. Budu se vám líbit. Líbím se každému, snad jen s výjimkou Villierse, ale to bude tím, že dobře vidím, co je vlastně zač, což ostatním zatím uniká. Není nic jiného než prospěchář. Stačí mi dát příležitost a zjistíte, že jsem ten nejkouzelnější nápadník na světě.“

Jasmína se proti své vůli rozesmála. „Můj lorde,“ pronesla tiše, když se opět uklidnila, „všichni tři jsme se ocitli ve velmi složité situaci. Nejspíš vám připadám jako fúrie, ale zkuste prosím pochopit, že Jamese Leslieho znám dlouhé roky. Postupně jsem se do něho zamilovala. Moje děti ho zbožňují. Mě nezviklá ani to sebevětší osobní kouzlo. Pustil jste se do předem prohraného boje, a upřímně se přiznám, že se hněvám na krále, že ho vůbec rozpoutal.“

„Když se hněváte, jste k zulíbání, drahoušku,“ zapředl markýz.

„Čert aby vás vzal!“ zaklela Jasmína.

Piers St. Denis se uchechtl a zářivě modré oči mu ďábelsky zajiskřily. „Váš synáček umí klít hindsky,“ dobíral si ji. „Jestlipak také klejete v hindštině? Je to docela roztomilý klouček, ten váš královský parchant.“

„Umím klít nejméně v sedmi jazycích!“ ucedila jedovatě Jasmína.

Mezitím došli na nádvoří, kde na ně čekal kočár. Markýz jí s širokým úsměvem pomohl nasednout. „Zítra u vás vykonám návštěvu, madam,“ pravil. „Když bude pěkné počasí, mohli bychom se naobědvat někde u řeky. Připluji na říčním člunu.“ Zabouchl dveře kočáru, mávnutím vybídl kočího k odjezdu, vesele zamával za Jasmínou a potom se obrátil, aby se vrátil ke králi a ke dvoru. Předtím však ještě výsměšně zasalutoval oběma mužům, kteří stáli za ním.

„Ten grázl!“ láteřil Glenkirk. „Přijel jsem přece s Jasmínou a nemám tady koně. Jak se mám kčertu dostat zpátky do Greenwoodu?“

„V mém kočáře,“ uklidňoval ho Robin. „Nerad jezdím na koni. Musím uznat, že Hartsfield nás vytěsnil skutečně mazaně. Povšiml jsem si, že nerad prohrává. Než odjedete za maminkou, stačí přivést Jasmínu k šílenství.“

„Králi jsme se omluvili,“ vrčel Glenkirk, „takže okamžitě vyrazíme na Queen´s Malvern, jen co nám služebnictvo sbalí zavazadla.“

„Ale to vážně nejde, Jemmie,“ vysvětloval Robin Southwood, když se konečně usadili v jeho kočáře. „Král se rozhodl, že Jasmína si svého manžela musí vybrat z více kandidátů. Přišel s tím sice trochu pozdě, ale správné načasování čehokoliv nikdy nebylo královou silnou stránkou. Dal Jasmíně možnost vybrat si jeho oblíbeného poskoka. Kdybyste teď odjeli na Queen´s Malvern, král se rozhněvá nanovo a Hartsfield by se beztak rozjel za vámi. Do svatby vám zbývá něco přes pět týdnů. Nějaké čtyři týdny to vydržíte tady v Londýně. Dovolte Piersu St. Denisovi, aby si zahrál na vášnivého nápadníka, a nakonec ať Jasmína vyhlásí, že se přece jen rozhodla pro vás. Jedině tak můžete odjet na panství mé matky s královým požehnáním, bez kterého se do dalších let neobejdete. Královna, jak jste už zjistil, přeje vašemu sňatku s Jasmínou. A teď mi dejte své slovo, Glenkirku, že se nebudete chovat pošetile a budete se řídit mým plánem.“

„Nemohl byste mi vysvětlit, proč mám chuť dát tomu hezkému markýzkovi jednu do zubů?“ vyštěkl Glenkirk.

„Třeba proto, že to je slizký vlezprdelka?“ napověděl mu Robin Southwood.

„Co na něm ksakru král Jakub vidí?“

„Je mladý, nesmírně zábavný a chytrý. Kvůli získání královy náklonnosti je svolný ke všemu a jak se zdá, Jakubu Stuartovi zřejmě dělá moc dobře, když o jeho pozornost a přízeň soupeří hned dva mladíci. Ze smrti prince Jindřicha se vlastně nikdy nevzpamatoval a princ Karel je tvrdohlavý chlapíček, je skrznaskrz svůj a staršího sourozence nepřipomíná ani v nejmenším. Král má pochyby, že z Karla vyroste dobrý vládce, a nijak se neostýchá říkat svůj názor nahlas. Karel na Villierse a Hartsfielda samozřejmě příšerně žárlí. Domnívá se, že mu kradou otcovu náklonnost, ale kolikrát se ptám, jestli král ke svému mladšímu synovi vůbec kdy nějakou náklonnost choval. Takže nezapomeňte, Jemmie, že se musíte chovat slušně. Rozumíte?“

„Obávám se, že nemám na vybranou,“ brblal načuřeně hrabě z Glenkirku.

Robin Southwood se zasmál. „Nu,“ prohodil suše, „taky můžeme Hartsfielda vlákat do temné uličky a tam ho zardousit.“

„Tomu říkám dobrý nápad!“ vykřikl James Leslie nadšeně.

„Musíme Jasmínu přesvědčit, aby tu hru hrála spolu s námi,“ připomněl Lynmouth svému společníkovi.

„Tu výsadu klidně přenechám vám,“ zabručel Glenkirk.

„Musíte mě v tom podpořit, Jemmie!“ požádal hraběte Lynmouth. „Jak sám dobře víte, s mou neteří aby se někdy čert dohadoval.“

„Budu stát za vámi,“ slíbil Glenkirk, „ale pokud ji nepřemluvíme, Bůh nám všem bud milostiv.“

„Ksakru, proč jen tu není maminka,“ zalitoval Robin Southwood.

„No, není, a pokud tohle naší vinou nedopadne dobře, stáhne z nás kůži zaživa, Robine. Doufám, že děláme přesně to, co by si v téhle situaci přála madam Skye.“

„Nevidím důvod, proč bychom jí neměli poslat zprávu o tom, co se děje,“ poznamenal hrabě z Lynmouthu.

„Měla by to vědět.“

Glenkirk se rozesmál. „Ano, to by měla,“ souhlasil.

„Nebála by se pustit se s králem do sporu. Božské právo krále neznamená pro madam Skye, co by se za nehet vešlo, nemám pravdu, Robine?“

Jeho společník se uchechtl. „Máte, Glenkirku, a nikdy ani neznamenalo. Beztak si myslím, že Jasmína se povedla po mé matce víc, než kdokoliv tuší.“

„Ale Jasmína by Bohem dané královské právo nikdy nezpochybňovala,“ namítl James Leslie.

„Ale zpochybní ho, pokud jí bude bránit ve sňatku s vámi,“ upozornil ho hrabě z Lynmouthu rozverně.

„Jednou se narodila jako Mogulova dcera a zůstane jí až do smrti. Bůh nás všechny ochraňuj, jestli se jí král co nevidět nepřestane plést do života. Vypuklo by nám hotové peklo a Hartsfield by dostal krutou lekci v tom, že divokou Jasmínu nikdo nesmí nutit k tomu, oč sama nestojí.“

Kapitola 8

Richarda Stokese, hraběte z Bartramu, tížily veliké starosti. Sloužil králi hned od toho dne, kdy Jakub přijel do Anglie, a získal si přízeň svého pána pilnou prací a střízlivým způsobem života. Byl chráněncem Roberta Cecila, hraběte ze Salisbury, syna lorda Burghleye, jenž se před svou smrtí stal královým nejdůvěryhodnějším poradcem. Lord Stokes se spokojil s tím, že se zdržoval v pozadí a konal svou povinnost vůči koruně. Často mu to zabíralo dlouhé hodiny a na rodinu mu zbývalo málo času, ovšem jeho manželka Mary k tomu přistupovala velmi chápavě. Pouze v neděli nebýval Robert Stokes svému královskému pánu k dispozici. Neděle byla Boží den a on byl zbožný muž. Hrabě z Bartramu se řídil přikázáním, aby světil neděli a upínal svou mysl k Bohu.

I když navenek vyznával oficiální anglikánskou víru, byl lord Stokes ve skutečnosti tajný puritán. Byl přesvědčen, že anglikánská víra je pošpiněná paktováním se s papežem a zaneřáděná pověrčivými nesmysly. Neochvějně zastával názor, že církev by neměla mít s takovými parádičkami nic společného. Boží slovo je poctivé a prosté, takové, jaká by měla být i církev. Hrabě z Bartramu nesouhlasil s líbivými rituály a s obchodnickým zaměřením anglikánské církve. Lidé by se měli řídit biblí, neboť to byl důvod, proč byla vůbec sepsána. Oddanost a prostota. To měly být principy pravé církve.

Richard Stokes si však svou víru nechával pro sebe. Víra, jak věřil, je velmi osobní a soukromá záležitost. Nezamlouvali se mu ti lidé, kteří své náboženské přesvědčení vyřvávali veřejně na nárožích, aby si je mohl

každý poslechnout. Kromě toho puritáni, kteří halasně vyřvávali svou víru příliš hlasitě do celého světa, se stali terčem přísného pronásledování, dokonce ještě horšího než ty zbloudilé černé ovce, které se rozhodly přidržet se římskokatolické víry. Ovšem tajná víra spolu s navenek vyznávanou anglikánskou vírou, ta byla přijatelná. Král Jakub si příliš dobře pamatoval na problémy, jež měla jeho matka kvůli svému vyznání. Kvůli tomu přišel o její společnost a měl příšerně chladné a strohé dětství bez stopy mateřské vřelosti a vůbec jakéhokoliv láskyplného citu.

Bohužel, Mary Stokesová, manželka hraběte, nebyla v náboženských záležitostech tak opatrná jako její manžel. Byla zanícenou věřící a v poslední době se stala bojovnou šiřitelkou jejich tajné víry. Vinu za to zčásti dával Stokes sám sobě. Povinnosti ho po většinu roku držely v Londýně a jejich děti už všechny dospěly a založily si vlastní rodiny. Nejstarší dcera žila v Cornwallu a nejmladší se vdala na sever do Yorkshiru. Jejich jediný syn žil s manželkou na rodinném panství na Bartramhaltu v Oxfordshire.

Hrabě chápal, že když on sám tráví většinu dní od úsvitu až do půlnoci ve službách krále, jeho manželka se nudí, a proto se do své víry noří stále hlouběji. Mary byla žena pevných morálních zásad, jež nesouhlasila s frivolitou související s královským stylem života. Neměla u dvora žádné přátele a bez členů své rodiny si připadala osamělá. Začala se tedy vášnivě věnovat náboženské víře, což je jistě chvályhodné, ale bohužel, o nadšeném zápalu Mary Stokesové se doslechl i král. Jak k tomu mohlo dojít, to sice hrabě z Bartramu nedokázal

vysvětlit, bylo mu však jasné, že Jakuba Stuarta ta novinka zdaleka nepotěšila.

„Nesouhlasím s kalvinisty, Dickie,“ káral hraběte, když si ho jednou pozdě odpoledne pozval k audienci. „Věděl jsi o nonkonformismu své manželky? Kalvinisté neuznávají má božská práva, Dickie. Musíš dát lady Mary pořádný výprask a vyhnat jí to kacířství z hlavy!“ přikázal přísně Jakub Stuart. Nato se obrátil ke svým dvěma mladým společníkům. „Taková věc se totiž nesluší, mí drazí mládenci!“ Líbezně se na ně usmál.

„Teď, když si naše děti založily svůj vlastní domov, se má milá lady bohužel trochu nudí, Vaše Veličenstvo,“ vysvětloval poplašeně hrabě. „Mary tím nemyslí nic špatného.“

„Ale vůbec se neukáže u dvora,“ poznamenal král.

„Nedokážu si ani vzpomenout, kdy jsem ji viděl naposledy. Má vůbec všech pět pohromadě?“

„Je to plachá stárnoucí dáma, Vaše Veličenstvo,“ omlouval hrabě svou manželku a litoval, že skutečně není šílená, aby tím mohl její jednání omluvit.

„Ale není zase plachá natolik, Dickie, aby se nedokázala postavit před Westminsterskou katedrálu a rozdávat urážlivé traktáry odsuzující naši dobrou církev,“ připomněl král zlověstně.

Hrabě z Bartramu zesinal. „Cože?“ zasípal vyschlým hrdlem. Mary se vážně musela pominout, jestliže prováděla tak sebevražedné hlouposti.

„Že byste začínal ztrácet sluch, Dickie?“ Král se netvářil ani v nejmenším pobaveně.

„Rozhodně manželku přísně pokárám…“ začal hrabě zděšeně, ale tu mu do řeči skočil markýz z Hartsfieldu.

„Že ji pokáráte, Stokesi? Vaše manželka se dopustila téměř velezrady, a vy, poddaný, k němuž Naše Veličenstvo chová svou největší důvěru, vy ji chcete jenom pokárat? Měl byste tu husu řezat tak dlouho, až by se jí zase vrátil zdravý rozum, můj pane!“ kázal markýz z Hartsfieldu ohromenému a pohněvanému hraběti.

„Pane,“ vyštěkl hrabě vztekle, „moje manželka je dobrá a slušná žena. V životě jsem nemusel užít žádného násilí, abych ji zkrotil. Je to rozumná dáma. Jelikož vy sám žádnou manželku nemáte, těžko můžete poskytovat zkušené rady, jak s ní správně zacházet.“

„Že byste s ní byl v té zradě spřáhnutý?“ popíchl ho markýz lstivě.

„V jaké zradě?“ rozkřikl se stále navztekanější hrabě, který se bezmála nechal vyprovokovat k vlastnímu prozrazení. „Jak můžete vidět zradu v jiné formě uctívání Boha, můj lorde St. Denisi? Copak i sama naše stará královna netvrdila, že existuje pouze jediný Ježíš Kristus a to ostatní že jsou zbytečné hlouposti?“

„Jak vidím, přes puritanismus jste přímo odborník,“ nepřestával St. Denis provokovat nešťastného hraběte z Bartramu.

„Jsem členem anglikánské církve,“ pronesl hrabě podrážděně, protože si naštěstí včas uvědomil nebezpečí, do něhož ho ten ďábelsky lišácký mladík podle vede.

„Ale vaše manželka podle všech známek nikoliv,“ vložil se do hovoru král. „Věděl jste o jejím kacířství,

Dickie?“ zabodl Jakub Stuart své pronikavé jantarové oči do hraběte.

Markýz z Hartsfieldu se na hraběte výsměšně zubil přes královo rameno. Mladý Villiers, druhý králův společník, se však na rozpačitého lorda Stokese díval o poznání soucitněji.

„Ženy mívají sklon k vrtochům, můj pane,“ zamumlal George Villiers tiše. „Copak i naše dobrá královna občas neudělá něco bez vašeho vědomí, jen aby dosáhla svého?“ Dobrosrdečně se zasmál. „Tato záležitost zastihla lorda Stokese očividně nepřipraveného. Dopřejte mu čas, aby celou věc urovnal v soukromí a klidu své domácnosti. Jak zrovna poznamenal náš dobrý Piers, hrabě je a odjakživa i byl váš nejoddanější služebník, sire.“

Král se obrátil a obdařil mladíka láskyplným úsměvem.

„Áááách, Steenie, vy máte tak dobré srdce! Nemám pravdu, Piersi?“

„Máte, Vaše Veličenstvo,“ odvětil markýz z Hartsfieldu kysele a násilně se usmíval. Ten zbožný a pilně pracující Richard Stokes mu lezl krkem. Stokes držel královy výdaje na krátké uzdě a nedávno přesvědčil Jakuba, aby malé královské panství v sousedství markýzových pozemků St. Denisovi přece jen nedaroval, i když ten po něm už dávno bažil. Měl v plánu se za to hraběti z Bartramu jednoho dne pomstít, a kdyby nebylo toho chytráka George Villierse a jeho předstírané líbeznosti, málem by se mu to podařilo dnes. Villiers byl sladce úlisná krysa, ale i jeho nepřítel musel uznat, že to byl mazaný a lstivý chlapík, čert aby ho vzal!

„Tak tedy dobře, Dickie, běžte domů a vyřiďte své paní, že její hlouposti a novotářství dále trpět nehodlám!“ poručil stroze král a propustil hraběte z Bartramu, aniž by mu na důkaz své královské milosti nabídl ruku k políbení.

Richard Stokes se uklonil, po Georgi Villiersovi střelil pohledem plným vděčnosti a vycouval z královy soukromé komnaty. Bylo mu jasné, že teď je Villiersovým dlužníkem, a vrtalo mu hlavou, co od něho mládenec bude chtít. Přesto se mu ulevilo, že vyvázl tak lacino. Pochopil, že markýz se stal jeho nepřítelem, když nedostal své vytoužené panství. Lord Stokes si však nepřestával myslet, že musí jednat v nejlepším králově zájmu, a sem patřilo i udržet pro něho příjem právě z toho výnosného panství. Stará královna Bětka sice po sobě nechala královské pokladny plné zlata, ale Jakub je díky svým přehnaně štědrým způsobům bleskově vyprazdňoval, nemluvě o neuvěřitelně nákladných výstřednostech královny. Od smrti Roberta Cecila nikdo nedokázal udržet hrabivost dvořanů na uzdě.

Hrabě z Bartramu se vyřítil z Whitehallského paláce a sotva vyšel na otevřené nádvoří, přivolal svůj kočár. Ten se vmžiku objevil a hrabě nakázal kočímu: „Domů, Simone, a co můžeš nejrychleji!“ Naskočil do povozu a zabouchl za sebou dvířka. Myšlenky mu v hlavě vířily jako zběsilé. Mary tentokrát zašla příliš daleko, a i když nevěřil, že by jeho život byl ve skutečném nebezpečí, Richard Stokes si uvědomoval, že mezi královými dvořany nemá žádné opravdové přátele. Normálně by mu na tom nesešlo, jeho oddanost náležela beztak výhradně Jakubu Stuartovi. Pro svého pána měl hodnotu hlavně

díky své zásadové čestnosti a diskrétnosti. Tyto povahové vlastnosti však neměly smysl pro člověka typu Pierse St. Denise, jenž podkopával královu víru v jeho nejvěrnějšího služebníka. Pro dnešek ho zachránil ten okouzlující mladý George Villiers, a to ještě jen proto, že si přál, aby mu Richard Stokes prokázal laskavost.

Villiers je ctižádostivý mladý muž, říkal si v duchu hrabě, který si už stanovil vysoký cíl, pokud jde o dosažení Rutlandovy dědičky. Podle dvorských klepů bylo to děvče do George celé poblázněné, husička hloupá.

Neviděla nic než neobyčejně pohlednou tvářičku a ladné tělo. O jeho povaze věděla pramálo, stejně jako o tom, zda je to bohabojný člověk. Richard Stokes však soudil, že spíše není. Nový králův oblíbenec byl po všech stránkách okouzlující, zábavný a zdvořilý, takže se mu nedalo vytknout to nejmenší - což byly povahové rysy v jeho věku neobvyklé. Možná měl právě tak dobré srdce, jak se zdálo i navenek, ale Richard Stokes o tom pochyboval. Přesto by mohl králi doporučit, aby Villiersovi věnoval malou funkci spojenou s titulem. Krále to potěší, zvlášť když ten návrh vzejde od hraběte z Bartramu bez toho, že by ho král musel k tomu nutit. Stokes prohlásí, že mu George Villiers připadá pro takovou službu slibný, což se ostatně nedá předem vyloučit. Tím by vrchovatě splatil dluh, kterým je Villiersovi zavázán za tu svou dnešní záchranu.

Hrabě měl sídlo ve vesničce Kew těsně za hranicemi města. Nenacházelo se na břehu řeky jako paláce mnoha dalších bohatých a mocných anglického království. Byla to prostá cihlová budova, třípatrová, umístěná uprostřed

malého parku. Kočár projel branou a po příjezdové cestě až ke vchodu do sídla. Richard Stokes vyskočil z kočáru a vešel do domu. „Okamžitě ke mně přiveďte paní!“ poručil sluhovi a zamířil knihovny, kde plápolal sálající oheň a zaháněl lezavé vlhko časného jara. Nalil si broušenou sklenku vína, aby se uklidnil, a vyčkával, až se objeví jeho pobloudilá manželka. Když konečně překročila práh, uvědomil si, že to je stále pohledná žena, i když nejlepší léta měla už dávno za sebou.

„Dnes jsi se vrátil domů časně, můj drahý,“ přivítala Mary Stokesová manžela a potom sklouzla pohledem k pohárku v jeho ruce. „Alkohol, Dickone?“ otázala se s lehce povytaženým obočím. „Pastor Simon Goodfellowe tvrdí, že pití alkoholu je hřích.“

„Náš Pán Ježíš Kristus přeměnil vodu ve víno v Káni Galilejské, Mary!“ odsekl hrabě ostře. „A pokud neměl proti pití vína nic náš Pán, jak si to může dovolit Simon Goodfellowe?“

Lady Mary si uhladila šaty z tmavě modrého hedvábí. Byl to prostý oděv ozdobený pouze bílým nabíraným límcem. Neměla na sobě jediný šperk s výjimkou snubního prstenu. „Ty nemáš pastora Goodfellowea rád, Dickone, nemám pravdu?“ otázala se.

„Ne, Mary, to nemám. Připadá mi úzkoprsý a zlomyslný a mám proti němu o to větší výhrady, že to byl zřejmě on, kdo tě přemluvil, abys ses postavila před Westminsterskou katedrálu a kolemjdoucím rozdávala náboženské traktáry!“ vyštěkl hrabě na svou polekanou manželku. „Pro Boha živého, co tě to napadlo, žes provedla takovou pošetilost, manželko?“ rozkřikl se

Richard Stokes na k smrti vyděšenou ženu. „Zbláznila ses, nebo co?“

„Musíme přece šířit boží slovo, Dickone!“ začala Mary dotčeně, ale zachmuřený hrabě ji rázně a výhružně přerušil.

„S tímhle okamžitě a jednou provždy přestaneš, madam! Přísně ti zakazuji podobné nesmysly někdy opakovat a rovněž ti zakazuji dále se stýkat s pastorem Simonem Goodfellowem! Je to nebezpečný člověk a jednou špatně skončí!“

„Ale Dickone…“

„Král se o těch tvých aktivitách už stačil doslechnout, madam! Považuje je za vlastizrádné kacířství! Jsem v králových službách už dvacet let a dnes jsem bezmála přišel o své postavení, a to výhradně tvojí vinou! Zachránila mě pouze přímluva toho nedorostlého štěněte George Villierse. Teď mu dlužím službu na oplátku. Když budu dlužníkem nicek, jako je Villiers, madam, ztratím svou autoritu a přestanu být pro krále užitečný. Jak ses mohla opovážit zapojit se do tak sebevražedných pošetilostí?“ hulákal hrabě na manželku.

„Och, Dickone,“ naříkala Mary v upřímném zoufalství.

„Nechtěla jsem ti způsobit žádné potíže, věř mi. Toužila jsem jen šířit naši víru mezi ostatními, protože miluji našeho Pána a ráda bych jeho církev zbavila papeženství. Cožpak ty po tom také netoužíš?“

„Mary,“ pravil hrabě maličko měkčím tónem a odvedl ji k pohovce, kde se posadili bok po boku, „víš nejlépe ze všech, že dávám přednost prosté víře, ale nejsem žádný mučedník. Umím svou víru vyznávat nenápadně a v

ústraní a uspokojovat své vlastní svědomí, zatímco navenek se držím královských zákonů. V Anglii je momentálně posvěcená pouze jediná církev a jako oddaní služebníci Jeho Veličenstva Jakuba Stuarta musíme navenek vypadat jako její upřímní stoupenci. Jak bych mohl ovlivňovat krále, aby zmírnil své útoky vůči puritánům, kdyby mi nebyl ochotný naslouchat? Jak sama dobře víš, odjakživa jsem byl pokorný služebník anglického panovníka, a to už za vlády královny Alžběty. Tvoje pošetilost mě dnes téměř stála ztrátu důvěry a úcty, které jsem si za ta dlouhá léta vydobyl. Markýz z Hartsfieldu je můj úhlavní nepřítel, protože jsem krále přemluvil, aby mu nedaroval Summerfield. Dnes se mi snažil podrazit nohu jen proto, aby si na mně zchladil žáhu. Touží po pomstě a na Anglii ani na králi mu nesejde, co by se za nehet vešlo. Snaží se pouze dosáhnout vysokého postavení a bohatství každým způsobem, jaký se mu naskytne, a to třeba i zničením bezbranného starce, jako jsem já. Prozradil jsem ti víc, než je správné, Mary, ale ty jistě budeš diskrétní. Vím, že naše soukromé rozhovory vždy zůstaly jen mezi námi. A teď mi slib, moje drahá, že přestaneš shánět nové ovečky pro naši víru.“

„Ach, Dickone, to mě ale mrzí! Vůbec jsem si neuvědomila, co tím můžu způsobit! Toužila jsem pouze pomoci našemu milému Pánu,“ vysvětlovala lady Mary kajícně manželovi.

„Moje drahá,“ konejšil nešťastnou manželku hrabě, „jsi jenom žena. Nemohla jsi chápat, jak vážného přestupku se dopouštíš. Ani mně se nelíbí, že musíme svou skutečnou víru skrývat, ale pokud tuhle bitvu máme pro

našeho Pána nakonec vyhrát, pak se teď musíme chovat skromně a nenápadně. Našemu Pánu se nejvíce zalíbíš jako poslušná manželka.“

„S pastorem Goodfellowem přeruším všechny styky, manželi,“ slibovala lady Mary horlivě hraběti.

„Osobně se postarám, aby se pastor dozvěděl, že na jeho náboženské činnosti se už dál podílet nebudeš!“ rozhodl hrabě z Bartramu.

„Dickone? Dostala jsem právě báječný nápad, jak si můžeš zajistit znovuzískání královy plné důvěry a jak zvítězíš nad markýzem z Hartsfieldu. Neříkal jsi snad, že se má oženit s vdovou markýzou z Westleighu, která porodila nemanželského syna prince Jindřicha? Co kdybys krále přesvědčil, aby tě udělal poručníkem toho hošíčka? Kdybys měl na starosti výchovu jeho vnuka, pak by ses o královu přízeň nemusel bát.“

„Lady Lindleyová dostala na výběr mezi markýzem a hrabětem z Glenkirku. Dává přednost hraběti, protože jde o dávnou známost, Mary. A právě on je poručníkem maličkého vévody z Lundy. Piers St. Denis se může Mary dvořit až do skonání světa, její ruku však zaručeně nezíská, i když sám sebe považuje za stoprocentně neodolatelného.“

„Ale jakmile král usoudí, že rozhodnutí lady Lindleyové provdat se za hraběte znamená pro markýze urážku, bude svého miláčka jistě chtít nějak utěšit, a potom by svěřenectví maličkého vévody představovalo hezky velkou náplast na markýzovu poraněnou pýchu. Ty bys však mohl Jeho Veličenstvo přesvědčit, že pokud svěří poručnictví svého vnuka třetí, neutrální straně,

pravděpodobně se nikdo moc neurazí, i když markýzovi se bude muset nabídnout jiná útěcha, třeba panství Summerfield, po kterém už tak dlouho prahne, chápeš?“

Hrabě z Bartramu se dlouze zamyslel. Nápad jeho manželky byl opravdu nesmírně chytrý. Chlapeček má, pochopitelně, svůj vlastní příjem, jenž podle zákona poplyne jeho poručníkovi. Až na běžné výdaje na děcko, rozjímal Richard Stokes, bych všechny zisky z majetku malého vévody mohl převádět do královské pokladny a tak vyrovnat ztráty za Summerfield. Po pravdě, suma plynoucí z majetku vévody z Lundy bude jistě výrazně vyšší než příjem z panství Summerfield. A kdyby hošík vyrůstal v mém domě, plánoval dále hrabě, mohl bych dítě ovlivnit a vychovávat ho v pravé víře, mimo dosah anglikánské církve. To by ovšem přišlo až později a navíc by v této záležitosti bylo zapotřebí postupovat co nejopatrněji.

„Moje drahá,“ pravil manželce, „jak se zdá, dnes k nám tvými ústy promluvil sám Pán. I kdyby lady Lindleyová stokrát nesouhlasila s tím, že jí bereme dítě, mohu králi poukázat na její nezpůsobilost, pokud jde o výchovu tak vznešeného děcka. Vedla předtím necudný život jako milenka prince Jindřicha, má smíšený původ a sama pochází z nemanželského lože. To všechno bohatě postačí k tomu, aby navzdory svému bohatství a vlivným konexím nepředstavovala vhodnou vychovatelku královského vnuka. Jsem přesvědčený, že tyto důvody král beze všech námitek uzná. Nejdříve ho však musím ujistit, že jsem učinil přítrž tvým hloupostem, a poprosit ho, aby nám je odpustil. A potom, až lady Lindleyová vyhlásí veřejně, pro kterého z těch dvou kandidátů se

rozhodla, učiním krok k tomu, abych získal dohled nad vévodou z Lundy. Mít zase v domě děcko, to bude docela milé, nemyslíš, má drahá? Nepochybuji ani v nejmenším, že tě pořádně zaměstná.“ Hrabě se zasmál. „Moc rád si vzpomínám na léta, když byl náš Edward ještě chlapec.“

„Takže jsi mi odpustil?“ vyptávala se úzkostlivě lady Stokesová.

„Ale ano, odpustil jsem ti, Mary,“ ujistil hrabě manželku roztržitě, protože v myšlenkách se už zabýval výčtem všech výhod, jež mu přinese poručnictví nad královským levobočkem. Musí se však jako vždycky držet v pozadí, protože právě v tom spočívá jeho síla, v nenápadnosti a diskrétnosti. V duchu se pobaveně smál, protože markýzův dnešní nezastřený pokus o pomstu jednoduše nevyšel. Doufal, že panství Summerfield postačí, aby tomu marnivému darebákovi vynahradilo ztrátu lady Lindleyové, jejího bohatství a poručnictví nad malým vévodou. Hrabě z Bartramu byl rozhodnutý dohlédnout na to, aby markýz nedostal ani o chlup víc a po jeho smrti aby se panství opět vrátilo koruně. To se dá snadno zařídit.

Zatímco se hrabě z Batramu tiše smál nad svým budoucím vítězstvím, jeho protivník rovněž promýšlel plán. Richarda Stokese už dávno pustil z hlavy, protože měl na starosti důležitější věci, na jejichž vyřízení mu zbývalo jen pramálo času. Ukázalo se, že Jasmína představuje nedobytnou pevnost. I když se mu podařilo vytěsnit Jamese Leslieho z jejího domu, dalších úspěchů markýz zatím nedosáhl. Jasmína se zřejmě vyžívala v tom, že denně přicházela ke dvoru výhradně v doprovodu hraběte z Glenkirku. St. Denisovi sice dovolovala, aby se

jí dvořil na veřejnosti, ale v soukromí se mu zarytě a chytře vyhýbala. Nebyl schopen dosáhnout u ní žádného pokroku a to ho zvolna začalo dohánět k šílené zuřivosti.

Zpočátku ho zajímalo hlavně její bohatství, její královský levoboček a její vlivní příbuzní. Čím déle však byl v její společnosti, tím mu bylo jasnější, že po ní zoufale prahne. Ještě nikdy v životě necítil takový chtíč jako po Jasmíně Lindleyové. Omámila ho svými kyprými tvary a přímým pohledem tyrkysových očí, jež před ním nikdy neuhýbaly, svou smetanovou pletí s nazlátlým odstínem. Snil o tom, že ji vlastní, že se jí zmocňuje jako ještě žádný muž před ním. V duchu se neustále vracel k tajným komnatám, které měl jak ve svém městském paláci, tak i ve venkovském sídle. Představoval si ji připoutanou ke kůlům, kde by ji bičoval tak dlouho, až by kňučela o slitování, kde by ji důtkami zlomil a navždycky si z ní udělal poslušnou otrokyni. Jakpak by se asi tvářila na jeho kožené důtky, březové metly, rákosku či jezdecký bičík? Jakpak by jim asi odpovídala? Kipp by byl samozřejmě u toho a pomáhal by mu, ale o Jasmínu by se nedělil ani se svým nevlastním bratrem - rozhodně ne do té doby, dokud by se jí nenabažil, což se nezdálo pravděpodobné.

Dohadoval se, že tak silnou osobnost jako Jasmínu by mohlo těšit nejen přijímání, ale i poskytování fyzických trestů. Kdyby ano, naučil by ji správně používat rákosku i důtky, protože to je nepopiratelné umění. Člověk nesmí svou oběť bezmyšlenkovitě zmučit do krve, nadvláda se získává pouze kombinací síly a něhy. Markýz z Hartsfieldu odhalil, že v bolesti se skrývá i pronikavá rozkoš, ale současně si uvědomoval, že jeho názor nesdílí

každý. Našli se lidé, kteří podobné praktiky považovali za nepřípustnou zlotřilost. Markýz si olízl rty v očekávání toho krutě milostného souboje dvou silných vůlí.

Ovšem Jasmína, která se rychle vzpamatovala ze šoku nad zprávou, že nyní má dva nápadníky, se v celé situaci s potěšením vyžívala, zvláště když Jemmie byl přinucen odstěhovat se k jejímu strýci Robinovi. Nedovolila mu dokonce, aby v noci tajně přeběhl sousedícími zahradami do sídla a spal s ní v jedné posteli. „Jedině kdybych stejnou výsadu poskytla i Piersi St. Denisovi,“ škádlila hraběte z Glenkirku.

Jenže Glenkirk nebyl dnešní. „Pokud chceš, rač si posloužit,“ odpověděl jí rozverně. „Je to zřejmě tvoje poslední příležitost, jak si užít s milencem, madam, protože jakmile budeme mít po svatbě, plně postačím tvým potřebám já, o tom nemusíš vůbec pochybovat. Nadosmrti se obejdeš bez dalších mužů, pokud ovšem nepočítám naše syny.“ Uchopil ji za ruku, obrátil ji dlaní nahoru a něžně si ji přitiskl ke rtům.

„Nepokoušej mě, Jemmie,“ napomenula ho tlumeně a honem ruku odtáhla.

„Vážně cítíš pokušení?“ vyzvídal a bodla ho žárlivost. Copak může toužit po markýzovi? Odpřisáhli si přece vzájemnou lásku až za hrob!

„Víš,“ zadumala se naoko Jasmína, „je skutečně hříšně hezký. Pořád se musím sama sebe ptát, jestli je tak okouzlující i bez šatů.“

„Zaslechl jsem o něm pěkně nechutné klepy,“ upozornil ji hrabě Glenkirk upjatě. „Od bývalých milenek St. Denise.“

„Ooooch? A jaké klepy?“ Jasmínu to zřejmě zaujalo.

„To nejsou věci, které bych rád opakoval,“ odpověděl hrabě. „Řekněme jednoduše, že ve své milostné vášni je markýz značně úchylný, Jasmíno.“

„Glenkirku!“ rozesmála se Jasmína, „byla jsem dvakrát vdaná, tak si mě nepleť se zardívající se pannou! Líbí se mu vstupovat do ženy sodomským vchodem nebo snad patří k těm politováníhodným tvorům, kteří musejí druhému působit bolest, aby vůbec pocítili vzrušení? Hned mi to prozraď, nebo se ho na to zeptám sama!“

„To že bys udělala?“ zlobil se a smál se Glenkirk současně. „No dobře, ty mazaná lištičko, jde o to druhé. Své milenky s oblibou bičuje a dělí se o ně s tím svým zlotřilým bratrem.“

„A já se domnívala, že má přece jenom víc sebevědomí,“ poznamenala Jasmína zamyšleně. Smích ji na okamžik přešel. „To je ale smutné, že nedosáhne slasti jinak než trýzněním své družky.“

„Takže ho raději udržuj v patřičném odstupu,“ radil jí hrabě z Glenkirku. „Možná že bychom měli přestat s tím divadýlkem a rovnou oznámit králi, že máme v úmyslu vzít se v ten den, který jsme si dohodli ve Francii.“

„Ne, ještě ne, Jemmie. Král musí uvěřit, že jeho markýz dostal příležitost a že nejdřív jsem jeho nabídku skutečně zvážila, než jsem se rozhodla, že příkaz, který ohledně mého ženicha tak moudře vydal už před dvěma lety, mi vyhovuje nejlépe. Královna stojí na naší straně a zřejmě i mladý Villiers, ačkoliv se domnívám, že jeho pokusy spřátelit se pramení spíše z touhy využít k vlastnímu prospěchu moje vlivné příbuzenstvo.“

„Pokud jde o hodnocení Villierse, jsi až krutě upřímná,“ prohodil hrabě. „Copak ti vážně nezbyly žádné iluze, drahoušku Jasmíno?“

Jasmína opět vyprskla smíchy. „Pár snad ano,“ připustila, „ale nezapomeň, že Georgi Villiersovi nemám jeho pohnutky za zlé. Snaží se dosáhnout lepšího postavení a na jeho chování není vlastně vůbec nic špatného, nemyslíš, Jemmie? Všichni přece něco chceme od všech lidí, se kterými se stýkáme, tak proč ne i povýšení a protekci? Mládí překypuje nadšením po úspěchu a Villiers je s tím jen trošku nápadnější než ostatní. Jiná věc je, že není vždycky tak bezelstný, jak se snaží v očích svého okolí vypadat. V těch jeho zasněných tmavých očích je spousta vypočítavého chytráctví, které se mu ne vždycky daří dobře zamaskovat.“

Nyní přišla se smíchem řada na Glenkirka. „Vedeš řeči jako stará bába, a přitom je Villiers jen o maličko mladší než ty,“ poškádlil ji. „Mám dojem, že by byl propastně zoufalý, kdyby jen tušil, žes mu prokoukla tu pečlivě budovanou fasádu, na které pracuje už kolik let a kterou obalamutil i krále.“

„V tom případě mu to nepovíme,“ usmála se Jasmína.

„A co markýz z Hartsfieldu?“ nedal se odbýt hrabě.

„Co s ním má být?“ hrála si Jasmína na neviňátko.

„Ještě jsi mi neslíbila, že si ho budeš držet od těla,“ připomněl jí James Leslie.

„Ne, to jsem ti vážně neslíbila,“ potvrdila mu Jasmína,

„a také ti to neslíbím. Nejsem ještě tvoje žena, Jemmie,

ale i kdybych byla, jsem zcela schopná ovládat své jednání, můj pane, a to dokonce i bez tvé pomoci.“

„Není divu, že tvoje babička doháněla muže k zoufalství,“ brblal nespokojeně hrabě z Glenkirku. „Jak se zdá, jsi celá ona.“

„Vážně?“ zablýskla v úsměvu bělostnými zuby. „Nu, pokud je to pravda, tak by ses ve vlastním zájmu měl mít velmi na pozoru, můj pane Glenkirku. Madam Skye přežila všechny své manžely a dokonce i všechny své milence a je pořád ještě při síle!“

Původně mu to přišlo k smíchu, ale náhle se zarazil. Jeho matka byla navlas stejný typ ženy jako Jasmína a madam Skye. Na nezávislé ženy byl James Leslie zvyklý, nebyl si však sám jistý, jestli se mu to zamlouvá. Na druhou stranu Isabella byla poslušná a poddajná manželka, kterou měl sice rád, ale nevzrušovala a nelákala ho jako Jasmína. I když jeho budoucí manželka byla odhodlaná sama se rozhodovat, co v životě udělá či neudělá, měl hrabě z Glenkirku jistotu, že se za ni nikdy nebude muset stydět a že nepřinese jeho rodovému jménu hanbu. I kdyby si s markýzem pro svoje pobavení a ze zvědavosti pohrávala, nikdy by ho neudělala svým milencem. A on jí ty hrátky musí dovolit, aby ji neztratil, tentokrát už navždy.

Obrátila se k němu s oslnivým úsměvem. „Budu si ho držet od těla!“ slíbila a slitovala se nad ním. „St. Denis je jako krásný had,“ vysvětlila. „Fascinuje mě, ale neošálí, Jemmie.“

„Je skálopevně odhodlaný tě dostat,“ připomněl hrabě.

„V tom případě je hloupý,“ usmívala se Jasmína. „Král přece jasně řekl, že rozhodnutí zůstane výhradně na mně, nu, a já se rozhodla už ve Francii.“ Předklonila se a rty se mu otřela o ústa. „Jeď domů, můj pane. Je pozdě a já si půjdu lehnout. Kromě toho chudák Kipp St. Denis hlídá už kolik hodin před domem a určitě se hroutí vyčerpáním. Neodejde, dokud nebude mít jistotu, že jsi na noc uhnízděný u strýčka Robina. Slouží svému bratrovi oddaně jako pes.“

„St. Denis tě dává hlídat?“ vykřikl Glenkirk ohromeně.

„Je strašně žárlivý,“ vysvětlovala se smíchem Jasmína a doprovázela hraběte ke dveřím vedoucím do zahrady. „A ted mi dej políbení, ať má Kipp co hlásit bratrovi, Jemmie, ty můj milovaný.“ Pevně ho objala kolem krku.

„Kde je?“ syčel hrabě.

„Ve stínu té zdi, která odděluje Greenwood od Lynmouth House,“ prozradila mu Jasmína. „Ne! Neohlížej se tam. Dokud si myslí, že o něm nemáme tušení, tak aspoň víme, kde ho hledat. Když se po něm ohlédneš, pochopí, že o něm víme, a najde si jiný úkryt. Pak bychom ho tak snadno nenašli.“ Svůdně k němu vzhlédla. „Ty mě nechceš políbit, Glenkirku? St. Denis by kvůli tomu i vraždil!“ popichovala ho.

Škádlivě jí hryznul do spodního rtu. „Jsi zralá pro milování, madam,“ zamumlal jí do úst. Pak ji pevně políbil, tvrdě a rychle, obrátil se na patě a bez dalších slov rázně odešel.

Jasmína si přiklopila ústa dlaní. Rty měla od toho zuřivého polibku zhmožděné. Sledovala pohledem, jak odchází, chvatně přechází trávník k brance téměř ukryté

v hustém břečťanu. Ještě chvíli po jeho odchodu zůstala nehybně stát, protože se jí náhle roztřásly nohy a lůno se jí sevřelo omamným vzrušením. Od chvíle, kdy se hrabě z Glenkirku odstěhoval k jejímu strýci, jedinkrát se nemilovali. Teď jí teprve docházelo, jak moc jí chybí jejich společné vášnivé milování, určitě stejně jako jemu. Čert aby vzal krále! Čert aby vzal Pierse St. Denise! Čert aby vzal všechny, kdo jim stojí v cestě! Do jejich svatby chybělo něco přes měsíc. Pokud si do té doby neukradnou společnou chvilku, budou muset celou tu dobu jen čekat. A Jasmína netušila, zda to čekání vydrží. Velmi rychle si stačila zvyknout, že má Jamese Leslieho v posteli.

Nad neustálým Jasmíniným odmítáním jeho dvoření začínal Piers St. Denis pociťovat nefalšovaný vztek. Zastihnout ji o samotě bylo vyloučeno. Glenkirk s ní trávil celý den a odcházel pouze na noc. Zanedlouho Jasmína oznámí králi, koho z nich dvou si vybrala, a St. Denisovi bylo jasné, že to bude James Leslie, pokud si to ovšem nestačí rozmyslet - ale jak toho dosáhnout, když se s ní vůbec nikdy neocitne o samotě? Nakonec si postěžoval králi.

„Nemám sebemenší šanci, protože kolem ní pořád skáče ten Glenkirk,“ oznámil Jakubovi trucovitě, když přišel krále navštívit do jeho královských komnat.

„Božíčku, St. Denisi,“ popíchl ho George Villiers,

„neříkejte, že nemáte úspěch v lásce. To bych tedy do vás nikdy neřekl!“ Tmavé oči mu rošťácky jiskřily. „Vždyť pověsti o vás vykládají něco úplně jiného!“ dodal se zlomyslným úsměvem.

Piers St. Denis střelil po mladším soupeři jedovatým pohledem. „Vaše Veličenstvo, těžko se můžu lady Lindleyové dvořit, když hrabě Glenkirk se od ní po celý den nehne ani na krok.“

„Můj manžel přece prohlásil, že rozhodnutí přenechává na Jasmíně,“ upozornila rozčileného markýze královna a ani se neobtěžovala zvednout hlavu od svého vyšívání.

„Ale jak se může, madam, spravedlivě rozhodnout, když mě vůbec nezná?“ Markýz z Hartsfieldu se zoufalstvím bezmála rozkřikl.

„Možná,“ konečně mu královna ráčila věnovat vlídný pohled, „že se už rozhodla, můj pane.“

„Sire! Musíte s tím něco udělat! Slíbil jste mi, že u lady Lindleyové dostanu stejnou šanci jako jako Glenkirk!“ Piers St. Denis téměř kňoural. „Musíte jim to rozkázat!“

„Pošlu Jemmieho do Edinburghu,“ uklidňoval ho král.

„Jakube!“ okřikla ho královna s neskrývaným podrážděním. Teprve před chvilkou mu v soukromí promlouvala do duše, pokud jde o jeho další pošetilé zasahování do Jasmínina osudu. Copak se nikdy nepoučí?

„Ale Annie,“ bránil se král, „náš Piers má ke stížnostem právo. Jemmie ho k tomu děvčeti vůbec nepustí. Pošlu ho do Edinburghu, aby tam dohlédl na přípravy mé návštěvy, ke které se beztak schyluje, no, pravda, nebude to dřív než za jeden dva roky. A po jeho návratu požádáme lady Lindleyovou, aby oznámila své rozhodnutí. To je podle mě vrcholně spravedlivé.“

„Ona si své rozhodnutí nerozmyslí, Jakube!“ vybuchla naštvaně královna, kterou upřímně rozzlobilo, že král toho s markýzem tolik nadělá. „Dosáhneš jenom toho, že si znepřátelíš Glenkirka a možná donutíš Jasmínu k dalšímu neuváženému kroku.“

„Promluvím s nimi sám!“ rozhodl se král. „Tady náš Piers musí u té dámy dostat šanci, Annie.“

„Děkuji, Vaše Veličenstvo!“ vydechl markýz a vděčně políbil králi hřbet ruky.

Král sevřel markýzovu ruku ve své dlani a obdařil ho vřelým úsměvem, načež mu láskyplně rozcuchal medově plavou čupřinu. „Jste pěkný chlapec, Piersi. Copak je možné, aby se do vás nezamilovala?“

„Nu, tak to radši vyřídíme co nejrychleji!“ ozvala se královna nazlobeně. „Steenie, běžte pro lady Lindleyovou a lorda Leslieho a přiveďte je bez meškání k nám, ano?“ Na okamžik pohlédla Villiersovi do očí a mezi oběma mžikla jiskřička absolutního porozumění. Královna si na George Villierse potrpěla a měla ho mnohem raději než druhého králova oblíbence. Doufala, že markýze z Hartsfieldu postupně vytěsní z královy blízkosti natrvalo.

George Villiers ochotně vyskočil. „Již běžím, Vaše Veličenstvo!“ pronesl s elegantní poklonou a zmizel ve dveřích dřív, než se král nebo St. Denis vzmohli na jedinou námitku.

„A je to,“ pronesla královna v líbezným úsměvem.

„Takhle, můj milý St. Denisi, budete moci s tím dvořením začít co nejrychleji.“

George Villiers vystřelil z paláce a vyptával se na Jasmínu i Jamese Leslieho, protože mu bylo jasné, že jakmile najde jednoho, objeví současně s ním i druhého. Nakonec se mu mladičké páže zmínilo o tom, že zasnoubenou dvojici zahlédlo hrát karty u stolků postavených v jedné ze spojovacích chodeb mezi jednotlivými budovami paláce. Chodby měly kamenné a zlacené stropy a ostění z vyřezávaného dřeva, na němž byly umělecky ztvárněny lidské postavy při nejrůznější činnosti. Po celé jedné straně chodby se táhla široká okna a budila dojem, že člověk je přímo v zahradě.

„Jsou tam, kde je vyhlídka na zákrut řeky,“ prozradil chlapec Georgi Villiersovi.

„Co je zase?“ brblala Jasmína a práskla kartami, s nimiž by partii zaručeně vyhrála, když se u nich Villiers zastavil.

„Povím vám to po cestě,“ odpověděl Villiers a spěšně odváděl pár od karetního stolku chodbami ke královským komnatám a líčil přitom, jaký nastal v situaci obrat.

„Pro Kristovy drahé rány!“ zaklel Glenkirk. „Před lety provedl Jakub něco podobného mému otci. Také ho poslal pryč, aby měl volné ruce na provádění lumpáren.“ Dále se však o té záležitosti nešířil, protože netoužil zasvěcovat George Villierse do rodinné historie. Nyní už žilo jen pramálo těch, kdo věděli, že jeho matka byla kdysi tajnou láskou Jakuba Stuarta.

„Ihned odjedu domů na Queen´s Malvern!“ rozhodla se Jasmína bez váhání.

„Ne, madam, to neuděláte!“ vysvětloval jí hrabě.

„Musíte tady zůstat a, jak jste sama řekla, umožnit králi,

aby uvěřil, že jste o markýzi z Hartsfieldu vážně uvažovala jako o nápadníkovi.“

„Kdybych vám mohl nějak pomoci, lady Lindleyová,“ ozval se Villers, „tak stačí požádat. Netěším se přízni pouze u krále, ale stejnou měrou i u královny,“ pochlubil se pyšně. „Musím vám povědět, že králi za ten jeho nápad s výběrem mezi dvěma nápadníky pořádně vycinkala. Myslím, že Anna má strach, že jí opět zmizíte a odvezete maličkého Charlese Fredericka s sebou. Potom by svého vnuka už nemusela nadosmrti uvidět.“

Jasmína se náhle zastavila. „Pane,“ pronesla tiše, „už dvakrát jsem musela prchnout z vlasti - poprvé, abych zachránila sebe, podruhé, abych zachránila své děti. K dalšímu útěku se už nedám přinutit. Anglie je můj domov a je domovem všech mých dětí. Nedovolím, aby je nezodpovědní lidé připravili o rodová práva a dědictví. A pokud chcete, můžete všechno tohle králi klidně zopakovat.“ Rázně pokračovala v chůzi.

Villiers musel popoběhnout, aby ji dohonil. „Madam,“ vyhrkl celý bez dechu, „vaše sdělení považuji za důvěrné. Nemám v úmyslu je nikde opakovat.“

„Vážíme si vašeho přátelského postoje, Villersi,“ oslovil hrabě mladíka a napravil tak Jasmínino poněkud příkré chování. „Jsem si jistý, že jistě chápete důvod podrážděnosti lady Lindleyové.“

„Ale samozřejmě, pane,“ zněla velkomyslná odpověď.

Došli do královských komnat a spěchali přes prahy několika místností. Sloužící před nimi úslužně otvírali dveře. Když vstoupili, královna vzhlédla a přivítala je povzbudivým úsměvem, zato St. Denis měl ve tváři

úsměšek, za který by mu Jasmína nejradši vlepila facku. Bylo zřejmé, že je sám se sebou náramně spokojený. Jasmína s Jamesem Lesliem se před královským párem hluboko uklonili.

„Budete se muset vypravit do Edinburghu, Glenkirku,“ začal král. „Rád bych tam v příštím roce zajel na návštěvu, nu, možná to bude až za dva roky, ale to nevadí. Chtěl bych předem získat přehled o tom, jak moc tam budu vítaný. Promluvíte se starými pozemkovými vlastníky, s pány pohraničních panství a samozřejmě s vůdci klanů. Jistě chápete, že ten průzkum veřejného mínění bude neoficiální. Možná si dokonce vyšetříte chvilku, abyste tam navštívil své vlastní panství.“

James Leslie se úslužně usmál. „S největší radostí vám zjistím, jaká na severu panuje nálada vůči našemu panovníkovi, můj pane,“ přikývl mile. „Bohužel nevěřím, že bych se ještě stačil dostat do Glenkirku, pokud chci patnáctého stihnout vlastní svatbu.“

„Vaše nepřítomnost umožní tady našemu Piersovi dvořit se lady Lindleyové,“ pokračoval král dětinsky, protože tím prozrazoval svůj plán. „Jak mi jeden ptáček štěbetálek vyzvonil, nehnete se od ní od rána do večera.“

„Kdy mám podle vašeho přání vyrazit?“ zajímal se hrabě.

„Hned zítra ráno,“ odpověděl král. „Bude to soukromá návštěva, Glenkirku, takže vás žádám, abyste se v jejím průběhu neoháněl autoritou královského dvora.“

„To je velmi moudré,“ souhlasil hrabě. „Tímto způsobem můžu se svým sluhou cestovat mnohem rychleji, sire. Ovšem na druhou stranu vyřídím vaše

pozdravy všem, s nimiž budu ve Skotsku mluvit, aby tam věděli, že na ně stále myslíte, i když momentálně žijete v Anglii.“

„Výborně, Jemmie,“ prohodil král s neskonalou úlevou. Obával se, že hrabě zropí scénu, ale James Leslie se choval - ostatně jako vždy - s dokonalou uhlazeností a poslušností oddaného sloužícího. Takový byl už od chvíle, kdy se po svém otci stal hrabětem z Glenkirku a převzal zodpovědnost za lidi na svém panství a ženy v příbuzenstvu. Sám král se divil, z čeho měl vlastně strach, vždyť Leslieové odjakživa uznávali jeho božské právo a dokonce svou úctou vůči němu prosluli. Ne, nemá smysl dělat si zbytečné starosti kvůli hraběti z Glenkirku, to spíš je zapotřebí dávat pozor na Jasmíninu zbrklost. Král sklouzl pohledem k Jasmíně, jež mu připadala nezvykle zamlklá. „Teď budete mít dost času, abyste se dobře seznámila s Piersem, madam,“ upozornil ji.

„Jak si Vaše Veličenstvo přeje,“ odvětila s nevyzpytatelným pohledem. Jasmína krále nesmírně znervózňovala. Počítal, že tady předvede hysterický záchvat a bude zuřit, že Glenkirka posílají pryč. Královna už Jakubovi vysvětlila, že se v tomto bodě dopouští omylu, ale slib je slib. Slíbil Piersovi, že u téhle krásné a bohaté ženy dostane příležitost. „Dnes večer máme maškarní bál, madam,“ zamumlal rozpačitě. „Půjdete v doprovodu markýze, madam.“

„Bohužel, sire, ukrutně mě bolí hlava,“ odvětila Jasmína mile a utrápeně, „a navíc bych si ani nestihla připravit kostým. Však víte, jak je moje rodina proslulá důmyslnými maškarními převleky.“

„Mohla byste si vzít oděv své rodné země, madam,“ radil král. „Působilo by to velice exoticky.“

„K mé velké lítosti mám ty oděvy na Queen´s Malvernu,“ oznámila Jasmína.

„Ach,“ zalitoval král. Byl hluboce zklamaný. Velmi dobře si vzpomínal na to, jak se před pár lety objevila Jasmína ve svůdném kostýmu vyšívaném diamanty.

„Ale můžu si pro ně poslat k babičce,“ snažila se Jasmína chvatně otupit ostří královy rozmrzelosti. „Však další maškarní ples bude jistě co nevidět, nemýlím se, madam?“ obrátila se s otázkou na královnu, která se spiklenecky usmála a souhlasně přikývla.

„To je pravda, Jakube, za dva týdny uspořádáme ples na počest jara,“ pravila Anna k manželovi. „A do té doby si lady Lindleyová jistě stihne obstarat patřičný kostým, vidte, moje drahá?“

„Zajisté, Vaše Veličenstvo,“ slíbila Jasmína.

„V tom případě jsme domluveni!“ pokračovala královna zvesela. „Ale teď musíte odjet co nejrychleji domů, moje drahá, a pustit se do léčby těch bolestí hlavy. No uznej, že musí teď hned odejít, Jakube! Dítě nebohé!“

„A jak se vlastně budete léčit, madam?“ vyzvídal král podezřívavě.

„Horkým čajem, sire, a Adali mi namasíruje ramena,“ vysvětlila Jasmína. „Tohle je léčba, která u mě zabírá na sto procent, sire. Tohle a pořádný celonoční spánek. Nepochybuji, že ráno budu naprosto v pořádku.“

„Nuže dobrá, madam, jste propuštěna,“ svolil král, i když trochu zdráhavě.

Jasmína se mu poklonila a hrabě z Glenkirku rovněž vysekl hlubokou poklonu.

„Vyjedete hned za úsvitu!“ přikázal mu ještě král.

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo,“ přisvědčil James Leslie, uchopil Jasmínu zlehka za loket a odvedl ji z královských komnat.

„Tak tedy, Piersi,“ řekl král, když dvojice zmizela,

„vyšlapal jsem vám sice cestičku, ale to namlouvání zbude na vás, srdce téhle dámy musíte dobýt už bez mé pomoci. Slíbil jsem, že konečné rozhodnutí nechám na ní, a svůj slib dodržím, protože na královské slovo musí být bez výjimky spolehnutí.“

„Vyhraju ji já, sire!“ prohlásil markýz z Hartsfieldu s jistotou.

„Až budou mít krávy křídla,“ zamumlal George Villiers pro sebe, ale královna Anna to zaslechla, proti své vůli se srdečně rozesmála a ten její výbuch veselí trval tak dlouho, až se jí nakonec po tvářích koulely slzy.

„Ale Annie!“ podivil se král. „Takhle se smát jsem vás neslyšel už celé roky! Copak vás tolik pobavilo, má nejdražší? Nechcete nám ten žert prozradit?“

Ale královna jen mávla rukou a ze všech sil se snažila postlačit své veselí. „Jen tak mě něco napadlo, Jakube, a tomu žertu by rozuměla zase jenom žena.“ Opět bojovala s výbuchem rozjaření.

Král se odvrátil, aby něco řekl markýzovi, a jeho manželka laškovně zahrozila na Villierse, který se uličnicky usmál a navíc na královnu zamrkal.

„Jste zlomyslný chlapec!“ pokárala ho Anna tiše.

„Jsem,“ souhlasil Villiers k zešílení mile, uchopil ji za ruku a vtiskl na ni polibek. „K vašim službám, Veličenstvo,“ dodal.

Královna se pousmála a ve světle modrých očích jí náhle mžiklo světýlko poznání. „Jste pěkně mazaný lišák,“ řekla mu. „Ale jsem ráda, že si navzájem rozumíme, Steenie.“

„Ale vždyť já mu nijak neubližuju, Veličenstvo,“ odvětil nevinně mladík.

„I přesto můžete navždy počítat s mým přátelstvím,“ usmívala se královna. „V oné záležitosti jsme tedy zajedno?“

„Ano, madam, to jsme,“ přisvědčil mladík, „ale nemusíte se bát, lady Lindleyová je příliš zamilovaná do hraběte Glenkirka, než aby se dala zviklat.“

„St. Denis je bezohledný,“ varovala ho královna, „a nikdo mu nemůže upřít chytrost.“

„Ale já jsem mnohem chytřejší,“ ujistil ji sebevědomě George Villiers.

Královna Anna se zadívala na krásného mladého muže s andělskou tváří. „Ano, Steenie,“ přikývla zamyšleně.

„To zřejmě jste.“

Věnoval jí zářivý úsměv.

Kapitola 9

Na okenním parapetu Jasmíniny ložnice se ozvalo tiché škrábání. Hladinu Temže čeřil mírný vánek a měsíc zaléval stříbrným světlem trávníky i řeku. Kdyby někdo vzhlédl nahoru, spatřil by nezřetelnou mužskou postavu šplhající po šlahounech hustého psího vína, které obrůstalo cihlovou stěnu domu. Muž se teď svého vratkého přírodního žebříku přidržel pouze jednou rukou a druhou se snažil otevřít dvojkřídlé okno. Když se mu to podařilo, přehoupl se přes parapet do místnosti. Muž pak zamířil k posteli a zadíval se na ženu schoulenou pod přikrývkami.

Jasmínu probudil a vylekal zvuk otvíraného okna i dopad mužova těla na podlahu. Otevřela oči. „Jemmie!“ vykřikla, když v šeru zjistila, kdo se to nad ní sklání.

„Copak jsi zešílel?“

„Přesně tak,“ přisvědčil hrabě z Glenkirku, „zešílel jsem touhou po tobě, Jasmíno!“ Posadil se na okraj postele, vyzul si vysoké boty, vstal a začal se svlékat.

„Vážně sis myslela, že odjedu na celý měsíc do Edinburghu bez toho, abych se s tebou přišel pořádně rozloučit?“ Nahý vklouzl vedle ležící Jasmíny a přivinul si ji do náruče.

„Ale co Kipp St. Denis, ten můj věrný hlídací pes?“ strachovala se Jasmína. „Poběží ke svému bratrovi, markýz půjde okamžitě žalovat králi a ví Bůh, co nás bude čekat potom!“

„Kipp už odešel domů. Vydržel jsem zkrátka čekat déle než on. Sledoval jsem ho až k domu jeho bratra, abych měl jistotu. Koneckonců, když může hlídat on tebe, můžu

hlídat zase já jeho, nemyslíš? To je přece spravedlivá hra!“ Hrabě při tom vyprávění líbal Jasmínu na ucho a vdechoval její teplou vůni. „Dokonce jsem si počkal, až se v oknech St. Denisova domu rozsvítí světla na znamení, že Kipp prochází jednotlivými místnostmi. Teprve potom jsem se vrátil k tobě.“

„Ááách, Jemmie,“ povzdechla si Jasmína a přitiskla se k němu celým tělem. „Touhou po tobě jsem už málem nemocná a teď mě navíc ještě musíš opustit!“

„Ale až ráno, miláčku. Pořád nám ještě zbývá několik hodin a já mám v úmyslu využít je do poslední vteřiny. Nespat s tebou, to bylo přímo peklo. Umírám touhou mít tě už za ženu.“

„Slib mi, že po svatbě už nikdy nebudeme muset jezdit ke dvoru a mít cokoliv společného se Stuartovými!“ vybuchla Jasmína vášnivě. „Nedovolím, aby mým životem manipulovali jiní lidé. Jemmie! Navždy zůstaneme žít jen na tvé skotské Vysočině, pokud tak unikneme královým čachrům. Pokud vím, král svou rodnou zem nesnáší, takže by za námi jen těžko přijel na návštěvu.“

Hrabě z Glenkirku lenivě Jasmínu políbil, ochutnával tu důvěrně známou sladkost jejích úst, a přitom jí mohutnou dlaní jemně podepíral zátylek. „My Skotové jsme svérázný národ, Jasmíno. Své krále dokážeme vraždit stejně snadno, jako je poslouchat. Naši šlechtici, ti mocní i ti bezvýznamní, jsou proklatě neposlušná cháska. Král Jakub se jich odjakživa bál a, po pravdě řečeno, úplným právem. Jestli skutečně budeme žít ve Skotsku, sama poznáš, co je to za bouřlivou a vrtošivou zemi, kterou jsem ti vybral jako domov, drahoušku Jasmíno. Stejně

jako tvoje matka se přesvědčíš, že rok co rok budeš toužit po další návštěvě Anglie. A naše podnebí, to je kapitola sama pro sebe. Podzim je tam nejkrásnější.“ Dlaní jí přejel po celé délce hebkých zad a polaskal ji na hýždích.

Jasmína spokojeně předla, a potom si do stinného údolí mezi svými ňadry stáhla Genkirkovu tmavovlasou hlavu. Zůstal chvíli jen tak ležet a naslouchal pravidelnému bušení jejího srdce. Potom ji rukama objal v pase, rozkročmo se na ni posadil, sklonil se a začal jí po těle vykreslovat žhavou stezičku vlastním jazykem. Nejprve jím obkreslil oblá ňadra a postupně klouzal níž a zase zpátky nahoru. Jasmíně vypaloval stopu lásky do prsou, do ramen, do dlouhého štíhlého hrdla a pak zase dole na bříšku. Nakonec, krouživě a zlehýnka jako třepetající se motýl, se zvolna vrátil k hrotům jejích ňader, které nejprve něžně sál a potom i hryzal.

„Ty zvíře!“ zašeptala Jasmína, zvedla hlavu a tvrdě se hraběti zakousla do svalnatého ramene. Stačilo maličko a rána by krvácela.

„Ty mrško!“ zasténal na oplátku hrabě a prudce jí srazil hlavu zpátky do polštářů. Nato začal Jasmínu trýznit na druhém ňadru, přičemž prsty hnětl citlivou pokožku prvního prsu. Nakonec vložil Jasmíně obě ruce mezi hedvábná stehna a pátral prsty po těžišti jejího ženství.

„Ach Kriste Ježíši, tys rozpálená jako láva! Jsi mokrá a žhavá a více než připravená, drahoušku Jasmíno!“

Jasmína ho objala kolem krku, něžně ho hladila po šíji a přerývaně šeptala: „Pomiluj mě, Jemmie! Umřu, jestli to neuděláš!“

„Ještě ne,“ namítal. „Zatím jsem si ještě dost nevyhrál s tvým štědrým tělem, miláčku.“ Prstem ji začal dráždit na tom nejcitlivějším místě a cítil, jak se tam pod tou sladkou trýzní nalévá, zatímco Jasmína zběsile lapala po dechu.

Zaryla se mu nehty do ramen. „Ty lotře!“ sykla. „Chci tě! Chci tě!“

Šťastně se rozesmál. „Všechno má svůj čas, drahoušku Jasmíno,“ ubezpečil ji a opět jí uzavřel ústa polibkem, zatímco ji nepřestával dráždit pod Venušiným pahorkem, až z ní tryskala milostná vláha. „Tohle, drahoušku, by mělo otupit ostré hrany tvého hladu a připravit tě na předlouhé milování,“ konejšil Jasmínu. „Jsem do tebe hotový blázen!“ vydechl a políbil svou nastávající tak dlouze a vášnivě, až se jí zmocnila závrať. „Každou noc, kterou strávím bez tebe, si budu připomínat tyto společné chvíle a všechny ty další noci, kdy jsme si leželi v objetí a milovali se spolu. Budu si odškrtávat dny, které nám scházejí do svatby, Jasmíno, do dne, od kterého budeš patřit jenom mně, drahoušku Jasmíno.“ Opět ji políbil na ústa a pak i na zavřená víčka, na špičku nosu, na vzpurnou bradičku. „Pověz mi, že během našeho odloučení po mně budeš lačnět stejně silně, jako já po tobě!“

„Budu, čert aby tě vzal!“ vydechla zoufale. Co se to s ní proboha děje? Většinou byla při milování stejně aktivní a rozhodná jako on, ale dnes se James Leslie pevně ujal vlády a Jasmína zjistila, že je s tím naprosto spokojená. Toužila, aby se jí zmocnil co nejdrsněji, aby ji zahltil, aby si ji zotročil svou pánovitou vášní. Připadala si s ním jako mladičké a nezkušené děvčátko.

Hrabě z Glenkirku začal něžně hladit Jasmínu po celém těle, ale záměrně ji nelaskal na ňadrech, i když jí hořela touhou po jeho dalším dotyku. Sjel rukou až k útlému kotníku, láskyplně ho políbil a jazykem jí lechtal v klenbě chodidla. Polibky jí pak zasypal jemný kotník, ladně tvarované lýtko a přes oblé koleno postupoval výš až k hedvábnému stehnu, odkud přešel na druhou nohu, po níž se zase vracel dolů k chodidlu.

Když po chvíli začal Jasmínu opět líbat na vzrušením opuchlé a překrvené rty, cítila, jak v ní každá žilka tepe touhou po jeho laskání, po vášnivém spojení. V životě ještě nebyla tak vrcholně připravená přijmout muže, v životě po tom ještě tolik netoužila, v životě ještě nebyla ochotná mu za dar jeho těla třeba i otročit.

Když ji pak James Leslie začal opět prsty i ústy laskat na rozpáleném pohlaví, Jasmína se už neovládla, zvláště když vydechl: „Ach Bože, tys ale krásná všude, všude!“

„Jemmie!“ zanaříkala nakonec jako v bolestech. „Vždyť mě zabiješ!“

Hrabě se naklonil a naposledy přitiskl ústa na klenot jejího ženství. Hned nato se Jasmína zběsile rozezmítala slastí, o jejíž existenci a hloubkách neměla dosud ani tušení. V milostných křečích málem srazila hraběte z postele na podlahu. Pochopila, že tahle muka nepřežije, ale umírala ráda. V tu chvíli se však James Leslie posadil na Jasmínino tělo a prudce do ní vnikl, čímž v ní rozpoutal další bouři rozkoše. Tělo jí začal rozdírat nemilosrdný a nekonečný orgasmus, jaký snad ani není určený smrtelníkům, protože přežít ho dokážou pouze bohové. Zaťala mu nehty do zad a sténala jako na mučidlech.

Hrabě se jí nedokázal nabažit. Znovu a znovu do ní pronikal, ovládaný živočišnou vůlí svých beder, sténal a přijímal tu rozkoš, kterou mu tak štědře nabízelo její žensky rozezpívané tělo. A nakonec, když už se zdálo, že se takhle budou navzájem mučit navěky, přišla ta vytoužená úleva v extázi, jež je oba rozdrtila jako obří pěst. Jasmíně se lůnem snad donekonečna rozlévaly šťávy Jamesovy lásky, a když konečně znehybněli, jen si bezmocně vzlykali ve vzájemném objetí.

„Ach, ty exotická čarodějko,“ vydechl hrabě z Glenkirku po chvíli, „vždyť my bychom se navzájem málem zavraždili!“

Jasmína kdovíkde našla sílu k nepatrnému úsměvu.

„Ale že to byla nádhera?“ zeptala se a objala ho kolem krku.

„A teď tě musím na celý měsíc opustit!“ žaloval hrabě.

„Tak si pospěš,“ radila mu Jasmína. „Copak já vím, jak dlouho vydržím snášet St. Denisovu společnost? Držet si ho od těla, to bude dřina a navíc ještě otrava. Díky Bohu, že královna stojí při mně!“

„Jestli se tě jen dotkne!“ zavrčel Glenkirk, zvedl hlavu a zahleděl se Jasmíně do tyrkysových očí, „tak z něho udělám prvního eunucha na anglickém královském dvoře! Hnusí se mi, jak tě ten smilný darebák okukuje, skoro jako by se olizoval nad chutným soustem!“

„Kdyby se odvážil si jedinkrát ukousnout, otráví se!“ ujišťovala Jasmína svého snoubence. „Patřím jen tobě, Jamesi Leslie. Tělem i duší jsem jen tvá. Nikdo jiný se mým manželem nestane, to ti přísahám! Děsím se toho

měsíce bez tebe a chtěla bych se aspoň těšit krásnými vzpomínkami.“

„Jsi hrozně nenasytná!“ pokáral ji pyšně.

„V tomhle směru si nemáme co vyčítat!“ odsekla Jasmína rozverně.

Když se Jasmína druhý den dávno po východu slunce konečně probudila, hrabě z Glenkirku už po jejím boku neležel. Neměla ani tušení, kdy se z ložnice vytratil. Na polštáři místo jeho tmavé hlavy teď leželo polorozvité růžové poupě. Jasmína je s úsměvem zvedla a vdechla jeho opojnou vůni. Hlavou jí přitom vířily myšlenky na ty přenádherné důvěrnosti, které spolu dělali před svítáním. Jasmína věděla, že právě tyto vzpomínky ji budou v nadcházejících dnech a týdnech posilovat. Umyvadlo z pokoje zmizelo, což znamenalo, že její sloužící, diskrétní jako vždycky, už stačili v komnatě poklidit. Jasmína se natáhla po šňůře od zvonku, aby jim oznámila, že je vzhůru a čeká na svůj indický čaj.

Za chvilku vkročil přes práh Adali s podnosem, na němž stál modrobílý porcelánový šálek bez ouška.

„Dobré ráno, moje princezno,“ pozdravil a postavil podnos na stolek. Nalil vonný čaj do šálku a podal ho Jasmíně. „Váš čaj.“ Potom vzal růžové poupě a zasunul je do vázičky.

Jasmína zvolna usrkávala vřelý čaj. Po chvilce se zeptala: „Kdy vlastně odešel lord Leslie, Adali?“

„Ještě před rozedněním, má paní. Ten hlídací pes se ještě nestačil vrátit na svoje stanoviště ve stínu zahradní zdi, ani teď po něm není ani vidu. Zřejmě jeho pán usoudil, že tahle služba už nebude dál nutná, když hrabě

z Glenkirku odjel do Skotska. James Leslie s Fergusem Morem vyrazili na cestu časně zrána!“

„A teď nám začne ta otravná práce s přechytračením markýze z Hartsfieldu, přičemž budu muset předstírat, že jeho přihlouplé dvoření beru smrtelně vážně,“ huhlala znechuceně Jasmína.

Adali přikývl na souhlas. „Ten džentlmen má v sobě všechnu lstivost válečných slonů vašeho otce, má princezno,“ poznamenal. „Tuším, že to je nebezpečný protivník.“

„To jistě je,“ povzdechla si Jasmína. „Jemmie tvrdí, že ve své milostné vášni je navíc úchylný. Musíme s ním jednat velmi opatrně.“

„Snad, moje princezno, s ním nehodláte zůstávat o samotě?“ tvářil se Adali znepokojeně.

„Tu a tam budu muset,“ přikývla Jasmína. „To proto přece poslal Jemmieho pryč, aby mohl být se mnou sám. Je přesvědčený, že mě přemluví, abych se za něho provdala. Samozřejmě nestojí ve skutečnosti o nic jiného než o nadvládu nad mým bohatstvím a mým královským levobočkem. Jak se zdá, o ženách má prabídné mínění, což je v mých očích pro něho další minus.“

„Budete si přát koupel?“ odvedl Adali hovor od nechutného tématu Pierse St. Denise.

„Ummm,“ zavrněla Jasmína při představě teplé lázně.

„Musím se přiznat, Adali, že pozornosti lorda Leslieho mě strašně vyčerpaly.“

„Ale i uspokojily?“ otázal se Adali lišácky.

Jasmína se usmála.

„V tom případě se tedy za měsíc provdáte za hraběte z Glenkirku bez protestů a ráda? Osobně ho považuji za ideálního manžela pro vás, ale na druhou stranu bych vás nerad viděl nešťastnou. Vždyť vás miluju jako vlastní otec a vychovával jsem vás od malička,“ kázal Adali hlasem rozechvělým něhou.

„Provdám se za něho ráda,“ přisvědčila Jasmína.

„Děkuji ti, milý Adali. Dobře víš, že tě miluji úplně stejně jako svého otce Akbara, který mě zplodil.“

Adali se své paní hluboce uklonil a vyběhl na chodbu, protože samým dojetím se už nevzmohl na jediné slovo. Jasmína se usmála. Život bez věrného Adaliho po svém boku si už nedokázala představit. Byl stále s ní, byl tu pro ni. Adali a její dvě komorné. Jak se její sloužící přizpůsobí méně civilizovanému skotskému prostředí? Aspoň že jsou na to tři a budou si vzájemně poskytovat oporu, říkala si v duchu Jasmína spokojeně. Ostatně, Adali, Toramalli a Rohana by dokázali zcivilizovat i pustinu.

Jasmína právě vylézala z kádě, když se do ložnice vrátil Adali. Na světle hnědé tváři mu seděl výraz neskrývaného rozhořčení. „Právě dorazil markýz z Hartsfieldu, má paní. Dovolte, abych ho okamžitě poslal pryč. Přijel sem v mrňavém říčním člunu a tvrdí, že by vás rád vyvezl do přírody.“

Jasmína vybuchla smíchy. „To on se jen snaží být romantický, Adali,“ zahihňala se. „Klidně si s ním do přírody vyrazím, nu a při zpáteční cestě chytnu

nachlazení, takže si zase vyšetřím pár dní pokoje od jeho společnosti. Na nápadníky žena s rýmou dojem neudělá.“

„Tak dobře, má paní,“ souhlasil Adali. „A kdy budete připravená vyrazit? Určitě se mě na to zeptá. Tak za hodinu? Za dvě?“

„Raději za dvě hodiny, Adali. Jelikož mi neoznámil předem, že se můžu těšit na jeho příchod, těžko může očekávat, že budu připravená hned, jak se ukáže. Ať mu sluha donese víno a zákusky, a potom ho nechte, ať se nudí v knihovně.“

Adali se s úklonou vzdálil.

Osušená, napudrovaná a zabalená do županu se Jasmína natáhla na postel a přemýšlela, co si na ten výlet obléknout. „Něco dívčího a vhodného do přírody,“ požádala komorné.

„Máte tady šaty z levandulového hedvábí s širokým krajkovým límcem,“ navrhla Rohana.

„Mohla byste si je obléknout s několika vrstvami spodniček a nevzít si krinolínu,“ přidala se Toramalli.

„Výstřih je ale dost hluboký.“

„Hmmmm,“ přemýšlela Jasmína, která si v duchu představovala, jaká by to byla legrace, kdyby St. Denise provokovala pohledem na to, co mu nikdy patřit nebude. Na svá ňadra byla velmi pyšná, protože navzdory čtyřem porodům je měla stále smetanově bílá a pevná. „Dobře, tak to zkusíme,“ vybídla Rohanu.

Rohana zmíněný oděv donesla a rozprostřela ho před paní. Šaty skutečně vypadaly poměrně prostě - byly dlouhé až ke kotníkům a v prolamování rukávů

prosvítalo jemné krémové hedvábí. Živůtek byl bez ozdob, zato na něj splýval široký nařasený krajkový límec. V pase se šaty stahovaly širokou šerpou z krémového hedvábí.

„To bude ono,“ přikývla Jasmína spokojeně. „A jaké střevíčky?“

Toramalli se zamyslela. „Radši si vezměte černé, má paní, jinak si je zamažete tolik, že nezbude, než je vyhodit. Budete si přát šperky?“

„Perlový náhrdelník s růžovým diamantem ve tvaru slzy,“ rozhodla se Jasmína rozpustile. „Dá mu úděsnou práci odtrhnout od něho oči a přitom se bude zoufale snažit předstírat, že ho nezajímá ani diamant ani moje ňadra.“ Jasmína spolu s oběma komornými vybuchla v zlomyslný smích.

„Jste stejně zlobivá, jako když jste ještě byla malá holčička a schovávala se v paláci Adalimu,“ prohodila Rohana.

Přes Jasmíninu krásnou tvář přeletěl stín. Ach Bože, jak snadný měla život jako nejmladší dítě Akbara, mocného mogulského panovníka. Všechno se to zdálo tak dávno, tak daleko od její nové anglické vlasti! „Mám dojem,“ povzdechla si, „že ta malá holčička pořád ještě žije kdesi hluboko ve mně, ale dětem to radši neprozrazuj, Rohano.“

„Ty není třeba zlobení učit,“ ozvala se Toramalli.

„Sklony k němu mají vrozené. Nestačím se divit, jak je vaše babička dokáže ukáznit, a přesto to zvládá.“

Jasmína se rozesmála. „Na světě neexistuje úkol, který by byl pro Skye O´Malleyovou nezvládnutelný!“ poučila své komorné. „Tvrdí se, že jsem celá po ní. Poslouchám to sice ráda, ale její velkoleposti zdaleka nedosahuji.“

„Jste ještě mladá, princezno,“ utěšovala ji Toramalli, „a z otcovy strany máte v sobě navíc i krev velkých dobyvatelů.“

Přesně dvě hodiny poté, co markýz z Hartsfieldu ohlásil svůj příchod, sestoupila Jasmína do přízemí paláce a vešla do knihovny, kde už ji její host netrpělivě očekával. Vypadala svěže jako orosená růžička a velmi nevinně. Její krása markýzovi doslova vyrazila dech. Musí ji mít!

Jasmína před ním předvedla půvabné pukrlátko. „Dobrý den, můj pane.“

Uklonil se a snažil se zachovat rozvahu. „Madam, možná by se vám při projížďce po řece zamlouvalo, kdybychom si někde udělali zastávku na oběd.“

„Adali se mi o tom zmínil. To je ale skvělý nápad. Půjdeme?“ usmívala se líbezně Jasmína.

„Samozřejmě,“ vyhrkl St. Denis a hnal se ke dveřím, aby jí je otevřel. „Venku už čeká člun s veslaři.“

Vyšli z domu a sestoupili k řece, kde k markýzovu překvapení čekal zcela jiný člun, než se kterým přijel, a vedle něho stál Adali oblečený do dlouhých bílých kalhot a bílého kabátce vyšívaného zlatem a perlami, jenž mu sahal až pod kolena. Kolem pasu měl uvázanou zlatou šerpu a za ní zastrčenou drahocennou dýku. Na prošedivělé hlavě mu seděl malý turban. V tomhle úboru

ho Jasmína neviděla už několik let. Tázavě povytáhla obočí.

Adali se jí uklonil. „Markýzův člun byl zcela nevyhovující, má princezno,“ řekl. „Poslal jsem ho pryč.“

„Ale v tom člunu byl koš s jídlem!“ namítal Piers St. Denis, ohromený sluhovou drzostí.

„Obsah vašeho koše by nevyhovoval chuti mé paní, můj lorde. Vyměnil jsem ho za koš se zásobami z naší kuchyně,“ odvětil nevzrušeně Adali a pomohl Jasmíně nastoupit do jejího vlastního člunu.

Když na plavidlo vstoupil markýz a usadil se po Jasmínině boku, nastoupil tam i Adali a velitelským gestem naznačil veslařům, aby se opřeli do vesel.

„Ty jedeš s námi?“ Piers St. Denis už nedokázal ovládnout svůj vztek. Copak se vážně neocitne s Jasmínou nikdy o samotě?

„Moje paní nezůstává ve společnosti cizích mužů nikdy o samotě, můj pane,“ vysvětlil Adali markýzi z Hartsfieldu. „Mám za povinnost ji chránit. Její otec, mocný Mogul Akbar, mi osobně vložil novorozeně do náruče právě s tímto příkazem. V tomhle směru jsem svou paní nikdy nezklamal a nezklamu. Budu ji chránit až do své smrti.“

„Takže ty jsi otrok?“

Adali zavrtěl záporně hlavou. „Jsem svobodný člověk, můj lorde,“ odvětil mrazivě a z jeho tónu čišelo pohrdání člověkem, který nedokáže poznat ani jeho poslání ani jeho společenské postavení.

„Já ale nemám v úmyslu tvé paní nějak ublížit,“ pravil St. Denis chlácholivě a zkusil Adaliho obalamutit svým osobním kouzlem. „Tohle ti přece vysvětlovat nemusím!“

„Moje paní je dáma vznešeného původu, bohatá a vyjímečně krásná, můj lorde. Nepochybuji, že vaše úmysly vůči ní jsou zcela počestné, ale to nic nemění na skutečnosti, že se od jejího boku nehnu až do chvíle, kdy bude znovu provdaná a dostane se pod ochranu svého manžela. Potom budu dále spravovat její domácnost stejně jako nyní a k tomu dohlížet na její vlastní bezpečí a na bezpečí všech jejích dětí.“ Adali se neusmíval, tvářil se sice klidně, ale neústupně. „Nenechte se mou přítomností vyrušovat. Vidím a slyším sice všechno, ale na veřejnosti jsem němý.“ Potom se Adali obrátil ke dvojici zády a zůstal stát před otevřenými dveřmi kajuty.

„Nestačím žasnout, jak můžete sluhovi dovolit takovéhle řeči,“ stěžoval si markýz podrážděně. Adaliho vystupování na něho zapůsobilo jako výhrůžka. Jak má kčertu přemoci Jasmínu svou vášní, když to proklaté strašidlo tu bude pořád zaclánět? Jestlipak se s přítomností toho otravy musel vyrovnávat i Glenkirk? O tom měl markýz z Hartsfieldu velmi vážné pochyby.

„Adali vlastně už není sluha v pravém slova smyslu,“ vlídně vysvětlovala Jasmína svému nápadníkovi.

„Odjakživa jsem ho považovala za přítele a za svého druhého otce. Důvěřuji jeho instinktu i názorům, protože chce pro mě pouze to nejlepší, můj lorde.“ Potom se na St. Denise sladce usmála a odvedla řeč jinam: „Kde máte v plánu udělat zastávku na oběd? Je nádherný den, co říkáte? Na celém světě není nikde tak krásně jako v

Anglii na jaře, souhlasíte? Jste hodně zcestovalý? Mám dojem, že jste musel být naprosto všude.“

„V životě jsem z Anglie nevytáhl paty,“ usekl St. Denis nerudně. „Proč taky? Tady mám všechno, co potřebuju ke spokojenosti.“

„A to jste nikdy nebyl zvědavý, jak vypadají cizí kraje a jiné národy?“ vyptávala se Jasmína. „Než jsem odjela z Indie, také jsem se nikdy do ciziny nepodívala, ale s otcovým dvorem jsem pochopitelně cestovala po naší obrovské zemi. V Indii je však horko a čím jsem byla starší, tím častěji jsem se zdržovala v Kašmíru, v paláci, který otec věnoval mé matce. Leží u jezera a podnebí je tam mnohem mírnější než v nížinách, kde by se ve městě člověk žárem zalknul!“

„Ve městě?“ opakoval St. Dennis překvapeně. „Myslel jsem, že Indie je spíš pustá a divošská země. Vaše města se jistě nemohou rovnat Londýnu či dalším našim výstavným městům. U vás se staví z bláta a slámy, nemám pravdu? Když jste přijela do Anglie, asi jste nestačila valit oči. To si dokážu proklatě dobře představit.“

Jasmína měla dojem, že ji šálí sluch. Vážně tenhle hlupák netuší, co leží za hranicemi Anglie? „Indie,“ oznámila mu povzneseně, „má nesmírně starou civilizaci, můj pane. Naše města jsou v nejednom ohledu mnohem výstavnější než ta zdejší. Chudí tam žijí stejně prostě či uboze jako kdekoliv jinde na světě, ale boháči v žádném případě. Paláce mého otce zdaleka zastíní všechno, co jsem viděla v Anglii. Sídlo mého otce v Agře mělo hradby tlusté devět stop a vysoké stoosmdesát stop. Ty nemohl zdolat sebemocnější nepřítel. Máme tam

vznešené věže se zahradami a letohrádky na jejich vrcholu. To sídlo je nevýslovně velkolepé a ani náhodou nepatří k nejkrásnějším a nejlepším sídlům panovníka. Akbar vybudoval celé město nazvané Fatahpur Sikri. Je celé z mramoru a pískovce a tak krásné, až nad ním člověku bolí srdce.

Proč si vlastně myslíte, že Indie je nějaký zapadákov, kterému je možné se vysmívat? Máme stejně tolik, ne-li víc umělců, kupců a řemeslníků jako vy. Naše říše je nekonečná, aspoň ve srovnání a tím vaším mrňavým ostrovním královstvím. A v říši mého otce smějí lidé vyznávat každičkou existující náboženskou víru na světě a nikdo je za to netrestá. Tohle neplatí nejen pro Anglii, ale pro žádnou z těch vašich civilizovaných evropských zemí. A co víc, máme dlouhé a slavné dějiny, o nichž už po mnoho set let existují písemné záznamy, uložené v knihovnách paláce mého otce. A naše hudba, naše malířství i literatura nemají na celém světě konkurenci!“

Markýze Jasmínin výbuch trochu zarazil. Původně předpokládal, že do Anglie přijela, aby unikla před barbarstvím své rodné země. „Když tedy Indii tolik milujete,“ zabručel neochotně, „tak proč jste odtamtud odjížděla?“

„Protože,“ vysvětlila mu Jasmína bez obalu, „můj bratr Sálim, s nímž mám společného otce a nyní je císařem naší říše, chtěl se mnou vstoupit do krvesmilného manželství, můj lorde. Zavraždil mého prvního manžela, prince Džamala, královského správce Kašmíru, aby si tak uvolnil cestu k mému loži. Můj otec umíral a věděl, že už mě dál před Sálimem neochrání. Poslal mě tedy do Anglie, abych unikla zvrácené touze svého bratra.“

Jasmína se na St. Denise líbezně usmála, jako toho dne už několikrát. „Vy jste to nevěděl? Předpokládala bych, že když se o mě tolik zajímáte, měla by se ve vás probudit i zvědavost ohledně mého předchozího osudu, můj pane, ale zřejmě jsem se spletla.“

„Můj zájem o vás, madam, vzrůstá každou minutou, kterou trávím ve vaší společnosti. Teprve teď si začínám uvědomovat, jaká jste ve skutečnosti výjimečná žena,“ prohlásil markýz. Její otevřenost byla pro něho něco nevídaného.

Adali před kajutou ze sebe vyrazil zvuk, jenž připomínal kratičké vyštěknutí smíchu nad St. Denisovými slovy, ale neotočil se.

„Vždyť o mně vůbec nic nevíte,“ pravila Jasmína jízlivě, „jen to, co vám pověděl král. Že musím mít manžela, protože nejsem víc než neschopná a slabá žena, která sama nedokáže ani spravovat své záležitosti ani žít ani vychovávat děti. A že jsem také velmi bohatá žena. Bohatší dokonce než sám král. A nepochybuji, že vám král prozradil, že jsem i krásná, ale dokud jsem se v doprovodu lorda Glenkirka neukázala u dvora, nic jiného jste o mně nevěděl. Samozřejmě jste se také doslechl, že jsem byla milenkou prince Jindřicha a porodila mu syna. Když jsem se však u dvora ukázala naposledy, vy jste tam ještě nebyl. Od té doby, kdy vám král nabídl možnost se mi dvořit, jste se neobtěžoval zjistit si o mně cokoliv víc, než co vám už bylo řečeno. Mně to zvlášť lichotivé nepřipadá, můj lorde. Takhle totiž všechno nasvědčuje tomu, že se mi dvoříte pouze kvůli mému bohatství a moci, kterou si slibujete od role nevlastního otce královského levobočka. Musíte si být vědom toho,

že o vás nestojím, ale přesto jste si prosadil tohle divadýlko. Proč, můj lorde St. Denisi? Proč?“

„Všechno, co říkáte, madam, je čistočistá pravda,“ potvrdil markýz, „ale sotva jsem vás poprvé zahlédl bylo mi naráz jasné, že vás musím dostat za ženu! Umírám touhou po vás, stravuje mě jako oheň! Stále mě odmítáte ve své blízkosti, tak jakým způsobem se mám o vás dozvědět něco víc? Odmítám stavět své manželství na pomluvách a dohadech, či hůř, na mylných informacích. Vy jediná mi můžete vylíčit pravdivý příběh o Jasmíně Lindleyové.“

„Nechal jste Jemmieho poslat pryč,“ vyčetla mu.

„Jak jinak bych dosáhl toho, abyste mi věnovala aspoň chvilku?“ namítal markýz. „Když se hrabě vrátil z Francie ve vašem doprovodu, získal tím obdiv a uznání a sňatek s vámi by představoval pouze poslední drahokam do jeho koruny. Já mu však ten drahokam ukradnu a budu se jím pyšnit sám, madam. A na celém světě nenajdete jediného člověka, který by mi to vzhledem k této situaci mohl mít za zlé.“ Chytil ji za ruku pozvedl ji ke rtům, vášnivě ji políbil a potom ji obrátil dlaní vzhůru, aby jí mohl vtisknout polibek i na vnitřní stranu zápěstí.

Jasmína mu ruku prudce a navztekaně vyškubla. „No dovolte, můj lorde!“ okřikla ho ledovým tónem. Ze St. Denisova polibku ji až roztřáslo hnusem. Čímsi jí připomínal Sálima, i když mezi oběma muži neexistovala navenek sebemenší podobnost.

„Budete moje, Jasmíno!“ prohlásil markýz zarputile a zářivě modré oči mu téměř zčernaly vášní. „Sám osud chce, abyste se stala mojí manželkou.“

„Stanu se manželkou Jamese Leslieho,“ odpověděla Jasmína tiše. „A nic z toho, co řeknete nebo uděláte, mě v mem rozhodnutí nezviklá. Pokud si však přejete mě zabavit, než se můj Jemmie vrátí ze Skotska, pak s potěšením přijmu vaši společnost, protože vím, že to udělá radost králi. Možná bychom spolu mohli dokonce sestavit seznam vhodných nevěst, který byste mohl předložit králi v okamžiku, kdy budeme muset přiznat že vaše úsilí o získání mé ruky bylo marné. Z toho seznamu byste si pak zřejmě mohl vybrat manželku podle své chuti. Radši honem využijte této mé nabídky, můj pane, protože pro krále jste moc složitá povaha. Nakonec dá přednost Georgi Villiersovi a vy pak v královském paláci nebudete mít vlivu, co se za nehet vejde. Odhaduji, že máte beztak pramálo přátel, a Villiers vám pomocnou ruku nepodá, protože by to bylo proti jeho zájmům,“ varovala Jasmína markýze.

„Jste příliš chytrá a příliš všímavá, madam,“ poznamenal St. Denis. „Snad nepatříte taky mezi ty vzdělané ženy?“

„Ale ano, patřím,“ připustila Jasmína.

Adali, jenž celý jejich rozhovor sledoval, se nyní obrátil k dvojici se slovy: „Za příštím zákrutem je krásný vrbový hájek. S vaším svolením, má princezno, bych tam nasměroval veslaře a nechal bych člun přistát.“

Jasmína přikývla.

„Umíte číst a psát?“ vyzvídal markýz.

„Jistě. Také ovládám matematiku, znám historii a plynně mluvím hned několika jazyky. Vzdělával mě velmi osvícený kněz, který přišel ke dvoru mého otce

výhradně za tím účelem, aby mi poskytl vzdělání. Po narození mě pokřtili, takže jsem křesťanka, ale moje nevlastní matka stejně jako moji bratři vyznávala islám. Dvě z mých tří sester patřily k hinduistické víře. Říkala jsem vám přece, že v říši mého otce byla vítána všechna náboženská vyznání. Všechny moje sestry byly stejně důkladně vzdělané jako já, s výjimkou Aram Baňu Begum, které to myslí trochu pomaleji, ale jinak je to moc milé děvče.“

Kdykoliv Jasmína promluvila, nevycházel markýz z úžasu. O mně řekla, že jsem moc složitá povaha, ale sama si v tomhle se mnou nezadá, pomyslel si. „Vy a vaši sourozenci jste všichni měli jiné matky?“

Jasmína se rozesmála, protože jí bylo jasné, že St. Denis je už předem šokovaný předpokládanou odpovědí.

„Ano,“ přisvědčila. „Asi vám to připadá nesmírně prostopášné, nemám pravdu, můj lorde? V Indii je však běžným jevem, že muž má více manželek i konkubín. Samozřejmě, že mnoho Indů si nemůže dovolit víc jak jednu manželku, protože by ji neuživili, jenže můj otec se ženil v zájmu své říše, šlo o politická manželství.

Mnohé z jeho manželek byly sestry a dcery vládců, nad nimiž zvítězil v bitvách, nebo těch, kteří si sami přáli stát se jeho spojenci. Moje anglická matka byla jeho čtyřicátou manželkou a k tomu měl ještě zástupy favoritek. Často mi připadalo nespravedlivé, že muži mají výsadu mnoha manželek, zatímco ženy musejí vždy zachovávat věrnost jednomu muži. Jaký máte na tohle názor, můj lorde?“ V tyrkysově modrých očích zahrálo Jasmíně šibalství.

„Já… Já… Ještě jsem nad tím nepřemýšlel,“ odvětil markýz zvolna. Muž může mít manželku a milenku, ale bůhví, že to je starostí až nad hlavu. Čtyřicet manželek? Ten zemřelý indický císař musel být vskutku obdivuhodný člověk.

Jasmína vyprskla vesele smíchy. „Šokuje vás to?“

vysmívala se mu.

Než St. Denis stačil odpovědět, najel člun na písčitý říční břeh, Adali vyskočil ven a kývl na svoji paní, aby popošla k okraji člunu. Uchopil ji do náruče a přenesl na břeh. Markýze z Hartsfieldu nechal, ať vystoupí sám. Dva z veslařů vynosili na břeh košíky a narovnali je na trávník do stínu mohutné vrby. Adali vytáhl z jednoho koše lněný ubrus, rozprostřel ho na trávník a rozložil na něj jídlo. Kuřátko upečené dozlatova, králičí paštika, ještě teplá z trouby na kamenném pekáči, půlka venkovské šunky, čerstvý chléb, cihlička sladkého čerstvého másla, čtvrtka bochníku tvrdého žlutého sýra, malá stříbrná miska tekutého francouzského brieského sýra, miska čerstvých jahod a velká láhev vína. Z posledního košíku vylovil dva stříbrné talíře, dva poháry z benátského skla, na kterých byli vyleptaní stříbrní motýli, a k tomu všechny potřebné stříbrné příbory s kostěnými držadly a stříbrné lžičky.

„Máš jídlo i pro sebe a veslaře, Adali?“ zeptala se Jasmína a usadila se do trávy, když předtím kolem sebe půvabně rozestřela své široké sukně.

„Ano, má princezno,“ odpověděl jí s úklonou.

„V tom případě můžeš odejít a v klidu se najíst s nimi stranou,“ řekla mu Jasmína. „Myslím, že se na markýze můžeme spolehnout, jistě se bude chovat patřičně.“

„Budu na doslech,“ odpověděl Adali a vrátil se zpět ke člunu, kde veslaři čekali na jeho další příkazy.

„Copak se od nás nikdy nehne?“ postěžoval si St. Denis, když si sedal vedle Jasmíny.

„Aspoň vám to zabrání v pošetilostech, nemyslíte?“ poškádlila ho Jasmína zlomyslně. „Kdybych se musela sama bránit, mohla bych vám náhodou ublížit.“

Markýz se rozesmál. Kromě toho, že v životě ho ještě žádná žena tolik neštvala, žádná ho ještě tak neuvěřitelně nepřitahovala. „Jasmíno - neboť i bez vašeho svolení mám v úmyslu říkat vám křestním jménem, kdybyste mi dopřála jen tu sebemenší příležitost, zjistila byste, že jsem skutečně okouzlující společník. Byl bych pro vás skvělý manžel. Spravoval bych všechny vaše záležitosti stejně dobře jako kdysi Rowan Lindley. Ale teď dovolíte, abych ochutnal ode všeho, protože mám pořádný hlad a vy máte očividně vynikající kuchařku. Váš Adali udělal dobře, že vrátil můj koš s jídlem, byl vybavený příliš obyčejně.“

Nyní byla se smíchem řada na Jasmíně. Začala mu rovnat jídlo na talíř a přitom vykládala: „Klidně mi říkejte křestním jménem, když se vám chce, můj pane, ale pokud jde o spravování mých záležitostí, hned na začátku bych vám měla povědět, že si všechno zařizuji sama. Příležitostně jsem se sice zeptala Rowana na radu, ale jinak všechna rozhodnutí týkající se mého majetku spočívala výhradně na mně. A správu svého bohatství si

v každém případě ponechám i po svatbě.“ Podala markýzovi plný talíř a k tomu mu nalila pohár červeného vína.

„A Glenkirk s takovými podmínkami souhlasil?“

„Kdyby ne, tak bych zase já nesouhlasila se svatbou,“ odvětila Jasmína a sama si nabrala na talíř dvě kuřecí křidýlka, plátek šunky a kus chleba a sýra. „Je to víno dobré? Pochází od našich francouzských příbuzných z panství Archambault na Loiře.“ S chutí srkala vonnou tekutinu.

„Vy máte francouzské příbuzné?“

„Jistě.“ Zakousla se do kuřecího křidélka.

St. Denis zmlknul a zamyšleně žvýkal. Tohle nebyla žádná prostinká husička, to si potvrzoval stále dokola. Byla vzdělaná. Byla nezávislá. Byla značně zcestovalá. Bývala milenkou prince, jenž by se - kdyby nezemřel - stal příštím králem Anglie. Měla od něho syna. Byla pohádkově bohatá. Všechna tahle fakta převážila jeho případné obavy, ale potřeboval čas, aby přehodnotil způsob svého útoku na tuto nedobytnou tvrz. Jasmína se zřejmě ani v nejmenším nebála královy moci a zrovna tak neměla strach ani z Pierse St. Denise, markýze z Hartsfieldu. Jak by ji mohl ovládnout? Čím by ji mohl zastrašit a přimět ji tak k poslušnosti? Jak by mohl získat kontrolu nad jejím bohatstvím? Glenkirk byl buď hotový blázen, nebo s jejím přáním souhlasil jen naoko a tajně plánoval, že se k Jasmíninu jmění dostane po svatbě. Potřebuje získat čas na rozmyšlenou, protože další postup nebude jednoduchý.

Po jídle se nedalo dělat nic jiného než se vrátit zpět do Greenwoodu. Těžko se jí mohl dvořit na břehu řeky s veslaři a tím podezřívavým Adalim v doslechu. Když pluli po proudu řeky k městu, začala Jasmína kýchat a po chvíli i posmrkávat. Víčka jí začala ospale poklesávat a zřetelně začal váznout i hovor, který po cestě tam probíhal velmi živě.

„Jste nemocná?“ zeptal se markýz znervózněle.

„Nevím, jestli jsem se nenachladila, můj lorde,“ povzdechla si Jasmína nešťastně a pak kýchla hned několikrát za sebou. „U řeky je hrozně vlhko a my máme teprve jaro. Možná že oběd pod širým nebem nakonec přece jenom nebyl tak dobrý nápad, jak se zdálo. Ááách! Óóóóch! Propáníčka!“ Honem zašátrala po kapesníku, hlučně se vysmrkala a bylo znát, že se celá chvěje.

„Už jsme skoro u vašeho domu,“ upozornil markýz Jasmínu podrážděně. Kristepane! Nachlazení! Ale co když jde o některou ze smrtelných nemocí? Co když Jasmína umře a zodpovědnost za to padne na jeho hlavu? Ach Bože, jak by se Villiers vysmíval jeho smůle a přitom by krále utěšoval v žalu nad předčasným skonem matky jeho vnuka! Pak by St. Denis nedostal ani Jasmínu, ani její bohatství ani moc podepřenou poručnictvím nad malým vévodou z Lundy. „Adali!“ Piers St. Denis se předklonil a zatahal Adaliho za hedvábný kabátec.

„Můj pane?“ obrátil se rychle Adali.

„Tvoje paní je nemocná, Adali. Ať si veslaři pospíší. V žádném případě by neměla zůstávat na tomhle vlhkém vzduchu!“

Adali se s bezvýraznou tváří podíval do kajuty.

„Skutečně, můj lorde, moje paní mi připadá horečnatě zardělá. Podle mě se silně nachladila.“ Adali se odvrátil a přikázal veslařům, aby zrychlili tempo.

Když přirazili k molu u Greenwoodu, Adali se okamžitě ujal vedení, zvedl Jasmínu z jejího sedátka a odnesl ji na břeh a odtud s ní spěchal rovnou k domu. „Člun vás odveze, kamkoliv si budete přát, můj lorde!“ křikl přes rameno na markýze a tím mu dal na srozuměnou, že je tady zbytečný.

Piers St. Denis zůstal stát na břehu jako zkamenělý. Adali ho dostal do nevýhodné situace. Těžko přece může běžet za Jasmínou jako pejsek a otravovat ji v její nevolnosti! Zbývalo mu jediné. Obrátil se, zamířil zpět ke člunu a usadil se v něm. „Do Whitehallu!“ vyštěkl na veslaře.

Jasmína sledovala jeho odjezd z okna ložnice a tiše se smála. „To odnesení ze člunu až do domu byl namouduši dobrý tah, Adali,“ pochválila komorníka.

„Taky si myslím, má princezno,“ zatvářil se Adali skromně. „Jak dlouho hodláte trpět tím nachlazením?“

„Přinejmenším několik dní, a pak bych mohla markýzovi dovolit krátkou návštěvu u svého lože, co říkáš?“ odpověděla pobaveně Jasmína.

„Jen to s tou mazaností nepřežeňte,“ varoval ji Adali.

„Pokud král neuvěří, že jeho mladý přítel měl dost času se vám dvořit, může klidně odsunout termín vašeho sňatku s lordem Lesliem. A pokud vím, o tohle nemáte zájem ani vy, ani vaše rodina.“

„Markýz se mi v nejmenším nezamlouvá,“ přiznala se Jasmína svému dávnému důvěrníkovi. „Už jsem ti říkala, že mi připomíná Sálima, a teď mi konečně došlo proč. Vzpomínáš, jak můj bratr sděloval člověku svá přání, jako by to byla hotová věc? Budete moje. Tohle nebylo pro Sálima přání ani slib, to bylo konstatování. Chtěl mě. Takže by mě dostal. V duchu neměl sebemenší pochyby o tom, že dostane všechno, po čem zatouží. Piers St. Denis se chová navlas stejně. Navzdory tomu, že se mu otevřeně vyhýbám a že mu dávám najevo svůj odpor, navzdory mému blížícímu se sňatku s hrabětem z Glenkirku si je stoprocentně a neotřesitelně jistý. Budu jeho. Markýz tomu upřímně věří a mně to dohání k šílenství, Adali!

Místo abych trávila své dny s Jemmiem, musím ztrácet čas s markýzem. Nechtěla jsem se zdržet v Londýně déle než dva dny, radši bych byla doma u svých dětí, s nimiž jsem se musela rozloučit už před tolika týdny, ráda bych navštívila hrob svého dědečka a rozloučila se s ním. Tolik bych toho ráda stihla, ale nemůžu, protože musím trčet tady a snášet to divadýlko s dvořícím se chamtivým královským vlezprdelkou. James Stuart je sentimentální starý trouba, který do všeho musí strkat prsty, ale tohle je naposledy, co se mi zkusil plést do života, Adali! Už toho začínám mít dost!“

Adali pochopil, že v jeho paní začíná narůstat nebezpečné rozhořčení. Věděl, že pokud to nezarazí, Jasmína by nevědomky mohla svou situaci zhoršit tak, že už by nebyla možná náprava. Proč jen se za hraběte Glenkirka neprovdala už před dvěma lety? Tyhle

problémy by si v tom případě mohli všichni ušetřit. „Co kdybyste poslala pro děti?“ navrhl své paní.

„Cože?“ vyjekla Jasmína překvapeně.

„Pošleme hned zítra vaší babičce vzkaz, ať vypraví děti do Londýna. Podle mého soudu by se měl markýz z Hartsfieldu s vašimi potomky seznámit. Koneckonců, copak nemá zájem stát se jejich poručníkem a otčímem?“ Adalimu pobaveně zajiskřilo v tmavých očích. „Malý lord Jindřich a moje milovaná lady India celou situaci po vysvětlení jistě pochopí. Těžko se budou k markýzovi chovat vstřícněji než vy. A malá lady Fortuna půjde ve stopách svých starších sourozenců a bude zaručeně nejzlobivější ze všech. A maličký vévoda Charles tomu všemu nasadí korunu, protože dobře vycítí, že bratr a sestřičky mají markýze plné zuby, a bude ho zarputile odmítat. Všechno bude o to pikantnější, že St. Denis se bude snažit získat si vašeho syna, aby tak vyhrál vaši náklonnost. Dětičky v tomhle věku dovedou své sympatie i nesympatie dávat najevo velmi rozhodně a nedají se v nich zviklat, má paní.“

„To je geniální!“ rozzářila se Jasmína. „A král bude nadšením bez sebe, že smí strávit chvíli se svým vnukem. Hned s úsvitem vyšli holuba se vzkazem, Adali!“ Nato radostně zatleskala dlaněmi a rozesmála se. „Už se nemůžu dočkat, jak se bude Piers St. Denis na to tvářit, až ho hodíme mým dětičkám napospas!“

„Vzkaz pro madam Skye napíšu osobně,“ nabídl se Adali a skutečně ještě před rozedněním trpělivě a pracně rýsoval maličká písmenka na pergamen. Nebylo zapotřebí informovat matku rodu o všem, co se od Jasmínina příjezdu do Anglie přihodilo. Skye už většinu

věděla, protože Adali pokaždé udržoval se Skye pravidelný kontakt. Věděla tedy o králově novém vrtochu, o Jasmínině vzteku, o Glenkirkově odjezdu do Skotska. Nyní jí tedy pomocí šifer, které spolu vymysleli už před lety, vysvětlil, že děti mají matce pomoci při zapuzení nevítaného nápadníka. Hned po obdržení zprávy musejí odjet do Londýna. Potom Adali pergamen sroloval, strčil ho do stříbrného pouzdérka přivázaného k nožce holuba z Quuen´s Malvern, a vypustil ptáka do kalného světla raného svítání. Nehybně stál a díval se za ptákem, jenž bušil křídly do chladného vzduchu.

Následující tři dny se Piers St. Denis ukazoval každé odpoledne v Greenwoodu a kyticí ovázanou barevnou stuhou, ale Adali ho vždycky zase obrátil hned ve dveřích a poslal ho pryč. Jeho paní, vysvětloval neústupný sluha, je zatím ještě příliš nemocná, než aby mohla přijímat návštěvy. Ne, pijavice jí nenasadili. Jeho paní na pijavice nevěří. Možná že zítra jí už bude natolik lépe, že ho bude moci přijmout. A čtvrtého dne, zrovna když už se markýz začal nebezpečně vztekat, ho Adali přivítal se širokánským úsměvem a oznámením, že jeho paní ráda markýze uvidí, ale bohužel jen na pár minut. Pokynul hostu, ať ho následuje, a odvedl ho do patra, kde se nacházela Jasmínina ložnice.

Piers St. Denis šel za Adalim, a přitom bystře těkal pohledem do všech stran, protože do prvního a druhého patra ho ještě nikdy nepozvali. Za jedněmi otevřenými dveřmi bylo vidět prostornou knihovnu, ale všechny ostatní byly pečlivě zavřené. Greenwood House nebyl zvlášť velké sídlo, ale měl nádhernou polohu na konci

řady sídel bohatých a mocných osobností. Vybavení bylo pěkné, rozhodně ne však okázalé. Markýz by ho možná dokonce označil za prosté, ale tapety, koberce a stříbro byly očividně drahé a v té nejlepší kvalitě. Když došli do druhého patra, uvedl Adali návštěvníka do Jasmínina apartmá a salonem zamířil rovnou do ložnice.

„Můj lorde!“ Jasmína podala markýzovi ruku na přivítanou. Tmavé vlasy měla rozpuštěné a na sobě cudnou noční košili s kulatým stojacím límcem. St. Denis vzal s úlevou na vědomí, že Jasmína se zřejmě zotavila.

„Cítíte se dobře?“ Políbil ji na vztaženou ruku a pak si bez vyzvání přisedl na pelest postele.

„Jsem ještě velmi zesláblá, ale horečky a mrazení snad už pominuly,“ ujistila ho Jasmína a odtáhla ruku z jeho sevření. „A právě jsem od své milované babičky dostala báječnou zprávu! Moje děti jedou do Londýna, aby tu pobyly se mnou!“

„Vaše děti?“ Markýz z Hartsfieldu se netvářil příliš nadšeně. „Ale já myslel, Jasmíno, že vaše děti žijí na venkově!“

„Óch, to v žádném případě, můj lorde! Moje děti žijí odjakživa se mnou. Nepatřím totiž k těm matkám, které svou povinnost považují za ukončenou tím okamžikem, kdy přivedou maličké na svět. a hned pak je vydají na milost sloužícím. Jako že je nebe nade mnou, není tomu tak! Moje děti jsou momentálně na venkově, protože si je vzala k sobě babička, abychom měli s Jemmiem trochu času pro sebe, ale už se mi po nich stýská, zvláště když teď je Jemmie pryč. Kromě toho, vy se přece chcete stát mým manželem, takže byste měl mít o seznámení s

mými dětmi zájem, nemyslíte? A král bude samozřejmě celý blažený, že zase vidí svého nezcela královského vnoučka.“ Jasmína věnovala markýzovi oslnivý úsměv.

„Věřím, že se mi ulevilo už jenom z té zprávy, že sem moji broučci jedou.“

Piers St. Denis zuřil. Zbavil se Jamese Leslieho jen proto, aby mohl být s Jasmínou o samotě, ale hrabě byl pryč už celý týden a jemu se zatím nepoštěstilo urvat si s Jasmínou jedinou důvěrnou minutku. A teď sem navrch přijedou ti její proklatí spratci, aby jí zabírali všechen čas, takže on je zcela bez šancí. Jenže na tohle si před králem nemohl stěžovat, protože jakmile šlo o rodinu, byl král nechutně sentimentální. Bude skákat radostí nad vnoučkem i nad těmi dalšími třemi syčáky.

I přesto se mu podařilo obdařit Jasmínu úsměvem.

„Samozřejmě že se musím s vašimi dětmi seznámit,“ přikývl. „Nejsou ty dvě starší už dost velké, aby šly někam do rodin na výchovu? Jelikož budeme trávit život u dvora, Jasmíno, měla byste začít myslet i na jejich budoucnost.“

„Moje děti nikam na výchovu nepůjdou, můj lorde,“ odpověděla dopáleně Jasmína. „Považuji to za odporný zvyk - jak někdo může poslat vlastní dítě, aby vyrůstalo v cizí rodině? Moje děti jsou bohaté, mají titul a dokonalý původ. Až dospějí, budou považovány za žádoucí partie i bez toho, že by musely žít v domě cizích lidí.“

„Mám dojem, můj lorde,“ přerušil jejich hovor Adali,

„že byste měl svou návštěvu ukončit. Rozrušení mé paní škodí, to vám jistě nemusím připomínat. Nicméně zítra jste v tomhle domě opět vítán.“

St. Denis vstal z pelesti a uklonil se. „Královna vám posílá pozdrav,“ vyřídil ještě Jasmíně. „Zítra se opět ukážu, madam. Na konci týdne se u dvora koná maškarní ples, kam bych vás rád doprovodil, pokud vám bude dobře, a já doufám, že bude.“

„Uvidíme,“ zamulala Jasmína a zemdleně se položila do polštářů.

„Tak tedy na shledanou, má lásko,“ pravil markýz.

„Na shledanou, můj lorde,“ odvětila, když opouštěl komnatu. Má lásko? Měla pocit, jako by opět slyšela Sálimův hlas. Zamrazilo ji.

Kapitola 10

„Její Veličenstvo, královna!“ ohlásil Adali hosta, když uváděl královnu Annu do Jasmíniny ložnice.

Jasmína rychle vyskočila z křesla vedle krbu a hluboce se uklonila. „Je to pro mě čest, madam,“ vydechla.

„Ukažte se mi, dítě,“ požádala královna a mladá žena k ní poslušně přistoupila blíž. Anna uchopila Jasmínu za bradu a otáčela jí obličej do všech stran. „Jako bych si to nemyslela!“ prohlásila nakonec královna. „Jste příšerná podvodnice, moje drahá, ale teď budete muset s tou svéhlavostí přestat. Těžko vám pomohu, když si nedokážete pomoci sama. St. Denis už začal fňukat před králem, že nemá dost času se vám dvořit. Právě jsem králi zabránila provést jednu velikou pošetilost. Bohužel,

v příštích pár týdnech budete muset dovolit, aby vás markýz obskakoval po libosti, má drahá.“

„Proč jen král musel…“ vybuchla Jasmína.

„Já vím, já vím,“ konejšila ji královna. „Proč jen se ten můj dobrácký Jakub pletl mezi vás a hraběte Glenkirka, když jste se vy dva konečně dohodli k vlastní spokojenosti, že? James Leslie je do vás po uši zamilovaný, ale to asi víte. A vy jste zase zamilovaná do něho, viďte?“

Jasmína přikývla.

„Pojďme se posadit,“ vybídla ji královna a obrátila se k Adalimu se žádostí: „Donesete nám něco dobrého k pití, Adali?“

Adali se uklonil. „Samozřejmě, madam.“

Posadily se ke krbu a královna si opět vzala slovo: „Já i Steenie se k tomu stavíme stejně, máte v nás spojence, má drahá. A teď se nám do té polízanice připletla další věc. Hrabě z Bartramu navrhuje, aby král svěřil poručnictví malého Charlese Fredericka právě jemu.“

„Kdo je to?“ vyzvídala Jasmína.

„Oblíbenec Roberta Cecila, který už mnoho let pracuje ve službách Jeho Veličenstva. Svou kariéru zahájil už za vlády zemřelé královny. Nedávno ztratil přízeň mého manžela vinou chamtivosti a žárlivosti Pierse St. Denise a pošetilosti hraběnky z Bartramu, která je očividně ještě hloupější než já. Podle všeho si hrabě představuje, že kdyby krále přesvědčil, aby mu svěřil výchovu svého vnuka, zase se u dvora vrátí na výsluní. Jakub nemá pochopitelně nic podobného v úmyslu, ale sama víte, jak

má měkké srdce. Neumí chudáku lordu Stokesovi říct rovnou ne, i když mu v žádném případě nemíní vrátit svou přízeň a naopak ho co nevidět hodlá propustit ze svých služeb, protože hrabě je tajný puritán. Na druhou stranu však nezapomíná na ty dlouhé, předlouhé roky oddané služby, kterou Richard Stokes věnoval koruně, takže hledá ohleduplný způsob, jak ho poslat na odpočinek.

Já a Steenie jsme však usoudili, že mezitím bychom lorda Stokese mohli tajně využít ke svým účelům a naznačit St. Denisovi, že král má skutečně v úmyslu svěřit vnukovo poručnictví lordu Stokesovi. Markýz si to samozřejmě bude chtít ověřit přímo u krále, ale Jakub bude kličkovat tak dlouho, dokud nevykoumá, jak se hraběte z Bartramu zbavit slušným způsobem. Tímhle St. Denisův zmatek ještě prohloubíme. St. Denis tak nebude mít tolik času dvořit se vám, takže vás nebude obtěžovat svou společností. Navíc se zoufale bude snažit rozhodnout, co pro něho znamená víc: bohatá manželka či vlivné styky.“ Místností se rozezněl královnin smích. Adali jim donesl poháry ovocného vína. Anna se napila a uznale prohlásila: „Máte nejlepší vinné sklepy v Londýně, milá Jasmíno! Nu, tak co říkáte tomu našemu malému spiknutí?“

Jasmína si nebyla jistá, co si o tom vlastně myslet. Dlouho mlčky přemýšlela a nakonec odpověděla:

„Obávám se, že vy a George Villiers markýze podceňujete. Za jistých okolností může být nebezpečný. V dané chvíli má jako soka pouze Jamese Leslieho, a jak sama vidíte, podařilo se mu dočasně ho odstranit ze scény. Jakmile by se však domníval, že svěřenectví nad

mým synem chce získat někdo jiný…“ Jasmína nedopověděla a ukazováčkem zamyšleně klepala do dřevěné opěrky svého křesla.

„St. Denis a nebezpečný?“ rozesmála se opět královna.

„Ale kdepak, má drahá! Piers St. Denis je zkrátka ctižádostivý mladík, který si chce polepšit, ostatně náš milý Steenie je na tom podobně. Nakonec si stejně vyberete Glenkirka a markýz dostane za ženu jinou bohatou dědičku a královské požehnání navrch. Pak se vrátí na své panství a my už o něm v životě neuslyšíme.“

„Mně zase naznačil, madam, že po svatbě hodlá zůstat u dvora,“ prozradila Jasmína královně. „Předpokládám však, že Vaše Veličenstvo má pravdu v tom, že jde o velice ctižádostivého muže. Podle mě je kvůli moci ochotný a schopný udělat naprosto všechno.“

„Vážně? Zajímavé,“ odpověděla královna roztržitě. Pověděla už všechno, co povědět chtěla, a teď byla na rozpacích, jak dál. Úzkostlivě se zadívala na Jasmínu.

„Budete s námi spolupracovat, viďte, má drahá? Budete se k St. Denisovi aspoň chvilku chovat povzbudivě? Všichni dohromady mu můžeme pěkně zamotat hlavu.“

„Pokud vás to potěší, madam, pak se pochopitelně podřídím, protože netoužím po ničem jiném, než se stát manželkou Jamese Leslieho,“ odpověděla Jasmína.

„Ach, výborně!“ Královna dopila víno ze svého poháru a zvedla se se slovy: „Musím už jít, má drahá. Těší mě, že se vám daří tak dobře. Samozřejmě s vámi počítám na sobotním maškarním plese ve Whitehallu.“

„Madam,“ vstala zdvořile Jasmína, „za pár dní k nám z Queen´s Malvern dorazí moje děti. Napadlo mě, že St.

Denise by mohlo pořádně vyvést z míry i seznámení s mými malými povstalci.“

„Ale to je skvostné a geniální!“ zasmála se královna.

„Předem umím odhadnout, že St. Denis nebude z vašich potomků nijak nadšený.“

„Pravda,“ přisvědčila pobaveně Jasmína. „Už mi naznačil, že India a Jindřich jsou dost staří, aby odešli na výchovu do jiných rodin. Já mu rovnou oznámila, že moje děti k cizím lidem nikdy nepůjdou!“

„Je to zrůda!“ rozhněvala se královna. „Samozřejmě, že maličké zůstanou u vás! Přece víte, jak se sama stavím k odebírání dětí z rodin. Zachovala jste se naprosto správně!“ Královna Anna pak políbila Jasmínu na obě tváře a vyšla z Greenwood House, aby se vrátila do paláce.

Dalším Jasmíniným návštěvníkem byl St. Denis, který se opět předvedl s kyticí okrášlenou stuhami. Jasmína udělala přesně to, co se od ní očekávalo. Zabořila se nosem do pestrých květů a nadšeně jásala nad jejich úchvatnou vůní, přičemž si v duchu říkala, že St. Denisovi chybí představivost. Vždycky sice přinesl květiny, ale jinak už nic, což znamenalo, že buď je finančně na dně, nebo je lakomý. Daleko spíš však šlo o kombinaci obojího.

„Přišla mě navštívit královna!“ oznámila mu rozzářeně.

„Chtěla se přesvědčit, jak se mi daří, a pozvat mě na svůj sobotní maškarní ples. Doprovodíte mě, můj lorde?“ usmála se na markýze.

„V čem půjdete?“ vykřikl vzrušeně. „Samozřejmě musíme mít stejné kostýmy!“

„Za tak krátkou dobu mi slušný kostým nikdo neušije, můj lorde,“ zalitovala Jasmína. „Místo toho si vezmu krásné šaty se sytě modrého hedvábí. Ale výběr masky bych přenechala na vás. Chci ji mít co nejkrásnější. Musíme ty ostatní hosty zastínit, co říkáte, můj pane?“ Další úsměv.

St. Denis málem nevěřil vlastním uším. Chovala se k němu neuvěřitelně vstřícně a dokonce ho žádala o malou laskavost! „Budete mít tu nejkrásnější masku v celém Londýně,“ slíbil jí nadšeně. Po návratu do svého domu sdělil bratrovi: „Myslím, že ve svém rozhodnutí mě nenávidět začíná polevovat. Dnes byla ke mně nesmírně milá, Kippe. Právě od ní odešla královna. Myslím, že Jasmíně doporučila, aby mé dvoření zkusila brát vážně. Domníval jsem se, že královna je Villiersův spojenec, ale nejspíš jsem se mýlil. Kdo je nejlepším výrobcem masek v Londýně?“

„Nějaký Barrow v sousedství kostela svatého Jakuba,“ odpověděl Kipp.

„Tak se tam okamžitě rozběhni a objednej dva nejlepší z jeho výtvorů, Kippe. Musí být připravené na sobotní ples ve Whitehallu,“ poručil markýz z Hartsfieldu svému nevlastnímu bratrovi.

„Ty masky ale budou příšerně drahé, zvlášť když je chceš takhle narychlo,“ namítl Kipp.

„Královu oblíbenci žádný řemeslník dluh neodmítne,“ prohlásil Piers St. Denis sebejistě. „Kromě toho, jakmile se ožením s Jasmínou Lindleyovou, stane se ze mě nejbohatší člověk v Anglii!“ dořekl s vítězoslavným úšklebkem.

„Jestli se s ní oženíš,“ krotil bratrovo nadšení Kipp.

„Ožením se s ní!“ trval markýz na svém. „A o naší svatební noci mi ji pomůžeš ztrestat za její nadutost, je to tak, Kippe?“

„Jak?“ popichoval Kipp bratra.

„Nejdřív ji s roztaženýma nohama přivážeme do předklonu ke sloupkům postele a já ji budu řezat rákoskou zadek tak dlouho, až ho bude mít celý růžový a lesklý. Vůbec nepochybuju o tom, že bude zoufale a vztekle plakat. Při tom výprasku ji budeš dráždit na prsou, aby se zmítala mezi bolestí a rozkoší. Pevně věřím, že v tom velmi brzy najde sama zálibu. A potom se jí, pořád ještě spoutané a v předklonu, vášnivě zmocním.“

„A budeš se o ni se mnou dělit, Piersi, jak to obvykle děláš s jinými ženami?“ vyzvídal bratr.

„Úplně ne, aspoň dokud mě neomrzí. Dovolím však, aby tě potěšila aspoň ústy, Kippe. Spolu tu pyšnou krasavici naučíme, kdo je tady pánem. A později, tak po roce dvou, až bude dokonale vycvičená a poslušná, dostane od nás svolení sama vyučovat tomu umění nadvlády, které praktikujeme. Jen si to představ, Kippe! Všichni tři budeme do našeho domu lákat krásné mladičké panny a pohledné mladíky a ochromíme je tam pavučinou zakázaného způsobu naší lásky. To bude něco nádherného!“

„Hned mě mělo napadnout, že sis to celé naplánoval předem,“ pronesl markýzův nevlastní bratr obdivně.

Markýz z Hartsfieldu se samolibě usmál. „Běž objednat ty masky,“ připomněl. „A tomu Barrowovi vyřiď, že za tak rychlou práci dostane zvláštní příplatek. Chci ale ty nejlepší!“

„Přirozeně,“ přikývl Kipp a odspěchal vyplnit bratrův rozkaz.

Jasmína měla na maškarní ples připravené neuvěřitelně skvostné šaty z královsky modrého hedvábí, dlouhé ke kotníkům, s bohatými spodničkami vyšívanými stříbrem a drahými kameny, jež probleskovaly pod průhlednou látkou. Čtvercový výstřih byl velmi hluboký, lemovaný řaseným límcem ze stříbrné krajky. V prostřizích rukávů svítilo stříbro a křehká Jasmínina zápěstí lemovaly nařasené manžety rovněž ze stříbrné krajky. Střevíčky byly ze stejného modrého hedvábí vyšitého stříbrnými růžičkami. Vlasy si Jasmína stočila do elegantního uzlu, pouze nad ušima jí volně splývaly koketní kadeře. V uších se jí houpaly safírové náušnice a kolem hrdla jí visel její proslavený safírový náhrdelník.

Při tom pohledu otevřel markýz z Hartsfieldu úžasem ústa dokořán jako leklá ryba. Očima se přilepil k náhrdelníku. Beze slova pak Jasmíně podal masku, skvostné dílko ze stříbra a zlata, zdobené bílými pery.

„Ty safíry se jmenují Hvězdy Kašmíru,“ vysvětlila Jasmína a položila si dlaň na hrdlo. „Daroval mi je můj první manžel, princ Džamal. Jezero pod palácem, kde jsem vyrůstala, má přesně stejný odstín jako tyhle drahé kameny. Současně s těmito drobnějšími safíry vytěžili tehdy na Cejlonu i jeden obrovský, ve tvaru slzy, který se jmenoval Jezerní modř, právě podle našeho jezera. Dostal ho můj otec darem k padesátému výročí svého

panování.“ Jasmína si vzala od markýze masku. „Je rozkošná, můj pane, a báječně se mi hodí k šatům, nemyslíte?“

St. Denis s bolestivě sevřeným hrdlem přikývl. Zoufale toužil prohodit něco chytrého, čím by si vysloužil její uznání. „Krásnější ženu jsem v životě neviděl,“ zachraptěl nakonec s rozpaky, protože si uvědomil, jak hloupě to vyznělo. Jasmína přece ví, že je krásná, a nepochybně tu lichotku slyšela už tisíckrát.

„Jste nesmírně galantní, můj lorde,“ odvětila Jasmína velkomyslně a dodala: „S vaším dovolením bychom si vzali můj člun. Je mnohem pohodlnější než ty, ve kterých jsem jela jindy.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil markýz a potlačil úsměv. Přesně takhle si to představoval. Jasmína s modročernými vlasy, světlounce nazlátlou pletí a tyrkysovýma očima, on, tmavě plavý, s bílou pletí a modrooký. Doplňovali se naprosto skvěle! Markýz měl kostým ze smetanově bílého hedvábí, vyšívaný stříbrem a zlatem, jenž ideálně ladil s jejími tmavě modrými a stříbrnými šaty. Každého muselo hned na první pohled napadnout, že patří k sobě, a také patřili! Markýz nabídl Jasmíně rámě a následoval všudypřítomného Adaliho k molu, kde už čekal říční člun. Kupodivu mu sluhova přítomnost přestávala vadit. Adali v bílém oděvu a turbanu jim dodával jisté důstojnosti, které ostatní dvořané nemohli dosáhnout.

Whitehallský palác zářil osvětlenými okny do tmy jako obrovitá pochodeň. Připojili se k davům dvořanů mířících do sálu, kde seděla obě Jejich Veličenstva. Královna byla jako vždy vyšňořená až přespříliš, ale

jinak se chovala jako okouzlující a milá hostitelka. Král se zachmuřeně rozvaloval na trůně. Tyhle manželčiny společenské akce z hloubi duše nenáviděl. Většinou se na nich zdržel jen po tu nejkratší nutnou dobu a potom zmizel s hrstkou přátel do ústraní, kde popíjeli whisky a hráli vrhcáby. Pohled na Jasmínu zavěšenou do markýze z Hartsfieldu na okamžik přivolal úsměv na královu zachmuřenou tvář. Kývnul na ně, ať přistoupí blíž k trůnu. Oba se uklonili a když Jasmína zvedla hlavu, zjistila, že vedle otcova trůnu stojí princ Karel.

„Ááách, Piersi, konečně jste nám přivedl lady Lindleyovou,“ rozplýval se blaženě král. „Je to skutečně výjimečná kráska, co říkáte?“

„To jistě je, můj panovníku,“ souhlasil markýz. „Jsem Vašemu Veličenstvu vděčný, že mi poskytlo tuhle příležitost.“ St. Denis se poklonil královně a pokývl na prince.

Jasmína se na prince Karla vřele usmála. Byl to drobný, ale důstojně vyhlížející mladíček, který stál ve stínu svého bratra až do jeho předčasné smrti. „Můj lorde,“ řekla, „těší mě, že vás opět vidím.“ Vysekla před ním pukrlátko.

Koutky úst Karla Stuarta zahrály úsměvem. Své city nedával většinou příliš najevo, ale na milenku svého staršího bratra vzpomínal s láskou. Byla to právě Jasmína, kdo ho učil, jak má pohotově odpovídat svému výřečnému staršímu sourozenci a jak vyhrávat v jejich nekonečných slovních půtkách, většinou k radosti korunního prince, protože Jindřich Stuart svého bratříčka miloval, ačkoliv ten tomu nevěřil až do té chvíle, dokud mu Jasmína neobjasnila Jindrovu složitou povahu. Dědici

anglického trůnu bylo už skoro patnáct let. Dvořané ho považovali za upjatého, ale mladíček stejně jako jeho matka miloval hudbu a divadlo.

„Jsem š-š-šťastný, že v-v-vás opět v-v-vidím, m-m-ma-dam,“ pozdravil Jasmínu. Princ se někdy zajíkal, ale za to mohla jeho vrozená plachost.

„Děkuji, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Jasmína s dalším elegantním pukrlátkem. Pak dodala: „Už za pár dní sem dorazí váš malý synovec, sire. Směla bych vévodu z Lundy přivést na návštěvu k jeho strýci?“

„Ach ano, m-madam!“ přisvědčil mladík horlivě.

„Nebyl jsem bohužel u toho, když ho sem přivedla vaše b-babička. Viděl jsem ho jen jako miminko.“

„Nesmírně se podobá svému otci,“ svěřila Jasmína princi usměvavě.

„Já mám děti rád!“ oznámil princ. „Jednou b-budu m-mít velkou rodinu!“

„Hlavně si musíte vybrat správnou manželku,“ poradila mu Jasmína.

„Padla mi do oka španělská infantka,“ ozval se král.

„Francouzská princezna by byla lepší,“ zamumlala královna. „Jasmíno, drahá moje, pojďte se mi posadit k nohám na stoličku a budeme spolu sledovat přehlídku masek. St. Denisi, vy se můžete postavit za mě.“

Maškarní ples měl být pozdravem jara a nadcházejícího léta. Nepodobal se však maškarnímu plesu, jehož se před lety zúčastnila Jasmína v doprovodu prince Jindřicha, bylo tu více hudby a tance. Ovšem maškarní kostýmy

byly jako vždy přenádherné. Nikdo z přítomných mladých lidí však nebyl Jasmíně povědomý. Časy se mění, pomyslela si, začínám také stárnout. Když skončila přehlídka masek, začal tanec. Markýz z Hartsfieldu pokročil k Jasmíně, aby ji odvedl na parket, ale tu ho zarazil princ Karel.

„Domnívám se, že první tanec patří mně, můj lorde!“ oznámil mladíček a ani jednou se přitom nezakoktal.

„Ale samozřejmě, Vaše Výsosti,“ přisvědčil Piers St. Denis, ucouvl a poklonil se princi.

Karel Stuart vzal Jasmínu za ruku a začal s ní tančit ladný dvorní tanec. „Neprovdáte se za něho, nemám pravdu, m-madam?“ zeptal se jí.

„Tak na to se můžete stoprocentně spolehnout,“ přisvědčila Jasmína. „Jenže váš otec si nedá svůj nápad vymluvit, proto musím markýzovi dovolit, aby se mi dvořil, ale po pravdě, k St. Denisovi cítím hluboký odpor, vaše, Výsosti, a miluji hraběte Glenkirka.“

„Tak p-proč jste utekla?“ vedl princ Jasmínu do elegantní otočky.

„Stejně jako Vaše Výsost, i já jsem královské dítě. Nemám ráda, když se mi něco nařizuje, navíc jsem stále ještě truchlila po Jindřichovi. Nebyla jsem připravená se vdávat. Rozhodně ne tak brzy. Teď je ale všechno jinak. Lord Leslie mě miloval ještě předtím, než jsem se provdala za svého drahého Rowana Lindleye. Miluje mě i dnes a já se ho také naučila milovat. Až se jednou budete ženit, Vaše Výsosti, snažte se zamilovat si tu dívku. Pro ženu je manželova láska nesmírně důležitá.“

Chvíli tančili mlčky, postupovali ladnými krůčky a po otočce princ zlehka zvedl Jasmínu do výše a zavířil s ní, aby ji něžně postavil zpět na podlahu podle přesných pravidel dvorního tance. „Já St. Denise n-n-nemám rád. Má v sobě něco f-f-falešného. Ale Villierse nesnáším ještě víc. Okrádá mě o všechnu otcovu pozornost. Ale kdybych si měl vybrat, tak Villiers je jistě lepší. Je také chamtivý, ale jinak neškodný.“

„V tomhle s vámi naprosto souhlasím, Vaše Výsosti. Na tak mladého muže jste velice moudrý,“ zalichotila Jasmína mládenečkovi. Tanec skončil a ona před ním hluboko poklesla v kolenou.

Princ ji vrátil k St. Denisovi a věnoval mu pouze strohé pokývnutí. Piers St. Denis měl co dělat, aby skryl své vzrušení. Královská rodina jednala s Jasmínou, jako by byla jednou z nich! Takže nejenom to dítě, ale i jeho matka mu přinese vytouženou moc! S širokánským úsměvem odvedl Jasmínu k dalšímu tanci.

Jasmína v duchu uznala, že markýz je skvělý tanečník. Díky tomu strávila večer mnohem příjemněji, než se zpočátku obávala. Po nějaké době jí navrhl přestávku, donesl pro oba vychlazené víno a odvedl Jasmínu do výklenku u okna, kde se mohli posadit na čalouněné sedátko a odpočívat.

„Král a jeho rodina si vás velmi váží,“ poznamenal markýz spokojeně. „Díky svým vysokým stykům budete tady u dvora jistě mít značný vliv.“

„Až se provdám za Glenkirka,“ odpověděla Jasmína,

„tak u dvora nezůstanu.“

„Proč pořád trváte na té směšné pohádce, že se stanete ženou hraběte z Glenkirku?“ vybuchl St. Denis rozzlobeně. „Provdáte se přece za mě, Jasmíno! A my dva budeme žít u dvora!“

„Můj lorde,“ vysvětlovala mu Jasmína trpělivě, „jak sám dobře víte, konečné rozhodnutí spočívá výhradně na mně. Dnešní večer je pohádka, ale pro vás, nikoliv pro mě, chápete?“

„Mohu váš sňatek oddalovat třeba donekonečna, Jasmíno. Stačí mi poprosit krále a ten zaručeně vyhoví. A dokážu krále přemluvit i k tomu, aby změnil své rozhodnutí a dal vás mně!“ vyhrožoval markýz.

Jasmína se rozesmála. Nic jiného ostatně ani dělat nemohla. Buď smích nebo hysterické ječení. „Pokud jde o jeho oblíbence, chová se král jako slaboch, můj lorde, ale nikdy nevezme zpět slovo, které dal na veřejnosti!“ odpověděla markýzovi s hlubokým přesvědčením.

St. Denis neřekl už ani slovo, ale přirazil Jasmínu zády na parapet okna a vášnivě ji políbil. Jednou rukou jí zajel do hlubokého výstřihu, kde polapil její ňadro a silně ho stiskl. Zběsile jí přitom drtil ústa svými rty a jazykem se jí protlačil hluboko do úst.

Zaskočená Jasmína musela chvíli zápasit sama se sebou, aby potlačila paniku a zachovala klid. Markýzův polibek byl odporný. Dávila se jeho jazykem, jako by to byl roubík. Ruka, jež jí šátrala po ňadrech, se jí hnusila a navíc jí působila bolest. Vždyť bude mít modřiny! Zahryzla se markýzovi do jazyka a současně s tím ho od sebe prudce odstrčila a vrazila mu silný políček.

„Jak se opovažujete takhle na mě zaútočit!“ zasyčela.

Zkusil ji znovu polapit, ale to už byla Jasmína připravená a tvrdě ho nabrala kolenem do rozkroku. Zaslechla jeho bolestný a překvapený výkřik, ale to už se kolem něho protáhla s úmyslem uniknout z okenního výklenku. Markýz ji však na poslední chvíli stačil zachytil za sukni a zabránil jí v útěku.

„Budeš moje!“ téměř zavrčel. Od bolesti v rozkroku se mu dělalo až mdlo.

„Okamžitě pusťte mé šaty, můj lorde!“ procedila Jasmína skřípějícími zuby. „Proboha, co všechno musím udělat, abych vás přesvědčila, že vaše dvoření nevítám? To vás musím zabít, můj pane? Jistě jste už poznal, že jsem toho klidně schopná. Osobně jsem pověsila vraha Rowana Lindleye ještě ve stejnou hodinu, v níž můj manžel zemřel!“ Jasmínin hněv neustále sílil. „Hnusíte se mi, můj lorde. Radši bych vám podřízla váš líbezný krk, než abych se na vás dobrovolně dívala! Tuhle hru dále hrát odmítám! Za žádných okolností se za vás neprovdám, můj lorde St. Denisi!“ Potom mu rázně srazila ruku ze svých šatů a rychle zamířila na protější konec sálu.

Dostala se až k místu, kde byla usazená královská rodina. Hluboce se před králem uklonila, ve tvářích rudá jako krev. „Můj panovníku?“ pronesla tichým, nicméně rozhodným hlasem, nepochybně namířeným k Jakubu Stuartovi.

„Nu ano, děvče, copak je?“ zeptal se jí.

„Můj lorde, snažně vás prosím, nenuťte mě do sňatku s markýzem z Hartsfieldu!“ zažadonila Jasmína a klesla dramaticky na kolena.

„No, no, děvče, rozhodnutí je přece výhradně na vás,“ začal ji rozpačitě chlácholit král, upřímně zoufalý z jejího okázalého žalu.

„V tom případě vás prosím, abyste v téhle věci moje rozhodnutí už přijal. Vaše Veličenstvo mělo naprostou pravdu, když mi před dvěma lety vybralo Jamese Leslieho za manžela. Potřebuji muže, k němuž bych mohla vzhlížet, a musím uznat, že hraběte z Glenkirku si hluboce vážím. Potřebuji muže, kterého bych mohla milovat a který by miloval mě, a takovým mužem je právě hrabě z Glenkirku. Zaslíbila jsem se mu před Bohem všemohoucím a skutečnost, že za těchto okolností musím snášet objetí jiného muže, ve mně vzbouzí pocit nečestné děvky. Prosím, co nejsnažněji žádám Vaše Veličenstvo, aby v této záležitosti přijalo moje rozhodnutí! Neprovdám se za jiného muže než za Jamese Leslieho, hraběte z Glenkirku!

Vím, že Vaše Veličenstvo si hluboce váží přátelství markýze z Hartsfieldu. Z toho důvodu vás žádám, abyste mu za manželku vybral jinou vhodnou ženu. Pokud ho milujete, a já vím, že ano, pak mu najděte manželku, jež ho bude ctít a bude si vážit laskavosti Vašeho Veličenstva a jež bude ctít i markýze z Hartsfieldu. Ta žena ale bohužel nejsem já. Slíbil jste, že manžela si smím vybrat sama. Nemohu se vyjádřit jasněji než takto: rozhodla jsem se pro Jamese Leslieho!“

„Pro Kristovy drahé rány!“ pošeptal George Villiers královně, „vsadila všechno na jednu kartu! To je neuvěřitelná odvaha!“

Král seděl oněmělý úžasem a nevěděl, co dělat. Slíbil Jasmíně, že vybrat si smí sama. Slíbil Piersu St. Denisovi

příležitost dvořit se jí. Jenže to děvče dělá jako vždycky problémy a opět odmítá vyjít králi vstříc. Veřejně oznámila, že o St. Denise nestojí, o toho sladkého chlapce, takže teď ji král může jen těžko nutit, aby dál snášela markýzovo namlouvání.

„Otče?“ tiše oslovil mladý Karel Stuart svého otce. Král sebou polekaně škubnul. „Nu ano, synku, co je?“

„I když lady Lindleyová ohlásila své rozhodnutí dříve, než jsi čekal, zřejmě jste beztak předem počítal s tím, že si nakonec vybere Glenkirka. Markýz byl pošetilý, pokud věřil něčemu jinému, protože v hloubi srdce to musel vědět také. Buďte velkorysý a ušlechtilý, jak to dovedete jenom vy, otče. Mám lady Lindleyovou rád a Jindřich ji upřímně miloval. Jistě by si přál, abyste jí vyšel vstříc, a vím, že Glenkirk mu byl také sympatický.“

„Ten chlapec má pravdu,“ poznamenala královna šeptem.

„Nu ano, na takové mládí projevuje neobyčejnou moudrost,“ přidal se Villiers a tvářil se, že nevidí vzteklý pohled, jímž ho princ probodl a kterým mu výmluvně sděloval, že nepotřebuje a nechce pomoc od George Villierse. Villiers honem potlačil úsměv, jenž se mu užuž objevil na rtech. Dobře věděl, že princ Karel na něho žárlí, ale nepochyboval, že nakonec mladíčka získá na svou stranu. Jakub Stuart nezadržitelně stárnul a chátral a novým králem Anglie se po něm stane Karel Stuart. Až princ zdědí trůn, měl George Villiers v úmyslu být s ním co nejvíc zadobře, proto si půdu připravoval už teď.

Král to všechno samozřejmě slyšel. Zadíval se na klečící Jasmínu, na její doširoka rozprostřenou sukni v

barvě královské modře, na její tmavou skloněnou hlavu. S tím děvčetem jsou jenom potíže, povzdechl si v duchu, ale Karel má pravdu, Jindřich Stuart ji přímo zbožňoval. Přál by si, aby byla šťastná, a pokud ji šťastnou udělá právě Glenkirk, ať ho tedy dostane. „Nu dobrá, lady Lindleyová,“ zabručel neochotně. „Je to tedy Glenkirk, ale Bůh pomáhej nebohému hraběti, když bude mít takhle tvrdohlavou ženskou za manželku. Ale na druhou stranu nejspíš ví, co ho čeká. Nemůžete však odjet ode dvora dřív, než se hrabě vrátí ze Skotska. Před vaším odjezdem na sever bych se rád opět setkal se svým vnukem.“ Jakub Stuart natáhl k Jasmíně ruku a ona ji vděčně políbila.

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ vydechla. „Děkuji vám!“

„Steenie, pomozte jí přece prokristapána vstát a běžte s ní tančit. Lady Mannersová vám to odpustí, protože tohle je rozkaz krále. Za jeden večer toho na mě bylo až moc, takže si jdu lehnout.“

„Ale můj nejdražší, nejmilovanější vládce!“ Markýz z Hartsfieldu se konečně vzpamatoval a postavil se před krále jako ztělesněné zoufalství.

„Nestojím o žádné scény, Piersi,“ napomenul ho přísně král. „Najdeme vám zkrátka jinou hezkou dívenku s pěkně vysokým příjmem.“

„Ale já chci lady Lindleyovou, sire!“

„Tu mít nemůžete, Piersi. A přestaňte fňukat, chlapče, a zkuste věřit starému králi, že vás neošidí, ano?“ Jakub Stuart se namáhavě postavil. „Pojďte mi pomoct na lože, Piersi. Jsem z toho zmatku k smrti unavený.“ Ztěžka se opřel o mladého muže.

„Doprovodím tě, Jakube,“ vyhrkla chvatně královna a ze zdvořilosti věnovala St. Denisovi předstíraný soucitný úsměv.

„Už nechci tančit ani minutu, Steenie!“ sdělila Jasmína mladíkovi. „Doprovoďte mě k mému člunu. Sluha tam už čeká.“ Zavěsila se do něho a nechala se provést k východu z přeplněného sálu. Lidé se před nimi rozestupovali, vytvářeli uličku, kolem které se vznášel zcela slyšitelný šepot.

„Nu, moje drahá,“ zasmál se Villiers, když se konečně dostali na chodbu, „dneska večer jste se zasloužila o skutečně zajímavý skandál! Proboha, co vás k tomu dohnalo? Byl to nebezpečný krok, který se klidně mohl obrátit proti vám.“

„Tak především se mi nelíbí St. Denis,“ odpověděla Jasmína mladému královu oblíbenci, „ale on se navíc pokoušel se mnou milovat a to mi připadalo vrcholně nechutné. V tu chvíli jsem pochopila, že tuhle hru dál už nehraju, že nevydržím přetvařovat se až do doby, než se vrátí můj Jemmie. Jistě nevěříte, že St. Denis by se dal rozumným způsobem udržet ve slušných mezích. A koneckonců, král skutečně řekl, že hlavní rozhodnutí záleží jenom na mně!“

„Proklatě dobře udělal,“ poznamenal Villiers. „Jak se zdá, Piers St. Denis je vámi přímo posedlý, madam. Obávám se, že kdyby král nenechal poslední slovo vám, byl by markýz schopen úplně všeho, jen aby vás dostal.“

„Děkuji za pomoc, Steenie,“ usmála se Jasmína, když došli ke královskému molu a její říční člun rychle zamířil směrem k ní. „Na svoje přátele nezapomínám ani já ani

moje rodina. Laskavost oplácíme laskavostí.“ Chytila se Adaliho natažené ruky a vkročila do člunu. „Pospěšte si zpět ke svému králi, komoří královské ložnice, aby vám ten příšerný St. Denis tuhle funkci neukradl.“

„Těžko, dokud je v paláci královna,“ odvětil Villiers s úsměvem. Políbil Jasmíně ruku. „Dobrou noc, lady Jasmíno. Byl to skvělý výstup, dokonale zahraný. Máte můj nejhlubší obdiv, má lady. Ty dovedně rozložené sukně, v tom je znát skutečného mistra.“ Villiers se celý rozesmátý obrátil zpět k paláci.

Jasmína se pobaveně spustila na sedátko a doprovázela mladíka pohledem. Velice bystrý mládenec, ale toho si ostatně všimla už na začátku. Neušlo mu ani to nejmenší.

„Adali,“ ozvala se, „konečně jsme se zbavili markýze z Hartsfieldu!“ A začala svému důvěrníkovi podrobně vyprávět celý průběh večera, protože netušila, že Adali byl přímo v sále a byl svědkem její prosby u krále.

„Takže se ted můžeme vrátit na Queen´s Malvern, má paní?“ zeptal se Adali, když své paní přehodil plášť přes ramena, aby ji uchránil před lezavým chladem noční řeky.

„Král mě požádal, abych se tu zdržela až do Jemmieho návratu, protože by se rád znovu setkal s vévodou z Lundy,“ vysvětlila Jasmína.

„S vaším dovolením, má paní, bych najal další ozbrojence, aby hlídali Greenwood zvenčí i zevnitř. Markýz z Hartsfieldu není podle mě typ člověka, který se snadno smíří s porážkou. Veřejně jste ho odmítla. Musel bych se moc mýlit, kdyby nezatoužil po pomstě.“

„Už jde jenom o pár týdnů, Adali, a potom odjedeme,“ uklidňovala Jasmína komorníka. „Větší opatrnost však nemůže být na škodu. Ty ozbrojence na ostrahu domu a zahrady samozřejmě najmi.“

„Už jenom pár týdnů, a potom odjede, můj lorde,“ řekl Piers St. Denis králi. „Prosím vás, abyste změnil své rozhodnutí a dal Jasmínu mně!“

„Kdepak, drahý Piersi, dal jsem své slovo na veřejnosti, takže ho nemůžu vzít zpět, a i kdybych mohl, stejně bych to neudělal. Lady Lindleyová je na vás příliš chytrá a vzdělaná. Přenechte ji Glenkirkovi, bude to tak vážně lepší.“

Markýz z Hartsfieldu se zatvářil trucovitě a odvrátil svou pohlednou tvář od krále na důkaz svého vzdoru a pocitu ukřivdění.

„Najdeme vám krásnou a hodně bohatou dívenku,“ slibovala královna. „To bude podle mě ta nejlepší náplast na vaše zklamání, markýzi.“

„Ne!“ vykřikl St. Denis vášnivě. „Pokud mi chcete udělat radost a nemůžete mi dát Jasmínu, svěřte mi aspoň do výchovy a do ochrany vévodu z Lundy! Pak budu mít jistotu, že jsem neztratil vaši přízeň! Nezbavte se mne jenom tím, že mi na krk pověsíte nějakou mladou husičku a pošlete mě od dvora! Prosím vás!“ Markýz popadl královu ruku a vášnivě ji políbil.

„Cože? Vy také chcete dělat mému vnukovi poručníka?“ podivil se král.

„Také?“ opakoval užasle Piers St. Denis.

„Ale jistě. Jste už druhý, kdo mě o malého žádá. Zrovna včera za mnou se stejnou prosbou přišel i hrabě z Bartramu, Piersi.“

„Snad jste toho nebohého chlapce nesvěřil zrovna tomu pánbíčkáři, můj drahý pane?“ Piers St. Denis cítil, jak ho opouští vztek nad ztrátou Jasmíny, protože ho přehlušila ctižádostivost.

„Nu, hodilo by se mi to,“ poznamenal král zamyšleně.

„Byl by to hezký dárek na usmířenou za to, že ho pošlu do výslužby. Ale to bych se musel rozhodnout, že dítě vezmu z matčiny péče, a to jsem se zatím nerozhodl, můj milý chlapče. Takže přestaňte vyvádět. Dám vám něco moc pěkného, abych vám vaši ztrátu vynahradil.“

„Co St. Denis vlastně ztratil, můj panovníku?“ otázal se zvědavě George Villiers, který právě vstoupil do královské ložnice.

„Lady Lindleyovou,“ vysvětloval král.

„Ale sire, vždyť on ji nikdy ani neměl!“ rozesmál se Villiers. „To je stejné, jako kdyby olezlý toulavý kocour čekal, že si ho krásná královna vybere za muže!“

Král se bouřlivě rozchechtal, protože zkrátka nemohl jinak. Královna se rozhihňala spolu s ním a markýz se mohl vzteky pominout.

„Jste zlý chlapec, Steenie, když takhle zlobíte nebohého Pierse,“ pokáral král Villierse jen zpola vážně. „Skutečně utrpěl velkou ztrátu!“

„Samozřejmě, pohádkové jmění lady Lindleyové!“ vysmíval se Villiers přidrzle svému soupeři.

Ruka markýze z Hartsfieldu sklouzla k jeho meči, ale hned se zase odtáhla. Bojovat v králově přítomnosti, to by byla vlastizrádná urážka hlavy státu.

„Hádám, že choval hlubší city k jejím šperkům než k ní,“ nedal si pokoj Villiers. „Když jste s ní dneska tančil, můj lorde, nedíval jste se jí do tváře, ale na ten fantastický safírový náhrdelník na jejím hrdle.“

„Kde berete tu drzost vést tak sprosté řeči před králem?“ zavrčel markýz. „Víte přece, že bych měl hájit svou čest, kterou tak lehkomyslně znevažujete, Villiersi!“

„Tak tedy pojďte,“ vyzval ho Villiers, „vždyť můžeme jít klidně ven, můj lorde. S největší radostí vás vyzvu na souboj.“

Král Jakub se tvářil hluboce nešťastně a královna zase poplašeně.

„S takovými, jako jste vy, si odmítám špinit ruce, Villiersi. Markýz z Hartsfieldu odmítá souboj s takovou chátrou!“ St. Denis se pak poklonil králi. „S dovolením Vašeho Veličenstva se nyní vzdálím.“

„Ano, jen běžte domů a uklidněte se, Piersi můj drahý,“ pochválil ho král. „Nad vaší žádostí budu přemýšlet.“

Sloužící připravili krále na noc a když se uložil do peřin, odešli z komnaty. Hned poté se objevila královna a posadila se u krále na pelest. „Nedáte maličkého Charlese Fredericka Stuarta ani Stokesovi ani St. Denisovi, viďte, Jakube? Měl by zůstat s matkou.“

„Ano, a já to vím, Annie,“ přisvědčil král. „Copak mi nadarmo neříkají nejchytřejší hlupák v zemi?“

„Tak proč jste to hned neřekl St. Denisovi?“ divila se královna.

„Ach Annie, trucoval by ještě víc a pořád by mě s tím otravoval. Měla jsi pravdu. Neměl jsem mu nabízet, že se smí dvořit lady Lindleyové, zvlášť když už dala slovo Jemmiemu Lesliemu. Jen jsem v něm zbytečně vzbudil očekávání, a pak jsem to ještě celé zhoršil tím, že jsem Glenkirka poslal do Skotska a způsobil tak Jasmíně trápení. A když dneska lady Lindleyová veřejně a důrazně odmítla markýze jako manžela, bylo to pro St. Denise nesmírně trapné.“

„Zasloužil si to!“ zlobila se královna. „Zahlédla jsem, jak ji surově obtěžoval ve výklenku na druhé straně sálu. A Jasmíně se jeho hrubiánství v nejmenším nezamlouvalo, Jamie.“

„Aha, takže tohle ji dohnalo k tomu výstupu!“ poznamenal král. „No ale, zavařil jsem si pěknou polízanici, Annie. Neboj se, v žádném případě nevezmu našeho vnoučka od jeho matky a nevlastního otce. Vychovávají ho dobře. Stokes je hlupák, když na mě zkouší ty řeči o necudném životě lady Lindleyové, a náš milý Piers mě zase podceňuje, když si myslí, že nevím, že přes toho hošíčka se chce pomstít Jasmíně. Navíc si slibuje, že dítě by mu přineslo moc u dvora.“ Král se rozesmál a dodal: „Možná že dneska rozhodl o svém osudu, Annie. Už mě unavuje to věčné přetahování mezi Piersem a Steeniem. Villiers je mnohem spolehlivější, nemyslíte? Bylo to od něho pěkně zlomyslné, takhle Pierse zlobit, ale co dělat, když markýz nemá smysl pro humor, aspoň pokud se jedná o jeho osobu.“

„To znamená, že zamýšlíte poslat St. Denise pryč?“ Královna Anna se sice přemáhala, ale své nadšení před manželem neutajila.

Jakub Stuart přikývl. „Začínám stárnout, Annie. Nechci se pořád rozčilovat. Být králem není nic jednoduchého. Momentálně mě neštve parlament, se Španělskem a Francií jsme v míru - pravda, puritáni a skotští presbyteriáni nějaké potíže dělají, ale jsem přesvědčený, že mám situaci pevně v rukou. Jestli se dá věřit Bětčiným dopisům, je i s Frederickem šťastná. A pokud jde o našeho syna Karla, nakonec dokáže vládnout Anglii. Nebude z něho sice takový král, jaký by byl z Jinřicha, Bůh dej spočinout jeho líbezné duši, ale nemáme na vybranou. Nemám pravdu, Annie?

Jenže kolem mě je spousta lidí, jako ostatně kolem každého krále, kteří na mě vznášejí nesmyslné požadavky. Bartramova sláva už pominula, přestal být pro mě užitečný. Odejde do výslužby s mými díky a s odměnou, která mu potvrdí, že neztratil mou přízeň. V srdci i myšlenkách nemám už sebemenší pochybnosti o tom, že chudák sir Thomas Overbury se stal obětí vraždy, za kterou stojí hrabě a hraběnka ze Somersetu. Ti dva zůstanou prozatím v Toweru, abych je měl z očí. Nakonec jim dám asi milost, ale současně s tím je vykážu ode dvora. V životě už nechci žádného z nich ani vidět.“

Král si zhluboka a smutně povzdechl. „Ááách, Annie, dal jsem toho Robbiemu tolik, a vidíš, jak mě zradil! A teď jsem pochopil, že Piers St. Denis je ze stejného těsta. Je zaslepeně ctižádostivý, a proto i velmi nebezpečný. Najdeme mu dobrou manželku, ale pak se musí vrátit na své venkovské panství, odkud pochází. Potřebuju po

svém boku nějakého příjemnějšího mládence. Jistě, Steenie je také ctižádostivý, ale má citlivější a poslušnější povahu. Když si o něco náznakem řekne, mám pocit, že i když mu to nedám, bude mě mít dál stejně rád. Trochu mi připomíná našeho nebohého Jindřicha.“

„Na rozdíl od St. Denise,“ doplnila královna souhlasně.

„To je od vás moudré, Jakube, dát St. Denisovi bohatou nevěstu a poslat ho domů. Do té doby nezažijete klidnou chvilku, zvlášť až se ze Skotska vrátí Glenkirk a ožení se s Jasmínou.“

„Jemmie u dvora nezůstane, už mi to povídal,“ prozradil král manželce. „Říkal mi, že podzim a zimu budou trávit na Glenkirku a jaro a léto v domově jeho ženy. A také je nutné vzít v úvahu mladičkého markýze z Westleighu. Přinejmenším část roku musí trávit na svém panství. A Jemmie chce opět i vlastní děti.“

„To zaručeně,“ potvrdila královna. „Jeho synové by už byli téměř dospělí, kdyby před lety nezahynuli spolu se svou nešťastnou matkou. Taková hrůza a ty vrahy nikdy nechytili, nemám pravdu, Jakube?“

Král zavrtěl záporně hlavou. „Ale Bůh je zná, Annie, a jednoho dne budou muset za své hříchy platit, pokud se toho už nedočkali. A náš Pán bude velmi přísný, protože napadli klášter, znásilnili všechny ženy a zavraždili je i se všemi dětmi, na které tam narazili. To je příšerný zločin.“

Královští manželé chvíli mlčeli a vzpomínali na Glenkirkovu milou první manželku Isabelle Gordonovou a jejich dva synáčky. Potom královna vstala z manželova lože, naklonila se a dala králi něžné políbení.

„Dobrou noc, můj drahý,“ popřála mu. „Bůh ti dopřej klidný spánek.“ Uklonila se mu a vyšla z komnaty. „Král teď bude spát,“ oznámila komořímu ložnice, který venku držel noční službu. „Dohlédněte na to, ať ho nikdo neruší, pokud se nebude dít něco skutečně naléhavého.“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ přikývl komoří a otvíral před královnou postupně všechny dveře, aby královna mohla projít do vlastního apartmá. „Dobrou noc, madam.“

„Dobrou noc,“ odvětila královna a ani se neohlédla, když se za ní zavřely poslední dveře.

„Na Vaše Veličenstvo čeká mladý Villiers,“ upozornila ji lady Hamiltonová, jedna z jejích dvorních dam, jež vyšla královnu přivítat. „Odvedla jsem ho do vašeho soukromého kabinetu, madam,“ poklesla zdvořile v kolenou.

„Výborně, Jane. Nejdřív si s ním promluvím, ale hned potom se připravím k spánku. Byl to nesmírně dlouhý den.“ Královna prošla do maličké, dřevěným ostěním obložené pracovny, kde na ni čekal George Villiers. Seděl těsně u plápolajícího ohně, ale sotva se královna objevila, okamžitě vyskočil a uklonil se před ní. „Nu, Steenie,“ pousmála se královna, „Možná to ani nebude trvat dlouho a St. Denis odjede na své panství. Vy se o tom ale před králem nezmiňujte, dokud to nebude hotová věc. Dobře víte, že by si to mohl ještě stokrát rozmyslet.“

„To tajemství je u mě v bezpečí,“ ujistil Villiers královnu a srdce se mu rozbušilou zběsilou vítězoslávou. Však on krále nezklame jako jeho soupeř nebo Richard Carr.

„Když se budete chovat jaksepatří,“ pokračovala královna, „a tím myslím, že musíte být zcela oddaný Jeho Veličenstvu a dokonalý vzor dvornosti, mohl byste se do Vánoc stát vikomtem, Steenie. A potom, kdo ví? Hrabě z Rutlandu a jeho dcera budou mít z vašeho povýšení nesmírnou radost, že?“ Královna se lišácky usmála.

„Jednoho dne budu větší než Rutland!“ sliboval George Villiers. Tmavé oči mu jiskřily a na hezké tváři mu seděl vážný a soustředěný výraz.

Královna Anna se rozesmála. „Vypadáte sice jako anděl, Steenie, ale jinak jste pěkný darebák! Soudím, že pokud budete svou hru hrát stejně dobře jako doposud, pak to skutečně jednou dotáhnete dál než hrabě z Rutlandu, dokonce tak daleko, že souhlasem k sňatku s jeho dcerou mu vlastně prokážete ohromnou laskavost!“

„Ne, madam, s Kate bych se oženil, i kdyby to velké jmění neměla!“ ujišťoval George Villiers.

„Ale vy máte to štěstí, můj drahý Steenie, že ona to velké jmění vlastní,“ poznamenala královna lišácky.

George Villiers se zazubil. „Nu ano, madam, štěstí mi přeje, vidte?“

Oba se hlučně rozesmáli.

Kapitola 11

„Odmítla mě! Před nejširší veřejností! Jsem teď u dvora každému jen pro smích, Kippe! Ta mrcha si za svou drzost zaslouží potrestat, a Bůh je mi svědkem, že ji

uvidím trpět!“ Markýz z Hartsfieldu ze sebe serval plášť, mrštil jím na protější konec místnosti, vzal si od bratra velký pohár vína a jediným douškem ho vypil.

„Ale vždyť jsi od samého začátku věděl, že tvoje šance na vítězství nad Glenkirkem jsou minimální,“ upozornil Kipp St. Denis bratra. „Jistě, nezapomněl jsem, žes tvrdil, že se nakonec rozhodne pro tebe, ale kčertu, Piersi, muselo ti být jasné, že Jasmína své rozhodnutí jen těžko změní. Nejsi přece žádný hlupák, bratříčku. A teď mi pověz, co na to říkal král.“

„Slíbil, že mi najde bohatou mladou manželku, vlastně to slíbila spíš královna. To je taky pěkná mrcha a moc bych se divil, kdyby neměla pletky s tím Villiersem.“

„Bohatá manželka osobně vybraná králem, to přece není dar k zahození, bratříčku,“ chlácholil Kipp svého mladšího sourozence. „Jenom si představ, co si s ní užijeme psiny, co?“

Piers St. Denis do sebe hodil další pohár vína a nechal si od Kippa nalít potřetí. „Psina s nějakou urozenou a určitě i zbožnou pannou? Postačí jedna noc a bude zlomená, Kippe. Kde v tomhle vidíš jakou psinu? Jasmína Lindleyová by představovala hozenou rukavici, protože má v sobě oheň, vášeň a je zkušená. Takové ženě se přece žádná panna nevyrovná.“

„Nemůžeš odmítnout manželku, kterou ti vybere sám král, Piersi,“ varoval ho bratr. „Ať už bude jaká chce, dědice ti jistě porodí, tak co? Užívat si můžeme se spoustou jiných ženských, jako obvykle.“

„Požádal jsem krále o jejího syna,“ prozradil markýz z Hartsfieldu bratrovi. „Řekl jsem mu, že jestli chce, abych

byl šťastný, musím dostat buď Jasmínu nebo aspoň jejího syna.“

„Ty ses zbláznil!“ vykřikl Kipp, ohromený Piersovou smělostí.

„Ale nezbláznil! Kdybych toho kluka dostal do výchovy, měl bych nad Jasmínou moc, i kdyby se za mě neprovdala. Právě děti jsou její slabá stránka, Kippe. I jako Glenkirkova manželka by udělala všechno, co bych chtěl, jen aby ty své spratky ochránila. Udělám si z té mrchy veřejně svou milenku a zničím jí manželství, po kterém tolik touží. A jako poručník jediného králova vnuka, i když levobočka, budu mít značnou moc i nad králem.“ Zářivě modré oči se mu v předtuše sladkého vítězství rozhořely nadšením.

„Král ti vévodu z Lundy nikdy nesvěří!“ sdělil Kipp markýzovi důrazně. „Tohle pusť radši z hlavy, Piersi, nebo se dočkáš dalšího trapného zklamání.“

„O toho kluka požádal i hrabě z Batramu,“ překvapil markýz bratra nečekanou zprávou.

„A král odmítl?“ Kipp St. Denis už poněkolikáté dolil bratrovu číši.

„Král se ještě nerozhodl,“ vysvětloval markýz a zamyšleně usrkával víno. „Možná bychom mu to rozhodování mohli usnadnit, Kippe, a současně ze hry vyšachovat i Leslieho Glenkirka.“

„Jak?“ Kippa St. Denise začaly bratrovy plány velmi zajímat. Pokud by i navzdory dílčí porážce šlo nakonec urvat vítězství, vyplatilo by se podniknout skoro všechno.

„Co kdyby Bartrama někdo zavraždil a podezření padlo právě na Jamese Leslieho a jeho novomanželku?“ nadhodil lstivě markýz.

„Že by ses poučil od obou Somersetů, bratře?“ zadumal se Kipp. „Ale to by musel být hodně důmyslný plán.“

„Ale to se rozumí samo sebou,“ zněla odpověď, „ale jinak se ti ten nápad zamlouvá? Myslíš, že to je proveditelné, Kippe? Jednou ranou bychom vyřídili oba možné poručníky vévody z Lundy!“

„To ale pořád ještě neznamená, že by ho král svěřil zrovna tobě,“ poukázal praktický Kipp.

„Ale komu jinému, bratře? Komu jinému?“ vybuchl markýz.

„Babičce lady Lindleyové, staré hraběnce z Lundy,“ odpověděl Kipp. „Je hlavou celého rodu. Jedním z jejích synů je hrabě z Lynmouthu, dalším je lord Burke z Clearfieldsu. Její zeť, hrabě z BrocCairnu, je králův přímý bratranec. A král si na tu ježibabu potrpí, protože mu maže med kolem huby. Může dát dítě jí nebo některému z jejích dětí.“

„Ta se nedožije chlapcovy dospělosti,“ upozornil markýz. „Vypadává ze hry, a pokud jde o její děti, ty svou lásku a oddanost věnovaly králi i bez úplatků. Nemusí pro ně hnout prstem, zatímco ted se musí řádně snažit, aby mi vynahradil to veřejné ponížení a propastné zklamání!“

„Někdy se ptám, jestli jsi vážně pro krále tak důležitý, jak si namlouváš, Piersi,“ poznamenal Kipp. „Villiers, tvůj největší sok, okouzluje krále svou laskavostí a

dobrosrdečností, zatímco ty pokaždé, když není po tvém, vyvádíš jako rozmazlené dítě. Až dosud král všechno tvé dětinské trucování přehlížel, ale jak dlouho mu ta jeho shovívavost vydrží? Není tak velkodušný, jak věří spousta lidí.

Když mu Bartram poradil, aby ti nedaroval to panství, copak jsi udělal? Trucoval jsi a kňoural tak dlouho, až jsi krále donutil nabídnout ti něco cennějšího, v tomhle případě možnost ucházet se o ruku lady Lindleyové, jen aby ti zacpal pusu. Neměl to dělat, ale netušil, co jiného si počít, abys byl zase spokojený, takže tobě i Villiersovi dopřál stejnou příležitost.

Ovšem tvůj sok měl tolik rozumu, aby královu nabídku s díky odmítl prohlášením, že srdce má už zadané jinde, a chytře se přiznal k vášni pro nesmírně bohatou lady Katherine Mannersovou. Tys ale, Piersi, tak chytrý nebyl. Když ti teď nevyšlo další vítězství, stejně jako poprvé předvádíš záchvaty trucování a uraženého vzteku. Králi se tvoje chování určitě začne zajídat, zvlášť v porovnání s Villiersovým milým a dobrosrdečným rozpoložením, bratříčku.“

„Villiers je buranský kariérista!“ zabručel navztekaně markýz.

„Možná ano,“ přisvědčil Kipp, „ale má velké osobní kouzlo a podle mého soudu všechno nasvědčuje tomu, že si krále podmanil.“

„Další důvod, abychom jednali co nejrychleji!“ rozhodl se Piers St. Denis. „Pokud skutečně ztrácím královu přízeň, pak bych měl do toho jít hned teď, dokud mám ještě šanci dostat přesně to, co chci. Jakmile se stanu

poručníkem vévody z Lundy, může si Villiers dělat s králem, co jen se mu zlíbí. Mně už to bude jedno, Kippe. Možná bych si mohl ochočit i prince Karla. Žárlí na Villierse jako čert, to ti je snad jasné, a navíc to je budoucí a ne pošetilý stárnoucí král. To je ono! Budu se snažit utužit pouto mezi svým svěřencem a jeho královským strýcem. A až se ten starší z nich stane králem, budou mi oba vděční!“

„Hm, tak to už je lepší důvod pro získání poručnictví nad chlapcem, než ten předchozí,“ poznamenal Kipp.

„Jeho matka není sama o sobě tak důležitá, ale chlapec ano! Ten představuje klíč ke skutečné moci, bratříčku!“

„Takže se mnou souhlasíš?“

„Jistě!“

„V tom případě musíme vymyslet dokonalý plán na zavraždění hraběte z Bartramu a všechnu vinu pak hodit na Glenkirka a jeho ženu.“

„Lady Lindleyové by měl někdo prozradit, že hrabě z Bartramu usiluje o to, aby získal její dítě,“ navrhoval Kipp.

„Správně!“ zajásal markýz, „a buď ona nebo Glenkirk, ale raději oba dva najednou, by se měli s Bartramem pohádat na veřejnosti. Až se pak objeví jeho mrtvola, podezření zcela přirozeně padne na Glenkirka a jeho snoubenku. A král dostane pádný důvod k tomu, aby svého vnuka takovým darebákům odebral. A to bude moje vítězství! I kdyby Jasmínu s Jamesem Lesliem ze smrti hraběte z Bartramu neobvinili přímo, už pouhé podezření je zničí stejně jistě jako Somerseta s jeho mstivou manželkou.“

„Ale k tomu budeme potřebovat promyšlený plán. Kolik času na to máme?“ zeptal se Kipp. „Kdy se má Glenkirk vrátit ze Skotska?“

Piers St. Denis se na chvíli zamyslel. „Vlastně nevím, ale teď už je pryč skoro tři týdny. Měl by se ukázat asi tak za deset dnů. Koneckonců, co by na té zbytečné výpravě déle dělal?“

„Poptám se na to u dvora,“ odvětil Kipp. „Samozřejmě hodně nenápadně. A ty se už o vévodovi z Lundy slůvkem nezmiňuj, aby podezření z vraždy nakonec nepadlo na tebe, Piersi. To ti snad nemusím vysvětlovat, ne? Nesmíš se vychloubat, a to ani před Villiersem, že se staneš poručníkem králova vnuka. Zatím to zřejmě ví jenom král a nikdo další se to nemusí dozvědět.“

Adali více než zdvojnásobil počet strážců hlídajících Greenwood House a přilehlé zahrady. V duchu se ptal, jestli se někdy dočká chvíle, kdy jeho paní bude v naprostém bezpečí. Možná že právě Skotsko jí poskytne to útočiště, které hledá. Modlil se za to.

Z Queen´s Malvernu dorazily děti, a nebýt nepřítomnosti Jamese Leslieho, byla by Jasmína bezvýhradně šťastná. Její dvě nejstarší děti se vzhledem velmi podobaly otci, i když po ní zdědily tmavé vlasy. India měla Rowanovy zlatavé oči a Jindřich zase její tyrkysové. Její druhá dcerka vypadala vedle svých starších sourozenců jako kukaččí mládě ve skřivánčím hnízdě - měla zářivě rudozlaté vlasy, o kterých Skye tvrdila, že jí připomínají barvu vlasů její vlastní babičky. A protože dítě mělo i Skyeiny modrozelené oči, Jasmína

soudila, že barvu vlasů zdědilo po svých keltských předcích. Fortuna skutečně daleko víc připomínala děti, jež vídala při hrách ve MacGuire´s Ford, vesničce na Jasmínině irském panství, zatímco od vlastních sourozenců se výrazně lišila.

A pokud jde o maličkého Charlese Fredericka, to byl každým coulem Stuart. Zlatohnědými vlásky a jantarovýma očima jako by královskému dědečkovi z oka vypadl. Už skoro tříletý navštívil dvůr v oblečku z tmavě pomerančového atlasu, s širokým límcem z jemňounké krajky. U pasu mu visel miniaturní meč se zlaceným jílcem zdobeným maličkými smaragdy a topasy, jenž vyrobili zvlášť pro něho. Smekl měkký klobouček se třemi bílými péry a pod dozorem pyšné matky předvedl králi a královně poklonku. Jasmína byla z chlapečkových vybraných způsobů nadšená, ale současně si přiznávala, že ona je synka nenaučila. V duchu poděkovala své babičce.

Za maličkým vévodou z Lundy, který díky svému nejvyššímu postavení mezi dětmi vedl všechny sourozence, kráčel Jindřich Lindley, markýz z Westleighu, a za nimi jejich sestřičky, lady India a lady Fortune Lindleyovy. Mladičký markýz byl oblečený stejně jako jeho bratříček, ovšem atlas oblečku měl tyrkysově modrý, a jeho mečík byl pokrytý diamanty a akvamaríny. Jedna sestřička byla v růžovém a druhá v levandulovém hedvábí. Když se starší z jejich bratrů uklonil, holčičky předvedly hluboké pukrlátko, z něhož se zvedly hezky pomaloučku a velmi půvabně. Královna Anna a dvorní dámy si své malé hosty měřily pochvalným pohledem.

„Těší mě, že vás opět vidím, drahouškové,“ pravil král laskavě. Potom pokynul vnoučkovi. „Pojď ke mně, Charlie.“ Když k němu chlapeček došel, Jakub Stuart si ho posadil na klín a přitáhl před sebe svého syna. „Tohle je tvůj strýček,“ sdělil Jasmíninu nejmladšímu synovi.

„Je to mladší bratr tvého zemřelého tatínka. Až umřu, stane se tenhle mladík králem, a ty při něm musíš věrně stát, Charlie. Jsi Stuart, mládenečku, a i když se Stuartové mezi sebou dost často neshodnou, v nejtěžších chvílích drží vždycky při sobě.“

„Ano, sire,“ odpověděl hošíček a oslovil mladého prince: „Proč si mě tak prohlížíš?“

„Protože mi hodně připomínáš tvého otce, Charlie. Tvůj tatínek byl můj velký bratr, stejně jako tvůj je tady Jindřich,“ vysvětlil princ Karel a v očích mu stály slzy.

Charles Frederick Stuart, vévoda z Lundy, natáhl drobnou ručku a setřel princi Karlovi slzy z tváří.

„Nebreč,“ řekl dětským hláskem, „nebreč, strejdo.“

Král vytáhl hedvábný kapesník a vysmrkal se, zatímco dvořané stojící nejblíž trůnu, kteří celý ten rozhovor zaslechli, slyšitelně vzdychali. Královna se zoufale snažila potlačit vlastní pláč.

„Chceš si hrát s míčem?“ usmálo se dítě na svého nově objeveného strýčka.

A tu se k úžasu všech přítomných princ Karel usmál, což byla vskutku výjimečná událost, zvedl chlapečka z otcova klína a vzal ho za ruku. „Jistě, s míčem si hraju moc rád,“ souhlasil. „Půjdeme si hrát na nádvoří, můj pane vévodo.“ Ohlédl se po nejbližším komorníkovi.

„Dones nám míč!“ poručil a ruku v ruce oba mladí

Stuartové odešli ze síně a přitom klábosili, jako by se navzájem znali už celou věčnost.

„Je to kurážný mládeneček, madam,“ pochválil král Jasmínu. „Všechny vaše děti jsou pěkné a dobře vychované.“

„Děkuji Vašemu Veličenstvu za laskavost, jakou projevuje vůči mým dětem, a především za přízeň prokazovanou vévodovi z Lundy,“ poděkovala Jasmína upřímně, před královským párem hluboce poklesla v kolenou a i s trojicí svých starších dětí se vzdálila od trůnu.

„To bylo výborné, má drahá,“ oznámil jí George Villiers, když je po chvíli vyhledal. „Na to, jaká jste sama divoká kočka, máte ta koťátka neuvěřitelně způsobná,“ dodal s uličnickým úsměvem.

Jasmína se zasmála a postupně mu představila své děti. Po jeho odchodu jim řekla: „Tenhle pán bude zanedlouho jediným královým oblíbencem. Neuškodí, když se s ním budeme přátelit, ale varuju vás, že to není tak milý prosťáček, jakého ze sebe s oblibou dělá.“

„Ale nemá žádný šlechtický titul,“ poznamenal její starší synek.

„Co nevidět ho mít bude,“ vysvětlila Jasmína. „Král ho štědře odmění. Mladý Villiers si vyhlédl bohatou dědičku z vynikající rodiny, takže se musí společenským postavením jejímu otci vyrovnat nebo ho i předčit, než si ji bude smět vzít, ale v nejmenším nepochybuji o tom, že se mu to nakonec povede.“

„Je moc líbezný,“ ozvala se lady India.

„Pohledný,“ opravila ji matka. „Muž je pohledný a žena je krásná nebo líbezná, moje holčičko.“

India zavrtěla hlavou. „Je víc než pohledný, maminko, je líbezný! Já jsem taky dědička a klidně bych si ho vzala i bez titulu, jen kdyby mě chtěl!“ Uchváceně se ohlédla za Georgem Villiersem.

„Mně se nelíbí jeho oči,“ namítla lady Fortune Lindleyová.

„A proč?“ zeptala se Jasmína mladší dcerky zvědavě. Usoudila, že na tak malé děvčátko to je nesmírně zajímavý postřeh.

„Připomínají mi černé perly, maminko. Odrážejí světlo, ale člověk v nich nic nevidí,“ stěžovala si Fortune.

„Ty jsi přece hlupáček, Fortune!“ vysmívala se India sestřičce. „Mně jeho oči připadají plné hvězd, jako sametová noční obloha.“

„Propána!“ zvolala užasle Jasmína. „Tys ale nějak romanticky založená, Indie! Tak se mi zdá, že ode dneška tě budeme muset pořádně hlídat, slečinko!“ Poznámky jejích dcer o Georgi Villiersovi ji zaujaly. Jí osobně připadal zábavný a rozhodně užitečný, ale jinak souhlasila spíš s mladší dcerkou. Tenhle Rowanův pohrobek je velmi vnímavý už od svého narození, říkala si v duchu. Naopak India měla v sobě náznak svéhlavé divokosti, jenž jí připomínal bratra Sálima, nyní mocného indického Mogula. Nezbývalo než doufat, že dívenka z toho časem vyroste.

Princ Karel požádal, aby jeho malý synovec směl pár dní zůstat v jeho pokojích v královském paláci. Kdyby

Jasmína odmítla, byl by to výraz nevděku, a navíc malý Charlie sám toužil zůstat u nového strýčka. Adali tedy do paláce osobně doručil truhličku s dětským ošacením. Princ, jenž byl zanícený věřící, začal synovečka učit modlitby a písmena. Hošíček byl bystrý a učení mu šlo skvěle, což jeho královského strýce vrcholně blažilo.

„Je to tu stejné jako na dvoře vašeho otce, kde se dvořané navzájem rvali o královu pozornost a přízeň,“ poznamenal moudře Adali. „Soudím, že všechny královské dvory jsou jeden jako druhý, má paní. Ten náš nejmenší se chová, jako by u dvora vyrůstal od narození, a se svým urozeným strýcem si zřejmě velmi dobře rozumí.“

„Má oba dědečky krále,“ připomněla Jasmína, „a oba strýce také. Kdyby se můj malý Stuart nenarodil jako levoboček, sám by jednoho dne usedl na trůn:“

„Jako vévoda pozná v životě mnohem méně žalu než jako král,“ usmál se Adali a Jasmína se rozesmála.

„Jak můžeš vypadat takhle šťastně, když jsem byl tak dlouho pryč?“ zeptal se James Leslie, který se nečekaně objevil v komnatě a oba překvapil.

„Jemmie!“ vypískla Jasmína a vrhla se mu do náruče.

„Ty ses mi vrátil! Ach, konečně můžeme odjet z Londýna a vrátit se domů na Queen´s Malvern! Sláva! Sláva!“ Pevně hraběte políbila a přitiskla se k němu.

„Hodně se ti stýskalo, můj lorde?“ vyzvídala tiše a třela se mu rty o krk. Měl ho vlhký potem a celý byl cítit koňmi, ale pod tím pachem voněl James Leslie, její Jemmie.

V jeho objetí si připadala jako v pohádkovém snu. Ach Bože, jak neuvěřitelně jí scházel! S úsměvem pozvedl její tvář ke své a poručil: „Ještě jeden polibek, madam. Touhou po tobě jsem až usychal.“ A potom jí rty přiklopil pootevřená ústa, vychutnával poddajnost jejích rtů, její parfém vonící po jasmínu a svůdný jak májová noc. Poddala se něžně jeho objetí, a když ji pustil, touhou téměř opilý, blaženě se na ni zazubil: „Mohu si to tedy vyložit tak, že jsi mě postrádala, má nejdražší?“

Jasmína přikývla. „A markýzi z Hartsfieldu jsem dala košem, Jemmie! A navíc před celým dvorem! Máš moje slovo, že už se ke mně ani nepřiblíží!“

„A král?“ Moc ustaraně ta otázka nezněla.

„Ach, když jsem to králi pořádně vysvětlila, všechno mu bylo jasné,“ chlubila se Jasmína rozverně. „A děti jsou tady, všechny! Malý Charlie je v paláci u prince Karla, který se do našeho benjamínka přímo zamiloval! A Jindřich, India a Fortune udělali na všechny ten nejlepší dojem! Musela jsem jim odpovídat na tisíce otázek ohledně naší svatby. Ale ted už konečně všichni pojedeme domů!“

James Leslie se obrátil k Adalimu. „Co bych měl ještě vědět?“ zeptal se komorníka. „Či spíše, co mi zapomněla prozradit?“

„Jemmie!“ Jasmína se zatvářila dost uraženě.

Adali se zasmál. „Po pravdě, můj lorde, je to navlas tak, jak vám řekla má paní. Sotva jste odjel, už nám bušil markýz z Hartsfieldu na dveře. Přišel, aby vyvezl paní do přírody. Přirozeně jsem je doprovázel. Potom má dobrá paní chytila od vlhkého říčního vzduchu nachlazení, ze

kterého se vyklubala skoro týdenní nemoc, během kterých nemohla markýze přijímat.“

Glenkirk se jenom ušklíbl. Jeho Jasmína je namouduši chytré děvče!

„Pak pořádala královna maškarní ples,“ vzala si slovo Jasmína, „a markýz mě příšerně rozzlobil tím, že mě vlákal do okenního výklenku a začal si na mě dovolovat, jako bych mu patřila! To mě přinutilo k velmi drastickému kroku, Jemmie!“

Hrabě z Glenkirku jen bolestně zamžikal, protože si ten krok dovedl velmi živě představit. „Vykastrovala jsi ho už navždy?“

„Bohužel jen dočasně,“ odvětila Jasmína. „Okamžitě jsem šla za králem a požádala ho, aby mě zachránil před St. Denisovými nežádoucími pozornostmi.“

„Poklekla,“ líčil Adali pobaveně hraběti, „vrhla se poníženě před Jeho Veličenstvo se sukněmi rozprostřenými kolem sebe jako rozvitý květ. Působilo to velmi dramaticky, můj lorde, a král se tvářil nesmírně pohnutě. To jsem poznal dokonce i já ze svého místa v nejzazší části sálu.“

„Jasmíno!“ James Leslie nevěděl, zda se má hněvat nebo nebo ne.

„Ale vždyť to nebylo správné!“ hájila se Jasmína.

„Zamiluju se do jednoho muže, za pár týdnů se za něho mám provdat, a král mi hodí na krk nápadníka, o kterého jsem se neprosila, Jemmie, a který mě jenom necudně okukuje a osahává mě jako čeledín dojičku! Už mám dost toho, aby mi král pořád jen nařizoval, co mám dělat! Až

teď odjedu z Londýna, v životě se už tady neukážu! Nesnáším královský dvůr s tou jeho přetvářkou a intrikami! A většina lidí u dvora mi je beztak nesympatická! Nelíbil se mi otcův královský dvůr a tenhle není o nic lepší. Nechci být nic jiného než tvoje manželka a matka tvých dětí, Jemmie. A samozřejmě se chci zapojit do babiččiny obchodní společnosti. Musíme začít dovážet do Anglie čaj a proslavit ho tady, jako se to Španělům povedlo v Evropě s čokoládou, kterou já osobně považuji za odporný nápoj. A taky budeme na panství MacGuire´s Ford chovat koně. A ty se musíš starat o svoje sídlo v Glenkirku. Čeká nás spousta společné práce, Jemmie, takže na návštěvy u dvora a podobné zbytečnosti nám moc času nezbude. A ještě při tom všem musíme stihnout řádku tvých vlastních dětí,“ dodala.

„Jistě,“ souhlasil hrabě. „Musíme mít těch dětí radši víc, madam. Těší mě, že jste mezi svými velkolepými plány na dovoz čaje a chov koní našla místo i na své manželské povinnosti,“ zasmál se.

„Ach Jemmie, děti budou mít přednost před vším, na to ti dávám svoje slovo!“ zapřísahala se Jasmína.

„Výborně!“ pochválil ji Glenkirk. „A teď, Adali, chci horkou koupel a dobrou večeři a taky vidět děti. A pak si, madam, půjdeme hodně brzy lehnout,“ dodal významně.

„Nejdříve děti, můj lorde,“ připomněl Adali rozumně. Bylo mu jasné, že jakmile bude po koupeli a po večeři, nebudou ti dva mít pomyšlení na nic jiného než na vzájemnou vášeň. S úklonou odspěchal pro Jindřicha, Indii a Fortunu, kteří zprávu o příjezdu hraběte z Glenkirku přijali s halasným jásotem.

Rozběhli se napřed a hlučně vpadli do knihovny, kde na ně čekala matka s hrabětem. „Tatínku! Tatínku!“ výskaly děti a všechny naráz se mu vrhly do náruče. Rozesmátý hrabě se k nim sklonil a celý houf si k sobě přivinul v jediném mohutném objetí. „Tak co, vy nezbedný trojlístku, jste rádi, že jsem zpátky?“ vyptával se jich s širokánským úsměvem. „Představte si, že i mně se po vás stýskalo!“

„Byli jsme u dvora, tatínku!“ hlásil pyšně Jindřich.

„Malý Charlie šel jako první a král nás moc hezky přivítal. Vypadal strašně smutně, ale líbil se mi. A já se uklonil přesně tak, jak jsi mě naučil!“

„A děvčata předvedla krásná pukrlátka,“ dodala honem Jasmína, aby se dcerky necítily odstrčené.

„A přivezl jsi nám ze Skotska dárek, tatínku?“ zeptala se India.

„Tatínek byl na cestě z pověření krále, ty chamtivá!“ zavyčítal sestře Jindřich. „Když muž slouží králi, nemá na shánění dárků čas!“

„Vážně?“ hrál si hrabě na překvapeného. „Takže ty nestojíš o ten dárek, co jsem ti přivezl, Jindřichu?“

„Tys nám vážně přivezl dárky?“ Jinřichova dětská tvářička se rozzářila vzrušením. „A jaké, tatínku?“

„Pěknou dýku pro tebe, Jindřichu, a tady mým holčičkám stříbrné řetízky s přívěsky,“ odvětil hrabě a vytáhl dárky z kapsy.

„A pro mě nic?“ poškádlila ho Jasmína.

„Ty dostaneš svůj dárek později, až budeme sami,“ vysvětlil jí James Leslie a zelenozlatýma očima se vážně podíval do těch jejích tyrkysových. Potom opatrně zapnul řetízek kolem krčku nejprve Indii a potom Fortuně.

„Vidíte, děvčátka, ten přívěsek je kytička sestavená z drobounkých ametystů.“

„Já si ten náhrdelník schovám až do smrti,“ vzhlédla Fortune zbožňujícíma očkama k tomu úžasnému muži, jenž se měl stát jejím otcem.

Glenkirk ji k sobě přivinul a políbil ji na tvářičku.

„Vybral jsi dobře,“ pochválila ho Indie. „Šperky mám moc ráda, tatínku.“

„Jak jsem si všiml, platí to pro většinu žen,“ usmál se a políbil i druhou ze svých nových dcerek. Pak se ohlédl po Jindřichu Lindleyovi, který okouzleně zkoumal malou stříbrnou dýku s vyřezávanou kostěnou rukojetí.

Chlapec zvedl hlavu. „To je moc pěkná zbraň, tatínku,“ pravil vážně. „Naučíš mě ji používat? A nezapomněl jsi na svůj slib, že mě naučíš šermovat?“

„Začnem s tím hned, jak přijedeme na Queen´s Malvern,“ slíbil mu hrabě. „A až budem trávit letošní zimu na Glenkirku, můžeš mít lekci každý den kromě neděle, Jindřichu.“

„Tak pojďte, děti,“ vybídl je Adali. „Váš tatínek přijel z velké dálky a je unavený. Potřebuje se vykoupat, najíst a pořádně se prospat. Popřejte rodičům dobrou noc.“ A vyhnal to stádečko zase na chodbu.

„Jsi na ně moc hodný,“ usmívala se Jasmína. „Díky tomu tě miluji ještě víc, Jamesi Leslie. Dám ti krásné

syny, protože je znát, že máš rád všechny děti bez rozdílu.“

„Pro Charlieho jsem v Edinburghu koupil pestrý míč,“ odpověděl hrabě, potom se natáhl k Jasmíně a posadil si ji na klín. Chvíli si mlčky a spokojeně hověli u ohně.

„Skutečně se mi stýskalo,“ pravil po chvíli upřímně. „A plně s tebou souhlasím, že do Londýna nás nic nepotáhne. Budeš vážně spokojená, když sem nebudeme jezdit, Jasmíno? Miluju tě tak hluboce, že mě bolí pouhé pomyšlení na to, že by ses mohla trápit, ty moje divoká holčičko.“ Políbil ji do tmavých vlasů.

Bezpečí. To slovo jí vyskočilo v hlavě úplně samo od sebe. Konečně jsem v bezpečí, uvědomila si Jasmína. Ale s Rowanem se také cítila bezpečně, a potom ho zabil ten šílenec. Dvakrát ovdověla vinou násilníka a i jejího mladého milence stihla zbytečná a předčasná smrt. Ale tentokrát to určitě všechno dobře dopadne. Copak i její vlastní babička nepřišla o pět manželů, než se konečně provdala za Adama de Marisco? Bude to v pořádku.

„Páchneš koňmi a já ted také,“ řekla a sklouzla Lesliemu z klína. „Adali ti už koupel jistě přichystal.“

„Takže dnes se nemusím na noc vrátit k Robinovi?“ zažertoval Glenkirk.

„Už nikdy se nedám od tebe odloučit, Jemmie Leslie,“ oznámila mu vážně Jasmína, uchopila ho za ruku a vedla ho nahoru do svých pokojů, kde před krbem stála stará, železnými obručemi pobitá dubová káď. „Dneska ti posloužím já, můj lorde,“ řekla láskyplně hraběti a začala mu stanovat vysoké kožené boty a potom navlhlé vlněné, ručně pletené punčochy.

„A já tobě,“ odpověděl, posadil Jasmínu na židličku a z úzkých vyklenutých chodidel jí stáhl drobné střevíčky.

Jasmína vstala a svlékla mu kabátec a košili. Glenkirk jí na oplátku svlékl živůtek a košilku a na okamžik ji k sobě přivinul, takže mu hebkými ňadry spočinula na temně ochlupené hrudi. Jasmína se od něho jen velmi neochotně odtáhla, rozepnula mu jezdecké kalhoty a přetáhla mu je přes úzké boky a po pěkně tvarovaných lýtkách až ke kotníkům. Glenkirk z kalhot vykročil a odkopl je stranou. Potom rozvázal vázačky na Jasmíniných sukních a na několika spodničkách, zvedl Jasmínu do výšky a stáhl jí ty vrstvy látky z těla jediným pohybem naráz. Zůstala nahá, pokud se nepočítají punčochy. Stáhla mu spodky a Glenkirk je rovněž odkopl k hromadě šatstva, jež se začínala vršit v koutě komnaty. V pokleku jí stáhl podvazky a přetáhl jí je přes chodidla.

James Leslie se zabořil tváří do Jasmínina hladkého břicha a přerývaně oddechoval. Pak vstal, uchopil její obličej do dlaní a pravil: „Už nedokážu čekat, drahoušku Jasmíno. Musím otupit hrot své vášně po tvém těle, jinak se zblázním. Byl to nejdelší měsíc v mém životě.“

„Pro mě také,“ přisvědčila Jasmína a natáhla k němu paže, aby snoubence polaskala. Byl vzrušený až k hranici bolesti. Jasmína ho stáhla na podlahu mezi krbem a kádí, položila se na záda a otevřela se mu v líbezném pozvání. Pevně se objali.

Se zasténáním pronikl Glenkirk Jasmíně do těla a ke svému potěšení zjistil, že je žhavá, vlhká a velmi, velmi připravená. „Ááách, Bože!“ vykřikla zdušeně, když ji proklál, a ovinula mu nohy kolem pasu, aby ho do sebe vtáhla co nejhlouběji. Zdálo se však, že jeho vzrušení v

tom společném vášnivém rytmu spíše narůstá, místo aby se milováním vybíjelo.

Jasmína bezostyšně čerpala rozkoš z jejich spojení. Dávala mu stejně tolik slasti, kolik si jí od něho brala, a zlehka ho drásala nehty po zádech.

„To je příliš!“ zavzlykal a explodoval v ní jako sopečný kráter, ale Jasmína vybuchla současně s ním. Zmítali se jako v křečích, ale konečně se ukojili a rty se jim spojili v spalujícím polibku.

Potom leželi s propletenými prsty vedle sebe na koberci, oheň jim praskal téměř nad hlavou. Šeptem se shodli, že neznají ani špetku studu, a rozesmáli se, šťastní a sami se sebou úžasně spokojení.

„Ale teď tu koupel potřebuju stejně nutně jako ty,“ zamumlala Jasmína slastně. Tělo měla kluzké potem a Glenkirkovými milostnými šťávami. Důraznost Jemmieho vášně by jí bohatě postačila jako důkaz, že jí byl věrný, pokud by ovšem o jeho věrnosti pochybovala.

Jemmie se ztěžka zvedl a pomohl na nohy i Jasmíně. „V životě jsem po žádné ženě netoužil tolik jako po tobě, drahoušku Jasmíno,“ přiznal se upřímně. „Nemůžu ti ani slíbit, že jako tvůj manžel budu po tobě toužit míň.“

Jasmína si vlezla do kádě a pokynula mu, ať se k ní připojí. „Ty mi lichotíš, Jamesi Leslie,“ prohodila.

„Vždyť jsem žena jako každá jiná.“

Hrabě z Glenkirku se rozesmál. „Ty nikdy nebudeš jako každá jiná, moje nejdražší Jasmíno,“ řekl jí. „Tak, madam, a teď mi rač umýt záda, jak se sluší na řádnou manželku, a potom tě za tvou námahu odměním.“

Jasmína se zahihňala. „Ale já ještě nejsem tvoje manželka, můj lorde. Dala bych přednost tomu, kdybyste mě odměnil jako řádnou milenku. Jak se mi doneslo, milenky si užijí mnohem víc zábavy než manželky.“

„Ne v mém domě!“ odsekl zlomyslně.

Do komnaty vešel Adali v doprovodu Rohany a Toramalli. Nesl stříbrnou mísu plnou navoněné vody a náruč malých bílých lněných žínek. To všechno odnesl do ložnice. Komorné přinesly podnosy s jídlem, jež úhledně vyrovnaly na čtvercový stůl.

„Oooch,“ vzdychla si Jasmína. „To je ale krásná vůně! Co jste pro nás vybraly?“ Vylezla z kádě, aby ji Rohana mohla osušit.

„Kuchařka vám posílá kousek ode všeho a dohromady je toho spousta,“ usmála se Rohana, otřela svou paní do měkké osušky a začala ji pudrovat. „Myslí si, že pán ocení dobrou večeři, když má za sebou tak dlouhou cestu. Vyprávěl nám o tom Fergus More, který se zrovna teď cpe v kuchyni.“ Pomohla Jasmíně do smetanově bílého županu. Potom šla pomoci Toramalli, jež dosucha otírala lehce rozpačitého lorda Leslieho, jenž si pořád ještě nestačil zvyknout na novinku, že při koupeli mu pomáhají hezké ženy.

Jasmína začala zvědavě zvedat poklice na mísách. Byla tam mísa plná čerstvých ústřic v drceném ledu a mořské vodě, hnědá hustá vinná omáčka s dušeným králičím masem a mušlemi, mrkví a mladým hráškem pečený kapoun, pstruh velký tak zrovna pro dva, dušený v páře z bílého vína a uložený na podestýlce ze svěží řeřichy, malá šunka, miska křehkého hlávkového salátu před

chvilkou natrhaného v kuchyňské zahrádce, bochník chleba ještě teplý z pece, cihlička sladkého másla, čtvrtka pikantního brieského sýra a nakonec miska drobounkých čerstvých jahod se džbánem kyselé devonské smetany. Jasmína spokojeně zabroukala. „Vyřid paní Davisové, že večeři vybrala a připravila skvěle, Adali,“ požádala Jasmína.

„Přejete si, abych vás obsluhoval?“ zeptal se komorník.

„Ano,“ překvapila ho Jasmína. „Pošli podomky, ať vyprázdní káď a odnesou ji. Hned potom se pustíme do jídla.“

Přiběhli podomci, každý se dvěma vědry. Za okamžik byla káď prázdná a její boční vypouštěcí otvor zase pečlivě ucpaný. Rohana a Toramalli prostřely stůl před krbem v saloně a Adali obsluhoval pána a paní při večeři. Když jim každému bohatě naservíroval ode všeho, vzdálil se i s oběma komornými. James Leslie jedl se zdravou chutí stejně jako Jasmína. Několikrát si dolil pohár vínem a zanedlouho začal pod vlivem hřejícího ohně, vynikajícího jídla a únavy z celodenní jízdy podřimovat.

„Pojď,“ zvedla se Jasmína, „potřebuješ se prospat, můj milý lorde.“ Odvedla ho do ložnice, kde se zhroutil do postele a usnul skoro ještě dřív, než se hlavou dotkl polštářů. Jasmína se shovívavým úsměvem prohrábla oheň, přehodila přes hraběte přikrývku, vlezla si do postele a přitulila se k němu. Hrabě ji i ve spánku instinktivně objal paží a pevně ji k sobě přivinul.

Když se hrabě z Glenkirku ráno probudil, slunce už dávno zářilo na obloze a Jasmína byla oblečená. Adali

mu podal misku kouřícího čaje a James Leslie ke svému velkému překvapení zjistil, že ten nápoj je nesmírně osvěžující. Zatímco mu komorník pomáhal s oblékáním, Jasmína spokojeně švitořila.

„Dnes musíme jít ke dvoru a dát králi a královně na shledanou, Jemmie. A hned zítra se můžeme vypravit na Queen´s Malvern. Služebnictvo už balí zavazadla. Vezmu je všechny s sebou, babička pro ně práci jistě najde. Tady je po tolika letech poctivé služby nechci nechat a v tomhle domě je už potřebovat nebudu, protože nemám v úmyslu někdy se sem vrátit. Greenwood House uzavřu a možná ho i prodám, protože jednou bude patřit mně.“

„Jenže když ho prodáš,“ upozornil ji hrabě, „pak ti členové tvé rodiny, kteří do Londýna budou jezdit rádi, nebudou mít kde bydlet, Jasmíno.“

„Tak ať se ubytují v Lynmouth House,“ odpověděla.

„Ty bys pustila tetičku Willow do jedné arény se strýčkem Robinem?“ zažertoval. „Co když oba budou muset být v Londýně současně?“

Jasmína se na okamžik zamyslela, a potom vybuchla smíchy. „Tak dobře, Jemmie, ale dům zavřu. Když ho někdo bude chtít použít, otevře si ho sám a bude i platit náklady. Nechám tu jen vrátného s manželkou, aby na dům dohlédli a starali se o park. A teď si pospěš s oblékáním, můj lorde!“

„Jenže já mám zase hlad!“ postěžoval si Glenkirk.

„Nejdu nikam ani na krok, madam, dokud nedostanu zase pořádný dlabanec.“

„Toramalli, dones pro lorda Leslieho něco k snědku!“ poručila Jasmína. Když se objevilo jídlo, pustila se do něho stejně dravě jako James Leslie.

Před vchodem do Greenwood House zastavil kočár a Glenkirk s Jasmínou se rozjeli směrem k Whitehallskému paláci. Oba byli oblečeni přepychově, ale usedle. Hrabě měl jezdecké kalhoty ze zeleného hedvábí a prostřihy v kabátci mu prosvítala krémová a zlatá látka. Jasmína byla v šatech z jablkově zeleného a zlatem protkávaného brokátu se smetanově bílým krajkovým límcem a s náhrdelníkem ze zlata a topasů.

Když vstoupili do síně, král se rozzářil radostí.

„Jemmie!“ zvolal. „Jak vidím, vrátil jste se úplně v pořádku!“

Hrabě z Glenkirku se poklonil a Jasmína způsobně poklesla v kolenou, přičemž kolem sebe půvabně rozestřela sukně jako vějíř.

„Ano, vrátil, můj panovníku, a s radostí vám oznamuji, že Skotsko dychtivě čeká na návštěvu Jakuba Stuarta,“ odvětil James Leslie. „A ted bych se s vámi, Vaše Veličenstvo, rád rozloučil, stejně jako s jejím Veličenstvem. Za několik dní se žením a musím se vrátit na Queen´s Malvern dřív, než pro mě stará paní hraběnka vyšle pátrací komando.“

Král přikývl. „Lady Lindleyová se vyjádřila velmi jasně, koho si vybrala za manžela. Jste to vy, Jemmie, a nikdo jiný. Říkám to správně, madam?“ obrátil se král rozverně k Jasmíně.

„Říkáte, můj panovníku,“ přisvědčila Jasmína pokorně.

„Ha!“ vyštěkl král. „Ale ani zdaleka jste nebyla takhle pokorná, když jste to oznamovala celému světu a zlomila nebohému Piersu St. Denisovi srdce. Teď abych mu vymyslel dárek, který se cenou rovná vám, a nemám tušení, co tomu nešťastnému mládenci nabídnout.“

„Pravda je sice taková,“ vzal si hrabě z Glenkirku slovo dřív, než Jasmína stačí vyplesknout něco, čím by si zavařila potíže, „že moje nevěsta je klenot nevyčíslitelné ceny, ale cokoliv Vaše Veličenstvo rozhodne darovat markýzi z Hartsfieldu jako náhradu, bude se její ceně rovnat, neboť oboje pochází z dobroty Vašeho Veličenstva.“

Po lichotce Jamese Leslieho se král nepatrně pousmál. Dobře pochopil, že to měla být jemná výtka, ale na druhou stranu tohle veřejné prohlášení hraběte z Glenkirku přinutí jeho miláčka Pierse St. Denise přijmout cokoliv, co mu Jakub Stuart vybere jako náplast na bolístku. „Budete mi chybět, Jemmie.“ Potom král dodal jménem celého dvora: „Všechny nás velice mrzí, že odjíždíte, ale chápeme, že jinak to není možné.“

„Oba zůstáváme oddanými služebníky Vašeho Veličenstva. Kdykoliv budete potřebovat, jsme k vašim službám,“ poklonil se hrabě.

„Tak, tak.“ Král se zvedl. „Pojďte se mnou, Jemmie Leslie. Podrobnou zprávu o vaší cestě si vyslechnu v soukromí.“ Podíval se na Jasmínu. „Aspoň vám tak dopřejeme dost času rozloučit se s přáteli, viďte, madam?“

Jasmína opět udělala pukrle. „Děkuji, Vaše Veličenstvo,“ vydechla.

„Až budeme hotovi, vrátím se pro tebe,“ řekl hrabě Jasmíně. „Snaž se zatím vyhýbat problémům, drahoušku Jasmíno, abych se v klidu mohl věnovat Jeho Veličenstvu, ano?“ Poslal jí vzdušný polibek a zamířil za králem, jenž už vycházel ze síně.

Královna Glenkirka zaslechla a tiše se rozesmála. „Ten vás má ale přečtenou, že, moje drahá? Pokud se navzájem nezabijete, mohlo by se z toho vyklubat docela zajímavé manželství!“

„Vaše Veličenstvo mi bude scházet,“ přiznala se Jasmína tiše. „Tady u dvora jste pro mě znamenala jedinou přátelskou duši, madam.“

„Opravdu? Copak já nejsem také váš přítel?“ zeptal se George Villiers a předstíral, že je zkrušený žalem. Stál mezi trůny krále a královny.

Ted přišla se smíchem řada na Jasmínu. „Ach Steenie, samozřejmě, že i vy jste můj přítel. Moc ráda bych na vlastní oči viděla, jak šplháte do závratných výšin, ale slíbíte mi, že pokud vám občas pošlu dopis, odepíšete mi a vylíčíte mi všechna svá vítězství?“ Podala mu ruku.

„Slyšela jsem, že kdysi byl můj strýček Conn považován za nejhezčího muže u dvora. Věřím, pane, že vy teď nosíte tenhle titul. Nebyl však tolik opatrný, jak zřejmě jste a budete vy. Královna ho musela honem oženit, aby ho uchránila před potížemi.“

George Villiers uchopil tu elegantní ručku a dobře si povšiml, že Jasmíniny prsteny musejí mít větší hodnotu než králův celoroční příjem. Políbil ji na útlé prsty a pravil: „Na moje přátelství se můžete vždy spolehnout, madam, a pokud budete tak laskavá a vyšetříte si čas na

krátký dopis, zaručeně vám dlouze odepíšu a vylíčím vám všechny ty nádherné dvorní klepy, o která vás život na venkově připraví. Skutečně hodláte trávit zimy ve Skotsku?“

Jasmína přikývla. „Ano.“

„Copak vy máte ráda mlhu a déšť?“ divil se.

„Proč?“

„Protože se tvrdí, že ve Skotsku je pořád mlha a skoro pořád tam prší. Nemám pravdu, Veličenstvo?“ obrátil se ke královně.

Přikývla na souhlas. „Ale na to si člověk zvykne,“ poznamenala.

„To je mi ale dojemná scénka!“ ozval se náhle u nich výsměšný hlas.

Jasmína poznala markýze z Hartsfieldu a ani se neobtěžovala ohlédnout. V očích se jí však objevil hněv.

„Dobrý den vám přeji, Vaše Veličenstvo,“ pozdravil Piers St. Denis a okázale přitom ignoroval George Villierse.

„Dobrý den, můj lorde,“ odvětila královna zdvořile, ale v duchu si položila otázku, co tady markýz vlastně pohledává. Pravděpodobně chce vyvolat skandál. Uvědomila si, že ten člověk nedokáže přijmout porážku.

„Kampak zmizel váš milenec, madam?“ zeptal se markýz sžíravě.

„Můj lord je s králem, ale nevidím, že by vám po tom něco bylo, pane,“ odpověděla Jasmína a ani se neobtěžovala věnovat St. Denisovi jediný pohled.

„Nepochybně mu král právě oznamuje, že toho vašeho malého levobočka musí dát do výchovy někomu jinému, kdo je pro tento úkol mnohem vhodnější,“ sdělil jí markýz nenávistně. „Já osobně jsem požádal o svěření toho dítěte do své péče, a byl bych skvělý poručník, madam. Mohl bych ho totiž vychovávat tady u dvora s jeho prarodiči a strýcem, kteří by na něj měli ten nejlepší vliv. Tak by aspoň nemusel odjet do té skotské divočiny, kde by určitě vyrůstal jako barbar a ne jako princův syn.“

Jasmína zbledla jako stěna. Konečně se obrátila a zabodla oči do St. Denisovy pohledné tváře. „Vhodnější? Vy se považujete za vhodného k výchově mého syna? Vy? Člověk, který nemůže, jak jsem se dozvěděla, načerpat u ženy rozkoš jinak, než že ji trýzní? Zabila bych vás a zabila bych každého, kdo by se mi pokusil vzít malého Charlese nebo kterékoliv jiné z mých dětí!“ zavrčela Jasmína s očima rozhořelýma nenávistí. „Vy, můj lorde, nejste vhodný pro výchovu žádného dítěte!“

Markýz z Hartsfieldu při odhalení neřesti, kterou považoval za dobře utajenou, zrudnul dokrvava. Než stačil na Jasmínu znovu zaútočit, konejšivým hlasem se ozvala královna.

„Jasmíno, drahá moje, neposlouchejte ho. Král nedá St. Denisovi vychovávat ani jedno z vašich dětí. Více než dobře totiž zná všechny markýzovy slabé stránky a hříšky.“ Položila mladší ženě ruku na rameno, aby svou útěchu ještě zdůraznila. Potom se rozhněvaně podívala na markýze. „Pane, dovolujete si přespříliš!“

St. Pierse ta výtka zarazila, ale ještě více rozdmýchala jeho vztek. „Pokud se poručníkem dítěte nestanu já, madam,“ sykl, „tak možná by vyhovoval hrabě z

Bartramu! Sám jsem slyšel, jak krále o tohle poručnictví žádá!“ Opět se ušklíbl na Jasmínu. „Lord Stokes vás považuje za necudu, madam. Tvrdí, že žena s tak smíšenou krví, jako je ta vaše, nesmí vychovávat syna křesťanského prince, a to bez ohledu na to, že ten maličký je parchant. Dokonce si troufl zpochybňovat i vaše dědické právo, protože matka vás vašemu otci porodila v době, kdy už byla provdaná za BrocCairna, milá lady Lindleyová! Takže levoboček jste i vy, nemám pravdu?“

Jasmína mu vrazila prudký políček a ten skvostný, velký, oválný diamant, jejž nosila na prostředníčku pravé ruky, rozřízl markýzi z Hartsfieldu tvář od koutku pravého oka až k pravému koutku úst. „Jsem právoplatná indická princezna, můj lorde!“ oslovila pak mrazivě a nepřirozeně klidně krvácejícího muže. „Obávám se, že z nás dvou jste parchant pouze vy. A teď vám opakuji, a měli by si to poslechnout všichni, které to zajímá, že zabiju každého, kdo by se mi pokusil vzít moje děti, kterékoliv z mých dětí. Jsem jejich matka. Sama jsem jejich poručník. Pro jejich výchovu neexistuje nikdo vhodnější než já!“ Tu se Jasmína na šokovaného markýze z Hartsfieldu usmála. „Bohužel, můj lorde, zřejmě už nikdy nebudete tak krásný jako před chvílí, než jste si dovolit mě takhle urazit. Taková škoda.“ Pak se Jasmína obrátila, uklonila se královně a zamířila ze síně na chodbu. Srdce jí vzteky bušilo jako zvon. Jak je možné, že Jakub Stuart jí znovu a znovu zasahuje do života? Přeslechla, že královna za ní cosi volá. Náhle jí svitlo v očích, protože do síně zrovna vstupoval hrabě z Bartramu a dokonce přiváděl svou manželku, jež se obvykle ve společnosti neukazovala.

Jasmína se jim postavila do cesty. „Kde berete tu drzost, že mi chcete ukrást syna, můj lorde!“ bezmála se rozkřikla. „Buďte si jistý, že ho do výchovy nedostane ani vy ani ta vaše puritánská pánbíčkářka!“ Potom hraběte hrubě odstrčila stranou a vyšla ze dveří.

Hraběnka z Bartramu se vyděsila té dračice s tyrkysovýma očima tak strašně, že se v mdlobách svezla k zemi. Byla by přísahala, že Jasmíně šlehají z očí plameny pekelné. Její manžel se zoufale snažil udržet manželku před pádem na podlahu, jenže Mary Stokesová už bohužel nebyla ta útlá dívenka jako zamlada.

Královně Anně to přišlo k smíchu. Dobře viděla, že veselí přemáhá i Steenie, ale nakonec se přece jenom oba ovládli. Královna podala krvácejícímu markýzovi svůj vlastní kapesníček. Kabátec měl však už stejně zničený.

„Tohle přežijete, můj lorde,“ poznamenala suše.

„Přeji si, abyste ji okamžitě uvěznili!“ vykřikl St. Denis trucovitě.

„Neuvězníme,“ odvětila královna důrazně. „Záměrně jste jí napovídal věci, které nejsou pravda, můj lorde. Udělal jste to pouze proto, abyste vyvolal scénu, jiný důvod nevidím. Zuříte, protože před vámi dala přednost Jamesi Lesliemu. Jistě, od mého manžela bylo pošetilé, že vám nabídl možnost ucházet se o Jasmíninu ruku, ale proč jste neměl kapku rozumu aspoň vy? Steenie odhadl situaci předem a chytře se z ní vyvlékl, ale vy ne! Jste chamtivý, a nelačníte pouze po bohatství lady Lindleyové, ale i po moci, kterou jste si sliboval od rozhodování nad jejími dětmi. Místo moci jste však dosáhl pouze prohry, a můžete mi věřit, že nic jiného si nezasloužíte. Ztratil jste moje přátelství, můj lorde. A

navíc se můžete spolehnout, že podrobně vylíčím králi tuhle vaši poslední zlomyslnost. Poradím manželovi, aby vám nesvěřoval žádné mladé děvče z dobré rodiny, můj lorde. Jen náš milý Bůh ví, jak by ve vašich rukou dopadla! A teď mi zmizte z očí!“

George Villiers mužně zachoval klid a mlčení, když sledoval, jak schlíplý markýz vypadl ze síně jako štvaný psy. Zvítězil jsem! pomyslel si nadšeně. Jsem vítěz a přitom jsem téměř nemusel hnout prstem! St. Denis je hlupák, který zničil sám sebe. Bylo nad slunce jasné, že ruku lady Lindleyové v žádném případě nedostane, ale pořád z toho mohl vyjít s bohatou manželkou, která by jistě skákala, jak on by pískal. A teď ale za všechnu svou snahu nezíská nic - a já se do toho ani nemusel plést! Nakonec už se neudržel a tiše se uchechtl.

„Ovládněte se, Steenie,“ napomenula ho královna šeptem. „Lišáctví vám totiž nesluší, pane.“

„Ano, Veličenstvo,“ odvětil George Villiers poslušně, ale srdce se mu vítězoslavně vznášelo až v oblacích.

Kapitola 12

„Copak jsem tě nevaroval, že máš o téhle věci mlčet, bratříčku?“ káral Kipp St. Denis markýze z Hartsfieldu.

„Ztratil jsi přízeň královny Anny a teď tě pravděpodobně zapudí i král. Tenhle skandál ti nevynesl nic a naopak tě vyšel draho. Chyběl vlásek, aby ti celý svět ležel u nohou, Piersi, nebo aspoň celý královský dvůr, a zahodil jsi tu celoživotní příležitost jen proto, abys ze msty

potrápil lady Lindleyovou, protože ta si dovolila vybrat za manžela někoho jiného než tebe. Otec odjakživa tvrdil, že jsi dětinský trouba.“

„A vidíš, byl to zrovna náš otec, kdo promrhal celé rodinné jmění, takže matka zemřela doslova v chudobinci!“ zavrčel Piers St. Denis. „A kromě toho, zdaleka ještě není nic ztraceno. Ještě pořád můžu poprosit krále o odpuštění. Pokud jde o prosby, začínám v nich být přeborník. A nezapomeň, že jsme náš plán ještě nedotáhli do konce.“

„Tuhle partii jsi prohrál!“ stál na svém Kipp. „Vévoda z Lundy zůstane u hraběte a hraběnky z Glenkirku.“

„Nezůstane, pokud bude král věřit, že zavraždili lorda Stokese,“ zašeptal markýz zlověstně. „A Jasmína nám těmi výhrůžkami zahrála krásně do ruky, Kippe, protože se veřejně zapřísáhla, že zabije každého, kdo by jí chtěl vzít děti. Až najdou Stokesovu mrtvolu, bude Jasmína první, koho budou z jeho vraždy podezřívat, a Leslieho budou všichni považovat za jejího komplice. Chlapce jim seberou a ti dva pak zaručeně budou hnít v Toweru spolu se Somersetem a tou jeho dračicí.“

„I kdybys toho dosáhl, není vůbec jisté, že by vévodu z Lundy dali právě tobě, zvlášť když ti královna tak veřejně vyjádřila svou nepřízeň. Piersi. Snaž se usmířit si ho co nejrychleji, než budeš muset opustit dvůr. Urvi z té prohry aspoň malé vítězství!“

„To dítě dostanu! Měl jsi vidět, jak zlomyslně se tvářil ten grázl Villiers, Kippe. Kdyby tam nebyla královna, tak bych ho snad probodl! To dítě mít musím, Kippe! Jeho příjem by pro nás znamenal záchranu! Jako bys nevěděl,

jak málo peněz nám zbývá. Nechci odejít od královského dvora a vrátit se do Hartsfieldu. Já ten zatracený venkov k smrti nenávidím! Chci zůstat tady, v samém středu vesmíru, kde se děje tolik vzrušujícího! Kdo není u dvora, ten nežije, Kippe!“

„Nemáme však dost peněz, abychom tu mohli zůstat donekonečna, Piersi,“ připomněl mu bratr. „Pokud z toho nevyzískáš bohatou nevěstu, jsme zruinovaní! Kvůli tomu jsme přece původně přišli ke dvoru. A že tě král vyznamenal svou přízní, to byl dar přímo od Boha. Potřebuješ bohatou manželku, abys mohl opravit Hartsfield a ještě zůstat u dvora. Bez toho jsme ztraceni. Bohužel, jedinou naději pro získání bohaté nevěsty zůstává král. Jsi teď navztekaný a toužíš se pomstít hraběti Glenkirkovi a lady Lindleyové. Plně tě chápu a je možné, že jednoho dne se své pomsty dočkáš, ale teď na ni není vhodná doba.“

„Tys měl za úkol sledovat hraběte z Bartramu, Kippe,“ poznamenal markýz, jako by jeho starší bratr vůbec nic neřekl. „Chodívá někdy v noci z domu? To by byla nejlepší příležitost, kdy ho sejmout. Musíme to udělat sami, aby u toho nebyli žádní svědci.“

„Na provádění tak těžkých zločinů není vhodná chvíle, Piersi,“ zkoušel Kipp naposledy vymluvit sourozenci jeho rozhodnutí. „Musíš počítat s tím, že teď, když se hrabě Glenkirk vrátil ze Skotska, odveze lady Lindleyovou co nejrychleji do hrabství Worcestershire, kde má sídlo její babička. Tam totiž mají mít svatbu.“

„V tom případě zabijeme hraběte z Bartramu ještě dnes,“ rozhodl se markýz z Hartsfieldu neústupně.

„Glenkirk a ta jeho mrcha tu do zítřka jistě zůstanou.“

Kipp St. Denis si uvědomil, že bratr si to žádným způsobem nedá vymluvit. Plán byl dost nejistý, ale Piers se ho bude držet a Kipp mu jen těžko může odmítnout pomoc, naopak, musí to být právě on, kdo zajistí, aby s tím zločinem nikdo nespojoval jméno markýze z Hartsfieldu. Král se pak možná dá přesvědčit, aby svému bývalému oblíbenci sehnal bohatou nevěstu, která je zachrání. Ani na zlomek vteřiny však Kipp nevěřil, že by získali poručnictví nad malým vévodou z Lundy. Královna měla na svého manžela mnohem větší vliv, než mladíci obklopující Jakuba Stuarta vůbec tušili. A právě tady se jeho bratr dopustil největší chyby. Odmítal to uznat a proto si královnu Annu nakonec znepřátelil. To Villiers byl jiný lišák, dokonale odhadl situaci a postupoval moudře. Kipp nejlíp věděl, jak domýšlivě a zbrkle se umí Piers chovat. Všechno to povede k jedinému výsledku, a sice že markýz sám pochopí, že u dvora mu nekyne žádná budoucnost. Vrátí se spolu domů, ale je nutné, aby je doprovázela i bohatá dědička.

Druhý den ráno, sotva král vstal a vyčural se do stříbrného nočníku, který mu podržel jeden z komořích královské ložnice, dozvěděl se novinu, že za úsvitu našli zavražděného hraběte z Batramu ležet před vchodem do svého sídla. Pro Jakuba Stuarta to znamenalo hluboký šok. Dožadoval se okamžitého vysvětlení, ale řekli mu, že nikdo o tom nic neví.

„Jak ho zabili?“ vyptával se král.

„Nožem, můj panovníku, nožem zkušeně vraženým do žeber, takže má probodnuté srdce,“ zněla odpověď.

„Majordomus tvrdí, že žádný výkřik neslyšel.“

„Kdo to spáchal?“ rozkřikl se král.

„Nikdo nemá tušení, sire.“

„Ale co dělal venku před bránou?“ nechápal král.

„Předpokládám, že byla noc, ne?“

„Lady Mary tvrdí, že těsně předtím, než si šli lehnout, doručili hraběti psaný vzkaz. Hrabě jí oznámil, že musí odejít kvůli naléhavé záležitosti a že se co nevidět vrátí. Řekl manželce, aby si šla lehnout, což ona jako poslušná manželka učinila. Když se ráno probudila, zjistila, že manžel se ještě nevrátil, a poslala sluhu k majordomovi s dotazem, zda neviděl jeho lordstvo.

Majordomus si pamatoval, že pouštěl lorda Stokese na ulici a díval se za ním, dokud mu nezmizel za rohem. Nic však nezahlédl a nic nezaslechl. Při čekání na pánův návrat zpola podřimoval. Když dostal vzkaz od své paní, vyšel ven a za rohem našel ležet mrtvolu lorda Stokese,“ dozvěděl se král.

„A kde je ten vzkaz, který hraběte z Bartramu vylákal z bezpečí domova?“ naléhal král. „Kde je?“

„Nemůžou ho najít, Vaše Veličenstvo. Lady Mary ví s určitostí jen tolik, že ho nehodila do ohně. Myslí si, že hrabě si vzkaz strčil do kapsy, ale jistotu nemá. V kapse mu však nic neobjevili.“

„Jak se zdá,“ povzdechl si král, „tak náš nebohý Dickie měl nepřátele. Ale kdo by mohl stát o jeho smrt?“

„Lady Lindleyová tvrdila, že by zabila každého, kdo by jí vzal děti, můj lorde!“ žalovalo tenkým hláskem královo páže. „Já ji slyšel!“

V královské ložnici se rozeznělo přitakávání dvořanů, zatímco komoří pomáhal králi s oblékáním. „Ano!“ „Já to taky slyšel!“

„U našeho dvora tohle slyšel každý,“ uchechtl se král.

„Má sice vášnivou povahu, ta Jasmína Lindleyová, ale nevěřím, že by dokázala přivodit nebohému Dickiemu smrt. Neměla k tomu sebemenší důvod, mládenci.“

„Ale vykládalo se, že dáte vévodu z Lundy hraběti z Bartramu na vychování, můj panovníku,“ ozval se jeden z dvořanů.

„Ty pověsti byly zhola nepravdivé,“ oznámil král.

„Když lady Lindleyová vyběhla ze síně, rozhněvaně vpadla do mých soukromých komnat a vymáhala na mně přiznání, jestli to skutečně mám v úmyslu. Ujistil jsem ji, že to není pravda a že se nemá čeho bát. Její děti patří pouze jí a vychovávat je bude výhradně ona. Mezitím jsem s Glenkirkem probral všechny důležité náležitosti, proto jsem mu nařídil, ať ji odvede domů, ožení se s ní a pořídí jí řádku synů, aby ji zabavil,“ dodal král se samolibým pochechtáváním.

„Kromě toho,“ doplnil George Villiers, „je lady Lindleyová útlá žena a nemá podle mého soudu mnoho sil. Jak by dokázala chudáka Stokese přemoci, aby mu mohla vrazit dýku do srdce? Mohla by ho nanejvýš poranit, ale podle hlášení byl ten nůž vražený do hraběte zkušeně, takže způsobil okamžitou smrt. Která žena ovládá tenhle trik, pánové?“

„Je cizinka,“ připomněl jeden z dvořanů, „a taky nezapomínejte na toho jejího sluhu v turbanu. Mně připadá jako nebezpečný chlapík.“

„Lady Lindleyová je Angličanka bez ohledu na to, kde se narodila,“ prohlásil král. „Já jsem králem Anglie a přitom jsem se narodil ve Skotsku. A pokud jde o jejího komorníka Adaliho, ten jí je sice oddaný, ale do vraha má daleko. Je to eunuch, pánové, a je všeobecně známo, že vykastrovaní muži nejsou žádní násilníci a povahou připomínají spíš milé dívky. Tak, tak, vážení, Adali to být nemohl.“

„Tak kdo to tedy byl?“

„Možná bychom si měli položit otázku, kdo by na smrti lorda Stokese vydělal,“ navrhl George Villiers. „Kdo si může slibovat, že odklizením hraběte z Bartramu něco získá.“

„Steenie,“ pravil král, „musíte jít promluvit s vdovou po nebohém Dickiem a zjistit, jestli by nemohla nějak přispět k vysvětlení celé záležitosti.“

Ale George Villiers nedokázal z Mary Stokesové vytáhnout nic užitečného. Ta nešťastnice přesvědčila sama sebe - s vydatnou pomocí kněze, který tam byl přítomen - že za smrt Richarda Stokese nese zodpovědnost výhradně Jasmína Lindleyová. Králův oblíbenec vysvětlil zpola hysterické vdově, že podle králova názoru to Jasmína nezavinila, a uvedl i důvody, jež její vinu vylučovaly.

„Lady Lindleyová neměla sebemenší důvod vašemu manželovi ublížit, madam,“ ujistil ji. „Nic proti němu neměla.“

„A-ale vždyť mému Dickonovi vyhrožovala, protože král nám chtěl svěřit vévodu z Lundy, abychom mu dali slušné vychování,“ plakala lady Mary.

„Než včera odešla lady Lindleyová od dvora, král jí sdělil, že na těch pověstech není ani zlomek pravdy. Já sám byl u toho, když jí sliboval, že chlapec zůstane u své matky a otčíma. Znovu vám opakuji, že lady Lindleyová neměla důvod vraždit. Král jí věří. V téhle záležitosti je Jasmína Lindleyová zcela nevinná.“

„Královu slovu musíte věřit, má dobrá paní,“ obrátil se k Mary Stokesové kněz. „Jakub Stuart sice zbloudil od pravé víry, ale jinak je to dobrý muž.“

„Ale pokud mého Dickona nezabila ta strašná ženská, pastore Goodfellowe, kdo to tedy byl?“ kvílela vdova.

„Na to já vám neodpovím, paní, ale Bůh zná toho hříšníka a potrestá ho věčným ohněm pekelným! Musíte tyhle starosti přenechat těm, kteří jsou schopnější je vyřešit lépe než vy, madam. Ted byste měla myslet na vlastní spásu, protože smrt může přijít ve chvíli, kdy ji nejméně čekáme, jako přišla k lordu Stokesovi. Musíte být připravená setkat se se svým Stvořitelem, lady Mary,“ kázal pastor přísně.

Puritán, uvědomil si George Villiers, a navíc jeden z těch nebezpečných. Zajímalo by mě, jestli tu vraždu nemá na svědomí právě on. Byl jsem u toho, když Richard Stokes sděloval Jeho Veličenstvu, že manželčina kněze vypakoval z domu. A lord Stokes nebyl žádný lhář. Ale teď je po smrti, jeho tělo ještě ani nevychladlo a tenhle puritán už rozkazuje v jeho domě. Stokes si jistě dal na stará kolena něco stranou. Část z toho teď dostane vdova a puritánský kněz by to možná rád urval pro financování svých dalších cílů. Asi bych měl o tom informovat krále a nový hrabě z Bartramu by měl co nejrychleji přijet do Londýna, aby ochránil svou matku.

Ještě před večerem pastora Simona Goodfellowea zatkli a dopravili do Toweru, kde ho vyslýchali ve věci vraždy hraběte z Bartramu. Pastor popřel jakoukoliv účast na smrti Richarda Stokese a na své nevinně trval i po lehčím stupni mučení na skřipci. Ověřili si jeho alibi a skutečně, strávil celou noc na modlitbách v rodině, jejíž jediný syn vážně onemocněl. Za úsvitu dítě zemřelo a kněz odešel, protože pro něho poslala sluhu hraběnka z Bartramu. Bylo tedy zřejmé, že ve vraždě hraběte nemohl mít prsty.

„Máme ho propustit?“ zeptal se velitel stráže George Villierse, který na žádost Jeho Veličenstva přišel do Toweru.

„Ještě ne,“ odpověděl. „Že to je puritán, o tom nemůže být pochyb. Zmrskejte ho, týden ho tu držte o chlebu a vodě, pak ho zmrskejte nanovo a nechtě ho běžet. Mezitím stačí do Londýna dorazit nový hrabě z Bartramu a jeho matka bude před typy, jako je pastor Goodfellowe, zcela v bezpečí.“

„Ano, můj lorde,“ zasalutoval velitel stráže.

George Villiers se s pokývnutím odvrátil a v duchu si přiznával, jak moc se mu zamlouvá oslovení můj lorde. Uvědomoval si, že musí být trpělivý. Královna řekla, že do Vánoc, a Villiersovi bylo jasné, že ona to musí vědět. V životě by mu teď klapalo všechno báječně, kdyby se Piers St. Denis nesnažil vetřít se opět do přízně Jeho Veličenstva. Villiers věděl, že markýz potřebuje bohatou manželku, a že mu ji může sehnat pouze král. Královna však dávala dobrý pozor, aby se do rukou Pierse St. Denise nedostalo žádné slušné děvče.

„Říká se o něm, že má nepřirozené choutky,“ sdělila králi. „Dozvěděla jsem se, že o své ženy se dokonce dělí s tím svým darebáckým nevlastním bratrem, Jakube. Těžko mu můžeme svěřit nějakou nebohou nevinnou dívenku!“

„Jenže já se ho nemůžu zbavit, dokud mu neseženu manželku!“ stěžoval si král své rozhněvané manželce.

„Ale samozřejmě že můžeš!“ odsekla královna.

„Koneckonců, můj lorde, jsi přece král! Copak tvé slovo není zákon?“

„Jenže já toho mládence celé měsíce zahrnoval svou přízní, Annie. Když ho pošlu pryč s prázdnýma rukama, bude to vypadat, že se mu mstím, a to nedovolím. Musím mu sehnat manželku!“

„A co třeba nějakou zámožnou vdovu?“ navrhl George Villiers. „Samozřejmě dost mladou, aby mu ještě mohla porodit dědice, ale na druhou stranu dost starou, aby se nedala zastrašit ani jedním z bratrů.“

„To je ono!“ vykřikl král nadšeně. Obrátil se k manželce. „Ten výběr svěřím do tvých rukou, Annie, ale nevěsta musí mít zlato a schopnost dát mu děti.“

„Jak si přejete, můj lorde. Splním vaše přání, ale kdyby mělo být po mém, poslala bych ho domů jako žebráka,“ zabručela královna. „Vašemu markýzovi totiž nevěřím, co by se za nehet vešlo. Trochu moc okatě se snaží hodit obvinění ze Stokesovy smrti na Jasmínu a Jamese Leslieho.“ Královna se zvedla z křesla. „Příliš touží po pomstě a nikdo mi nevymluví, že se pořád ještě nevzdal naděje, že získá do péče našeho vnuka.“

„No, no, Annie,“ konejšil ji král, „je to sice přecitlivý mladík, ten náš Piers, ale já věřím, že má dobré srdce. Je pouze zklamaný, že prohrál u lady Lindleyové.“

„Král je a vždycky byl přehnaně dobrosrdečný,“ řekla královna Georgi Villiersovi později večer.

„Představovala jsem si, že touhle dobou už bude St. Denis dávno vykázaný ode dvora. Jak se mu mohlo podařit vetřít se opět do královy přízně, Steenie?“

„Měl na to čas, zatímco já pro Jeho Veličenstvo vyřizoval záležitost s tím puritánským pastorem,“ vysvětlil George Villiers královně. „Domnívám se, že král se cítí provinile, že St. Denisovi vůbec navrhl, aby se zkusil lady Lindleyové dvořit, takže teď mu chce tu křivdu vynahradit, aby o něm markýz neměl špatné mínění. St. Denis byl dokonce natolik horlivý ve zdůrazňování Glenkirkovy možné viny na smrti lorda Stokese, že král nadiktoval pro Jamese Leslieho a jeho manželku dopis se žádostí, aby neodjížděli z Anglie, dokud se celý ten případ nevyřeší. Potom si markýz vzal ten králův dopis k sobě s tím, že osobně zajistí jeho doručení na Queen´s Malvern. Mám dojem, že to je přesně ten svatební dar, který nevěstu a ženicha potěší nejvíc,“ dokončil Villiers.

„Darebák jeden lotrovská!“ ulevila si královna. „Moc dobře si umím představit, co si Jemmie s Jasmínou po přečtení takového dopisu budou myslet! Ale doufám, že všechno bude v pořádku aspoň do podzimu, kdy se chtějí přestěhovat do Skotska.“

„Kdy mají svatbu?“ zeptal se Villiers.

Královna Anna chvíli přemýšlela. „Propána, myslím, že právě zítra, Steenie. Zítra je přece patnáctého června, nemám pravdu?“

„Máte,“ přikývl Villiers.

„Takže svatba je zítra. Jen doufám, že budou spolu šťastní. Jasmína už zažila tolik trápení, které jinou ženu nepotká za celý život. Přála bych jí štěstí. Náš Jindřich by jí to také přál, Bůh buď milostiv jeho milé duši.“

„Amen,“ dodal George Villiers, který znal prince Jindřicha pouze z vyprávění. „Kéž lady Lindleyovou a lorda Leslieho čeká dlouhý a šťastný společný život!“

„Amen, Steenie,“ opakovala královna.

„Dlouhý a šťastný život, moji drazí,“ pronesl Robin Southwood, hrabě z Lynmouthu, když pozvedal číši k přípitku na počest své neteře a Jamese Leslieho.

Jsem opět manželka, pomyslela si Jasmína a s blaženým úsměvem přijímala přípitek a přání všeho dobrého od členů své rodiny. Když před anglikánským knězem potřetí v životě skládala svatební slib, Jasmína se v duchu modlila, aby její třetí manželství neskončilo tragédií jako ta dvě předchozí. Usilovně se snažila věřit tomu, o čem ji přesvědčovali Jemmie i její babička - že smrt Džamala Chána a Rowana Lindleye byla nešťastná náhoda, nic víc. Měli pravdu? S oběma předchozími manžely byla šťastná a teď dostala třetí příležitost. Je trojka její šťastné číslo? Jasmína Leslieová prosila Boha, aby tomu tak bylo.

„V životě jsem neviděl krásnější nevěstu, lásko,“ pošeptal jí hrabě z Glenkirku do ucha.

„Však už v tom mám dost praxe,“ poškádlila ho s rozzářeným úsměvem.

Vyšli z malé kaple na Queen´s Malvernu. Opět, jako při Jasmínině svatbě s Rowanem, ty čtyři vyřezávané dubové lavice zdaleka nestačily, aby pojmuly celou rodinu, takže mnoho lidí zůstalo stát v uličce a další se nevešli dokonce ani do kaple a tísnili se na chodbě. Svatební obřad s Rowanem se odehrával za úsvitu a okny z barevných sklíček dovnitř proudily paprsky vycházejícího slunce a pestrými barvami zalévaly oltář s pokrývkou z irské krajky, oslnivě se odrážely od zlatých křížů a vysokých svícnů. Dnes se však svatební obřad konal v pravé poledne a venku se snášel jemný déšť. Někteří z hostí o tom prohodili poznámku v obavách, aby to neznamenalo smůlu, ale Jasmína tyhle pověry se smíchem zavrhla. Obě první svatby se odehrávaly za toho nejkrásnějšího počasí a obě manželství skončila manželovou násilnou smrtí. Zatažená obloha jí dělala ty nejmenší starosti.

Svatební hostina, jež se původně měla konat v zahradách před domem, se kvůli dešti přesunula do hlavního sálu. Sloužící bleskově roznášeli jídlo a pití. Skye na oslavách v ničem nešetřila. Protože bylo léto, dostavily se všechny její děti, aby na vlastní oči zhlédly sňatek své neteře s hrabětem z Glenkirku. Z Irska dorazil dokonce i Ewan O´Flaherty s manželkou Gwyneth Southwoodovou. Pánovi z Ballyhennessey bylo devětapadesát a byl to mohutný rudolící muž s ocelově šedými vlasy. Byl to obyčejný irský venkovský šlechtic a byl s touhle rolí vrcholně spokojený. Jeho bratr

Murrough, nyní osmapadesátilý, už konečně dal sbohem životu na moři a lebedil si v Devonu, kde dohlížel na příjezdy a odjezdy malého obchodního loďstva O´Malley-Smallů. Joan Southwoodová, jeho manželka, byla ráda, že po tolika letech má manžela konečně doma. Pravdou však bylo, že navzdory svým ustavičným toulkám stačil Murrough se svou zbožňující manželkou zplodit tři syny a tři dcery.

Willow, hraběnka z Alcesteru, a její manžel James Edwards přijeli už před několika dny se čtyřmi ze svých osmi dětí, jejich třemi partnery a několika vnoučaty. Svobodný už byl pouze jejich nejmladší syn William, ale tomu bylo nakonec teprve dvacet. Ze všech Willowiných dětí jako jediný prozrazoval vzhledem svého španělského předka a nesl výraznou podobu Willowina otce. Už jen pohled na něho vracel Skye o desítky let nazpátek, kdy bývala hýčkanou manželkou muže známého pod jménem Khalid el Bey, Velký prostopášník města Alžíru, jenž byl ve skutečnosti španělský psanec. Willow se samozřejmě o otcově barvité minulosti nikdy nic nedozvěděla a považovala ho za obyčejného kupce, jenž se odcizil své rodině. Při pohledu na svou upjatou a dokonale anglickou dceru, jež se snažila všechno řídit a do všeho mluvit, si Skye zlomyslně usmyslela, že musí před smrtí o Khalidu el Beyovi povědět Willow pravdu. To by jí určitě kapku srazilo hřebínek.

Za pětapadesátiletou Willow šel Robin Southwood, hrabě z Lynmouthu, nyní dvaapadesátiletý, a jeho stále krásná manželka Angel. Potom následovala Deirdre Burkeová, sedmačtyřicetiletá, a její manžel lord Blackthorne, dále její bratr, šestačtyřicetiletý Padraic,

lord Burke s manželkou Valentinou. A úplně poslední šla Velvet de Marisco, hraběnka z BrocCairnu, dvaactyřicetiletá, se svým manželem Alexandrem Gordonem, hrabětem z BrocCairnu. Přivezli s sebou pět Jasmíniných nevlastních bratrů ve věku od patnácti do dvaadvaceti let. Mezi svatebními hosty byla i Sybilla, Jasmínina nevlastní sestra, hraběnka z Kempe, a její manžel Tom Ashburne, a s nimi i Jasmínin prastrýc Conn, lord Bliss, se svou manželkou Aidan. A jak se rozumělo samo sebou, pozvání dostalo i Jasmínino oddané služebnictvo - Adali, Toramalli a Rohana.

Willow nepřestávala otravovat své sourozence obavami, že konáním svatební hostiny ve velké síni se Skye vybaví smutné vzpomínky. Bylo to poprvé, co se sešla celá rodina od nečekané smrti Adama de Marisco, od níž uběhlo už pět a půl měsíce. „Je stará a mohlo by jí to ublížit!“ naříkala Willow, která si o matku dělala upřímné starosti.

„Tohle všechno ale navrhla ona sama, sestřičko,“ odvážila se připomenout mírná Deirdre. „Chtěla to právě takhle. Nemůže se přece nadosmrti vyhýbat velké síni jen proto, že v ní umřel tatínek, nemyslíš, Willow?“

Willow otevřela ústa, aby pronesla nějakou sžíravou poznámku, ale předstihl ji její bratr Robert Southwood.

„Willow,“ pronesl rozverně a přece vážně, „tys nikdy nebyla tak mladá jako naše maminka, a nejsi ani dnes.“

„Náš Robin mluví jako vždycky v hádankách,“ odbroukla Willow.

„Narodila ses jako stařena, Willow,“ řekl jí tedy na rovinu. „Maminka nikdy nezestárne jinak než věkem. V

srdci zůstává pořád mladá. Vždycky byla mladá a vždycky bude. Nežije pouze minulostí jako většina příslušníků její generace. Adam, Bůh požehnej jeho ušlechtilé duši, je mrtvý a není už mezi námi. Maminka ale zůstala naživu a žít bude až do dne, kdy ji Bůh povolá k sobě. Vím, že to myslíš dobře, ale neotravuj ji řečmi o svatební hostině v hlavní síni. Kde jinde by se to v takovém počasí mělo konat?“

„No, stejně nechápu, proč se s tím nadělá tolik cavyků,“ brblala Willow. „Koneckonců, je to Jasmínina třetí svatba a tohle je dům smutku.“

„Ty cavyky se tady dělají,“ ozval se James Edwards, Willowin manžel, ve vzácném výbuchu hněvu, „protože Adam by si to tak přál a moje paní Skye to moc dobře ví! A teď přestaň mlít pantem, moje drahá. Začínáš být nudná. Půjdu se teď projít do zahrad, madam, a ty mě laskavě doprovodíš.“

„Ale vždyť prší!“ namítala Willow.

„Spíš jenom mží,“ opravil hrabě z Alcesteru svoji manželku. „Tvé pleti to jenom prospěje, madam. Tak pojď,“ uchopil ji rázně za paži a téměř ji vystrčil z místnosti, kde se scházela rodina před svatební mší.

„Stihnem se vrátit včas na obřad, nemusíš se bát, moje drahá.“ Samozřejmě se vrátili a Willow se tvářila značně pokrotle.

Nyní se tedy rodina sešla v síni na Queen´s Malvernu, aby oslavila sňatek jedné ze svých členek. Stoly sténaly pod tíhou Skyiny velkorysé hostiny. Byl tam celý hovězí bok opečený venku na rožni, mísy dušeného jehněčího, kapouni ve švestkové omáčce, kachny v pomerančové

omáčce, obrovská venkovská šunka, křupavě zapečené paštiky z koroptvího a králičího masa, říční pstruzi na řeřiše, dva soudky ústřic v mořské vodě, úhoř v rosolu, mísy mladého hrášku, další mísy hlávkového salátu se zálivkou, kolo tvrdého čedaru a obrovský kus normandského zrajícího sýra, kamenné nádobky s nesoleným máslem a kulaté venkovské bochníky čerstvě upečeného chleba. K pití se nabízelo víno a pivo a mošt. A nakonec se podávaly červené jahody s kysanou smetanou a malé sladké oplatky, které se zapíjely velmi sladkým marsalským vínem, starý zvyk, jímž se k novomanželům přivolávalo štěstí.

Na počest a zdraví Jamese a Jasmíny Leslieových se u stolu proneslo mnoho přípitků, některé láskyplné a vřelé, jiné rozpustile nevázané. S každým dalším pohárem vína byla Jasmína stále sentimentálnější. Vzpomněla si na svou svatbu s Džamalem Chánem. Byla oblečená do nachu a zlata a oděv měla hustě posetý diamanty a rubíny, jak se na královskou mogulskou princeznu sluší. Tehdy jí bylo teprve třináct. Když se vdávala za Rowana Lindleye, měla na sobě svatební šaty, ve kterých se vdávala její matka i její babička - jablkově zelené hedvábí se zlatou výšivkou. Bylo jí šestnáct a půl.

Teď už se jí blížily pětadvacáté narozeniny a vdávala se za svého třetího manžela. Svatební šaty měla z těžkého, krémově bílého brokátu. Hluboký čtvercový výstřih měla vyšitý spirálami drobných perel, přes něž spadal mlžně jemný límec z krémové krajky. Živůtek se klínovitě zařezával do sukně trojúhelníkem s vyšitými stříbrnými pruhy. Sukně měla zvonový střih s útlým pasem. Rukávy byly široce nabrané, stříbrnými stužkami stažené do

několika balónků, v jejichž prostřizích prosvítalo opět stříbro. Manžety tvořily nadýchané kytice krajek. Pod šaty měla Jasmína několik vrstev hedvábných i plátěných spodniček a hedvábné punčošky vyšívané drobnými zlatými včelkami. Střevíčky z krémového brokátu měla vyšité perlami a do vysoko vyčesaných tmavých kadeří měla zapletené perlami vyšívané hedvábné růže a tenké stříbrné stužky.

„Zasnila ses?“ pošeptal jí manžel do ucha. „Pokud ano, tak doufám, že sníš o mně, drahoušku Jasmíno.“ James Leslie uchopil Jasmíninu ruku do obou svých dlaní a vtiskl na ni vášnivý polibek. Byl to nejšťastnější den v jeho životě. Velmi dobře si pamatoval, kdy ji spatřil poprvé. Přijel na Queen´s Malvern s králem, protože se soudilo, že ovdovělý hrabě z Glenkirku by mohl být vhodným manželem pro Sybillu Gordonovou, Jasmíninu nevlastní sestru, která si namlouvala, že je do něho poblázněná. Sotva ho však představili Jasmíně, vmžiku se do ní zamiloval až po uši. Od té doby uběhlo už deset let. Teď si tisknul ke rtům její ruku a něžně ji kousal do prstů. „Jak dlouho tu ještě musíme zůstat, aby to bylo zdvořilé?“ pošeptal jí.

„Ještě bude tanec,“ připomněla mu.

„Ach!“

„A určitě i něco pro pobavení,“ dodala Jasmína.

„Nemohli bychom si obstarat své vlastní pobavení?“ navrhoval jí nezbedně.

„Jemmie!“ pokárala ho zpola vážně. „Tahle svatba pro babičku tolik znamená! Musíš se naučit trpělivosti, můj lorde. Nesmíš se chovat, jako bychom tu smyslnou

rozkoš ještě nikdy neokusili.“ Zkusila odtáhnout ruku z jeho sevření, ale neúspěšně.

James Leslie ji zlomyslně políbil na každý prst zvlášť a potom stáhl její ruku pod stůl, kde si ji přitiskl na rozkrok. „Jak sama cítíš, madam, jsem po tobě celý vyhládlý. Vsadím se, že tvoje babička by moje rozpoložení plně pochopila.“

Byl ztopořený jako kámen a Jasmína se zoufale snažila zaplašit z tváří nezvaný ruměnec. Ruku však odtáhnout nedokázala. Minutku ho hladila a přitom se při vzpomínce na jejich mnohá předchozí milování až zavrtěla v židli. Nakonec se rozechvěla, protože i v ní začínala doutnat vášeň. „Můj pane!“ zaprosila tiše.

Tiše se zasmál. „Jsi na mě nažhavená stejně jako já na tebe, moje nejdražší Jasmíno. Tak dobře. Zatančíme si a podíváme se na některé z těch kratochvílí, které pro nás objednala tvoje babička. Ale až to bude všechno u konce, madam, odvedu si tě do postele a vyženu ti z hlavy myšlenky na cokoliv a kohokoliv jiného než na mě!“ Konečně pustil tu útlou ručku, kterou až dosud žárlivě věznil.

„Za tohle svoje zlobení mi draze zaplatíš, můj pane,“ slíbila mu zlověstně Jasmína a jen neochotně odtáhla dlaň od jeho vzdutého mužství.

„Navlas jako ty, drahoušku Jasmíno, za to, žes mě donutila čekat,“ vyhrožoval jí a zelenozlaté oči se nestydatě smály přímo do jejích tyrkysových zorniček.

„Bez ohledu na to, kolik let budeme mít po svatbě, nikdy se tě dost nenasytím.“

„To je odvážný slib, ale tys také odvážný muž, Jemmie Leslie,“ poškádlila ho Jasmína.

Náhle se místností rozlehl pronikavý vřeštivý zvuk. James Leslie zvedl chvatně hlavu. Do síně vešel muž v zeleném kiltu s úzkými červenými a bílými proužky, stejném, jaký měl právě na sobě James Leslie. V chůzi hrál na dudy a kráčel odměřeným, důstojným krokem. Zastavil se před tabulí, kde seděli svatební hosté, a hrál líbezně tesknou melodii. Když skončil, hluboce se před lordem z Glenkirku uklonil.

„Alpin More!“ vykřikl James Leslie s úsměvem na tváři. „Kde se tu zrovna dneska bereš? Z Glenkirku je to sem přece lán cesty!“

„Vaši sourozenci si mysleli, že bych u té slávy měl také být, a lady de Marisco souhlasila. Zařídila, abych dostal vzkaz. Mám za sebou předlouhé putování, můj lorde, ale přece jsme nemohli dopustit, abyste se oženil bez mých dud! Hrál jsem vám, když jste se ženil s lady Isabelle, kéž Bůh dopřeje její duši mír. Dnes hraju pro vás a vaši novou paní, Bůh vám oběma požehnej!“ Opět se uklonil.

„Jasmíno, tohle je Alpin More, můj dudák,“ oznámil James Leslie své nevěstě. „Alpine, moje manželka, lady Jasmína Leslieová.“

„Ještě nikdy jsem neslyšela tak krásnou hru na dudy, Alpine More,“ usmála se Jasmína. „Doufám, že nám zase brzy zahraješ.“

Dudák se nové paní ještě jednou uklonil. Byla mnohem krásnější než pánova první manželka. Doufal, že může mít děti, protože pán potřeboval dědice. Nevěsta nebyla úplně mladičká, ale stará rozhodně také ne, a říkalo se, že

už dokonce nějaké děti má. „Přeju vám dlouhý život a hodně dětí,“ popřál Jasmíně dvorně.

„Děkuji za pěkné přání, Alpine More!“ řekla mu Jasmína. „Dám svému pánovi mnoho synů a možná že jednoho dne zahraješ i jim.“

Dudák se zeširoka zazubil, potěšen její odpovědí, kterou bude po návratu na Glenkirk opakovat všem zvědavcům. Třeba až hrabě svou manželku konečně přiveze do Skotska, bude paní v těle zrát už příští dědic. To by udělalo radost celému panství.

„Tak když jste teď slyšeli dudáka,“ pošeptala Skye novomanželům, „nechcete odejít ze síně do svých pokojů?“

„Ale babičko, copak jsi nechystala tanec a další kratochvíle?“ užasla Jasmína, kterou to propuštění zaskočilo.

„Holčičko moje drahá, vážně se ti tu chce dál zůstávat, když tvého chotě tolik trápí touha po tobě?“ zeptala se jí se smíchem babička. „Můžeš mi věřit, že jsem v téhle síni nejstarší, ale paměť mám pořád ještě dobrou. Svatební noc, ať už je první nebo třetí, bývá vždycky nádherná. Ty svoje si pamatuju všechny do těch nejmenších podrobností, dokonce i do těch smutných. Pravda, máme už červen, takže venku je pořád ještě světlo. Až přijde noc, bude jen krátká. Nechtěla bys ji tedy strávit o samotě s Jamesem Lesliem? Já na tvém místě jistě ano!“

Hrabě z Glenkirku se zvedl od tabule a uklonil se před hraběnkou z Lundy, sevřel její ruku do svých dlaní a pravil: „Madame, jste neobyčejně vnímavá žena. Klaním

se vám!“ Pak políbil Skye na hřbet ruky. „Ani netušíte, jak rád odvedu svou nevěstu z této velkolepé oslavy, kterou jste pro nás připravila.“ Opět se uklonil a odvedl si zardívající se novomanželku ze síně, zatímco v uších se jim rozléhalo provolávání slávy všech jeho nových příbuzných.

Skye je doprovázela pohledem, modré oči zamžené dojetím a na rtech úsměv vyvolaný vlastními milými vzpomínkami. Tak co, starouši, jsi teď spokojený? ptala se v duchu. Podařilo se mi ji bezpečně provdat za lorda Leslieho a za rok touhle dobou se nejspíš budu rozplývat nad dalším potomkem svého rodu. Pro Kristovy drahé rány, všechno bych dala za to, abys tu se mnou pořád ještě byl, Adame! Říká se, že čas zahojí bolest nad mrtvými, ale dnes večer mi chybíš možná ještě víc než toho dne, kdy jsi nás tak nečekaně opustil. A ještě si nějakou dobu počkám, než se k tobě připojím, Adame. Cítím to. A nevím, jestli z toho mám mít radost nebo ne.

Skye pocítila, že ji kdosi objal kolem ramen, a s úsměvem vzhlédla do Robinovy pohledné tváře. Sklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„Měl by radost, maminko. Přesně tohle si pro Jasmínu přál,“ pravil hrabě z Lynmouthu. „Chtěl, aby byla v bezpečí, a to teď je.“

„Já vím!“ odpověděla Skye synovi.

„Ale?“ pobídl ji.

„Já nevím,“ přiznala se tiše. „Něco tu je. Cítím to, Robine. Přesto netuším, oč jde, nedokážu si to představit.“

„Možná si to jenom namlouváš, maminko. Chápu, že tenhle rok byl pro tebe nelehký, nejdřív Adamova smrt a potom tvůj dlouhý výlet do Francie. Koneckonců, už nejsi mladá jako dřív.“

„Už vedeš řeči jako Willow,“ vyčetla mu Skye.

„Bůh chraň!“ zvolal hrabě z Lynmouthu.

„Ne, Robine, ale kolem Jasmíny se vznáší jakýsi stín,“ svěřila se Skye synovi. „A nejsou to pošetilé obavy staré dámy.“

„V tom případě, maminko, až k něčemu dojde, semkneme se jako vždycky celá rodina a celý ten problém vyřešíme,“ slíbil Robin.

Skye se na svého třetího syna láskyplně usmála. „Nu ano, můj drahý, tak to nejspíš bude. Až do té doby si budu užívat léto v přítomnosti své dcery i vnučky. A na podzim je vyprovodím na cestu do Skotska se stejnou radostí, s jakou jsem je na Queen´s Malvernu přivítala,“ usmívala se Skye. „Potom se s Daisy připravíme na poklidnou zimu, protože to moji starou společnici jistě potěší. Vždycky jsem pro ni představovala příliš velkou zátěž a teď už je tak stará, že se mnou zkrátka neudrží krok,“ usmívala se Skye. „Má k osmdesátce blíž než já.“

„Ale nuda tě nikdy netěšila, maminko,“ zubil se Robin.

„Je mi jasné, že si zase najdeš nějaké uličnictví.“

Skye O´Malleyová de Marisco se synově poznámce zasmála. „Nu ano,“ souhlasila, „to nejspíš ano, Robine.“

Skotsko

Podzim 1615 – zima 1618

Kapitola 13

Jasmína Leslieová poprvé spatřila hrad Glenkirk za slunného odpoledne na konci srpna. Byl vybudovaný z tmavě šedého kamene, obehnaný hradbami a měl čtyři strážní věže, pro každou světovou stranu jednu. Stál na hřebeni kopce obklopeném zalesněnými svahy. Jeho velký dubový padací most byl na přivítanou nové paní spuštěný a Jasmína hluboko v srdci pochopila, že jestli má někde domov, pak je to právě tady. Pro princeznu vychovanou u indického císařského dvora to bylo neuvěřitelné odhalení, protože poznala mnohem větší paláce a hrady, než bylo tohle nevelké kamenné hnízdo posazené na zvlněném svahu kopce. Ale přesto to věděla. Glenkirk je domov! Jak dlouho tu na ni čeká? Srdce jí jásalo a samým štěstím se jí rozbušilo. Zaslechla, jak Adali pronesl jediné slovo.

„Ano.“

Obrátila se k němu a pochopila, že i on cítí to kouzlo. Vzájemně si vyměnili úsměv.

„Co myslíš?“ zeptal se jí novomanžel úzkostlivě.

„Dokážeš tu být skoro šest měsíců z každého roku šťastná?“

Jasmína usazená v sedle svého hřebce se na něho podívala a přikývla. „Ano, Jemmie, budu šťastná kdekoliv, jen když budu s tebou. Ale tenhle hrad je překrásný. Místo pro děti jako stvořené.“

„Teď ho ale vidíš v nejlepším ročním období,“ vysvětlil jí Glenkirk. „Podzim je ve Skotsku ten nejkrásnější čas.

Po zbytek roku tu však bývá šedivá obloha a déšť a mlha.“

„To je mi jedno,“ mávla rukou Jasmína. „Ale zdejší kraj, hrad, lesy, to všechno na mě zpívá známou píseň, můj lorde. Déšť nebo slunce, na tom přece nezáleží. Konečně jsem našla domov.“

Pohledná tvář hraběte z Glenkirku se rozsvítila v širokánském úsměvu. Nic milejšího mu nemohla povědět. Svůj domov miloval odjakživa, ale po smrti Isabelly a dětí mu náhle připadal pustý a zvláštně odcizený. Přitom právě tady vyrůstal se svými třemi mladšími bratry a pěti mladšími sestrami. Po mnoho let považoval to místo za nejkrásnější na světě. A teď tu zase bude šťastný, protože tu bude žít Jasmína se svými dětmi a dětmi, které zplodí společně. V duchu jásal a nepřestával se usmívat.

„Na cimbuří jsou ozbrojenci!“ vykřikl vzrušeně malý Jindřich Lindley. „Ach tatínku, to je ale krásný hrad!“ Jeho koník se neklidně roztančil vedle hřebce Jamese Leslieho. „Směl bych jet napřed, pane?“ zeptal se otčíma.

„Kdepak, mládenečku,“ zarazil ho Fergus More. „Hrabě se vrací domů poprvé po mnoha letech. Z nás všech musí vjet do Glenkirku jako první on.“

„Ale třeba bych mohl jet napřed a říct jim, že přijíždíme,“ smlouval hošík, jenž se nechtěl vzdát naděje.

„Však oni už vědí, že přijíždíme,“ ujistil ho Fergus More a ukázal před sebe směrem k hradu.

Z nádvoří hradu Glenkirk se přes padací most po cestě, jež se vinula po svahu kopce vstříc jejich skupině, hnal

houf jezdců - příslušníků klanu Leslieových. Za jezdci šel početný zástup pěších, nesoucích vlajky v barvách klanu. Alpin More, příbuzný Ferguse Morea, vedl hlouček dudáků. Po větru se k blížícím se jezdcům nesl divoký výskot dud a všichni Skotové se podvědomě napřímili v sedlech. Hrabě byl dnes oblečený jako každý den od chvíle, kdy překročili hranice, v jezdeckých kalhotách a vysokých botách, v kožené vestě navlečené přes plátěnou košili a v Čapce se znakem klanu. Jasmína měla dojem, že už je to celou věčnost, kdy zmizel ten elegantní dvořan, jakým se James Leslie předtím zdál být.

„Vidíš tu zelenobílou vlajku, Jasmíno?“ ukázal jí. „To jsou Leslieové ze Sitheanu. Všichni pocházíme od prvního hraběte z Glenkirku, ale druhé sestře hraběte se podařilo získat pro svého syna a jeho potomky Sithean. A támhle vidíš mého strýčka Patricka, jak jede v čele svého lidu. A támhle zase vidím svého bratrance, jeho dědice. Za červenou, bílou a zelenou zástavou jedou Leslieové z Glenkirku. Budou tam všichni mí strýcové a bratři.“ Hrabě samým vzrušením zesílil hlas.

„Měl ses domů vrátit už dávno, Jemmie,“ řekla Jasmína a pohladila ho po ruce.

„Jednou jsem to už málem udělal, ale pak začal král fňukat, že se po smrti chudáka Cecila bez mé pomoci neobejde, takže jsem zůstal ve službách Jabuba Stuarta,“ vysvětloval hrabě. „Ale s výjimkou jara, které budeme pravidelně trávit v Anglii na vašem rodovém sídle, už zřejmě Skotsko nikdy neopustím. Srdce mi překypuje už při pouhém pohledu po krajině, při zvuku dud vítajících mě zpátky doma.“

Zastavili a dovolili tak příslušníkům celého klanu, aby došli až k nim a obklopili je s výkřiky a pozdravy plnými radosti nad skutečností, že dostanou novou hraběnku. Všichni vztahovali k hraběti a hraběnce ruce a Jasmína jim je po manželově příkladu tiskla, s úsměvem na rtech se útlýma ručkama dotýkala mozolnatých drsných dlaní a tyrkysové oči jí jiskřily neskrývaným nadšením, že poznává svou novou rodinu. Když se Leslieové doslechli, že James si vzal Angličanku, očekávali nadutou milostpaní, hysterické stvoření, jež si bude hnusit jejich halasnou zemitost, ale tohle nebyla žádná přejemnělá šlechtična. Tohle byla opravdová žena z masa a kostí a celý klan byl okouzlením dočista bez sebe.

Hraběte z Glenkirku s celou jeho družinou doprovodili na hradní nádvoří. Než hrabě či Adali stačili pomoct Jasmíně sesednout, rázně ji odtud sundal a na zem něžně postavil mohutný hromotluk s bujným plnovousem, jenž se jí ihned uklonil a zazubil se.

„A kterýpak jsi ty?“ udeřila na něho Jasmína pobaveně.

„Red Hugh More, madam, syn Reda Hugha Morea a vnuk Reda Hugha Morea!“ odvětil s další poklonou.

„Jsem kapitán vaší osobní stráže.“

„Hradní stráže,“ opravila ho Jasmína.

„Ne, madam, vaší stráže,“ zněla odpověď.

„Já mám svou vlastní stráž?“ užasla Jasmína.

„Stejně jako všechny hraběnky z Glenkirku před vámi,“ vysvětlil jí hromotluk. „Tady je Skotsko a to není vždycky mírumilovná země.“

„To už mi prozradil můj manžel,“ rozesmála se Jasmína. „Tak, Rede Hughu More, tohle je Adali, který je zodpovědný za můj život od okamžiku, kdy jsem přišla na svět. Budete v zájmu mého bezpečí jistě spolupracovat, viďte?“

Red Hugh More si pozorně prohlédl zpola Inda, zpola Francouze. Ten chvatný a zkušený odhad provedl na oplátku i Adali. „Jak se zdá, zvládnul by to i sám,“ znělo Moreovo hodnocení.

„Umím probodnout člověka bez toho, že by mě vůbec slyšel vstoupit do místnosti,“ pronesl Adali tiše. „Je to rychlá, tichá smrt.“

Rysy Reda Hugha se zvolna roztáhly v úsměvu.

„Budeme spolu vycházet dobře,“ poznamenal.

„Zamlouvá se mi, když muž umí zabít bez spousty krve, kterou je pak třeba uklidit.“ Pak se uklonil Jasmíně, uznale pokývl na Adaliho a stáhl se stranou, aby mohli vkročit do hradu.

James Leslie manželku překvapil tím, že ji zvedl do náruče a do budovy ji odnesl. „Tohle je starý zvyk, přenést nevěstu přes práh domu, drahoušku Jasmíno,“ usmál se, postavil ji na podlahu, uchopil ji za ruku a po širokém schodišti ji odváděl do prvního patra. Děti, Adali, Rohana a Toramalli jim šli v patách a očima zvědavě těkali do všech stran. Hrabě je odvedl do salonu a odtud do hlavní síně hradu Glenkirk.

Jasmína vykulila oči úžasem. Byla to tak skvostná místnost, až jí to vyrazilo dech. Na každé straně byl obrovský krb lemovaný vysokými klenutými okny. Ze stropních trámů splývaly hedvábné vlajky, jež klan

Leslieů nosil do té spousty bitev, jich se během staletí zúčastnil. A na konci místnosti byla tabule ve tvaru písmene T. Po obou stranách ji ozařovalo světlo z vysokých oken zakončených obloukem. Nad každým krbem visel portrét zobrazující postavu v životní velikosti. Popravé straně ukazoval obraz hezkého muže ve vrcholném rozmachu jeho mužných sil. Po levé straně byla podobizna neobyčejně krásné dívky s nevinným, přesto však domýšlivým vzezřením.

„Kdo jsou ti dva?“ otázala se Jasmína manžela okouzleně.

„To je Patrick Leslie, první hrabě z Glenkirku, velvyslanec krále Jakuba IV. ve vévodství San Lorenzo. Byl to můj praprapradědeček. Ta dáma je lady Janet Leslieová, jeho dcera, moje praprababička. Na sobě má svatební šaty, protože se měla zrovna provdat za dědice vévodství San Lorenzo, ale místo toho tu dámu unesli do Orientu. Stala se sultánovou favoritkou a matkou dalšího sultána. A právě jejího nejmladšího syna, prince Kárima, jako malého chlapce propašovali za hranice Otomanské říše. Stal se z něho Charles Leslie, třetí hrabě ze Sitheanu.“

„Ta dáma je úžasná!“ vydechla Jasmína.

„Ano, říká se to o ní. Můj otec si na ni pamatoval, protože žila tak dlouho, aby stačila dojednat jeho manželství s mou matkou, která byla tehdy ještě batole. Zařizování všeho možného prý měla v povaze,“ zasmál se hrabě.

„Podobně jako moje babička,“ doplnila Jasmína s úsměvem.

„Nu ano, umím si představit, že madam Skye a Janet Leslieová by spolu báječně vycházely,“ přitakal hrabě.

„Můj lorde, vítejte doma!“ popošel jim vstříc starší muž.

„Děkuji, Wille. Tohle je tvá nová paní, lady Jasmína Leslieová. Jasmíno, tohle je Will Todd, můj věrný správce hradu. Po celou dobu mé nepřítomnosti se věrně staral o Glenkirk.“

„Ale teď jsem z duše rád, že vidím jeho lordstvo zpátky doma,“ zubil se blaženě Will Todd. „A nyní, s dovolením vašeho lordstva, tady už nejsem dále zapotřebí, takže bych odešel na odpočinek do své chaloupky a konečně v klidu chytal pstruhy, kteří za tu dobu stačili pořádně ztloustnout.“

„Ale jdi,“ škádlil hrabě starce. „Že by v mých potocích pořád ještě zbývali pstruzi? Myslel jsem, žes už je mezitím všechny upytlačil, Wille.“

„Pro vaše lordstvo tu je k dispozici spousta pěkných pstruhů. A jestli máme pytláky, těžko říct, protože ryby jsme nikdy nepřepočítávali,“ oplatil správce hraběti jeho vtípek.

„Jistě, Wille,“ souhlasil hrabě, „klidně se přestěhuj do své chaloupky a já dohlédnu na to, aby ti až do konce tvých dní nic nescházelo, ale před odchodem mi prosím ještě naposledy pomoz.“ James Leslie přitáhl dopředu Adaliho. „Tohle je Adali, který slouží mé paní od jejího narození. Převezme od tebe správu Glenkirku, ale v prvních několika měsících bude potřebovat tvou pomoc, aby o všem získal přehled, co dělat, kde co je, komu lze

důvěřovat a kdo bude pracovat pilně a kdo ne. Pomůžeš mu, Wille Tode?“

„Jistě, můj lorde!“ přisvědčil správce a potřásl Adalimu srdečně rukou. Přitom si ho zkoumavě prohlížel od hlavy až k patě. „Už jste někdy spravoval velké sídlo, pane Adali? Myslím, tak velké jako náš hrad?“

Adali potlačil úsměv a vážně odpověděl: „Ano, pane Todde, spravoval. Moje paní vyrůstala ve velkém sídle.“

„Výborně! Výborně! Tak to nebudete mít nejmenší potíže naučit se našim způsobům a já se ke svému rybaření dostanu o to rychleji,“ pochechtával se spokojeně stařec.

„Já sám nikdy nerybařil, pane Todde,“ svěřil se Adali.

„Will, jmenuju se Will, pane Adali, a moc rád vás to naučím. Naši pstruzi a lososi představují důstojné soupeře, a to už nemluvím o jejich chuti, když je pomalu opečete na ohni,“ chechtal se stařec.

„Už se na to těším,“ přikývl Adali. „A pro tebe jsem jenom Adali, žádný pán, Wille, protože v téhle domácnosti si jsme rovni.“

Starý muž pokýval hlavou. Líbilo se mu, jaké má Adali dobré způsoby a že se nesnaží mít nad ním vrch. Všemu služebnictvu udělá radost, že jejich nový velitel je nejenom zdvořilý, ale i laskavý. Pak zahlédl děti a oči se mu rozzářily. „Drobotina?“ Na okamžik se tvářil dost zmateně, ale hrabě mu honem vysvětlil situaci. „To jsou děti mé manželky z jejího předchozího manželství. Lord Jindřich Lindley a dámy India a Fortune Lindleyovy. A ten nejmenší drobeček, to je velmi vzácné dítě.“

Kývnutím vyzval chůvu vévody z Lundy, jež držela hošíčka v náruči, aby přistoupila blíž. „Tenhle mládeneček, Wille, je syn prince Jindřicha, Charles Frederick Stuart. Říkáme mu Charlie. Král mi prokázal velkou čest, protože mi dal jeho matku za manželku a udělal mě poručníkem svého jediného vnuka.“

„Chlapeček prince Jindřicha?“ Oči Williho Todda se zalily slzami. „Je to smutné, ale tady na Glenkirku bude maličký v bezpečí. Ano, král nám skutečně prokázal velkou čest, ale což Leslieové nebyli Stuartům odjakživa naprosto věrní a oddaní?“

„Vždycky, Wille,“ souhlasil James Leslie.

„Děti jsou po té dlouhé cestě velmi unavené, můj pane,“ ozvala se Jasmína. „Podle mě se musejí co nejrychleji navečeřet a jít spát. Zítra tady můžou všechno prozkoumat a seznámit se se všemi Glenkirky, ale dnes už je toho na ně určitě moc.“

„Ukážu vám jejich pokoje, má paní,“ vyhrkl Will Todd dychtivě.

„Doprovodím je,“ pravil Adali, „a potom se k vám vrátím. Cesta byla dlouhá i pro vás, má princezno,“ děl významně.

Jasmína pouze přikývla.

„Pojď, posadíme se u krbu,“ vybídl ji hrabě.

„Toramalli, ve skříňce je víno. Nalij nám každému pohár. Už teď slyším rodinu, jak sem dupe po schodech. Pro pár příštích hodin s velkým klidem nepočítej, drahoušku Jasmíno, ale teď si aspoň chvilku vydechneme.“

Děti a jejich služebnictvo vyšli ze síně za Adalim a Willem Toddem zrovna ve chvíli, kdy se dovnitř začala hrnout velká skupina lidí. Vyznat se v takové spoustě nových příbuzných nějakou dobu potrvá, ale Jasmína už v davu dokázala rozeznat, kdo je Leslie. Dopředu postoupili strýci Jamese Leslieho z otcovy strany. James, pán z Hay, Adam, který měl k otci hraběte nejblíže, a nejmladší bratr Michael, mohutný rudolící muž kolem pětapadesátky. Pak tam byl otcův bratranec, starý hrabě ze Sitheanu, který se oženil s otcovou sestrou, a jeho syn Charles, jehož ženou se stala sestra Jamese Leslieho. A pak tu samozřejmě byli jeho dva bratři, Colin, pán z Greyhavenu, a Robert Leslie z Briarmere Mooru. Poplácali hraběte z Glenkirku a šťastně se s ním objali.

„Tohle je moje manželka Jasmína,“ představil ji hrabě, naklonil se k Jasmíně a posadil ji na stůl, aby ji všichni dobře viděli.

„Tedy, máš slabost pro krásky stejně jako tvůj otec!“ prohlásil jeho strýc Adam Leslie. S rozverně rozjiskřenýma očima se před Jasmínou dvorně uklonil.

„Nu ano, hezká je dost, ale jestlipak nám dokáže dát příštího hraběte z Glenkirku?“ zeptal se postarší bratranec ze Sitheanu neomaleně.

„Svému druhému manželovi jsem dala syna a dvě dcerušky a princi Jindřichovi synáčka!“ hájila se Jasmína.

Muži se nejprve tvářili zaraženě, ale postupně se rozesmáli a Colin Leslie obdivně pravil: „Páni, Jemmie, je stejně smělá jako naše matka!“

„Nu ano,“ přisvědčil jeho strýc Adam, „řekl bych, že je stejně smělá jako rozená Skotka. Budeš mít zdatné děti, Jamesi.“

„Ale kdy?“ naléhal starý hrabě ze Sitheanu. „Oženil ses s ní už před kolika měsíci, a pokud jsi stejný jako všichni mužští v naší rodině, tak s ní pravidelně spáváš, bratranče. Tvoje sémě se už mělo ujmout!“

„Připadá ti konec zimy dost brzy na dědice, ty starý kozle?“ udeřila na něho škádlivě Jasmína a srdečně se rozesmála při pohledu na jejich překvapené obličeje, mezi nimiž vévodil její manžel. „A teď mě sundej ze stolu, Glenkirku! Tvoji příbuzní si mě už prohlédli. A kde jsou kčertu ženské z téhle rodiny?“

Glenkirkovi bratři se rozeřvali smíchem a postupně se k nim přidali ostatní muži, kteří se vzpamatovali z úžasu.

Hrabě z Glenkirku zvedl svou manželku ze stolu a láskyplně si ji schoulil do náruče. „Proč jsi mi to neřekla?“ pošeptal jí a usmíval se přitom od ucha k uchu.

„Chtěla jsem, zrovna dnes večer, až se stulíme na své manželské lože, ale když do mě ten starý strýc začal rýpat, připadalo mi to jako docela vhodná příležitost. Nechtěla jsem, Jamesi Leslie, aby si domýšleli, že snad neplníš své manželské povinnosti.“

„Křeslo pro hraběnku!“ křikl hrabě ze Sitheanu a jeho rozkaz byl vmžiku splněn. „Posaď se, moje drahá,“ vybídl pak Jasmínu. „Nosíš v sobě to nejdražší břemeno, ba ano. Musíš na sebe, děvče, dávat dobrý pozor,“ kázal Jasmíně.

„Porodila jsem už čtyři děti, můj lorde,“ chlácholila ho.

„Ba, ba, ale teď už jsi přece jenom starší, děvče,“ nepřestával si Sithean dělat starosti. „Potratila jsi někdy?“

„Své první,“ přiznala se. „Bylo to z šoku nad zavražděním mého prvního manžela. Bylo mi tehdy čtrnáct. Od té doby jsem neměla žádné potíže, můj lorde, a tohle dítě je uhnízděno hluboko a bezpečně.“

Starý hrabě se spokojeně usmál. „Nu ano, vždyť je to Leslie,“ přisvědčil.

„A teď mi povězte,“ vrátila se Jasmína ke své původní otázce, „kde jsou ženy?“

„Přijdou tě navštívit zítra, až budeš odpočatá,“ vysvětlil jí Adam Leslie. „Všechny tvé tety a švagrové hynou nedočkavostí, kdy tě konečně uvidí, ačkoliv až se doslechnou, jak jsi krásná, možná si to ještě rozmyslí,“ poškádlil novou příbuznou. „Moje Fiona je sice opravdová kráska,“ a teď ztlumil hlas, „ale o manželkách svých bratrů tohle říct nemůžu. Kdysi bývaly docela hezké, jak už mladé dívky vždycky bývají, ale zub času se na nich krutě podepsal. Ovšem Jemmieho sestry jsou docela pohledná děvčata, to zas ano.“

„Ty jsi pěkný zlomyslník, nemám pravdu?“ popíchla ho uličnicky Jasmína.

„To je z toho, že už tolik let žiju vedle Fiony,“ hájil se Adam. „Když byly ona a Jemmieho matka ještě mladé, nějakou dobu spolu soupeřily, ale později se z nich staly nerozlučné přítelkyně. Obě to bohužel byly tvrdohlavé dívky, se kterými bylo těžko vyjít. Moje Fiona trošku změkla a já si s léty vypěstoval zase trochu horší

povahu,“ pochechtával se stařec. „Býváš také zlomyslná, Jasmíno?“

„Občas,“ přisvědčila. „Musíme se přeptat Jemmieho. Ten ti to určitě poví. Myslím si, že zlomyslný člověk si užije mnohem víc legrace než dobrý člověk. Co ty na to, strýčku Adame?“ V očích jí zajiskřilo.

„Že to je svatosvatá pravda,“ souhlasil s ní. „Jsem rád, že jsi trochu potvora, holčino. Jemmieho první žena byla miloučká, ale vzrušovala asi jako mísa ovesné kaše. Ty mi připadáš jako děvče s řádně horkou krví v žilách, a přesně takovou manželku náš hrabě potřebuje!“

„Snad s mojí novomanželkou neflirtuješ, strýčku?“ prohodil hrabě z Glehkirku.

„Kdepak, hochu!“ prohlásil Adam Leslie. „To ona flirtuje se mnou, ta hezká mrška. Máš z pekla štěstí, synovče.“

„Zamilovala jsem se do něho, protože se jmenuje stejně jako můj dědeček,“ vysvětlila Jasmína manželovi. „Víš přece, jakou mám slabost pro všechny Adamy.“

„Možná bychom jméno Adam mohli dát našemu synovi,“ navrhl James Leslie.

„Ani náhodou!“ dupla si Jasmína. „Náš první syn se bude jmenovat Patrick, to po tom hezkém ďáblovi nad krbem. Teprve druhý syn bude Adam a třetí bude James, můj lorde.“

„Bůh mi požehnej!“ dusil se smíchem starý hrabě ze Sitheanu. „Ta děvenka namouduši hyne touhou věnovat našemu klanu co nejvíc synů. Plně souhlasím!“ Nadšeně zabušil do podlahy sukovitou holí.

Později, když už všichni Leslieové odešli a novomanželé seděli u stolu nad prostou pozdní večeří složenou z pečeného pstruha a sýra s jablky, James Leslie pravil: „Na všechny mé bratry, strýce a bratrance jsi udělala báječný dojem, madam. A pokud jde o prosté členy klanu, budou ti nadosmrti oddáni za to, jak vlídně jsi přijala jejich srdečné a hlučné přivítání, Jasmíno.“

„Často jsem vídala, jak otec cestou přes město vztahuje ruce k poddaným. Hynuli touhou dotknout se velkého Mogula. Tolik to pro ně znamenalo! Dnes, když se tvůj klan shluknul kolem nás a tak vřele nás vítal, udělala jsem přesně to, co dělával můj otec, a tiskla jsem jejich vztažené ruce. A přitom jsem si náhle uvědomila, Jemmie, že tady ve své skotské vysočině jsi pro své lidi totéž jako král. Možná proto mívali Skotové odjakživa tolik potíží se službou jedinému králi - vždyť každý vůdce klanu je ve skutečnosti sám králem na svém sídle. Byla to pro mě doslova opojná zkušenost.“

Hrabě přikývl. „Pochopila jsi naši národní mentalitu velmi rychle, ale žádná země nemůže mezi svými sousedy přežít bez silného krále.“ Uchopil ji za ruku a začal ji líbat na jednotlivé prsty. „Od chvíle, kdy jsi učinila to náhlé prohlášení,“ zašeptal, „neměli jsme ještě příležitost spolu mluvit v soukromí. Sotva jsme se zbavili mých příbuzných, přišel nás Adali s Willem přivolat ke stolu.“ Obrátil její ruku dlaní vzhůru a políbil ji na modré žilky na zápěstí. „Kdy máš v úmyslu porodit mého syna, lásko?“ Pohledem ji přímo spaloval.

„Bude to někdy koncem zimy,“ odvětila. „Buď konec února nebo začátek března. Došlo k tomu tu první noc, co

ses vrátil z té zbytečné a hloupé cesty do Skotska.“ Teď mu na oplátku líbala prsty ona.

„Nechtěl bych našemu maličkému ublížit,“ pošeptal jí nešťastně.

„Kvůli tomu si zatím nemusíme dělat starosti, můj lorde,“ usmála se Jasmína. „Smím sedlat oba své hřebce, toho dvounohého i čtyřnohého.“ Pohladila manžela po tváři. „V životě jsem ještě po žádném muži netoužila tolik jako po tobě, Jemmie. Toužím po tobě ve dne v noci a cesta z Anglie sem nám trvala tak dlouho! Nebyli jsme už týdny v pořádné posteli. Copak ty po mně také nelačníš?“

James Leslie uchopil její tvář do dlaní a jemně jí přejel rty přes ústa. Spatřil, jak se jí pod hedvábným živůtkem napjaly tuhé bradavky, a chtíčem se málem zalknul.

„Ano!“ drtil skrze zaťaté zuby, trýzněný touhou zmocnit se jí hned na místě.

„Když já se tady na hradě nevyznám,“ upozornila ho Jasmína naléhavě.

„Ale já ano!“ zasténal, zvedl ji z křesla a doslova ji odnášel přes celou hlavní síň a předsálí na chodbu. Dostali se k širokému schodišti a hrabě svou ženu vynesl o patro výš, kde se nacházely pokoje hraběcího páru z Glenkirku. Hrabě rozkopl dveře a pořád ještě s Jasmínou v náruči vpochodoval do ložnice. Tam ji něžně postavil na zem. „Nenech mě čekat dlouho, madam,“ požádal zoufale.

„Ježíši!“ pošeptal Fergus More Adalimu. „S lady Isabelle se pán takhle nechoval. Nevím, nevím, jestli si

zvyknu na ty jejich žhavé pohledy a tuhle spalující touhu. Vždyť se zdá, že nedokážou jeden druhého ani pustit!“

„Vášeň mezi manželem a manželkou je dobrá věc,“ pošeptal mu Adali chlácholivě. „Copak tys nikdy k žádné ženě necítil nic podobného?“

Skot zavrtěl hlavou. „Ne,“ přiznal se, „ale tak mě napadlo, že bych to možná mohl poznat se slečnou Toramalli. Běhá mi z ní mráz po zádech, namouduši. Myslíš, že se jí taky zamlouvám?“

„Zjistím, jestli by tvé pokusy o sblížení nebyly Toramalli proti mysli,“ slíbil mu Adali diplomaticky. „A teď by ses měl raději postarat o svého nedočkavého pána, Fergusi More.“ Sám vstoupil do komnaty své paní, kde jí právě dvojčata komorné pilně pomáhaly při svlékání.

„Budeme mít hromadu práce, než tenhle hrad bude zase obyvatelný, má princezno,“ sdělil jí. „Po většinu let, jež hrabě trávil v Anglii, byl totiž uzavřený. Will Todd se sice snažil, ale pořád tu ještě zbývá hodně co udělat.“

„Ale není to tak zlé jako Džamalův palác o mé svatební noci,“ připomněla mu rozesmátá Jasmína. „Na to nadosmrti nezapomenu. Když jsem prodala ty odporné ženštiny z jeho harému, udělalo mi to hrozně dobře.“ Nahá vkročila do kádě, kterou jí služebné předtím naplnily teplou vodou, a bez jejich pomoci se rychle omývala.

„U krbu je dost dřeva na celou noc i ráno,“ upozornil ji Adali. „Dohlédl jsem na to, aby do salonu připravili víno, a vedle postele máte mísu s čistými žínkami, má paní. Rohana a Toramalli je samy ušily. Budete tu mít pohodlí a zítra to vylepšíme ještě víc. V místnostech je trochu

cítit zatuchlina, ale vzhledem k okolnostem to nepřekvapuje.“

„Je to úžasný hrad,“ pravila Jasmína tiše. „Konečně jsem našla domov, Adali. Tys to také poznal, je to tak?“

S úsměvem přikývl. „Správně, poznal jsem to, princezno. V životě by mě nenapadlo, jaký pocit ve mně tahle kupa kamení ve skotských kopcích probudí, ale pravda je už taková.“ Najednou mu šibalsky blýsklo v očích a změnil téma. „Namítala byste něco proti tomu, má paní, kdyby Toramalli měla nápadníka? Fergus More mi naznačil, že by měl zájem se jí dvořit, pokud by s tím ovšem souhlasila a pokud byste svolila i vy.“

„Toramalli?“ zeptala se Jasmína své komorné. „To rozhodnutí je pouze na tobě.

„To je ale drzoun!“ spustila Toramalli, která byla řádně horkokrevná.

„Je to příjemný muž,“ upozornila ji sestra Rohana.

„Máš nesmírné štěstí. Zeptal se na dovolení, než se ti začal dvořit! To je nevídaná ohleduplnost k tvým citům, sestřičko!“

„Nejspíš beztak myslí tebe, protože nás neumí rozeznat,“ bručela Toramalli, když otírala svou paní do osušky, ale přitom se usmívala.

„Pokud tak soudíš, tak ať ho Adali vyzve, aby si sám ukázal, které z dívek se chce dvořit,“ navrhla Jasmína, když jí Rohana přetáhla přes hlavu noční košili, jež se jí svezla až k zemi. Košile byla z bílého hedvábí, s kulatým výstřihem a dlouhými rukávy.

„To je skvělý nápad,“ přisvědčil Adali. „Tak pojďte, dámy, odstraníme tu káď z pokoje.“ Trojice společnými silami odstrkala malou káď z ložnice.

Když její obsah vyprázdnili do kamenné šachty v šatně, káď uložili a vrátili se do salonu. Fergus More právě vyšel z komnaty hraběte. S nadějí se ohlédl po Adalim.

„Toramalli by ráda věděla, zda ji skutečně dokážeš rozeznat od jejího dvojčete, Fergusi More,“ řekl mu Adali. „Dokážeš? Pokud ano, říká, že ti dovoluje dvořit se jí.“

Obě dvojčata si stoupla bok po boku, naprosto stejná obličejem i postavou, s výjimkou jediné maličké odlišnosti. Obě tmavovlasé a tmavooké mladé ženy s nazlátlou pletí měly v koutku oka mateřské znaménko ve tvaru kvítečku. Toramalli ho však měla vedle pravého oka, Rohana zas na levé straně. Fergus More bez váhání zamířil ke správné sestře a postavil se vedle ní.

„Samozřejmě že vás poznám, slečno Toramalli,“ řekl jí tlumeně.

„Nu,“ prohlásila Toramalli rázně, „když jsi tak chytrý, abys mě rozlišil od Rohany, tak bychom si snad mohli chvilku dělat navzájem společnost, Fergusi More.“

„Tak pojď se mnou do kuchyně, děvče,“ pozval ji,

„posedíme tam nad sklenkou piva. Tvoje sestra může jít také,“ dodal ještě zdvořile.

„Jen běžte beze mě,“ vyzvala je Rohana. „Jsem příliš unavená, ale za pozvání stejně děkuju, Fergusi More.“ Zeširoka zívla.

Oba sloužící vyšli z komnaty. Adali se zdržel jen po tu chvilku, aby pozhasínal svíce a prohrábl oheň. Rohana popřála Adalimu dobrou noc a zamířila do své ložnice, jež se nacházela uvnitř apartmá její paní.

James Leslie vstoupil do ložnice své ženy spojovacími dveřmi mezi jejich ložnicemi. Jasmína stála tiše u okna a vyhlížela na měsícem ozářené svahy. Když zaslechla otvírání dveří, s úsměvem se obrátila a nastavila náruč.

„Můj pane,“ pronesla tiše a pevně ho objala.

James Leslie ji beze slova laskal po tváři, jako by se s ní mazlil vůbec poprvé. Ze zlatozelených očí mu čišelo zbožňování. Zabořil se jí rukama do vlasů a horkými pevnými ústy se k ní sklonil s hlubokým polibkem.

„Miluju tě,“ vydechl po předlouhé chvíli. „Miloval jsem tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřil. Vím, že jsem ti to už říkal mnohokrát, ale chci ti po celý zbytek života opakovat, že se tě nikdy nenasytím. Vždycky tě budu milovat, drahoušku Jasmíno.“

„Och, Jemmie,“ odpověděla, „ta tvoje láska mi zaplňuje srdce i duši. Ale já tě také miluju. Musela bych být ta největší nevděčnice pod sluncem, abych neoplácela lásku muži, jenž mě miluje tak vášnivě jako ty. Tvoje láska je ale tak bezvýhradná, až se někdy musím ptát, zda si ji vůbec zasloužím. Zda jí jsem hodná. Ach Bože, jak jsem šťastná, že v sobě nosím dítě stvořené z takové lásky!“

Místo odpovědi Jasmínu zvedl a položil na postel. Lehl si vedle ní a přivinul ji k sobě. „Děkuji,“ pravil prostě a opět ji políbil. Jeho rty, zpočátku něžné, na ni se sílící vášní začínaly útočit stále důrazněji. Uvolnil jí vázačky županu a vklouzl rukou pod hebkou látku, aby ji polaskal na ňadrech. Přejel jí prsty po citlivých bradavkách.

Jasmína zasténala, položila se na záda a James Leslie jí začal jazykem dráždit ňadra.

Dotek Glenkirkových rtů na její rozjitřené pokožce byl téměř nesnesitelný. Rozechvěla se slastí, protože jí ústy mučil bradavky až bolestně, ale přitom k zešílení krásně. Jasmína hladila hraběte po vlasech, na prsty si navíjela ty temné pramínky kadeří, ve kterých tu a tam probleskly proužky stříbra. Zavřela oči a poddala se jeho hlazení. Hrabě jí stáhl noční košili a dlaněmi jí přejížděl po celé délce štíhlého těla. Mrazilo ji z toho v zádech.

„Chci tě cítit hluboko v sobě,“ pošeptala mu něžně a roztouženě.

James Leslie si svlékl noční košili a opět Jasmínu pevně objal. Byli tak rozpálení, že pokožka jim téměř žhnula. Jasmína ho pohladila po mužství, tuhém a připraveném k milování. „Pojď ke mně, Jemmie,“ zapředla.

„Nechci ti ublížit,“ dělal si starosti.

Místo odpovědi mu Jasmína vyklouzla z náruče a mrštně se mu vyhoupla na tělo. Přisedla na něho a horce šeptla: „Ještě dlouho si nemusíme odpírat rozkoš, kterou vzájemně čerpáme z našich těl, Jemmie, můj nejdražší milenče. Když budeme opatrní, čeká nás ještě hezkých pár měsíců slasti. Vím, co dělat, v tomhle směru jsem zkušenější než ty, takže se klidně nech mnou vést. Když jsem čekala děti, nikdy jsme se s Rowanem nechovali zdrženlivě.“ Něžně na něm kroužila kyčlemi a hrabě sténal slastí. Přimhouřenýma očima pozoroval Jasmíninu vzrušenou tvář a přitom ji laskal na ňadrech. „Jestlipak vám neubližuju, můj lorde?“ zasmála se Jasmína dovádivě.

„Čarodějko!“ Stiskl jí jemnou pokožku kolem bradavek.

„Ummm,“ zabroukala Jasmína. Pro Kristovy drahé rány, vždyť ona za chvíli vyvrcholí! Nechtělo se jí odepřít mu tu nejvyšší slast, ale těsně předtím, než ji oslepil blesk extáze, ucítila, jak do ní tryská vláha jeho sopečné lásky. Jasmína se křečovitě rozvzlykala úlevou a zhroutila se mu na prsa.

„Áááhhhh!“ zanaříkal James Leslie. „Jsi neuvěřitelná!“ Chvíli si leželi v náručí, ale pak jí hrabě podestlal polštáře pod záda, Jasmínu zpola usadil, stulil se vedle ní a ruce jí přiklopil na mírně zaoblené bříško.

Teplo jeho rukou byla ta nejkrásnější věc na světě. Kolébal jejich nezrozené dítě mezi mohutnými dlaněmi. Bože, to nepředstavitelné bezpečí! To dítě se pod otcovou něžnou ochranou musí cítit jako v ráji. Jasmína usnula v objetí manželovy lásky. Teď měla ještě větší jistotu - je doma. Už nikdy nebude na útěku, už nikdy nebude bloudit, ztracená a nespokojená. Glenkirk je domov. Nejen pro dnešek, ale navždy!

Kapitola 14

Ještě před polednem následujícího dne se rozvětvené příbuzenstvo hraběte z Glenkirku hrnulo do hradu, aby se přivítalo s Jasmínou. Strýcové ze strany jeho otce, James, pán z Haye, s manželkou Ailis, Adam s manželkou Fionou, Michael z Leslie Brae se svou Isabelle. Starý

hrabě ze Sitheanu rovněž doprovázel své ženské příbuzné. A pak tu samozřejmě byli i Jamesovi sourozenci. Jeho sestra Bess s manželem Henrym Gordonem. Jeho dva bratři, Colin, pán z Greyhavenu, s manželkou Euphemií Hayovou a Robert z Briarmere Mooru, který se oženil s Euphemiinou sestrou Florou. Jemmieho sestra Amandam, provdaná za dědice hraběte ze Sitheanu, a jeho sestra Morag, jež byla manželkou mladého Malcolma Gordona. Všichni hraběte z Glenkirku obklopili, objímali ho a zasypávali šťastnými polibky.

Nakonec Fiona Leslieová zvolala: „Tak dost! Dost! Našeho Jemmieho přece všichni známe! Přišli jsme přivítat hlavně jeho manželku! Ukaž se nám, Jasmíno Leslieová!“ A když se před ní Jasmína postavila, Fiona si ji zkoumavě změřila od hlavy až k patě a nadšeně se usmála. „Vítej v Glenkirku, madam.“ Ohlédla se po synovci a řekla: „Tvá matka by měla radost. Vybral sis…“

„Fiono!“ napomenul ji manžel.

Fiona Leslieová se na manžela zamračila. „Chtěla jsem říct jen tolik, že Jemmie si vybral tak hezkou manželku, že se vyrovná i jeho matce za mladých let.“ Nato se líbezně usmála.

Kolem se rozlehl smích plný úlevy. Fiona Leslieová bývala nejlepší přítelkyní Jamesovy matky, i když zpočátku nemohla jedna druhou ani cítit. Fiona byla výřečná ženuška a všichni věděli, že Isabellu Gordonovou považovala za milou, nicméně nanicovatou husičku, ale vzhledem k tomu, že bratr té nešťastné

mladé ženy se oženil s Jemmieho sestrou, na veřejnosti by jí kritiku nikdo netrpěl.

„Těší mě, že jsem ve vašich očích obstála, madam,“ odvětila Jasmína a rozverně zamrkala na Fionu, která se jí okamžitě zalíbila. Navzdory značnému věkovému rozdílu se z nich jistě stanou přítelkyně.

„Obstála jsi u Jemmieho, a to je mnohem důležitější. Slyšela jsem, že se už čekáš,“ pokračovala Fiona. „Můžeš mi věřit, že až se malé narodí, příbuzní mu scházet nebudou. Už se tvá matka vrátila z Anglie?“

Jasmína zavrtěla hlavou. „Zatím ne. Letos se zdržela déle, protože má strach, aby se babička teď, po dědečkově smrti, necítila osaměle. Jsem přesvědčená, že babička netouží po ničem jiném, než co nejrychleji vypakovat maminku zpátky na Dun Broc, aby si konečně užila trochu klidu.“

„Pcha!“ uchechtla se Fiona. „Hádám, že tvoje babička je ženská podle mé chuti! Ale tvoje maminka je hodná a myslí to dobře.“

„Kdo je její matka?“ vyzvídala Bess Gordonová.

„Ale přece hraběnka z BrocCairnu!“ sdělila Fiona své neteři netrpělivě. „Copak ty vážně nic nevíš, Bess?“

„No, Jemmie byl přece v Anglii, tak odkud bych to mohla vědět?“ dopálila se Bess. Ukřivděně se obrátila k Jasmíně. „Nikdo mi nic neřekne!“

Adali a Will Todd roznášeli shromážděným hostům víno. „Ještě jsem neměla čas sehnat dost služebnictva,“ vysvětlovala Jasmína.

„Och, doufám, že hrad bude zase takový, jako když tady naši rodiče pořádali rodinné bály, Jamesi Leslie,“ prohodil pán z Haye toužebně.

„Páni!“ rozjařila se Fiona. „To bývalo vážně velkolepé, Jasmíno!“ Rozhlédla se po početném houfu příbuzných.

„Musíme s tím Jasmíně pomoci. Když teď nosí budoucího hraběte z Glenkirku, nesmí se zbytečně přepínat!“

„Nejsem žádná chudinka!“ bránila se Jasmína.

„Porodila jsem už čtyři děti a všechny jsou silné a zdravé.“

„Jistě, máš čtyři děti, ale žádné z nich není Leslie z Glenkirku,“ připomněla jí rázně Fiona.

„Tetičko, radši přestaň,“ zasáhl Jemmie. „Moje žena není žádná chovná kobyla. Budeme mít dítě a ať to bude chlapec nebo holčička, na Glenkirku ho rádi uvítáme. Není to však ten hlavní důvod, proč jsem se s milovanou Jasmínou oženil. Vzal jsem si ji, protože ji miluju a miloval jsem ji už řadu let. Jsem jí vděčný, že mou nabídku k sňatku přijala. A teď pojď radši oslavovat den, kdy se celá rodina sešla opět pohromadě!“

„Ano! Ba tak!“ přizvukovali ostatní hosté.

Náhle se u dveří velkého sálu strhl křik. Když se přítomní otočili, spatřili dva peroucí se hošíky, kteří se v jednom klubku váleli na podlaze a zběsile vyli.

„To je Connor!“ zhrozila se Morag Gordonová.

„A Jindřich!“ obrátila se Jasmína úzkostlivě ke svému manželovi.

Hrabě z Glenkirku přiskočil k dětem a násilím je od sebe odtrhl. Potom si nevlastního synka a synovce přidržel za límec, i když se oba kroutili jako žížaly. „Tak co to znamená?“ zaburácel na oba provinilce.

„Nadával mi, že jsem barbar a že mluvím hrozně divně!“ stěžoval si malý Connor Gordon a podmračeně si měřil svého soka.

„A tys řekl, že jsem třasořitka!“ hájil se rozrušeně Jindřich. „Doprovázel jsem sestřičky do síně, tatínku, a tenhle kluk se na nás vrhnul a urážel Indii a Fortunu!“

„Co přesně ti řekl, Jindřichu, že jsi považoval za nutné pustit se do rvačky? Mimochodem, tohle je můj synovec Connor Gordon.“

„Řekl,“ hlásil Jindřich jasným hláskem, „vidíte toho mrňavého třasořitku a ty dvě holky, jednu vychrtlici se žlutýma očima a druhou s vlasy červenými jako mrkev?“ Tak jsem tomu usmrkanému barbarovi vrazil jednu do nosu. Nenechám přece ponižovat svoje sestřičky!“ Jindřich zabodl do svého soka tyrkysové oči, ze kterých šlehaly nenávistné blesky.

„Connore,“ pravil hrabě, „víš, kdo jsem?“

„Ano, můj lorde,“ přikývl chlapec.

„Tohle je můj nevlastní syn, Jindřich Lindley, markýz z Westleighu, a jeho sestřičky lady India a lady Fortune Lindleyovy. Teď se novým sestřenkám za svoje nezdvořáctví omluvíš!“ Glenkirk pustil synovečkův límec.

Connor Gordon si urovnal obleček a docela hezky se uklonil. „Doufám, že přijmete mou omluvu, milá lady

Indie a lady Fortune, ale když já ještě nikdy předtím neviděl holku se žlutýma očima.“

„Mám oči zlaté, to po tatínkovi,“ objasnila India vznešeně.

„A já mám vlásky rudé a ne mrkvové,“ zazpívala tenkým hláskem Fortune.

Jemmie Leslie teď pustil i Jindřicha. „A teď si, pánové, podejte ruku!“ přikázal přísně chlapcům. „Jsme jedna rodina a žádné rozmíšky mezi sebou nebudeme trpět! Rozuměli jste mi oba?“

Hošíci přikývli. Connor natáhl poněkud upatlanou packu k Jindřichu Lindleyovi, který jí s vážným výrazem potřásl.

„Mám poníka,“ pochlubil se Connor. „A ty?“

„Taky,“ připustil Jindřich podezřívavě. „Proč?“

„Můžeme jezdit spolu,“ vysvětlil Connor. „Kolik ti je?

„Šest a půl,“ zněla odpověď.

„Ježkovy oči!“ podivil se Connor Gordon. „Mně je osm a přitom jsi navlas stejně velký jako já! A vůbec ses nebál! Tak to teda nejsi třasořitka, jsi kurážný kluk, i když jsi Angličan!“

Jindřich Lindley vzhlédl k otčímovi. „Co je to

kurážný?“ zeptal se znepokojeně.

„Právě tě chválí, Jindřichu. Kurážný znamená statečný,“ vysvětlil hrabě.

„Takového nám pořiď, děvče,“ zachechtal se starý hrabě ze Sitheanu a zabušil holí do podlahy. „Angličan nebo ne, je to pěkný mládeneček!“

„Tak si teď běžte spolu hrát, vy dva!“ nařídil Jemmie oběma chlapečkům, vzal Indii a Fortune za ručky a odvedl je ke svým tetám a sestrám, které se nad holčičkami jen rozplývaly, jak jsou krásné a chytré.

„Maminka bude mít další miminko,“ svěřila se Fortune spiklenecky Fioně.

„Já vím,“ odvětila Fiona a láskyplně se na děvčátko usmívala. Fiona byla mezi všemi ženami v příbuzenstvu jako jediná bezdětná. Kdysi, ještě ve svém prvním manželství, porodila nemanželského synka, kterého hned po narození předali pěstounům. Dítě se dožilo tří let a pak zemřelo na horečnatou nemoc. Byl to těžký porod a Fiona byla od té doby neplodná. Adam se s ní však i přesto oženil, protože se do ní zamiloval. „Máš stejné vlasy jako mívala moje prababička,“ řekla Fiona Fortuně.

„Byla to moc a moc urozená dáma.“ Škádlivě popotáhla za jednu Fortuninu kučeru.

„Maminka říká, že jsem uličnice,“ přiznala se Fortune.

„Ale to já jsem taky, miláčku,“ zamrkala Fiona na holčičku a naráz se tak stala její kamarádkou.

Pohoštění bylo velmi prosté, protože Jasmína zatím neměla čas najmout dost služebnictva, takže vaření obstarával Will Todd s Adaliho pomocí.

„Jen žádný strach,“ těšil Jasmínu Adam Leslie. „Po vesnicích se už nese zpráva, že hrabě je zpátky, takže koncem týdne budete mít už služebnictva habaděj.

Přijdou všichni, kteří tu dělávali, pokud ovšem už nejsou příliš staří, ale ti zase pošlou své příbuzné, aby se tady ucházeli o místo.“

Byla to prorocká slova, protože během pár dnů nescházel na hradě ani jeden potřebný sloužící. Will Todd zatím zůstával, aby Adalimu nějakou dobu pomohl, a radil mu ve výběru těch správných lidí.

„Vydržím tady přes zimu,“ prohlásil Will Todd. „Na hradě je v zimě dobře, ale jak přijde jaro, zmizím do své chaloupky u potoka, kde pstruzi o ulovení přímo prosí.“ Zazubil se na Adaliho. „Už teď tě všichni respektují, příteli, což je u cizince s podivem. Nebudeš s nimi mít žádné potíže.“

Za chvíli byl hrad zase čistý a uklizený, podlahy zametené, ze skladu vynesli koberce na podlahy a gobelíny na stěny. Protáhli komíny, takže krby hořely bez čadění. Umytá okna v podzimním slunci jenom jiskřila. Nábytek ztratil svůj matný vzhled a leskl se jako zrcadlo. V prosklených skříních a na příbornících se objevilo stříbro. Ve skladu u západní věže objevil Adali nádherné porcelánové mísy, jež rozestavěl v místnostech a naplnil je navoněnými sušenými květy. Vedle krbů se tyčily hranice polen. V každé místnosti stála broušená karafa plná vína. Ve všech obytných místnostech stály vázy se zahradními i lučními květinami. Dokonce už byl určen i denní rozvrh, takže jídlo se teď podávalo vždy ve stejnou hodinu.

Jeden z posledních mnichů Glenkirkského opatství přišel učit děti. Klášter kdysi proslul jako centrum vzdělanosti, ale pak ho potkaly těžké časy. Stará víra se ve Skotsku vyznávala už jenom tajně, u kormidla teď byli

presbyteriáni a anglikáni. Původní kláštery už téměř nikde netolerovali. Pouze Glenkirkové, kteří sice vyznávali novou víru, se na svém panství chovali ke starému opatství a jeho obyvatelům snášenlivě. Poslední opat byl s nimi navíc pokrevně spřízněný. Nyní tam zůstával chabý tucet mnichů, většinou starců, pouze tři byli ve středních letech. V opatství bývala kdysi známá škola, ale nakonec zanikla pro nedostatek žáků. Mniši byli nadšením bez sebe, že smějí poslat jednoho ze svého středu, aby vzdělával nevlastní dětičky pana hraběte.

Jasmína, kterou vzdělával rovněž kněz, požádala Adaliho: „Dohlédni na to, ať na opatství pošlou srnce do špižírny. Když si Will Todd tak potrpí na rybaření, ať nachytá nějaké pstruhy i pro mnichy. Nejméně jednou týdně tam po pečení pošli pecen chleba, kolo sýra a taky dej poslat koš jablek a druhý koš s hruškami.“

Adali přikývl. „Bratr Duncan bude mít radost.“

Podzim se zvolna blížil k zimě, stromy začaly zlátnout a Jasmína žasla nad jejich pestrou krásou. Rudé duby se mísily se zlatými osikami a břízami a s temnou zelení jehličnanů. Rudé jeřabiny, lísky a cesmíny se svým zářivě pestrým listím prozářily kraj jako jemně tkaný veselý koberec. Na svazích rozkvetl vřes. V noci bylo štiplavě chladno. V životě ještě neviděla Jasmína takové hvězdy, jaké zářily nad cimbuřím hradu Glenkirk. Její manžel v nejmenším nepřeháněl, když tvrdil, že podzim je ve Skotsku nejkrásnějším ročním obdobím.

V polovině října se z Anglie vrátila Jasmínina matka s jejím otčímem a nevlastními bratry. Hraběnka z

BrocCairnu dovezla poněkud znepokojivé zprávy. Jak se zdálo, král poslal vzkaz hraběti a hraběnce z Glenkirku, aby je pozval na vánoční ples. „Nebyla jsem u toho, když posel dorazil,“ vysvětlovala Velvet Gordonová dceři.

„Zajeli jsme zrovna do Blackthornu rozloučit se s Deirdre a Johnem.“

„To je zvláštní,“ poznamenal hrabě z Glenkirku. „Král Jakub přece dobře věděl, že do Anglie se chceme podívat až koncem jara.“

„Babička to jistě vyřídí!“ prohlásila Jasmína sebevědomě.

A skutečně. Skye O´Malleyová de Marisco, která doufala, že teď, když se Jasmína znovu šťastně vdala a její vlastní nejmladší dcera se konečně vrátila do Skotska, konečně si užije trochu klidu, se nečekaně ocitla ve víru událostí, jež si nezadaly s divokými časy jejího mládí. Odeslala královského posla zpátky do Winchesteru, královského podzimního sídla, se vzkazem, že její vnučka Jasmína s manželem se na celý podzim a zimu už vrátili do Skotska. Jaké však bylo její překvapení, když po pár týdnech se objevil ten nejkrásnější mladý muž, jakého viděla od smrti Geoffreye Southwooda, svého třetího manžela. Sluhové ho uvedli do knihovny, kde si četla vedle sálajícího krbu. Když překročil práh, Skye vstala.

Mladík se nesmírně elegantně uklonil, čímž jí opět živě připomněl Geoffreyho. „Vikomt Villiers k vašim službám, madam!“

„Tak vy jste ten George Villiers,“ poznamenala Skye.

„Moje vnučka o vás nešetřila chválou. Posaďte se. Smím

vám nabídnout víno?“ Při té otázce už nalévala pohár svého nejlepšího vína a podala mu ho. „Čemu vděčím za vaši návštěvu, můj lorde? Jistě víte, že Jasmína s Jemmiem jsou na Glenkirku.“

„Ale proč odjeli, když Jakub Stuart jim to výslovně zakázal až do té doby, než se vyřeší vražda lorda Stokese?“ zeptal se udiveně George Villiers. „Král je na ně navztekaný a ten bídák Piers St. Denis Jeho Veličenstvo popichuje, aby na hraběte a hraběnku z Glenkirku vydal zatykač. Královně se zatím daří to manželovi vymlouvat, ale jak dlouho ještě? Poslala mě za vámi zjistit důvody neposlušnosti obou Leslieových, aby je mohla hájit před obviňováním ze strany markýze z Hartsfieldu. Ten totiž tvrdí, že uprchli, protože vědí, že co nevidět bude odhalena jejich vina na zavraždění lorda Stokese.“

„Kdy král Jasmíně a Jemmiemu přikázal, ať zůstanou v Anglii, můj lorde? O ničem se mi nezmínili. James Leslie byl odjakživa věrným stoupencem Stuartů. Za žádných okolností by nezpochybnil královu autoritu. Nemá to zkrátka v povaze. Kromě toho mám dojem, že král dospěl k přesvědčení, že ani Jasmína ani Jemmie nemají s vraždou toho nešťastníka nic společného,“ pravila Skye.

„St. Denis krále přesvědčil, aby ještě před svatbou vaší vnučky vyslal posla sem, na Queen´s Malvern. V dopise přikazoval, aby novomanželé zůstali v Anglii. St. Denis stále věří, že se mu nakonec podaří se jim pomstít a získat poručnictví nad malým vévodou z Lundy. Král se St. Denise nemůže zbavit, dokud mu nenajde manželku, ale královna zase nemá to srdce dát mu nějakou nevinnou mladou dědičku, protože markýz proslul svými zvrhlými

choutkami. Královna zřejmě doufá, že St. Denis se nakonec sebere a sám zmizí, jenže toho se pochopitelně nedočká. A král je příliš dobrosrdečný, než aby ho ode dvora sám vykázal, protože mu nechce ublížit a nechce vypadat jako nevděčník. Výsledek toho všeho je ten, že Piers St. Denis se drží dvora jako štěnice a pije tam všem krev,“ vylíčil situaci mladý Villiers.

„Na Queen´s Malvern nedorazil žádný královský posel, a to ani před svatbou mé vnučky ani po ní. Ve skutečnosti jsme prožili nezvykle poklidné léto a mezi jedinou novinku patří skutečnost, že koncem zimy porodí Jasmína další maličké,“ sdělila Skye Georgi Villiersovi.

„Kdyby posel přijel, Leslieovi by tady zaručeně zůstali, ale žádný vzkaz nedorazil, takže se drželi svého původního plánu a vrátili se do Skotska.“

George Villiers zamyšleně srkal víno a vrátil se ve vzpomínkách k tomu dni, kdy markýz z Hartsfieldu přesvědčil krále, aby hraběte a hraběnku z Glenkirku zdržel v Anglii. Nabídl se, že sám odnese vzkaz jednomu z královských poslů, a odběhl s plátěným balíčkem v hrsti. „Ale ten dopis vůbec neodeslal!“ pronesl náhle vikomt hlasitě. Pohlédl na Skye. „St. Denis se nabídl, že dopis předá královskému poslu. Podle všech známek to neudělal, protože chtěl, aby se Leslieovi vrátili do Skotska, jak zamýšleli původně. A musel to být on, kdo králi vnuknul nápad, ať jim pošle pozvánku na vánoční slavnosti! Všechno si to předem naplánoval, ten mazaný darebák, a já ho podcenil! Myslel jsem si, že je vyřízený! Panebože, co já jsem ale za hlupáka! Jako by mě Jasmína nevarovala!“ naříkal nešťastně Villiers.

„Být vámi, nenadávám si do hlupáků,“ konejšila Skye mladíka. „Jen ještě nemáte dost zkušeností ve dvorních intrikách, abyste pochopil, že zoufalec může sáhnout i k nečestným prostředkům, jen aby sám přežil.“ Zadívala se oknem na stmívající se oblohu. „Dnes už je pozdě, abyste se mohl vydat na zpáteční cestu, Georgi Villiersi. Přespíte tady a zítra se spolu rozjedeme ke dvoru vysvětlit králi, že jeho posel vůbec nedorazil. Nikoho však nebudeme obviňovat, protože nemáme hmatatelný důkaz. Vy však okamžitě vyhledáte vůdce družiny královských poslů a zjistíte, zda některý z nich vyjížděl v královských službách na Queen´s Malvern. Pokud ne, pro jistotu se ještě přeptáte každého posla osobně. Jestli říkáte pravdu, tak vám tu cestu žádný nepotvrdí,“ vysvětlovala Skye. „Teprve potom budete mít důkaz o St. Denisově nepoctivosti a o jedu, jímž se snaží potřísnit pověst mé vnučky.“

„Ale co když ten posel mezitím odešel z královských služeb?“ zeptal se Villiers.

„Potom,“ povzdechla si Skye, „nemáme proti St. Denisovi žádný důkaz. Nemá ale smysl dělat nějaké dalekosáhlé plány, dokud nevíme všechno, co potřebujeme vědět, milý hochu, nebo dokud St. Denis neprovede nějakou pošetilost.“

„Starý blázen, nejhorší blázen!“ zlobila se Daisy Kellyová na svou paní, když jí Skye oznámila, že ráno odjíždí do Winchesteru. „Od té doby, co pán umřel, jste už zase taková otrava jako kdysi. My přece už dávno nejsme žádné mladice, abychom se v jednom kuse někde trmácely!“

„Mluv za sebe, ty stará huso!“ utrhla se na ni Skye.

„Snad si nepředstavuješ, že tomu lumpovi St. Denisovi dovolím, aby zničil mé milované holčičce život? Kromě toho ty se mnou do Winchesteru nepojedeš.“

„Cože?“ vybuchla Daisy rozhořčeně.

„Vezmu si s sebou Noru, Bramwellovu dceru. Chci, abys zůstala tady a sbalila všechno, co budeme potřebovat na strávení zimy ve Skotsku,“ vysvětlovala jí Skye klidně. „A na zítřek mi toho moc nechystej. Jen jeden cestovní oděv a nějaké slušné šaty na audienci u krále.“

Vůbec poprvé za celých šedesát let jejich soužití ztratila Daisy řeč. S huhláním šla vyplnit příkaz, i když s ním ani v nejmenším nesouhlasila.

Když ráno dávala Skye na shledanou, zeptala se: „A kdy tedy odjíždíme na sever?“ Mluvila rezavě a rty se jí křivily podrážděním.

„Po návratu bych si ráda dopřála celodenní odpočinek,“ oznámila jí Skye, „ale hned následující den vyrazíme na cestu. Ve Skotsku jsme spolu ještě nikdy nebyly, Daisy,“ omlouvala se kajícně své nazlobené, ale věrné komorné.

„Aspoň se zase setkáš s Pansy a její rodinou. Copak ty je nechceš navštívit?“

„Svou dceru jsem viděla celé léto,“ odsekla Daisy kysele.

„Vrátíme se co nejrychleji,“ slibovala Skye a nasedla do svého prostorného a pohodlného cestovního kočáru.

„O tom nepochybuju,“ ucedila Daisy.

George Villiers nevycházel z údivu, protože mohutný kočár s ním stačil držet tempo po celou jejich cestu na jih, a jak se zdálo, stará lady de Marisco byla neúnavný cestovatel. Každý večer se zdatně navečeřela, okamžitě šla spát a hned za prvního rozbřesku už byla vzhůru, připravená pokračovat v cestě. Z Queen´s Malvernu, který se nachází poblíž Worcesteru, ujížděli nejkratší cestou přes hrabství Gloucester, Swindon a Andover rovnou do Winchesteru. Nebyl vůbec důvod přibližovat se k Londýnu. Král s královnou totiž na podzim s oblibou lovili v lesích v sousedství New Forestu.

„Královští manželé nebudou přímo ve městě,“ vysvětloval Villiers Skye, „ale ve svém loveckém zámečku kousek za ním. Vychutnávají si tam neformálnost venkovského života, ale pro dvořany, kteří tu nemají vlastní domy nebo si je pro drahotu nemůžou najmout, je to dost nepříjemné. Nakonec přespávají ve stodolách nebo stozích sena,“ zasmál se vikomt, „a umývají se v ledových potocích.“

„To je cena za život u dvora,“ poznamenala Skye suše.

„Dokážete téhle staré ženské zajistit střechu nad hlavou, můj krásný mládenče?“

„Madam, můžu vám přenechat svou komůrku v loveckém zámečku,“ nabídl se Villiers galantně. „Je sice hrozně mrňavá, ale postačí na to, abyste se tam převlékla a pořádně se vyspala.“

„Kdybych byla aspoň o dvacet let mladší, nemusel byste se své postele vzdávat, jenom se o ni podělit,“ poškádlila ho Skye.

„Tohle je poprvé, co lituji, že nejsem starší,“ odpověděl Villiers a Skye vybuchla smíchy, okouzlená jeho pohotovostí i milou poklonou, kterou jí právě složil.

„Podle mě jste nebezpečnější než St. Denis,“ řekla.

V temných očích mu zablýsklo. Laškovně pravil:

„Hádám, že mě přeceňujete, madam.“

„Ne, Villiersi, spíš bych řekla, že vás všichni podceňují, ale však oni se taky jednou poučí,“ sdělila mu usmívající se Skye tiše. Tohle je tak roztomilý darebáček, říkala si v duchu, a taky nesmírně ctižádostivý, ovšem na ctižádosti není přece nic špatného. Sama bývala v mládí stejná, protože život si přímo říkal o to, aby ho žila naplno, takže se sotva mohla dočkat večera, jak se těšila na nadcházející ráno.

Na audienci u krále se oblékla do černého. Koneckonců, držela přece smutek po svém milovaném Adamovi. Tmavé vlasy se stříbrnými prameny na spáncích si dala vyčesat do obvyklého vysokého uzlu. „Přidej mi trochu barvy na tváře,“ požádala Noru, komornou, která ji na té pouti doprovázela.

„Ukažte, udělám to sama,“ nabídla se Nora. „Tak pěknou pleť by vám mohla každá žena závidět, natožpak žena ve vašem věku, má paní. Tohle chce jenom ten nejjemnější odstín růže, jinak by to působilo vulgárně.“ Zlehka nanesla Skye růž pod lícní kosti a rozetřela ji, takže výsledek vypadal velmi přirozeně. „Nádhera!“ prohlásila a zvedla malé cestovní zrcadlo, aby se paní mohla přesvědčit.

Skye se podívala do zrcadla. S ohromením zjistila, že na ni hledí elegantní křehká stará dáma. Kdo je to? žasla

Skye. V mysli se přece necítím tak staře, jako vypadám. Jen klouby mě trochu zlobí. Není divu, že královna Bětka ve stáří nesnesla nikde žádné zrcadlo. Ale co, Alžběta z rodu Tudorů se tak vysokého věku nedožila a navíc rozhodně vypadala hůř než já!

Král si zamyšleně prohlížel stařenu před sebou. Byla oblečená podle poslední módy a na sobě měla šperky nevídané krásy, především perly a diamanty. Modré oči ho na okamžik probodly pronikavým pohledem, ale hned nato stará dáma udělala pukrle, záda rovná jako za mlada, hlavu skloněnou přesně v tom správném úhlu. Pak se napřímila a čekala na dovolení promluvit.

„Steenie mi sdělil, že jste byla na něho moc milá, madam,“ začal král. „Poprosil mě, abych vám popřál sluchu, takže to činím. Jakou omluvu mohou Leslieové z Glenkirku nabídnout na vysvětlení toho, že neuposlechli mého rozkazu, madam?“ Král si změřil tu elegantní stařenu přísným pohledem. Navzdory svému věku byla pořád ještě velmi krásná a jemu to připadalo až neslušné.

„Poslouchám, madam!“ vyštěkl podrážděně.

„Od vikomta Villierse jsem se dozvěděla, že Vaše Veličenstvo poslalo mé vnučce a jejímu manželovi do Queen´s Malvernu vzkaz. Celé léto však do mého sídla žádný posel nedorazil. Novomanželé odjeli koncem srpna na Glenkirk, jak měli v plánu už od samého začátku. Vaše Veličenstvo ví, že kdyby James Leslie váš dopis dostal, nemusela bych teď tady stát já a mluvit jménem jeho a své vnučky,“ vysvětlila Skye rázně.

„Že nedostali můj vzkaz? Vy mi tvrdíte, madam, že k vám nepřijel žádný královský posel? Mám to chápat tak,

že právě tohle je důvod jejich neposlušnosti?“ Král se tvářil zmateně.

„Žádný posel nepřijel,“ opakovala Skye.

„Ale to je nesmírně zvláštní,“ žasl král.

„Třeba se lady de Marisco o příjezdu toho posla zkrátka nedozvěděla,“ ozval se Piers St. Denis a králův zmatek ještě znásobil.

Skye nepatrně pootočila hlavu a probodla markýze z Hartsfieldu mrazivým pohledem. „Sice vás neznám, pane,“ pronesla povýšeně, „ale buďte si jist, že v mém sídle se nemůže přihodit nic, o čem bych se nedozvěděla, a to do všech podrobností. Když říkám, že na Queen´s Malvern nepřijel žádný královský posel, pak tam žádný královský posel nepřijel. Další výslech v téhle záležitosti by naznačoval, že jsem lhářka. Nebo snad právě to chcete naznačit, pane?“ Krásné rysy měla Skye nehybné jako z kamene.

„Ale madam, ve vašem věku -“ začal markýz z Hartsfieldu, ale Skye ho okamžitě přerušila.

„V mém věku? Pane, co si to dovolujete?“ vybuchla.

„Můj věk s tou záležitostí přece nemá nic společného!

Kdo vlastně jste?“

„Jsem markýz z Hartsfieldu,“ pronesl St. Denis zpupně, ale Skye už to samozřejmě předem uhodla.

„A já, můj lorde, jsem vdova po hraběti z Lynmouthu a Lundy a navíc i vdova po vévodovi z Beaumont de Jaspre. Jak se opovažujete zpochybňovat mou čest? Kdybychom tu nebyli zrovna v přítomnosti krále, pohnala bych vás k zodpovědnosti a vyzvala vás na

souboj. Umím se kordem ohánět docela slušně a věřte mi, že bych vás s největším potěšením propíchla jako sledě, vy nadutý spratku! Vůbec se nedivím, že moje vnučka dala před vámi přednost Glenkirkovi! To je rozdíl jako mezi vodou a hustým červeným vínem!“ Skye se obrátila zpět ke králi. „Můj pane, uvědomuji si, že je třeba ctít Vaše Veličenstvo, ale musím se skutečně nechat urážet zrovna od téhle osoby?“

Byl to velkolepý výstup. Královna zachytila pohled George Villierse a zjistila, že mladík má co dělat, aby si zachoval vážnou tvář. Markýz z Hartsfieldu byl z útoku, který zrovna schytal díky myšlenkové obratnosti Skye O´Malleyové de Marisco, dočista vyvedený z míry. Král, který nezapomínal na věk lady Skye, se topil v zoufalství, že urozená stařena se cítí v jeho přítomnosti pošpiněna. Když před ním zavrávorala, či aspoň měl dojem, že zavrávorala, honem vykřikl: „Židli pro madam Skye!“ Okamžitě přiběhl sluha s židlí a postavil ji těsně za starou dámu.

Skye klesla na sedadlo s očividným vděkem. „Děkuji, Vaše Veličenstvo,“ zašeptala slabounce a tiskla si přitom dlaň na prsa.

„Víno!“ zařval král a jeho rozkaz byl vmžiku vyplněn.

Pomalu usrkávala, přitom se mdle usmívala na panovníka a pokyvovala hlavou na znamení díků.

„Moje drahá madam Skye,“ zajíkal se král, „nechci, abyste měla pocit, že vaší rodině vyhrožuji, protože tomu tak není. Pokud mi tvrdíte, že nepřijel žádný posel, pak vašemu slovu věřím, protože znám vaši pověst a podle ní

jste nikdy nebyla lhářka. Naopak, vaše slovo je prý poctivé a spolehlivé jako rytířská přísaha.“

„Je to tak, Vaše Veličenstvo,“ přisvědčila Skye tiše. Tohle bylo až příliš snadné vítězství. Bětka z rodu Tudorů by se nenechala takhle snadno opít rohlíkem, říkala si, ale na druhou stranu je Jakub Stuart docela milý. Vsedě si mohla Pierse St. Denise lépe prohlédnout. Zvolna se vzpamatovával ze šoku, který mu způsobila svým výstupem. Přímo viděla, jak promýšlí další tah.

„Pokud si Vaše Veličenstvo přeje, pošlu vzkaz na Glenkirk a Leslieovi okamžitě přijedou. Vaše Veličenstvo by však mělo vědět, že moje vnučka čeká další dítě. James Leslie bude mít po tolika letech opět dědice.“ Tak! To by mělo St. Denisovi zamezit, aby se dožadoval jejich okamžitého návratu. Král je dobrosrdečný a nikdy by neohrozil život novorozence.

„Ne! To ne!“ zvolal Jakub Stuart přesně tak, jak v duchu očekávala. „Jemmieho děcko se nesmí dostat do žádného nebezpečí. V téhle věci mi postačí vaše slovo, a tím všechno končí.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ usmála se Skye líbezně, tajně nadšená tím, jak šikovně vyšachovala markýze z Hartsfieldu ze hry. Zvolna se zvedla, podala pážeti prázdný pohár a opět se králi uklonila. „Doufám, že teď mě Vaše Veličenstvo omluví. Mám za sebou předlouhou cestu a jsem unavená. Hned ráno se musím vypravit zase zpátky domů.“

„Ano, madam Skye, máte mé svolení odejít odpočívat. Dávám vám svoje požehnání. Až budete psát své vnučce, vyřiďte jí, že se na její nové dítě těším! Steenie! Doprovoďte dámu!“

Vikomt Villiers postoupil kupředu a nabídl Skye rámě. Stařena se do něho důstojně zavěsila a velebným krokem zamířila ke dveřím. Tam však stál markýz z Hartsfieldu, odmítal uhnout a měřil si Skye nenávistným a rozzuřeným pohledem.

„Nemáte na to, abyste hrál podle mých pravidel, můj lorde,“ ušklíbla se na něho Skye. „Naučila jsem se je přímo od královny Alžběty.“

„Jenomže ta je už dávno po smrti!“ zahučel St. Denis výhružně.

„Ale já ne,“ odsekla mu nebojácně Skye a prodrala se kolem markýze na chodbu. George Villiers se jí držel v patách. Když venku osaměli, Skye poznamenala: „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby lorda Stokese potkala smrt právě z rukou Pierse St. Denise. Je na to každopádně dost nebezpečný a dost zoufalý.“

„Vážně si to myslíte, madam?“ Ale samozřejmě! Proč jen ho to nenapadlo dřív? St. Denis by tím přece získal nejvíc, nebo si to aspoň namlouval. To je jenom logické!

„Myslím! Zjistěte, jestli by se nenašly nějaké důkazy, a král bude mít v tomhle směru po starostech, můj ctižádostivý mladý lorde,“ doporučila vikomtovi Skye.

„Nebohá královna mu aspoň nebude muset hledat nevěstu a král ho bude moct uvěznit a tak se zbavit jeho nepříjemné společnosti.“

„Ale jak? Koho bych se mohl přeptat?“ přemýšlel nahlas Villiers. „Nemá žádné přátele.“

„Někdo tu být musí,“ nedala se zviklat Skye.

„Jen jeho nevlastní bratr,“ zněla odpověď.

„A copak ten by se nedal podplatit, můj milý vikomte?“ Stáli teď spolu v okenním výklenku, kam na ně z chodby nebylo vidět.

George Villiers rozhodně zavrtěl hlavou. „To v žádném případě.“

„Přece musí existovat něco, po čem ten člověk touží a co je pro něho nedosažitelné,“ přesvědčovala ho Skye.

„Každý z nás má nějakou slabost, můj mladý příteli.“

„Jaká je ta vaše?“ zeptal se jí mladík s úsměvem.

Skye se uchechtla. „Já už nepodléhám žádnému pokušení, Georgi Villiersi. Jsem bohatá, zdravá, mám děti, vnoučata a pravnoučata. Na svůj věk vypadám mnohem lépe, než se sluší, či aspoň tak mi to tvrdí moje nejstarší dcera - a ta neumí lhát. Chybí mi pouze jedno, a to mi nikdo nedokáže dát! Chtěla bych zpátky svého Adama! Ještě nikdy mi nikdo nescházel tolik jako on! Mám dojem, že před ním jsem vlastně ani pořádně nežila. Ale my se tady nemáme bavit o mně. Potřebujeme podtrhnout stoličku St. Denisovi. Mladší bratři vždy závidí těm starším a moc bych se divila, kdyby zrovna tenhle představoval výjimku.“

„Kipp není mladším z těch dvou, je o pár hodin starší,“ prozradil jí vikomt. „Je levoboček a Piers St. Denis je zákonitý dědic. Ovšem Kipp je bratrovi neochvějně věrný a nikdy by ho nezradil.“

„Ale co kdyby byl uznán za legitimního a stal se markýzem místo svého bratra?“ navrhla Skye. „I levoboček je jenom člověk. I kdyby se stokrát zdálo, že svůj osud přijímá bez reptání, jistě by přímo skočil po příležitosti jej změnit. Obzvlášť kdyby navrch dostal ještě

milou a bohatou mladou manželku, ech? Přemýšlejte o tom, pane. Jen náhoda při příchodu na svět zabránila tomu mládenci, aby se on sám stal markýzem z Hartsfieldu. Snad nevěříte, že v hloubi duše ho to neužírá?“

„Jste zosobněný ďábel, madam,“ pravil George Villiers obdivně.

„Jsem spíš praktická, milý hochu,“ odvětila. „Když stojím o něco, co jiní považují za nedosažitelné, hledám si cestičky, jak to získat. Přesvědčte markýzova bratra, ať prozradí pravdu ohledně smrti lorda Stokese, a budete mít přesně to, oč stojíte. Volné pole působnosti u krále a cestu vystlanou zlatem a tituly - což si právě přejete.“

„Jak vidím, Jasmína vám o mně skutečně vyprávěla,“ usmíval se pobaveně vikomt. „Vaše rada je báječná, madam, budu se jí řídit do posledního písmene.“

„Nepochybuji, že zvítězíte,“ řekla mu.

„Vyřiďte Jasmíně, že jí napíšu,“ dodal Villiers. „Slíbil jsem jí to.“

To byla prozatím Skyina poslední schůzka s Georgem Villiersem. Následujícího rána se Skye vypravila na zpáteční cestu do Queen´s Malvernu, kde na ni čekala Daisy, kterou ani po deseti dnech balení nepřešel vztek.

„Pokud král přijal vaši omluvu, tak proč se tam tedy budeme vláčet?“ dožadovala se podrážděně, když si poslechla vylíčení Skyeina posledního dobrodružství.

„Ale král, to je ten nejmenší problém,“ vysvětlovala jí Skye. „To markýze z Hartsfieldu se bojím, protože se pořád ještě nevzdal a nejspíš si nedá pokoj, dokud

neskončí v pekle. Zřejmě se už vzdal naděje získat Jasmínu, ale usiluje o moc, jakou by mu přineslo poručnictví nad malým Charliem. Už se mu podařilo odstranit si z cesty jednoho soka, a přesto uniknout spravedlnosti. Teď se určitě rozjede za Jasmínou a Jemmiem. Musím je varovat.“ Skye si unaveně zalezla do postele.

„Tak proč zkrátka nepošlete posla?“ divila se Daisy.

„Jen si vzpomeň, děvče zlaté, že královský posel sem nikdy nedorazil,“ připomněla jí Skye. „A odstranit posla je mnohem jednodušší než odstranit mě. Kdepak! Zítra si odpočinu a pozítří vyjedeme! Ale pokud chceš zůstat tady, drahá Daisy, tak samozřejmě můžeš. Nebudu tě nutit do cesty, do které se ti nechce.“

Daisy si nešťastně povzdychla. „Ale to se rozumí, že tady nezůstanu,“ řekla smířeně. „Copak jsem vás někdy opustila, paní? Ale pravda je taková, že svoje roky cítím mnohem víc než vy. Vezmeme s sebou i Noru, aby mi občas trochu vypomohla.“

„To je báječný nápad!“ zvolala Skye nadšeně. Neodvažovala se své staré komorné prozradit, že už Noře sdělila, že pojede s nimi, aby byla Daisy trochu k ruce.

„Tak dobře,“ pokývala Daisy hlavou. „Domluveno. A teď si pořádně odpočiňte, paní. Počítám, že pojedeme rychle, aby nás markýz z Hartsfieldu nepředhonil, je to tak?“

Není nad vlastní postel, říkala si v duchu Skye, když se zavrtávala do prachových peřin. „Jistě,“ přisvědčila.

„Nevím, co plánuje jako další krok, ale ještě se nevzdal. Má za lubem nějakou lumpárnu. Cítím to v kostech.“

A jako vždycky, Skye její šestý smysl nezklamal. Piers St. Denis věděl, že nyní je u dvora nevítaný, ale přesto zůstával, protože král se nedokázal přimět k tomu, aby ho sám poslal domů. Královna, která mu údajně hledala manželku, donekonečna dumala nad seznamem možných kandidátek. A Villiers, nyní povýšený na vikomta, se k němu choval nesnesitelně hnusně.

„Jeden by myslel, že to je vévoda a ne buranský králův vlezprdelka.“

„Pokud neudělá vážnou chybu, tak tím vévodou jednoho dne bude,“ poznamenal Kipp zamyšleně. I když se Villiers choval k Piersovi s neskrývaným pohrdáním, k levobočkovi z Hartsfieldu přistupoval jakžtakž zdvořile. V jistém smyslu se Kipp Georgi Villiersovi obdivoval. Nedovolil, aby mu cokoliv stálo v cestě, a jeho neotřesitelné osobní kouzlo mu získalo mnoho příznivců mezi mocnými, na rozdíl od Pierse, jehož arogance v poslední době jeho osobní krásu zcela znehodnotila. Piers nerad prohrával a divadýlko už hrál pouze před králem. Villiers byl chytřejší a hrál před celým dvorem, což se mu zaručeně vyplácelo. Kipp litoval, že jeho bratr nemá povahu jako Villiers. V současnosti totiž pomstychtivost a touha po moci zatemnily Piersovi zdravý rozum a odpuzovaly od něho všechny slušnější lidi. Kipp se ho často snažil varovat.

„Ty svoje rady si můžeš strčit za klobouk!“ vrčel Piers.

„I teď mám ještě dost možností, jak tuhle partii vyhrát, bratře. Sbal si věci, vyrážíme do Skotska.“

„A co vlastně máš?“ vyptával se Kipp zvědavě.

Piers St. Denis se krutě pousmál a z kabátce vytáhl srolovaný pergamen. „Tohle,“ pochlubil se.

Kipp pergamen rozbalil a přečetl si ho. Ohromeně vytřeštil oči. „Jak jsi k tomu krále přinutit?“ zakroutil nechápavě hlavou.

„Zatykač byl už vystavený, chybělo jen doplnit jména, ale král už ho stačil podepsat. Ukradl jsem ho ze stolu jeho tajemníkovi. Cestou do Skotska se rozhodnu, zda tam dopíšu Jasmínu i jejího manžela nebo pouze Jamese Leslieho. Umím si představit, že ta dáma se ochotně stane mým majetkem a hračkou v naději, že tím vykoupí manželův život,“ chvástal se St. Denis surově. „Potom se postarám, aby Jamese Leslieho jménem krále pověsili, načež se okamžitě ožením s jeho vdovou a získám tak její bohatství i děti. Tohle je dokonalý plán, Kippe, nic se v něm nemůže zvrtnout. Skotové přijmou králem podepsaný zatykač bez váhání, vždyť ani netuší, co se tady v Anglii vlastně děje. Až bude všechno hotovo, může ten starý královský trouba brečet a protestovat, co hrdlo ráčí, ale těžko bude moct popřít, že podpis na zatykači je skutečně jeho.“ Markýz z Hartsfieldu se chladnokrevně rozesmál. „Slíbil, že bude moje, a taky že bude, i když si na ni musím počkat kapku déle, než jsem původně plánoval. A nezabrání mi v tom ani ta její babička, i kdyby byla sebevětší ježibaba!“

„Piersi, Piersi,“ napomínal markýze bratr, „pokoušíš se rozehrát nesmírně nebezpečnou hru. Leslieovi mají ve Skotsku velký vliv. Už jsi spáchal jednu vraždu. Moc tě prosím, nesnaž se o další. To už by tě určitě chytli!“

„Stokese jsem musel zabít sám!“ zavrčel St. Denis pohrdavě. „Ty bys to nedokázal, slabochu! To bylo

poprvé v životě, cos mě neposlechl, ale už jsem ti odpustil, Kippe. Protože tvoje matka byla obyčejná služka, nejsi prostě tak silný jako já, nemůžeš za to. Mě nikdo nikdy nechytí, bratře. Rozumíš? Nikdo mě nechytí! Kolik výprasků jsi jako malý schytal za moje hříchy, co?“ rozřehtal se.

„Vždycky ti ale štěstí přát nebude, Piersi,“ varoval ho Kipp.

„Proč ne?“ nedal se přesvědčit markýz z Hartsfieldu.

„A víš co, možná se s ní ani neožením. Možná ji dám také pověsit, ale až po tom, co si z ní načerpáme rozkoše dosyta a naučíme ji, jak slastná je bolest. I tak můžu získat moc nad jejím jměním a dětmi. Možná že manželku udělám z její starší dcery. To je ono! Můžem si tu mršku vychovat podle svého. Aspoň mi Jasmína nebude pořád skučet do ucha, že jsem jí zabil manžílka. Jasně, to je mnohem lepší plán, Kippe. Co říkáš?“

„Říkám, že to je moc nebezpečné,“ trval Kipp na svém. Skutečně to všechno začínalo hraničit s nebezpečím, jež je ohrožovalo přímo na životě. V posledních dnech vypadal Piers jako fanatik a vedl řeči, při kterých běhal mráz po zádech. Svádět urozené dámy a znásilňovat služebné, to byla jedna věc, ale jakmile Piers začal mluvit o vraždě, bylo jasné, že jeho neschopnost smířit se s porážkou je silnější než pud sebezáchovy. Kippův bratr měl rád pocit, že má nad svým okolím vrch, že ho ovládá, a z toho pramenila i jeho vášeň pro bičování svých milostnic tak dlouho, dokud nežebraly o milost a slitování. Tohle Pierse zřejmě vzrušovalo mnohem víc než krásná přitažlivá žena ochotná milovat se s ním.

Ale vražda? Když s tím Piers přišel poprvé, Kipp nevěřil, že by jeho bratr byl schopen dotáhnout takový plán do konce, proto se ho držel jako obvykle. Potom mu však Piers přikázal, aby zabil Stokese, a on prostě nemohl. Piers to udělal sám a Kipp se stal stal svědkem vraždy. Nikdy nezapomene, jak užaslý měl Richard Stokes pohled, když si uvědomil, že ho zabili. Piers si celý ten akt očividně vychutnával, vrážel svou tenkou dýku do oběti hodně pomalu a přitom s ní otáčel, aby Stokes před smrtí prožil co největší bolest. Kipp se honem odvrátil a z pocitu šoku i spoluviny začal křečovitě zvracet do křoví. Piers si však žádnou vinu nepřipouštěl. Zbavil se soka a prožíval pouze vítězoslavné rozjaření.

A nyní jeho bratr osnuje další vraždu, ne, vlastně rovnou dvě vraždy. Jenže Kipp ho nesmí zradit, i když si uvědomuje, že by měl jít ke králi a vyprosit Piersovi milost. Podle všech známek je Piers stejně šílený jako jeho matka po pár letech manželství s jeho otcem. Piers sice mohl stokrát urážet Kippovu matku, ale byla to ona, kdo nesl hlavní břemeno výchovy dvou synů svého milence a péče o jeho chorou manželku, jež postupně, až do své předčasné smrti ve třiceti letech, ztrácela sepětí s realitou.

Kipp si povzdechl. Bude muset Pierse doprovodit do Skotska, i kdyby se mu stokrát nechtělo. Rozhodl se, co udělá. Ukradne bratrovi králem podepsaný zatykač, aby ho nemohl použít jako zástěrku k dalšímu vraždění. Markýzem jsem se měl stát já, pomyslel si Kipp. Tohle ho v poslední době napadalo stále častěji, i když se kvůli tomu cítil provinile. Jsem mnohem zodpovědnější než můj

bratr. Nato si znovu povzdechl. Musí zůstat Piersovi věrný. Přál si to jejich otec na smrtelném loži, a Kipp mu na to dal své slovo.

Kapitola 15

Cestovní kočár Skye de Marisco zarachotil na nádvoří hradu Glenkirk pozdě odpoledne na svátek svatého Ondřeje, což byl poslední listopadový den. Slunce už v ohnivé nádheře mizelo za západními horami. Cesta z Queen´s Malvernu trvala celkem tři týdny a skoro celou dobu bylo prabídné počasí. Thistlewood, který trčel vysoko na kozlíku, nebyl snad v životě šťastnější, než když před sebou uviděl cíl své cesty, zvláště když věděl, že na zpáteční cestu se nebude muset vydat dřív než pozdě na jaře nebo začátkem léta. Jak Daisy tak přiléhavě opakovala po celé jejich putování, žádný z nich nemládl. Potom se vždy významně ohlédla po Skye, která se tvářila, že to nevidí, a klidně a zarputile pokračovala v cestě. Všem však bylo jasné, že je unavená, ne-li přímo vyčerpaná.

„Sežeňte hraběte!“ křikla na čeledína, který zastavil jejich spřežení, a za chvíli se James Leslie vynořil z obytné budovy.

Poznal kočár, honem se k němu rozběhl a otevřel dveře. S úžasem spatřil Jasmíninu babičku klímat opřenou v koutě. „Madam Skye?“ V životě by ji tu nečekal.

Otevřela zářivě modré oči, usmála se a vydechla:

„Zaplaťbůh, že už jsme tady, Jemmie!“

„Je vyčerpaná k smrti,“ ozval se z šera kočáru Daisyin káravý hlas. „Ani za nic nechtěla jet rozumným tempem. Kdepak ona!“

Hrabě z Glenkirku se natáhl do kočáru, uchopil Skye do silných paží, zvedl ji a vyzval Daisy, ať jde za nimi. Něžně pak Jasmíninu babičku odnesl do hradu a po schodišti rovnou nahoru do hlavní síně, kde ji posadil do křesla vedle praskajícího krbu. V nejmenším se nebránila, což jenom dokazovalo, jak nesmírně je zesláblá. Hrabě přešel ke stolu a nalil pohár silného červeného vína, který jí vtiskl do ruky. „Je z Archambaultu,“ řekl jí. „Vypijte to,“ přikázal jí láskyplně. Zahlédl Adaliho a požádal: „Zajdi ihned pro svou paní. Vyřiď jí, že přijela její babička.“ Obrátil se zpátky ke Skye, která vděčně usrkávala víno.

Když dopila, vzhlédla k hraběti a poznamenala:

„Whisky by bývala byla lepší. Neříkej mi, že nemáš vlastní palírnu, protože to bych ti nevěřila, drahý hochu.“

James Leslie se rozesmál. „Přežijete to,“ řekl, ale ty nachové kruhy pod Skyinýma očima mu dělaly starosti. Přijela zřejmě za konkrétním účelem a přijela velmi narychlo, protože ani předem nevzkázala. To nevěstilo nic dobrého, ale Glenkirk měl v úmyslu počkat, dokud mu to sama neprozradí, protože nejdřív se jí musely vrátit síly. Uchopil Skye za ruku a políbil ji. „Jasmína bude moc ráda, že vás zase vidí.“ Pak si k ní přisedl, hladil ji po ruce a silou vůle se snažil vrátit do toho útlého těla teplo a energii. Uvědomil si, že kromě Jasmíny miluje i tuhle stařenku a že by ho potěšilo, kdyby její nezlomný duch zdědily i jeho děti.

„Babičko!“ Jasmína vběhla do sálu a vrhla se přímo ke Skye.

„Holčičko moje zlatá,“ zašeptala Skye a vztáhla paže vstříc milované vnučce, jež poklekla vedle křesla, a sevřela ji v náruči.

„Pro všechno na světě, proč jsi se v tak hrozném počasí vůbec pouštěla na cestu?“ vyptávala se dychtivě Jasmína a vzhlížela starostlivě k babičce. „Proč jsi nám nedala vědět předem?“

„Nebyl čas,“ vysvětlovala Skye. „Musela jsem k vám dorazit dřív než ten darebák St. Denis nadělá ještě víc škody, holčičko moje zlatá.“

„Markýz z Hartsfieldu?“ ujistila se Jasmína. „Proboha, co ten by tady pohledával?“

„Ještě víno?“ nabídl stařeně.

Skye se na něho udiveně podívala.

„Whisky?“ zeptal se a dusil přitom smích.

Přikývla, a když se napila jantarově tekutiny, začala podrobně vyprávět, co se přihodilo, zatímco Daisy s Norou totéž líčily Adalimu. Adali pozorně naslouchal. Byl rád, že madam Skye s sebou vzala Noru, aby pomáhala Daisy. Děvče bylo dcerou hospodyně a majordoma na Queen´s Malvernu, žádná cuchta a navíc spolehlivá. Budou tu potřebovat všechny rozumné lidi, které se jim podaří sehnat. Adali si uvědomoval, že ta záležitost s markýzem z Hartsfieldu se potáhne ještě hodně dlouho, než dospěje k definitivnímu konci.

Skye se spokojeně uhnízdila na hradě Glenkirku. Adali ji ubytoval v apartmá v západní věži, které kdysi obývala legendární Janet Leslieová. Sestávalo ze tří pater. V prvním z nich byl salon a dvě malé ložnice pro Daisy a Noru. Na druhém podlaží se nacházela jídelna se spíží a místností, kde se kdysi připravovalo jídlo. A v tom posledním podlaží byla rozkošná vzdušná ložnice a šatna. Ve všech místnostech kromě šatny byl samostatný krb. Trvalo pouze několik dní a místnosti byly opět obyvatelné. Bylo zapotřebí najít závěsy a nebesa nad postele, vyklepat z nich prach a pověsit je. Ze skvostného dubového nábytku stáhli potahy a naleštili ho. Ze skladu donesli krásné orientální koberce a rozprostřeli je na podlaze. Všechno to patřívalo lady Janet. Když se přestěhovala do svého nově postaveného hradu Sitheanu, kdovíjak se stalo, že ty věci tady nechala. Do šatny pověsili všechny Skyiny šaty. Postel povlékli jejím vlastním povlečením a vystlali jejími prachovými polštáři. Zbylé povlečení a prádlo uložili do dubových truhlic. Do všech místností nanosili stříbrné svícny a vyleštěné mosazné lampy, ke krbům narovnali zásobu polen, jež se měla dvakrát denně doplnit. Do salonu připravili křišťálovou karafu s vínem a druhou s whisky, k tomu čtyři stříbrné poháry. Na každém stole se ocitla miska s kořenně vonícími sušenými květy.

„Žasnu, že vůbec odjela z Queen´s Malvernu,“ pravil hrabě z Glenkirku manželce, když se k sobě spokojeně tulili v posteli. Venku vyl severozápadní vichr a do oken bušil ledový déšť.

„Já ne,“ odvětila Jasmína tiše a zachumlala se k němu trochu blíž.

„Nechtěla být letos o Vánocích na Queen´s Malvernu, copak to nechápeš? K žádné tetičce či strýčkovi jet nemohla, protože by ji litovali a babičce by puklo srdce. Jsem jediná, kdo nebyl u dědečkovy smrti, takže musela přijít ke mně. Jsem strašně ráda! Ještě žádné z dětí se nenarodilo bez toho, aby na mě nedohlížela babička!“

Hrabě jí položil dlaň na břicho a cítil, jak se mu pod rukou hýbe dítě. „Je to silný chlapec, Jasmíno.“

„Takže ty víš určitě, že to je syn?“ usmívala se.

„Samozřejmě,“ přisvědčil s nezlomnou jistotou hrabě.

„Já také,“ pravila tiše a přiklopila mu ruku vlastní dlaní.

„Patrick, šestý hrabě z Glenkirku. Bude pokračovatelem hrdého rodu Leslieů, je to tak, Jemmie? Vyroste z něho ušlechtilý a slavný muž.“

„Stejně jako z našich dalších dětí,“ dodal její manžel.

„Když bude mít za matku tebe, nemůže to být jinak, Jasmíno, můj drahoušku Jasmíno!“ Něžně ji políbil. Teď už se s ní nemiloval, nešlo to vzhledem k jejímu stavu, ale rád ji hladil a líbal, rád se s ní mazlil a ona zase s ním. Ňadra se jí nalila a byla pokreslená modrými žilkami. Jamese Leslieho nesmírně vzrušovala představa, že tato nádherná prsa budou zanedlouho kojit jeho synáčka. Pro dítě už dokonce našli i kojnou.

Děti se na Glenkirku zabydlely dobře a skamarádily se s dětmi na hradě i ve vsi. India, které mělo být v březnu osm, Jindřich, který měl v dubnu oslavit sedmé narozeniny, i malá Fortune dostávali denně hodiny od bratra Duncana. Malý Charles Frederick Stuart, třiapůlletý, byl na učení ještě malý, ale byl velmi bystrý a bratr Duncan slíbil, že se čtením začnou brzy, možná už

příští podzim, až se hošíčkovi přehoupne čtvrtý rok. Malý královský levoboček proti čekání nic nenamítal.

„Je to stoprocentní Stuart,“ říkával hrabě o svém nevlastním synkovi. „Osobní kouzlo má stejně silné jako jeho otec a nad jeho úsměvem by andělům puklo srdce.“

Dvanáctého prosince oslavili Leslieovi Skyiny sedmdesáté šesté narozeniny rodinným shromážděním. Mezitím se Jasmínina babička stačila z únavné cesty krásně zotavit. Rodina Leslieových dostala svou první příležitost seznámit se se Skye. Všichni ji vřele přivítali a okamžitě si ji zamilovali. Dudy, které si Skye pamatovala z dětství stráveného v Irsku, přispívaly k dobré zábavě, protože muži z klanu podle hudby rozverně tančili. Skye se to náramně zamlouvalo.

„Potrpím si na muže s pěknýma nohama,“ poznamenala. „A jak se zdá, vy Leslieové jste všichni obdařeni pohlednými končetinami.“

„A dalšími částmi těla,“ dodal rozpustilý ženský hlas. Ženy vybuchly halasným smíchem.

India Lindleyová s lesklými černými lokýnkami upřela na babičku své zlatavé oči a zeptala se: „Jsi hodně stará, babičko?“

Skye přikývla. „Hodně stará, Indie.“

„A dědeček Adam byl taky hodně starý?“

„Bylo mu osmdesát čtyři, Indie,“ odvětila Skye tiše. Kčertu! Scházel jí tak strašně, až jí pukalo srdce.

„Budeš taky žít tak dlouho jako dědeček Adam, babičko?“ nedala se odbýt Indie. „Mně se nelíbí, že od nás odešel.“

„Ani mně se to nelíbí, Indie,“ přiznala se Skye zarmouceně dítěti. „A jak dlouho budu žít? To je, mé dítě, v rukou božích.“

„Ráda bych, aby tě Bůh nechal žít navěky, babičko!“ povzdechla si India.

„Děkuju, dítě, ale věčně žít nebudu. Člověk se rodí, aby umřel, Indie. Je to náš osud, nikdo nežije navěky, ani by o to nestál. Po smrti se setkám se všemi, které jsem měla ráda a kteří prošli dveřmi, jež nazýváme smrt, do nového života. Smutná kvůli tomu nebudu.“

„Já ano,“ postěžovala si India vážně.

Skye se rozesmála. „Budeš mít vzpomínky na mě, mé dítě, a budeš vědět, že jsem šťastná, protože jsem opět se svým Adamem. Ale už dost, Indie! Tohle je oslava mého narození a já bych si ji chtěla užít! Dones mi ještě kus toho jablečného dortu se smetanou!“

„To je úžasná stará děvenka,“ poznamenal stranou hrabě ze Sitheanu ke svému synovci z Glenkirku.

„Zůstane tady nastálo?“

„To nevím,“ přiznal se James Leslie. „Ale na zimu a jaro určitě. A je mi jasné, že když už dorazila až sem, BrocCairnovi budou chtít, aby je také navštívila. Za celá ta léta, co je Velvet provdaná za Alexe, u nich nebyla. Pokud nebude moc sněžit, přijedou k nám na Vánoce. A ze svého edinburghského domu sem dorazí strýček Adam a tetička Fiona. Rozhodně nás tu nebude málo.“

Dvacátého prosince se objevili Gordonovi z BrocCairnu se čtyřmi ze svých pěti synů, protože nejstarší Sandy zůstal na Dun Brocu se svou těhotnou manželkou a její rodinou. Jasmínin oblíbený bratr Charlie, teď dvacetiletý mladík, ji zvedl do náruče a pomaloučku se s ní zatočil, zatímco Rob a Henry, osmnáctiletá dvojčata, a patnáctiletý Neddie provolávali slávu.

„Okamžitě mě postav na zem, ty blázne!“ vyplísnila Jasmína bratra, ale přitom se smála na celé kolo.

Opatrně ji spustil k zemi. „Jsi těžká jako roční jalovička,“ poškádlil ji. „A jak se mají tvoji drobečci? Co můj jmenovec?“

Jasmína vzala za ručku malého vévodu z Lundy, který se jí schovával za sukně a stydlivě vykukoval na ty čtyři vysoké mládence, kteří tvrdili, že jsou jeho strýčkové.

„Pozdrav strýčka Charlieho, Charlie,“ pobídla dítě.

„Já jsem Charlie!“ prohlásil vévoda z Lundy a vzdorně se podíval na rozesmátého mladíka.

„Ale já se tak jmenoval dřív!“ odpověděl Charlie Gordon, popadl klučíka do náruče a začal ho lechtat.

„Nepodělíme se o to jméno? Jsem přece tvůj strejda.“

„Už mám strejdu Karla,“ pochlubil se chlapeček a zahihňal se.

„Jasně, mrňousi. Z toho se jednou stane král, Bůh mu požehnej! Ale mně to nevadí, já jsem jen obyčejný strejda Charlie a jsem rád, že se jmenuju jako ty, kamaráde.“ Charlie Gordon si láskyplně prohlížel synovečka.

„Já obyčejný nejsem!“ připomínal malý Charlie. „Jsem vévoda!“

„Co je to?“ zeptal se ho strýc uličnicky.

Hošík smutně zavrtěl hlavičkou. „Nevím,“ přiznal se za smíchu celé rodiny.

„Ale co,“ konejšil ho strýc, „máš ještě spoustu času se to dozvědět, mrňousi. Prozatím bych řekl, že ti stačí vědět, že jsi prima malý kluk. Máš štěňátko?“

Maličký Charlie opět zavrtěl hlavou. „Nemám,“ žaloval. „Hrajeme si jenom s maminčiným starým Feathersem, ale ten je hloupý.“

Velký Charlie se obrátil ke svému nejmladšímu bratrovi. „Neddie, ukaž dárek, který jsme přinesli svému malému synovci!“

Neddie sáhl do kapsy kabátce a vytáhl malé, černozlaté štěně, které podal staršímu bratrovi.

„Tohle je pro tebe, Charlie,“ usmál se Charlie Gordon a podal pejska nadšenému dítěti. „Je to setr. Až doroste, bude z něj skvělý lovecký pes.“ Když synovec uchopil štěňátko něžně do náruče, strýc ho postavil na podlahu. Pak se opět obrátil ke svému bratrovi. „Neddie?“ Z kabátce nejmladšího Gordona se vynořilo druhé štěně a putovalo do objetí Jindřicha Lindleye, který se užuž začal tvářit nešťastně, že nemá takové štěstí jako jeho malý bratříček. „Přece bychom na tebe nezapomněli, Jindřichu,“ konejšil Charlie blaženého synovce.

„A co my?“ ozvala se kurážně Fortune.

Robert a Henry Gordonovi vytáhli také každý po jednom štěněti a podali je štěstím rozzářeným neteřinkám.

„Tohle byl celý vrh,“ usmál se Charlie Gordon na svou nevlastní sestru.

Povzdechla si. „To jste celí vy,“ postěžovala si a bezmocně sledovala pištící Indii, které se štěně vyčuralo na živůtek, svého bojovně vrčícího Featherse a své dvě už postarší kočky, které se okamžitě pustily na útěk před čtveřicí neohrabaných vetřelců, vyskočily na stůl a bojovně syčely. Do toho její překrásný modrozlatý papoušek Hiraman vřeštěl: „Rrrrváči! Rrrrváči!“ a pleskal křídly na svém bidýlku u krbu.

Děti se samozřejmě rozběhly se svými poklady ven ze sálu a samým spěchem a nadšením o sebe zakopávaly navzájem. Dospělí vybuchli smíchy.

„Tohle je mi namouduši spořádaná domácnost,“ poškádlila Velvet dceru.

„Zmatek tu zavinili právě tvoji synové, maminko!“ zlobila se žertem Jasmína. „Dokud jste se neobjevili, panoval tady báječný klid!“

„A copak máme k večeři?“ zajímal se s úsměvem její otčím, hrabě z BrocCairnu. „Z Dun Brocu je to sem pořádná dálka, navíc v téhle proklaté zimě. Za den za dva přijde další sněhová vichřice. Cítím to v kostech. Čeká nás ďábelsky krutá zima.“

„Doufám, že strýček Adam a tetička Fiona se sem stihnou dostat, než se ta vichřice strhne,“ dělal si starosti James Leslie.

„Chtěli bychom, aby maminka zajela s námi na Dun Broc a nějakou dobu tam pobyla,“ ozvala se Velvet. ,,S Alexem jsme svoji už čtvrt století, a tys ještě neviděla můj domov, maminko.“

„Na jaře ano,“ slíbila Skye. „Na nějakou dobu teď cestování nechám.“

„Díkybohu za to!“ zahuhlala vděčně Daisy usazená po boku své paní.

„Ale Daisy,“ zasmála se Velvet na matčinu společnici,

„tolik legrace sis neužila už celé roky. Vedla jsi skrznaskrz šedivý a nudný život.“

„Mně nuda dokonale vyhovuje, slečinko Velvet,“ zabručela Daisy.

„No, tak teď máš po nudě,“ pozlobila ji Skye. „A můžeš mi věřit, že jsi hned omládla nejmíň o dvacet let!“

Dvaadvacátého prosince za šedivého pozdního dopoledne přijeli z Edinburghu Adam a Fiona Leslieovi. V poledne začal padat sníh a do večera ho na okolních svazích ležely hluboké závěje. Sníh se vršil na cimbuří i na římsách oken. Venku panovalo přízračné ticho, sníh se snášel mlčky a zdusil každičký zvuk. Nezdálo se, že v dohlednu by sněžení polevilo.

Toho večera sdělil Adam svému synovci poněkud znepokojivou zprávu. „Před odjezdem jsme potkali Gordieho Mac Fiea. Řekl mi, že se doslechl o nějakém Angličanovi, který čmuchá po Edinburghu a vyptává se právě na tebe. Ten chlap prý všude rozhlašuje, že má na tebe vystavený zatykač podepsaný samotným králem.“

„St. Denis!“ vykřikla Jasmína a zbledla.

„Viděl Mac Fie toho Angličana na vlastní oči, dozvěděl se jeho jméno a viděl ten údajný zatykač?“ zeptal se hrabě z Glenkirku strýce.

Adam zavrtěl hlavou. „Ne, ptal jsem se.“

„Je to St. Denis!“ opakovala Jasmína tvrdošíjně.

„Proboha, copak je šílený, že toho pronásledování nenechá? Copak nám i babičce nedal král své slovo, že od markýze a jeho piklů budeme mít pokoj? A kde by Piers St. Denis vzal na tebe zatykač, Jemmie? Kde?“

„Je to podvrh, drahoušku Jasmíno,“ ujistil ji.

„Jak to víš?“ nepřestávala se strachovat. „Jak se zdá, kdykoliv se do toho zaplete St. Denis, král mění své rozhodnutí jako jarní počasí.“

„Ale tady na Glenkirku jsme v bezpečí,“ uklidňoval hrabě manželku.

„Kde ale bereš tu jistotu?“ zvolala Jasmína ustrašeně a objala si rukama břicho, jako by chtěla chránit své nenarozené dítě.

„Děvče, děvče,“ konejšil ji Adam a přiklekl vedle jejího křesla. „Jemmie ti říká čistou pravdu. Začala zima a do jara se sem na Vysočinu nedostane živá duše. S Fionou jsme měli z pekla štěstí, že jsme to k vám stihli ještě před vánicí. Sníh už stačil zavalit všechny průsmyky, takže i my se domů do Edinburghu nevrátíme dřív než na jaře, až budou cesty zase průjezdné. Pokud ten Angličan nevyjel z Edinburghu nejpozději současně s námi, uvízne tam až do jara. Ale i kdyby se sem potom nakrásně dostal, co může dělat? Tohle je území Leslieových a Gordonových. Domníváš se snad, že by mu dovolili

ublížit hraběti z Glenkirku nebo jeho rodině? Neslyšel jsem, že by ten chlápek měl s sebou armádu vojáků. Je úplně sám. A já tu mám mládence ze dvou klanů, připravených zuby nehty bránit svého člověka. Jen se nestrachuj, děvče. Ty a všichni tvoji jste na Glenkirku v bezpečí.“

„Ale já nebudu utíkat!“ rozkřikla se Jasmína vášnivě.

„Tentokrát už ne!“

„Není důvod, proč bys utíkala, děvče,“ vysvětloval jí Adam pokojně. „My Leslieovi si všechno, co je naše, dokážeme ubránit. Nedovolíme, aby našeho hraběte přepadl někdo ze zálohy.“

Na Štědrý den přestal konečně padat sníh. Všichni se sešli na půlnoční mši v hradní kapli. Anglikánskou mši celebroval Ian Leslie, Jamesův postarší bratranec. Hrabě z Glenkirku by presbytariánské kněze ani stoupence náboženských úmluv mezi Anglií a Skotskem nepustil přes práh, protože je vinil ze smrti své první manželky a dětí.

Velká síň byla vyzdobená jmelím a větvemi borovic. Dovnitř natahali obrovská polena, při čemž pomáhaly nebo se aspoň pletly všechny děti i s houfem svých ňafajících štěňat. K pití byl horký mošt a kořeněné víno, k večeři pečené sele s jablkem v tlamě, které na stříbrném podnosu přineslo šest mužů z klanu. Děti dostaly malé sáčky s cukrovím a rozinkami. Všichni mladí pak společně hráli na schovávanou a slepou bábu, zatímco starší si pohodlně hověli s břichy nacpanými masem, sýrem a vínem.

Do síně pak přivedli dudáka a obdarovali ho stříbrňákem, za který jim dlouho hrál. Stejně jako na Skyeiných narozeninách muži tančili, kilty klanu Leslieů a Gordonů se pohupovaly do rytmu hudby a všichni byli od whisky celí rozjaření a zardělí.

Prvního ledna si rodina vyměnila dárky. Každé dítě dostalo poníka, o kterého - jak jim sdělil hrabě - se bude muset samo starat. Jindřichu Lindleyovi řekli, že než bratříček povyroste, musí mu s péčí o poníka pomáhat.

„Když něco vlastníte,“ vysvětloval hrabě z Glenkirku svým čtyřem nevlastním dětem, „nesete za to zodpovědnost. Stejné to bude, až se budete starat o vlastní panství a rodiny. Budete pak mít zodpovědnost za své pozemky i lidi, své lidi. A vy, děvčata, až se jednoho dne vdáte, budete zodpovědné za svou domácnost a služebnictvo. Budete dohlížet na jejich zdraví a spokojenost. A když se to začnete učit postupně, třeba péčí o poníka, budete to v dospělosti mít o hodně snazší.“

„Je to dobrý otec,“ pochválil hrabě z BrocCairnu manželce jejich zetě. „A nepochybuji, že jeho vliv vnoučatům jenom prospěje. Ten je nenechá zvlčet.“

Pro manželku měl James Leslie speciální dárek. Byla to darovací listina na A-Guil, malý zámeček v kopcích nad Loch Sithean, který patříval jeho matce. „Není to žádný zázrak. Nic na způsob MacGuire´s Fordu, jen maličké kamenné stavení na kopci. Na jaře se tam zajedeme podívat, a ty se tam pak můžeš přesunout pokaždé, když zatoužíš po samotě.“

„Nepatřila ta půda kdysi Gordonům?“ zeptala se Velvet manžela.

„Jemmieho prababička byla Gordonová,“ vysvětlil jí.

„Odkázala ten zámeček Cat. Když mezi ní a Jemmieho otcem dohodli sňatek, Catin otec zahrnul A-Guil do dceřina věna. Cat se však za svého snoubence odmítla provdat dřív, dokud jí A-Guil nevrátí do jejího výhradního vlastnictví. To prý udělal přesně toho dne, kdy se narodil Jemmie. Ten zná tu historku podrobněji než já,“ vyprávěl hrabě z BrocCairnu manželce.

Na Večer tříkrálový zůstala Skye ve svém apartmá v západní věži. Tu oslavu by nesla těžce a nerada by ji dětem pokazila. Její dcery a vnučka za ní odpoledne zašly a společně oplakaly Adama de Marisco, od jehož smrti uplynul přesně rok.

„Když zemřel Willowin otec,“ svěřovala se Skye,

„myslela jsem si, že taky umřu, ale kvůli malé Willow jsem musela být statečná. Po smrti Geoffreyho Southwooda jsem pro něho a našeho syna Johna truchlila tolik, že jsem to málem nepřežila. Byl to právě Adam, kdo mi vrátil vůli žít. Pak jsem ztratila Nialla Burkea, ale mezitím už jsem byla zocelená a navíc jsem opět měla Adama. Přísahala jsem, že už se nikdy znovu nevdám, vždyť jsem stačila pochovat už pět manželů. Ale Adam trval na tom, že to bylo všechno proto, že jedině on je pro mě ten pravý. Slíbil mi, že po mém boku bude žít navěky, že mě neopustí jako ti před ním.“ Zhluboka si povzdechla. „Ale my nikdo nežijeme navěky, mé drahé děvenky, nemám pravdu? A Bůh mi dopřál čtyřicet let manželství s báječným mužem. Teď už mi nezbývá než abych sama čekala na smrt.“

„Ale maminko! Takhle nesmíš mluvit!“ napomínala Velvet matku.

„Když jsi pořád ještě mezi námi, babičko,“ ozvala se Jasmína tiše, „pak je to možná z toho důvodu, že Bůh má s tebou nějaké záměry, že má pro tebe poslání. Copak jsi mě tolikrát nekárala, abych se nevzpouzela svému osudu? Tak se nebraň tomu svému, ať už je jakýkoliv.“

Skyeiny rty se zvlnily náznakem úsměvu. „To je od tebe chytré, Jasmíno, že proti mně používáš mou vlastní zbraň,“ řekla vnučce.

„Proti tobě nikdy, babičko!“ namítala Jasmína. „Bez tebe bych se neobešla!“ Uchopila babičku za ruku a přiložila si ji ke vzdutému břichu. „A Patrick Leslie tě taky potřebuje. I ty děti, které přijdou po něm. Nemůžu rodit děti, když u toho nebudeš ty, babičko. Zůstaň tu s námi a do Queen´s Malvernu se vracej jen na léto se mnou a s maminkou. Zůstaň tu u nás na Glenkirku.“

„Glenkirk je tvůj domov, Jasmíno,“ odpověděla Skye,

„a Queen´s Malvern je zase můj. Na jaře se tam rozjedu zpátky a už ho nikdy neopustím. Umřu tam, kde umřel můj Adam, a vy mě pohřbíte na kopci vedle něho.“

Velvet se lítostivě rozplakala. „Takhle nesmíš mluvit, maminko!“

Skye jen podrážděně potřásla hlavou a pohlédla vnučce do očí. Jasmína jí rozumí a postará se, aby až přijde čas, její přání splnili. Chudinka Velvet. Až na to jedno dobrodružství v mládí vedla život jako myška. Copak by to mohla pochopit? A přitom z toho dobrodružství vzešla taková nádherná vnučka! Stařenka se natáhla a stiskla Jasmíně ruku. Jasmína se na ni láskyplně usmála.

Pár dní po Večeru tříkrálovém přišla krátká obleva a Gordonovi z BrocCairnu ji využili k návratu na několik mil vzdálený hrad Dun Broc.

„Pochybuju, že se sem do jara dostaneme,“ řekla Velvet dceři. „Na rození dětí mě ale nepotřebuješ, jak se zdá, všechno zvládáš klidně sama. Navíc tu s tebou zůstane babička.“ Velvet byla zachumlaná v saních mezi kupou liščích a vlčích kožešin. Tři mladší synové seděli vedle ní, zatímco Charlie byl s otcem na kozlíku, aby pomáhal řídit.

„Zkusím vám nějak předat vzkaz,“ sliboval James Leslie tchýni a tchánovi. „Zapálím na kopci oheň, abyste věděli, kdy Jasmínino děcko přijde na svět. Když bude hořet jednu noc, je to děvče, dvě noci budou za chlapce.“

„Bude to chlapeček!“ prohlásila Jasmína sebejistě.

Nyní s nimi na Glenkirku zůstali už jen Adam a Fiona Leslieovi a Jasmína byla za společnost Jemmieho tety nesmírně vděčná, protože věkem patřila mezi Jasmínu a Skye a mohla si tak rozumět s oběma. Byla to chytrá, trochu zlomyslně zábavná žena a díky ní se Jasmína hodně dozvěděla o manželově matce. Mrzelo ji, že Cat nezná osobně.

„Zamlouvala by ses jí, i když představuješ přesný opak manželky, kterou pro Jemmieho vybrala ona sama. Ale myslela to dobře, spojila ho tak s mocnou větví Gordonova klanu. Ovšem Isabelle neměla špetku zdravého rozumu,“ zlobila se Fiona. „Jen šílenec by se toho dne vydal do kláštera svaté Margarety. Odpadlíci od naší víry se hemžili po kraji jako kobylky a vyvražďovali chudáky bezmocné mnichy. Potloukala se tu obzvlášť

zvrhlá banda, která za sebou měla už kolik vražd ve jménu Božím - věšeli mnichy na kříž hlavou dolů, na každém kroku jen plenili a pálili. Jemmie jí tu cestu vymlouval, ale nedala si říct, že prý jeptišky pro ni dotkaly plátno, které potřebuje. Takže šla a hošíčky vzala s sebou, nu a konec už znáš.“ Fiona se pokřižovala. „Bůh buď milostiv jejich duším,“ dodala.

„Ty zločince nikdy nechytili?“ divila se Skye.

Fiona zavrtěla hlavou. „Jakmile ten zločin provedli, okamžitě se rozjeli páchat zlo někam jinam nebo se vrátili na čertví jakou tvrz, odkud pocházejí,“ vysvětlila zarmouceně.

„Zaboha nepochopím, jak si někdo může myslet, že jeho náboženská víra je nadřazená víře toho druhého,“ vrtěla Jasmína užasle hlavou. „Ale to bude nejspíš tím, že jsem vyrůstala na dvoře svého otce a to byl až netypicky svobodomyslný muž.“

Zima postupovala a dosáhla svého vrcholu. Všude se vršily vysokánské závěje a ucpávaly všechny cesty. Za nocí bylo občas slyšet vlky vyjící vysoko v horských lesích. Jen nepatrné prodlužování dní naznačovalo, že zima se konečně, i když neochotně, dává na ústup. Minul leden, uběhl i únor. Na hradě vedli prostý a pokojný život. Jasmína s Adaliho pomocí dohlížela na vedení domácnosti. Dopoledne a ještě chvíli po obědě se děti učily s bratrem Duncanem, odpoledne si hrály s rostoucími štěňaty nebo jezdily po zameteném nádvoří na ponících. Jasmína ještě nikdy neviděla své děti tak

šťastné. Vedly normální život, a to především díky Jamesi Lesliemu.

Pátého března dopoledne Jasmína babičce oznámila, že možná začíná rodit. K večeru už si tím byla naprosto jistá. Z půdy donesli porodní stůl a postavili ho do salonu manželů Leslieových. Rohana, Toramalli, Adali a obě starší ženy se přichystali pomáhat.

„Co pro tebe mám udělat?“ zeptal se hrabě manželky a políbil ji na zpocené čelo. „Moc dobře vím, jak těžký může být porod. Ještě dnes si vzpomínám na Isabellino utrpení, když rodila Jamieho a George.“ To bylo vůbec poprvé, co ho Jasmína slyšela vyslovit jména jeho mrtvých synů.

„Hlavně se strýčkem Adamem zabavte děti,“ požádala ho, přitáhla si jeho hlavu níž a zlehka ho políbila. „V porovnání s jinými ženami mívám porody ostudně lehké, aspoň to tvrdí babička.“

„To je pravda, ovšem s výjimkou Fortuny, která se drala ven zadečkem napřed. Byly jsme tehdy v Irsku, Jemmie, a věř mi, že nebýt mé zemřelé sestry Eibhlinn, Bůh dopřej mír její duši, která tam přišla ze svého kláštera a maličkou obrátila, mohlo to dopadnout zle a Jasmína i dítě by to nepřežily. Ale nakonec se Fortune díkybohu narodila jako zdravé děcko. Ale tenhle drobeček má správnou polohu,“ pochvalovala si Skye. Hrabě se trochu uklidnil.

„A co nevidět se vykulí na svět,“ ujišťovala Jasmína svého manžela s úsměvem. Potom zamrkala, protože bolest ji sevřela do své obruče. „Ten ďáblík je nějak

nedočkavý, můj lorde. Tak se mi zdá, že svět se bude muset vyrovnat s dalším tvrdohlavým Lesliem!“

Patrick Leslie, jehož údělem bylo stát se šestým hrabětem z Glenkirku, spatřil světlo světa šestého března, tři minuty po půlnoci. Byl věrnou kopií svého otce, s houštinou tmavých vlásků a s očima, které sice ještě byly dětsky modré, ale už slibovaly, že časem se přetaví do zelenozlatého odstínu. Vykoupaného a zavinutého jej přiložili matce k prsu, kde okamžitě začal silně sát, takže si od matky vysloužil láskyplné pokárání, že je pěkný nenasyta. Když to Jasmína řekla, maličký pustil prs a upřel na svou matku podivně rozumná očka, a teprve po chvíli se vrátil zpět k životodárnému zdroji mléka.

„Pro Kristovy drahé rány!“ zašeptala Jasmína.

Její manžel se blaženě zasmál. „To je typický Leslie. Teď mi připomněl mého otce, lumpík jeden!“

„To je zvláštní,“ usmívala se Jasmína. „Mně zase připomněl toho mého.“

Jelikož nový dědic Glenkirku měl nést jméno Patrick, byl pokřtěný sedmnáctého března, na svátek svatého Patricka. Jasmína požádala Skye, aby šla kojeňátku za kmotru, a kmotrem měl být svému nevlastnímu bratříčkovi také malý Jindřich Lindley. Když kněz miminku stříkl svěcenou vodu na hlavičku, malý se hezky hlasitě rozkřičel na znamení, že mu vypudili ďábla z těla.

V polovině dubna předali maličkého Patricka do péče kojné, kterou osobně vybral Adali, jako ostatně všechny předchozí kojné Jasmíniným starším dětem. Když si z něho kvůli tomu Jasmína utahovala, jen se usmíval.

„Pokud mám chránit vás a vaši rodinu, musím vědět všechno,“ vysvětlil jí. „Mary Toddová je Willova neteř z manželčiny strany. Manžel jí umřel brzy po narození dítěte. Will ji přivedl na Glenkirk, aby se o něho starala. Věděl, že svoje vlastní dítě bude odstavovat přibližně tou dobou, kdy se má narodit naše maličké. Mary má husté mléko a má ho hodně. Je to hodné zdravé děvče a souhlasí, že zůstane na hradě tak dlouho, dokud nebude třeba Patricka také odstavit. A vy, moje princezno, se nemusíte od synka odloučit, jak by tomu bylo v případě, kdyby kojná žila ve vsi. To je snad dokonalé řešení, nemyslíte?“

„Dokonalý jsi ty, Adali,“ smála se Jasmína. „Bez tebe bych nemohla existovat, starý příteli.“

„Modlím se k Bohu, moje princezno, abyste nikdy ani nemusela,“ odvětil Adali vážně.

V polovině dubna začaly na svazích tát sněhy a Adam a Fionou se rozhodli k návratu do Edinburghu.

„Zjistěte, jestli tam St. Denis pořád ještě čmuchá,“ požádala je Jasmína.

„Pokud to je St. Denis,“ zabručel James Leslie.

„Vždyť víš, že je!“ zvolala Jasmína rozhořčeně, načež dodala: „Z Glenkirku vás doprovodí jeden muž, strýčku Adame. Posílám po něm dopis svému příteli Georgi Villiersovi, který je u královského dvora. I kdyby nikdo netušil, co se děje, Steenie to zaručeně ví. Postarejte se, prosím, aby se posel bezpečně dostal z Edinburghu na cestu do Anglie.“

Adam Leslie přikývl. „Spolehni se, děvče. Radši ať víme všichni předem, jestli se máme mít před tím Angličanem na pozoru.“

Na horských svazích začalo řádit jaro a zbarvilo je brčálovou zelení. Cesty už byly pohodlně průjezdné a Skye začínala uvažovat o návštěvě Dun Brocu, kde žila její dcera Velvet.

„Pár týdnů zůstanu u Velvet,“ ohlásila Skye na Glenkirku, „a pak se můžeme všichni společně vypravit na jih do Queen´s Malvernu, kde máte v plánu trávit léto. Už se nemůžu dočkat, kdy budu konečně zase doma.“

Jasmína usoudila, že Skye se ze šoku nad Adamovou smrtí už úplně zotavila. Bude sice truchlit až do konce života, o tom vnučka nepochybovala, ale teď byla z nejhoršího venku a konečně dokáže žít i sama. Ulevilo se jí, protože tím se jisté odpovědnosti zbavila i ona. Nebyla si totiž jistá, jestli chce v Anglii trávit pravidelně všechna léta, protože se do Glenkirku zamilovala, ale dokud bude Skye naživu, pak ji Jasmína bude navštěvovat.

Než ale Skyeiny služebné mohly vůbec začít s balením zavazadel, přijel z Edinburghu posel vyslaný Adamem Lesliem. Piers St. Denis, markýz z Hartsfieldu, byl skutečně ve městě a Adam na vlastní oči spatřil zatykač s královým podpisem, vyžadující uvěznění hraběte a hraběnky z Glenkirku z důvodu vlastizrady.

„Vlastizrádci?“ užasl James Leslie. „Co je to proboha za nesmysl?“

„V zatykači žádné podrobnosti nestojí,“ vysvětloval posel, „ale pan Adam vzkazuje, že tenhle Angličan míří

ke Glenkirku od severu a má s sebou houf najatých ozbrojenců.“

„Ten zatykač je zaručeně zfalšovaný!“ prohlásil hrabě s určitostí. „Jenže dokud se všechno nevysvětlí, musíme uprchnout.“

„Přesně to vám doporučuje pan Adam,“ přisvědčil posel. „Mám prý paní hraběnce vysvětlit, že její posel vyrazil bezpečně do Anglie a už překročil jižní hranice.“

„Já ale utíkat nebudu!“ sdělila Jasmína manželovi.

„Tentokrát už ne!“

„Čerta že nebudeš!“ rozzlobil se na ni. „Uvědomuješ si vůbec, v jakém jsme nebezpečí, Jasmíno? St. Denis je šílenec, ale kdovíjak se mu podařilo obstarat si na ten proklatý cár papíru králův podpis, dost možná ho dokonce vlastnoručně padělal. Na tom nesejde. Všechno však nasvědčuje tomu, že navenek má zákon na své straně. V žádném případě nehodlám čekat tady na Glenkirku, až nás přijede zatknout!“

„Tenhle hrad je dost silný, aby odolal obléhání,“ namítla Jasmína.

„Jistě, kdybychom mohli vytáhnout padací most, ale ten je spuštěný už tak dlouho, že mechanismus už nejspíš ani nefunguje. Kromě toho, i kdybychom se zahrabali na hradě, tohle je špatná doba k tomu, abychom se bránili obléhání. Zásoby začnou před jarem docházet. A co moji lidé? Nerad bych vesnice nechal napospas St. Denisovi a jeho žoldákům. Ti by mohli ve vzteku zničit úrodu a vybít vesničanům dobytek a ovce. To nedovolím! Nemáme zkrátka jinou možnost než uprchnout!“

„Jenže děti tu nechat nemůžeme,“ bránila se Jasmína, „a na útěk je vzít nemůžeme také, zvlášť maličkého. Pochop, že St. Denis by je použil jako zbraň proti nám! To je přece samozřejmé!“

„Skutečnou cenu má pro něho jenom malý Stuart a dědic Glenkirku,“ ozvala se Skye. „Schovejte je s Mary Toddovou a Adalim v opatství. Malí Lindleyové můžou odjet se mnou na Dun Broc. Tam budou u svých prarodičů v bezpečí. Tak budete mít s Jemmiem volné ruce, abyste si s markýzem mohli hrát na kočku a na myš. Tady na Vysočině je proti vám v obrovské nevýhodě.“

„Správně,“ přisvědčil hrabě. „I kdyby si na nás přivedl celou armádu, stejně nás nenajde. Mám velmi rozvětvenou rodinu a můžeme postupně navštívit úplně každého. St. Denis zdejší lidi nezná, a jakmile se roznese, že je nepřítel, nikdo mu nepomůže.“

„Ale nebudou jeho žoldáci plenit a pálit ze vzteku, že nás nenašli?“ dělala si starosti Jasmína.

Hrabě z Glenkirku zavrtěl hlavou. „To je skutečně velmi nepravděpodobné, drahoušku Jasmíno,“ uklidňoval ji. „Na jednu stranu nás markýz z Hartsfieldu sice může hledat po libosti, a pokud nás chytne, smí nás dokonce i zatknout, ale jakmile by se pokusil ve vzteku plenit zemi a dovolil svým ozbrojencům okrádat vesničany, mohl by si pěkně zavařit. Kromě toho, loupení není zrovna jeho hlavní cíl. Chce pouze nás. Uvědom si ale, že navzdory těm jeho ozbrojencům ho můžeme docela dobře ovládat. Ukradené koně. Ve tmě podříznutá hrdla. Žádné jídlo. Pomocí takovýchto menších uskoků můžeme nad jeho tlupou získat poměrně slušnou kontrolu.“

„Až se Velvet s rodinou vydá na svou každoroční cestu do Anglie, pojedeme s nimi,“ pokračovala Skye. „Malí Lindleyové mohou strávit léto v sídle svého otce. Všechno musí vypadat normálně.“

„Vyřiď mému bratrovi Charliemu, ať zůstane s dětmi po celou dobu, co se budou zdržovat na Catby. Nesmějí zůstat bez ochrany,“ naléhala Jasmína.

Skye do ní zabodla rozhořčený pohled. „To je snad jasné!“ zavrčela.

„Ale babičko, tak se nezlob,“ prosila Jasmína. „Já vím, že je na tebe spolehnutí.“

„Tyhle hrátky jsem provozovala dávno předtím, než ses narodila,“ kázala jí důležitě babička. „Ale musíš si zapamatovat jednu věc, děvenko. Za žádných okolností se nesmíš bát. St. Denis rozehrál veliký a nebezpečný podvod, protože zešílel ve svém pobloudilém úsilí dosáhnout moci a bohatství. Jeho pokus je předem odsouzen k nezdaru, protože král s tím nemá pranic společného. O podobné záležitosti přitom nemůže rozhodnout nikdo jiný než on. St. Denis bude obviněn z podvodu a nebezpečných piklů. Děti budou v bezpečí. Glenkirkské opatství se nachází v ještě v odlehlejší části hrabství než hrad. Nikoho tam nenapadne hledat Charlieho a malého Patricka, i kdyby na to opatství narazili. Jindřich, India a Fortune budou zase v bezpečí se mnou. I kdyby se St. Denis dozvěděl, kde jsou, co by mohl udělat? Na tvé děti přece nemá sebemenší právo!“ vykládala rozumně Skye. „A pusť starost o děti z hlavy, abyste mohli toho darebáka lépe vodit za nos. Budete hned tady, hned tam, a než se dostane na místo, kde byste podle jeho předpokladu měli být, už zase se mu stačíte

ztratit. Po pravdě, ta honička může být docela zábavná, drahoušku Jasmíno. Podle všech předchozích náznaků je naprosto jisté, že markýz z Hartsfieldu trpělivostí zrovna neoplývá a že nesnáší prohru. Když je člověk rozhněvaný, dopouští se chyb a zapomíná se chovat chytře a opatrně. Vy ale chytří a opatrní jistě budete. Nemáte na starosti jinou povinnost než jeden druhého a svoje vzájemné bezpečí. A ted to nejdůležitější: nevěř žádným řečem, které začnou kolovat po kraji, Jasmíno. St. Denis se tě nakonec pokusí vyděsit tvrzením, že získal do opatrovnictví tvé děti. Nevěř mu, holčičko zlatá. Stoprocentně to bude stejná lež, jako jsou lži všechno, co říkal a právě říká. Pokud ode mě nedostanete zprávu, můžeš si být jistá, že tvoje děti jsou v bezpečí, i kdyby jsi měla opačný dojem, i kdyby ti někdo tvrdil něco jiného. Rozuměla jsi!“

Jasmína poslušně přikývla. „Rozuměla, babičko.“

„Výborně,“ libovala si Skye. Horečně vymýšlela další plány. Cítila, jak jí žilami prudce proudí horká krev. Bylo to přesně jak za starých časů!

„Tenhle výraz já moc dobře znám,“ pošeptala Daisy Noře. „Čekají nás pěkné věci, to mi věř, děvečko! Jsem u ní skoro celý život a tenhle pohled nevěstí nic dobrého, můžeš se spolehnout!“

„Ale co to znamená?“ vyptávala se také šeptem Nora.

„Tedy, ten její pohled?“

„To znamená, že je připravená pustit se do boje, a kdykoliv začne bojovat, chce taky vyhrát, a to vyžaduje úsilí a oběti.“

„Vždyť se vracíme zpátky do Anglie!“ připomněla Nora.

„Pcha!“ udělala Daisy. „Ale ještě nějakou dobu potrvá, než se tam dostaneme. A právě kvůli té době si dělám starosti. Než se tam dostaneme!“

„Co si tam vy dvě šuškáte!“ okřikla je Skye.

„Právě tady Noře povídám, že to je jak za starých časů,“ vysvětlovala chvatně Daisy.

„Nu ano, přesně tak,“ pokývala Skye CMalleyová hlavou a uličnicky se zasmála.

Z cimbuří hradu Glenkirk Adali sledoval, jak Piers St. Denis, markýz z Hartsfieldu, a skupina dvaceti ozbrojenců sjíždí z kopce po cestě, vinoucí se k hradu. Kromě St. Denise a jeho bratra byli jezdci bídně oblečení, uboze vyzbrojení a seděli na mizerných koních. Spodina ze stok Edinburghu, pomyslel si pohrdavě Adali. Dali se koupit za příslib kořisti a pár stříbrňáků. Nicméně, St. Denis byl nebezpečný soupeř a Adali ho nepodceňoval. Jakmile na mohutném dubovém padacím mostě zaduněla první kopyta, Adali seběhl z hradní věže, aby návštěvníky přivítal na nádvoří osobně.

Kapitola 16

Když Piers St. Denis se svou družinou vjížděl do Glenkirku, stačil svýma zářivě modrýma očima zaregistrovat každičkou maličkost ve svém okolí. Muži na cimbuří se tvářili ostražitě a vypadali houževnatě.

Hrabě Leslie měl zřejmě spoustu zlata a stříbra. Markýz si zkusil v duchu představit tu nádheru, kdyby tak mohl najednou spravovat hned dvě jmění - Jasmínino a Glen-kirkovo. A Rowan Lindley taky nebyl žádný žebrák. Trojnásobné bohatství! A co kdyby se některé z dětí nedožilo dospělosti, jestlipak by jeho podíl nemohl zdědit on sám nastálo? Ať už by provedl cokoliv, král by mu to zaručeně odpustil. Koneckonců, navzdory královně a tomu domýšlivému hadu Georgi Villiersovi St. Denis stále ještě dokáže s králem mávat, jak se mu zlíbí. I když se Jakub Stuart chová poslední dobou k markýzi z Hartsfieldu chladněji a odtažitě, přesto má nadále pro něho slabost. Odpustí mu absolutně všechno, i kdyby Kipp stokrát tvrdil opak.

Markýz měl pocit, že bratr mu přestává být tak bezvýhradně oddaný jako dřív. Kipp si v poslední době vypěstoval velmi nepříjemný zlozvyk nesouhlasit téměř s každým krokem, který si Piers naplánoval, a dokonce se mu v lecčems snažil zabránit. Nelíbili se mu ozbrojenci, které Piers najmul v Edinburghu, tvrdil, že jsou moc hrubí a že beztak při první známce nebezpečí vezmou nohy na ramena. Dokonce měl námitky i proti tomu, že Piers dal těm darebákům zálohu předem, ale markýzovi bylo jasné, že kdyby nezacinkal stříbrem, nikdy by tu bandu dohromady nesehnal.

„Čestný člověk by ti věřil!“ hněval se Kipp.

„Jenže já čestné lidi nepotřebuju!“ odsekl Piers. „Čestní lidé mají svědomí a to mě nezajímá. Tihle lumpové mě poslechnou, i kdyby jen z toho důvodu, že budou chtít získat zbytek svého stříbra.“

„Aby ses pak nedivil, až tě jednou v noci podříznou,“ upozornil ho Kipp suše. „Jen jsi zbytečně vyhodil peníze, Piersi. Úplně by stačilo zůstat v Edinburghu a jménem krále přikázat hraběti z Glenkirku, aby přijel a nechal se uvěznit. Kdyby neposlechl, skotská vláda by pro něho poslala své vlastní vojáky a zatkla by ho. Jistě by věděli, jak v takové situaci postupovat. Teď jsi však neoprávněně vpadl na území Jamese Leslieho s dvacítkou chlapů pochybné pověsti a namlouváš si, že ho zatkneš? Přitom by místní úřady zvládly tohle za tebe, stačilo by jim jen ukázat králův podpis na zatykači.“

„No jo, ale já přece nemůžu riskovat, že někdo z úředníků ten podpis uvidí,“ ušklíbal se markýz z Hartsfieldu. „Co kdyby tady někdo znal králův podpis, Kippe?“

Kippa St. Denise bratrovo oznámení šokovalo. „Tys mi ale tvrdil, že král ten zatykač podepsal, že vynechal jenom jména!“ rozkřikl se. „Snad mi nechceš naznačit, že to není králův podpis?“

„Ale ano, říkal jsem mu o něj, ale nějak si na to nedokázal najít čas,“ zněla neuvěřitelná a domýšlivá odpověď. „Znám jeho podpis natolik dobře, že mi nedělalo velké problémy zatykač podepsat sám, podpis maličko rozmáznout a nakonec ho zčásti schovat pod pečetní vosk.“ Piers St. Denis se dětinsky rozřehtal.

„Snad se nebojíš, že by se na mě král zlobil, Kippe? Ten starý hlupák mi odpustí, i kdybych provedl sebehorší věc. Vlastně se mu líbí, když dělám lumpárny, protože pak mě může moudře poučovat a držet mi kázání.“

Význam Pieersova přiznání dopadl na Kippa jako drtivý balvan. Piers padělal králův podpis na úředním

dokumentu, aby tak mohl zavraždit dva nevinné lidi! Tohle je přece zrada! Copak to Piers proboha nechápe? Ne, zřejmě nechápe. Uvědomuje si jen to, že po něčem fanaticky prahne a že to získá, ať to stojí co to stojí. A za svoje hříchy nebude nikdy potrestán! Ale tentokrát mu to nevyjde, děsil se v duchu Kipp. Tentokrát zašel bratr příliš daleko a trestu unikne jen stěží.

„Až se zjistí, že králův podpis je zfalšovaný,“ řekl Piersovi, „obviní tě z velezrady. Pokud ublížíš Leslieům z Glenkirku, budeš mít na krku i obvinění z vraždy.“

„A můžeš mi říct, kdo ten padělek objeví?“ šklebil se posměšně Piers.

„Nenamlouvej si, proboha, že můžeš zavraždit hraběte a hraběnku z Glenkirku a uniknout trestu! Král je pomstí! Ve jménu Božím tě snažně prosím, Piersi, abys nezapomínal, že James Leslie je z příbuzenstva krále! Celý jeho klan vpochoduje do Whitehallského paláce a bude se dožadovat pomsty! Tuhle hru jsi prohrál. Je konec.

Jasmína de Marisco Lindleyová si za manžela vybrala Jamese Leslieho, ne tebe, a teď už jistě porodila i jeho dítě. Prohrál jsi. Pojď se vrátit do Anglie, než bude příliš pozdě. O tom zatykači se nemusí nikdo dozvědět, můžeme tvrdit, že to byly obyčejné fámy. Ještě dnes večer ten dokument spálíme, aby ho někdo neukradl a nepoužil jako důkaz proti nám. Když se budeš mít ke královně aspoň trochu jako Villiers, určitě si dá říct a najde ti manželku. Je sice marnivá, ale má dobré srdce. Udržíš si přízeň krále. Nesmíš kvůli své zavilé pomstychtivosti zahodit všechno, čeho jsi už dosáhl.

Nestojí ti to za to, Piersi. Přijdeš o všechno! Musíš se vzpamatovat, dokud je čas, bratře. Prosím tě!“

„Začínáš být s těmi žvásty únavný, Kippe,“ zavrčel markýz otráveně. „Podívej, ten její indický sluha Adali už na nás čeká!“

Adalimu neušlo, že mezi oběma muži probíhá vášnivý a naléhavý rozhovor. Velmi by ho zajímalo, čeho se týká. Ten markýzův věrný pes Kipp vypadal velmi zdrceně. Zajímavé. Skupinka jezdců zastavila před schodištěm vedoucím do obytné budovy hradu. „Vítejte, můj lorde,“ pozdravil Adali milým tónem, „vítejte na hradě Glenkirk. Vašim mužům necháme ukázat ubytovnu pro ozbrojence. Dougie, chlapče, odveď koně našich hostů do stáje!“ poručil čeledínovi. „A vy mě laskavě následujte.“ Zavedl oba bratry do hlavního sálu, zatleskal, a když se po minutce úslužně přihnal sluha, poručil: „Víno pro mého hosta, lorda St. Denise a jeho společníka. Prosím, abyste se posadili u krbu, můj pane. V tak podmračeném dni bývá vždycky lezavo.“ Adali si vzal od sluhy stříbrný podnos a osobně hostům donesl stříbrné poháry s vínem.

Markýz z Hartsfieldu si k vínu uznale přičichl.

„Áááách,“ zamlaskal. „Archambaultské víno. To je nejlepší!“

„Máte pravdu, můj lorde,“ souhlasil Adali mile a zůstal stát v pozoru, zatímco oba hosté pili. Když konečně odložili poháry, zeptal se: „Mohu vašemu lordstvu být ještě nějak k službám?“

„Můžeš oznámit hraběti a hraběnce, že jsem přijel!“ vyštěkl pyšně markýz z Hartsfieldu.

„V tom vám bohužel nemůžu vyhovět, můj lorde. Abyste rozuměl, hrabě z Glenkirku a jeho hraběnka nejsou momentálně na hradě.“

„A kde jsou? Kdy se vrátí?“ naléhal Piers St. Denis.

„Nejsem si jistý, kde zrovna v téhle chvíli jsou, můj lorde,“ vysvětloval Adali omluvně. „A pokud jde o to, kdy se vrátí, pak nemám sebemenší tušení. Glenkirk je na jejich příjezd pochopitelně stále připravený, ale většinou před svým návratem pošlou posla, abychom stihli přichystat jídlo. Posel se však ukáže vždy jen pár hodin před příjezdem pána a paní.“

„Jak dlouho už jsou pryč?“ vrčel markýz.

„Tentokrát? Řekl bych, že už pár dní. To víte, žije se tady tak pokojně, že člověku splývají dny navzájem. Dočista zapomínám sledovat čas,“ omlouval se vlídně Adali.

„Nechápu, že zrovna ty, který si dáváš tak záležet na bezpečnosti své paní, nevíš, kde je,“ poznamenal Piers St. Denis nedůvěřivě.

„Když je má paní se svým manželem, nemusím mít o její bezpečí žádné obavy,“ odpověděl Adali. „A pokud jde o místo, kde se nacházejí, tak byste neměl zapomínat, že hrabě nebyl doma hezkou řádku let. Jeho rodina, jak jsem zjistil, je nesmírně rozvětvená a navíc má početný klan, ve kterém má také spoustu vzdálených příbuzných. Přijeli jsme sem loni na podzim a hned nato přišla zima a cesty byly až donedávna zavalené sněhem. Hrabě projevil přání začít s návštěvami u příbuzných a členů klanu, představit jim svou manželku a opět oživit stará přátelství a vazby.“

„Kde jsou děti?“ St. Denisovi se pořád něco nezdálo.

„Ty jsou rovněž na návštěvě u příbuzných,“ vysvětlil Adali ochotně.

„Mám zatykač s podpisem krále, podle kterého mám uvěznit hraběte a hraběnku z Glenkirku!“ oznámil zpupně markýz z Hartsfieldu. „Pokud mi neprozradíš, kde jsou, budu tě muset zatknout pro bránění výkonu královského rozkazu, Adali!“

„Můj lorde, říkám vám ryzí pravdu! Nemám tušení, kde mohou být. V téhle zemi jsem cizí, vím o ní pramálo a o příbuzných pana hraběte rovněž. Ještě jsem neměl čas se v tomhle směru poučit. Ovšem krále ctím, ostatně jako moje paní. Ten stařec, který na hradě dělal správce přede mnou, bydlí v chalupě nedaleko odtud. Možná že ten by něco věděl o místech, kde bychom pána a paní z Glenkirku mohli hledat. Chcete-li, zavedu vás k němu.“

Adali vyvedl hosty z hlavní síně opět dolů na nádvoří.

„Kde jsou mí ozbrojenci?“ zeptal se Piers St. Denis znepokojeně.

„Ubytovali je a dali jim najíst,“ vysvětloval mu Adali pohostinsky. Vyšli bránou a přes padací most se dostali před hradní příkop, kde okamžitě sešli z hlavní cesty do lesa, kudy se začali prodírat téměř neznatelnou stezkou mezi podrostem.

„Kam tahle cesta vlastně vede?“ vyzvídal St. Denis na Adalim.

Adali se zastavil. „To je cesta k chalupě Willa Todda, můj lorde. Bydlí poblíž horského potoka, a až tam

přijdeme, nejspíš ho překvapíme u rybaření. Tady není proč se bát, můj pane.“

„Já se nebojím, byl jsem jenom zvědavý,“ utrhl se na něho markýz.

Adali se jen usmál a pokračoval v cestě. Po pravdě, tohle nebyla nejkratší ani nejsnazší cesta k Willově chalupě, rozhodl se pro pořádnou okliku, aby oba muže zmátl. Kamenitá stezka je zavedla na vrchol kopce a zase dolů, střídavě skrz pichlavé křoví a hustý podrost, do něhož se zaplétaly nohy. Za zády slyšel Adali kletby obou mužů, kterým se na oděv lepily ježaté kuličky z lopuchů a drásaly je zákeřné trny. On sám se pohyboval tak elegantně a opatrně, že měl svůj bílý oděv stále bez poskvrnky. Konečně před sebou zaslechli zurčení potoka, bublajícího v kamenitém korytě, ale jak Adali oznámil, nebyl to ještě Willův potok. Obratně přeskákal po kamenech na protější břeh a opět si vychutnával kletby svých hostů, protože ti se samozřejmě namočili. Adali se pro sebe tiše pochechtával.

Konečně vyšli z lesa a přešli rozlehlou louku se stádem huňatého velkorohého dobytka. „Dívejte se pod nohy,“ upozornil je Adali a sám kličkoval mezi kravinci. Markýz z Hartsfieldu vyjekl a Adali měl co dělat, aby se hlasitě nerozesmál.

„Jak je to ještě daleko?“ houknul na něho Kipp.

„Už tam budem!“ uklidňoval ho Adali.

Konečně na opačném konci louky zahlédli chalupu a zaslechli veselé zurčení horské bystřiny. Zblízka pak spatřili postavu, jak stojí po stehna ve vodě a v ruce drží rybářský prut.

„Hej, ty tam!“ křikl Adali zvučným hlasem. „To jsem já, Adali, Wille Todde, a přivedl jsem ti návštěvu!“

Postava se zvolna obrátila. Bylo znát, že jí to vyrušení není po chuti. Potom se zdráhavě přesunula blíž ke břehu, ale z vody nevylezla a rybářský prut neodložila. „Co páni potřebujou?“ zeptal se Will Todd silným místním přízvukem, který zněl oběma Angličanům téměř nesrozumitelně.

„Dobrý den ti přeju, Wille Todde!“ zahlaholil Adali přátelsky. „Tihle dva džentlmeni hledají jeho lordstvo. Já sice netuším, co jim v téhle věci poradit, ale ty bys mohl vědět, kde by měli hledat, nemám pravdu?“

„Tumáš,“ přiblížil se Will Todd až ke břehu a vrazil Adalimu svůj rybářský prut. „S tím krámem v hrsti se nedá mluvit, člověče. A proboha neupusť to!“ Probodl oba cizince pronikavým pohledem. „Tak vy hledáte jeho lordstvo, jestli tomu dobře rozumím! No, těžko vám povím, kde zrovna teď je, ale zkusili jste se už po něm přeptat na Sitheanu? Tam byste ho možná zastihli. Ale taky s tou svou mladou paničkou mohl jet na návštěvu do Hay Hoosu nebo Greahavenu. Stejně tak dobře může být na Briarmere Moor nebo na Leslie Brae. Už jste byli na některém z těchle míst, pane?“

„Co říká?“ domáhal se St. Dennis podrážděně. Ze starcovy odpovědi nerozuměl vinou jeho místního přízvuku téměř ani slovo.

„Měl jsem dojem, že mluví docela zřetelně,“ podivil se Adali. „Ale pravda, jsem mezi těmito lidmi už kolik měsíců, takže jsem si zvykl.“

„Jasně! No ano!“ bezmála se rozhulákal St. Denis. „Ale co to kčertu vlastně říkal? Mně to připadalo jako brebentění bez hlavy a paty.“

„Will Todd říká, že hrabě z Glenkirku a jeho paní můžou být na Sitheanu u hraběte ze Sitheanu, který je strýcem lorda Leslieho. Prý také může být na Hay House nebo Leslie Brae u svých dalších strýců, dále přichází v úvahu i Greahaven nebo Briarmere Moor, kde žijí jeho bratři.“

„Nebo taky u Gordonů,“ ozval se ještě Will Todd.

„Klidně může být u Gordonů, protože naše Morag se vdala za Gordona.“

„Rovněž může být na návštěvě u rodiny své zemřelé manželky. Jejich nejmladší syn se oženil s nejmladší sestrou pana hraběte,“ překládal svižně Adali.

„Ale taky ho můžete najít na hrách,“ doplnil ještě Will Todd. „Dost možná si zajel i na hry, ale těžko říct, na které. Letos se jich pořádá víc, troje čtvery, už si přesně nevzpomínám.“ Vzal si od Adaliho zpátky svůj rybářský prut a zase se vrátil doprostřed rychle tekoucí bystřiny.

„Víc vám už povědět nemůžu!“ prohlásil nabručeně a obrátil se k nim zády.

„Hry?“ Markýz z Hartsfieldu jen nechápavě vrtěl hlavou.

„Zimy jsou tady dlouhé a kruté,“ vysvětloval Adali,

„proto Skoti v letních měsících s oblibou pořádají atletická klání. Umožní to klanům, aby se aspoň jednou do roka sešli. Muži přitom soutěží ve vrhu caberem, to je takové břevno, můj lorde, a v hodu velkými oblými kameny do dálky. Ženy zase dostanou příležitost probrat

všechny novinky. Všichni tančí, jsou u toho bardové a dudáci. Ale jinak má Will pravdu, letos se má těch her konat hned několik. Hrabě se mohl rozhodnout, že je navštíví, protože jeho klan je spřízněný s mnoha rodinami z celého Skotska.“

„Takové barbarské zvyky!“ poškleboval se St. Dennis.

„Víš co, bratře, vrátíme se do Edinburghu,“ navrhl Kipp. „Hledat tady Glenkirka je stejné jako pátrat po jehle v kupce sena. Pokud pro něho vzkážeš královým jménem, musí přijít, jinak by riskoval velezradu.“

„Ale kde, pokud o hraběte skutečně stojíte, tak ho jistě najdete,“ popíchl Pierse St. Denise lehce Adali, aby viděl, jak moc dá na bratra.

„Nejlepší vážně bude ten Edinburgh,“ naléhal Kipp.

„Nesmysl!“ vyjel na něho markýz. „Jednou jsme tady a já věřím, že prohledat ta místa, co nám ten děda vyjmenoval, nemůže dát velkou práci!“

„A nezapomeňte na ty hry, můj lorde,“ připomínal úslužně Adali a vysloužil si tím od Kippa nenávistný pohled.

„A ty víš, kde se konají?“ zeptal se markýz.

„Nu, mám dojem, že jedny jsou v Invernessu, druhé v Nairnu a něco jsem zaslechl i o Loch Lomondu, můj lorde.“

„Všechno nám to sepiš a nakresli nám mapku nebo plánek!“ poručil hrabě z Hartsfieldu. „Přespíme na hradě a hned zítra ráno se dáme na cestu!“ Piers St. Denis byl vyhlídkou dalšího honu příliš vzrušený, než aby

zpochybňoval Adaliho pomoc, ale Kipp si udržel chladnou hlavu.

„Co máš vlastně za lubem?“ udeřil na správce hradu, když markýze odvedli do hostinských komnat a oni dva v hlavní síni osaměli.

Adali se na něho nechápavě podíval. „Nerozumím, pane St. Denisi,“ namítl.

„Však ty moc dobře víš, jak to myslím,“ nedal se zmást Kipp. „Proč mému bratrovi tak ochotně pomáháš? Tvá oddannost vůči tvé paní je přece pověstná!“

Adali se pousmál. „Ale pane, váš pán má u sebe zatykač podepsaný králem. Neuposlechnutí se rovná zradě, nemám pravdu? A jelikož moje paní ctí božské právo všech králů, platí to i pro mě. Nesmím se vzpouzet králi Jakubovi, ani kvůli své paní ne.“

Kippa ta odpověď neuspokojila. „Ty máš určitě něco za lubem,“ bručel podezřívavě. „Ty bys svou paní nezradil, tím jsem si jistý.“

Adali se nepřestával usmívat. „Kdybych věřil, pane, že váš bratr má šanci mého pána a paní dohonit…“ Významně se odmlčel.

„Takže oni předem věděli, ze sem přijíždí!“ zalapal Kipp po dechu.

„Věděli celou zimu, že je v Edinburghu,“ připustil Adali. „Jak se zdá, Skotsko je velmi malá země, pane, a navíc vám opět připomínám, že hrabě z Glenkirku má po celé zemi spoustu příbuzných. Dozvěděli jsme se o vás už před Vánocemi, ale hned nato vypukla první sněhová bouře a cesty tak byly pár měsíců neprůjezdné. Jakmile

ale sníh roztál, dostali jsme druhou zprávu, a sice že markýz z Hartsfieldu u nás vykoná návštěvu. Bohužel, hrabě s manželkou na vás nemohli čekat, protože letos v létě musejí navštívit mnoho příbuzných.“

„Bude se za nimi honit od čerta k ďáblu,“ povzdechl si Kipp zoufale.

„Než je dohoní, pokud je vůbec dohoní,“ sdělil Adali svému společníkovi, „tak už mé paní a mému pánovi nebude hrozit žádné nebezpečí, pane, zato mám strach, že v nebezpečí se může ocitnout váš nevlastní bratr.“

„Poslali vzkaz, králi!“ dovtípil se Kipp.

„Král je čestný člověk,“ připomněl mu Adali. „Jistě nevezme zpět slovo, které dal hraběnce a hraběti z Glenkirku.“

„A já ho varoval,“ šeptal si Kipp pro sebe. „Varoval jsem ho!“

„V tom případě jste jistě moudřejší než váš bratr,“ pochválil ho Adali a tišeji dodal: „Ještě pořád je čas se zachránit, pane.“

„Přísahal jsem otci na jeho smrtelné posteli, že na Pierse dohlédnu,“ namítl Kipp zoufalým tónem. Teď už před Adalim nic nepředstíral.

„Snažil jste se bratra před touhle pošetilostí uchránit,“ přisvědčil Adali. „Byl jsem toho svědkem.“

„A takhle se to táhne kolik let,“ svěřil se Kipp Adalimu.

„Pořád jsem se držel bratrovi v patách. Byl docela obyčejně ctižádostivý a já v jeho chování neviděl nic špatného až do chvíle, kdy na sebe upoutal královu

pozornost. A během těch let se mi podařilo zabránit mu v mnoha pošetilostech i zločinech, i když na druhou stranu jsem taky nebyl vždycky úspěšný. Protože se mu líbilo zneužívat ženy, dával jsem pozor, aby jeho milenky byly v tomhle směru zkušené. Jen asi třikrát čtyřikrát znásilnil pannu, ale to vždy šlo o chudou dívku, kterou jsem později vyhledal a zaplatil jí, aby si na Pierse nestěžovala na úřadech.“

„Ale já slyšel, že vy jste ty zvrhlé praktiky prováděl s ním,“ ozval se Adali tiše a neútočně, protože nechtěl Kippa zastrašit.

„Pravda,“ přiznal se Kipp, „ale jen proto, abych ty ženy uchránil mnohem větších muk. Beru na sebe svůj díl viny, Adali. Otec nás už jako mladíky povzbuzoval k takovým neřestem. Čím byl starší, tím víc práce mu dalo potěšit se s ženou, aby ji přitom nemusel trýznit. Vzpomínám si, jak jsem se s tím svěřil matce, ale ta mě na kolenou prosila, ať tu roli proboha poslušně hraju dál, jinak že ztratím otcovu přízeň.“

„Jenže váš otec je už dávno po smrti,“ upozornil ho Adali. „A váš bratr teď už definitivně zabloudil do ďáblových osidel. Pro něho cesta zpátky neexistuje, Kippe St. Denisi, ale vy jste tu hranici říše tmy ještě úplně nepřekročil. Máte svědomí a teď navíc i příležitost zachránit aspoň sebe, když už nemůžete zachránit i svého bratra. Kdyby se mohl váš otec rozhodnout, chtěl by snad ztratit oba syny? Přál by si, aby jeho hrdé rodové jméno jednou provždy zmizelo z povrchu země?“

„Jsem jenom jeho levoboček,“ pravil Kipp prostě.

„Ale přesto vám dal svoje jméno a vychoval vás ve svém domě a choval se k vám stejně dobře jako ke svému legitimnímu dědici,“ vypočítával Adali. „Věřím, že otec měl rád i vás.“

„Ale kdybych nezůstal s Piersem,“ namítal Kipp, „tak by pokračoval v ještě horších zločinech, Adali. Musím ho hlídat.“

„Bude v nich pokračovat tak jako tak,“ vysvětloval mu Adali. „Za jeho chování nejste zodpovědný. Zachraňte sám sebe, dokud máte příležitost! Celý život jste doposud přizpůsoboval pouze Piersi St. Denisovi! Teď si žijte vlastní život. Pokud požádáte krále o odpuštění, pak vám ho zaručeně dá. Král Jakub má laskavé srdce. Možná vás za vaše včasné pokání dokonce i odmění.“

Náhoda při zrození. Byla to pouhá náhoda, jež Kippovi nedopřála, aby se markýzem z Hartsfieldu stal on. Kipp si v duchu připomněl, kolikrát jen tajně doufal, že se to nějakým zázrakem změní! Bylo by to možné? Mohl by zradit Pierse? A byla by to skutečně zrada? Jistě, slíbil otci, že na mladšího nevlastního bratra dohlédne, ale Piers o to nikdy nestál. Ve skutečnosti na mé dobré rady nedbal, řekl si Kipp v duchu, a kdybych se ho držel i nadále, stáhl by mě s sebou do pekla. Při tomhle pokusu o vraždu a okradení Leslieových ho chytí. Tentokrát trestu neujde.

A kde proboha bere Piers tu jistotu, že mu král svěří poručnictví nad jejich dětmi? Královna jím přece pohrdá tak neskrývaně, že nemá to srdce obětovat nějakou ženu jako markýzovu manželku! Těžko by dovolila, aby se její jediný vnuk nebo jakékoliv jiné dítě dostalo do Piersovy moci. Naopak, Kipp byl přesvědčený, že kdyby král

přece jen svěřil nějaké děti do Piersovy péče, královna by markýze vlastnoručně zabila.

A co Lesliovi z Glenkirku? A co ta stará a mocná hraběnka z Lundy? Copak ta by dopustila, aby děti dostal zvrhlík Piersova typu? Tomuhle věřit, to bylo hotové šílenství, ale Kippův bratr o tom nejen uvažoval, ale dokonce s tím počítal najisto, protože tak to chtěl, a co chtěl, to se muselo stát. Jenže ono se to nestane. Zčistajasna si Kipp St. Denis uvědomil, že pokud se nezachrání nyní, bude odsouzen ke zkáze jako jeho bratr, a to on nechtěl. Proč by měl sdílet Piersův osud? Kolik výprasků slíznul za Pierse, když byli ještě děti? Pierse to úžasně bavilo, jenže pro Kippa to moc velká legrace nebyla. Občas Piers schválně zlobil, jen aby se mohl dívat, jak jeho bratr dostává bití!

„Když já nemám vlastní peníze ani vlivné přátele, kteří by se za mě u krále přimluvili,“ postěžoval si Adalimu a vyčkával na odpověď.

„Dám vám tolik stříbra, kolik budete potřebovat,“ sdělil mu Adali tiše. „A pokud jde o příznivce, jděte rovnou ke králi a povězte mu o svém pánovi ryzí pravdu. V tu ránu budete mít přátel celé zástupy, a to ne pouze u dvora, protože váš bratr si všude nadělal mnoho nepřátel, a ti všichni vám budou naráz nakloněni. A navíc získáte stoupence ve všech členech rodiny mé paní, a můžete mi věřit, že jich je obrovské množství. Těm bude stačit šeptnout králi slůvko do ucha a můžete získat větší odměnu, než o jaké si troufáte snít, Kippe St. Denisi.“

„Ale jak vám mám v tomhle věřit?“ mračil se Kipp.

Adali vypnul hruď a přísně pronesl: „Já, Adali, důvěrník a přítel královské mogulské princezny, kterou vy znáte jen jako Jasmínu Leslieovou, nikdy nelžu a nikdy nedávám své slovo lehkovážně. Pokud vám řeknu, že to tak bude, pak to tak bude! Rozhodněte se, než bude příliš pozdě, Kippe St. Denisi, než budete muset s bratrem snášet jeho hořký konec.“ Po těch slovech se Adali obrátil na patě a zamířil ven z hlavní síně.

„Počkejte!“ Adali se ohlédl.

„Pokud bych jel, musím mít peníze!“ připomněl Kipp.

Adali sáhl do vnitřní kapsy svého bílého kabátce a vytáhl malý kožený váček. „Je v něm stříbro i zlato,“ pravil tiše a podal jej Kipovi. „Více než dost, abyste s tím vystačil po celou cestu do Anglie a ještě nějakou dobu u dvora.“

Kipp si váček od Adaliho zamyšleně vzal. „Kdybych si to rozmyslel,“ slíbil, „tak vám všechno vrátím, Adali. Co můj kůň?“

„Až si to budete přát, kůň bude připravený,“ oznámil mu Adali. „Dohlédnu na to, aby vás nikdo nepronásledoval, ale i přesto jeďte co nejrychleji.“

Oba muži se rozešli. Zajímavé, dumal v duchu Adali, že Kipp St. Denis nabídl vrácení peněz, pokud svého bratra neopustí. Skutečně má svědomí, říkal si komorník, ale jestlipak jeho oddanost markýzovi nepřevládne nad jeho pudem sebezáchovy? Uvidíme. Uvidíme.

Adali seběhl do kuchyně, aby se ujistil, že večeře bude co nejvybranější. Markýz z Hartsfieldu se musí skvěle

najíst i napít silného vína. Posledních pár sklenic mu Adali okoření drogou, po které bude markýz spát až do následujícího odpoledne. Poté zašel Adali do stájí a přikázal hlavnímu stájníkovi, ať pečlivě dohlédne na to, aby kůň Kippa St. Denise byl odpočatý a nakrmený a svému pánovi kdykoliv k dispozici.

„Má uvolněnou podkovu, pane Adali,“ sdělil vrchní stájník komorníkovi. „Spravit ji potrvá jen chvilku. Zrovna dnes tu máme kováře.“

„Tak mu nařiď, ať koně překová na všech čtyřech!“ poručil Adali. „A Dugalde, tohle všechno berte jako naše tajemství, ano?“

„To se rozumí, pane Adali,“ zakřenil se Dugald a spiklenecky na Adaliho zamrkal.

„A koně, které patří markýzovi a jeho ozbrojencům,“ pokračoval Adali, „by si podle mě potřebovali odpočinout. Vyžeň je nahoru na pastviny a nech je tam, dokud nebudou zapotřebí.“

„Jistě, pane Adali,“ přisvědčil hlavní stájník s úšklebkem. I když nový hradní správce nebyl Skot, Dugaldovi se zamlouval - aspoň pokud šlo o postoj k Angličanům.

Piers St. Denis se toho večera blaženě rozvaloval v čele tabule v hlavní síni. Pohledem bloudil po praporech splývajících ze stropních trámů, jež naznačovaly, v kolika bitvách Leslieové bojovali, po nádherných gobelínech, které utkaly jejich ženy. Obdivoval těžké a bohatě tepané stříbro na skříňkách a stolcích a povšiml si, že v lampách hoří jenom ten nejčistší navoněný olej a že svíčky jsou z včelího vosku a ne z loje.

Podávané pokrmy byly neobyčejně lahodné. Na stole se objevila tučná kachna ve švestkové omáčce, pstruh vařený v páře z bílého vína a uložený na stříbrném podnose do listů čerstvé řeřichy, na dalším podnose bylo dušené jehněčí, artyčoky vařené ve vinné páře a zalité rozpuštěným máslem, právě upečený, ještě teplý chléb a vynikající sýr. Jako moučník donesli jablkový koláč s hustou kysanou smetanou. Adali se úslužně zeptal, zda jeho lordstvo bude pít víno, pivo nebo mošt. Markýz se samozřejmě rozhodl pro dobré víno, protože Jasmína mívala vždy jen to nejkvalitnější. Večeřel sám, pouze v přítomnosti svého bratra Kippa, který byl nezvykle zamlklý.

Jak večer postupoval, začala markýze zmáhat ospalost. Vzhledem k té předlouhé cestě, kterou sem urazili z Edinburghu, to nebylo nic překvapivého. Piers St. Denis zeširoka zažíval, postavil se, ale hned zase dopadl zpátky na židli, protože se pod ním podlomily nohy. Opile se rozřehtal.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabídl se Kipp a přistoupil k němu.

„Pojď, Kippe, vezmem si s sebou tu služtičku, co nás obsluhovala, a užijem si kapku švandy,“ brblal markýz.

„Potrpím si na velký kozy a macatý zadky. Vypadá k sežrání, co říkáš? Mohli bychom si užít oba, bratříčku.“ Markýz se opět rozchechtal a ztěžka padl na svého sourozence.

„Možná později, Piersi, až si trochu odpočineš,“ sliboval mu Kipp.

„Moc rád bych ji pořádně zmrskal,“ huhlal markýz,

„navlas tak, jak to provedu Jasmíně. Zmrskat a znásilnit,

k ničemu jinému ženské nejsou, co, Kippe? Jiné zacházení si ani nezaslouží. Jak stará je ta Jasmínina dcera, Kippe? Tu taky zbičujeme a začneme ji zaučovat. I když je malá, leccos se může učit už teď.“

Kipp pomohl bratrovi do ložnice, stáhl mu vysoké boty a kabátec, jako už ostatně mnohokrát, a uložil ho do postele. Piers byl omámený. O tom neměl Kipp nejmenších pochyb. Nyní bylo na něm, jak se rozhodne. Věděl, že Piers je prozatím vyřazený ze hry. Jeho řeči o znásilnění malé Indie Lindleyové se Kippovi hnusily. Zatím ještě nikdy neublížili dítěti, ale Kipp věděl, že když to bratr plánuje, také to jednou udělá. To bych nedokázal, říkal si v duchu Kipp, a i kdybych zůstal, stejně tomu nezabráním. Můžu jedině zachránit sám sebe a tak možná i svého bratra, možná. Opět se vypravil za Adalim.

„Dal jsi Piersovi do vína drogu,“ poznamenal.

„Bude spát až do zítřejšího odpoledne,“ přikývl Adali. Nic nepopíral. „Takže jste se rozhodl?“

„Postaráš se, aby mě probudili ještě před svítáním?“ požádal Kipp. „Čeká mě předlouhá cesta.“

Adali přikývl. „Co vás přimělo k odjezdu?“ zeptal se zvědavě.

„Vedl řeči o zneužití a trýznění nejstarší dcerky lady Jasmíny,“ přiznal Kipp. „Už jen ta pouhá představa mě odpuzuje. Odmítám pomáhat bratrovi, který plánuje takové hrůzy, jako je prznění dětí.“

„Neublíží jí,“ ujistil ho Adali vážně, „ani mé paní a žádnému členu její rodiny. Nejradši bych ho dnes v noci vlastnoručně podřízl, ale hrabě trvá na tom, že všechno se

musí vyřešit v mezích královských zákonů. Asi bude skutečně nejlíp, když všichni dostanou příležitost se přesvědčit, co je váš bratr za zvrhlou zrůdu, Kippe St. Denisi. Jste moudrý, že se dáváte na útěk teď, dokud máte příležitost.“

Hodinu před úsvitem Adali osobně probudil Kippa, zavedl ho do kuchyně a dal mu vak se zásobami ovesných placek, sýra, soleného masa a vína, aby mu usnadnil počátky jeho poutě. Navíc mu poradil zkratku přes hory, kterou znali pouze starousedlíci. Při cestě na jih se tak daly ušetřit dobré dva dny jízdy. Nato doprovodil Kippa do stájí a pomohl mu osedlat jeho koně.

„Nechal jsem ho překovat,“ prozradil užaslému Kippovi. „Budete tak mít snadnější cestu. Nemusíte mít strach, že by vás bratrovi ozbrojenci viděli odjíždět, stejně jako jejich pán budou spát ještě hodně dlouho.“ Adali se tiše zasmál a vyváděl koně ze stáje.

Pod obloukem brány nasedl Kipp St. Denis do sedla. Shlédl dolů na Adaliho a řekl: „Jsem smutný, Adali, ale současně s jistotou vím, že jsem se rozhodl dobře, i když to pro mě bylo těžké. Můj bratr je pro mě navždy ztracený.“

„Jedny dveře se zavřou a druhé se zase otevřou,“ prohodil Adali moudře. „Bůh vás na vaší cestě provázej, Kippe St. Denisi.“ Pak sáhl pod kabátec a vytáhl malý zapečetěný pergamenový balíček. „Pokud chcete, doručte tohle vikomtu Villiersovi a ten vám zaručí bezpečí.“ Potom Adali pleskl koně do zadku a sledoval, jak Kipp vyjíždí z Glenkirku. „Nic jsi neviděl,“ řekl ještě hlídači v bráně.

„Jistě, pane Adali,“ přisvědčil muž.

Noc pomalu bledla a na hradě začal den jako každý jiný. Adali vypravil posla k hraběti, aby mu oznámil příjezd St. Denise a skutečnost, že se mu povedlo přemluvit Kippa k odjezdu. Podle Adaliho totiž Kipp o opuštění služby u bratra uvažoval už dávno. Kvečeru vklopýtal markýz z Hartsfieldu do hlavní síně a řevem se sháněl po nevlastním bratrovi, po Adalim, po komkoliv.

„Áááách, můj lorde, konečně jste se ráčil probudit,“ objevil se před ním úslužný Adali. „Máte hlad? Čím bych vám mohl posloužit?“

„Kde je kčertu můj bratr?“ vztekal se St. Denis.

„Váš bratr?“ zatvářil se Adali udiveně. „Copak on není s vámi, můj lorde? Myslel jsem, že se drží pořád po vašem boku!“

„Není! Kdyby byl, tak bych se po něm ksakru neptal!“ vyštěkl markýz. „Dones mi trochu vína! Mám krk suchý jako struhadlo!“

„Když jsem vašeho bratra viděl naposledy, ukládal zrovna jeho lordstvo k spánku. To cestování na vás těžce doléhá, můj lorde, vidím, že na ně nejste zvyklý. Život u dvora představuje špatnou průpravu na podobné strázně, můj lorde.“ Nalil St. Denisovi veliký pohár vína a podal mu ho. „Vaše víno, můj lorde.“

Markýz zhltnul obsah poháru jedním douškem. „Kolik je hodin?“

„Skoro pět odpoledne,“ odpověděl Adali vesele.

„Kde jsou mí ozbrojenci?“

„Jako vy, můj lorde, usnuli jako zabití,“ odvětil Adali.

„Najdi mého bratra!“ nakázal markýz Adalimu, který se přeochotně uklonil a vyšel ze síně. Vrátil se za půl hodiny se zprávou: „Váš bratr, pane markýzi, zřejmě odjel z hradu, protože jeho kůň už není ve stáji. Muselo to být hodně časně, protože stájník ho ani nezahlédl. Nejspíš vyjížděl zrovna ve chvíli, kdy se střídala noční a denní stráž. Noční stráž měla dojem, že nějaký jezdec se od hradu vzdaloval, ale jistá si není, nu a denní stráž neviděla už vůbec nic. Lituji, že víc vám nemůžu povědět.“ Adali se pokorně uklonil.

„Jestli jste mu něco udělali…“ spustil Piers St. Denis, ale Adali ho rázně přerušil.

„Můj lorde!“ vybuchl rozhněvaně, „jste pod ochranou hraběte z Glenkirku. Pod jeho střechou nikdo vám ani vašim lidem v nejmenším ublíží! Kdybychom vám chtěli něco udělat, mohli jsme vás, vašeho bratra i všechny vaše ozbrojence zabít během noci ve spánku a touhle dobou byste už mohli být i pohřbeni v lesích. Vašemu bratrovi tu nikdo zaručeně nezkřivil ani vlásek. Netuším, kam mohl jet ani proč. A teď, můj lorde, přejete si něco k jídlu?“

„Však on se vrátí,“ zamumlal markýz, jako by o tom sám sebe přesvědčoval. Bolela ho hlava a vůbec, necítil se ve své kůži. Jedl sám a obsluhovali ho sluhové. V dohledu se neukázala jediná žena. Konečně si nechal Piers St. Denis přivolat Adaliho a poručil: „Chci ženskou, čert aby to vzal! Přiveď mi tu služtičku, co mě obsluhovala včera večer! Tu zrzavou a kozatou!“

„Je mi líto, můj lorde, ale pro naše hosty tady na Glenkirku děvky nemáme,“ odvětil Adali klidně, ale nesmlouvavě.

St. Denis rozzuřeně vydusal z hlavní síně a vřítil se do své ložnice. I když se necítil ospalý, přesto usnul a probudil se až druhý den ráno. Oblékl se a vrátil se do síně. „Dneska ráno vyrazím!“ oznámil Adalimu.

„Napsals mi jména všech míst, kde by se hrabě s Jasmínou mohli zdržovat? A nakreslil jsi mi plánek cest?“

„Všechno jsem vám připravil, můj lorde,“ ujistil Adali markýze. U snídaně ho obsluhoval osobně, nikde nebylo vidět jediného sluhu. Adali postavil před markýze z Hartsfieldu misku ovesné kaše, kus chleba se sýrem a pohár moštu.

Když se Piers St. Denis najedl, vzal si od Adaliho pergameny se seznamem názvů a s mapkou a vyšel na nádvoří, kde už na něho čekali ozbrojenci. „Neviděli jste mého bratra?“ udeřil na ně, ale všichni jen vrtěli záporně hlavou. Přivedli mu koně a markýz se vyhoupl do sedla. Rozhlédl se kolem sebe. „Kde jsou koně mých mužů, Adali?“

„Tolik jsme jich na hradě nemohli ustájit, můj lorde, takže jsme je poslali na horské pastviny,“ zněla přeochotná odpověď. „Máte to zrovna na cestě do Sitheanu, můj lorde. Pokud si vaši muži donesou sedla a zavazadla až na horskou louku, můžou si tam sami koně pochytat, a pak už budete rychle pokračovat v cestě. Kdybych dal pro koně poslat své čeledíny, ztratili byste další den, a já moc dobře vím, že při hledání mého pána nechcete zmeškat už ani chvíli,“ usmíval se úlisně Adali.

Piers St. Denis tlumeně zaklel. Měl sice podezření, že Adaliho přezdvořilé chování zakrývá úspěšnou snahu překazit mu jeho hon na hraběte a hraběnku z Glenkirku, ale těžko to mohl dokázat, když se Adali jinak mohl samou ochotou přetrhnout. Markýz z Hartsfieldu nemohl své podezření opřít o nic, i když instinkt ho přesvědčoval o opaku. „Jestli se můj bratr vrátí,“ zavrčel, „vyřídíš mu, kam jsme odjeli? Můžu se na to spolehnout, Adali?“

„Ale samozřejmě, můj lorde. Pokud se budete držet toho seznamu, který jsem vám napsal - ze Sitheanu do Greyhavenu, odtud do Hay House, pak do Leslie Brae a Briamere Mooru a dále do Huntley, tvrze Gordonových - pak budu přesně vědět, kde vás v jaké chvíli bratr zastihne. Budu ho pak moct nasměrovat najisto.“

„Ale co ta místa, kde se pořádají hry?“ vyzvídal ještě markýz.

„Můj lorde, podle mě dohoníte mého pána s paní dávno před začátkem her. Pokud ne, pak zkuste Inverness, Loch Lomond a Nairn. Nemám samozřejmě tušení, které z těch míst si vyberou ani kdy. To byste si musel zjistit už sám.“

Piers St. Denis škubl uzdou a bez sebekratšího rozloučení či poděkování kývnutím vybídl své ozbrojence, ať ho následují, a vyjel z hradeb Glenkirku.

„Šťastnou cestu,“ zabručel Will Todd, který přistoupil k Adalimu.

„Blázen, o tom není pochyb,“ povzdechl si Adali, „ale nebezpečný blázen, Wille. Dostal jsi nějakou zprávu o Kippu St. Denisovi? Má už velký náskok?“

„Ujíždí, jako by měl ďábla v patách,“ zachechtal se stařec. „Stráže na kopcích hlásily, že včera večer přejel za hranice pozemků klanu Leslieových. Za pár dní dorazí do Edinburghu a pan Adam nám pak pomocí holuba oznámí, kdy se objevil ve městě. Osobně dohlédne na to, aby se mladý St. Denis bezpečně dostal přes hranice do Anglie. Kde je teď náš hrabě?“

„Na Dun Brocu, jel nakrátko navštívit příbuzné,“ odvětil Adali. „Jak to bude dál, to záleží výhradně na našem markýzi a míře jeho trpělivosti. Pokud je chytrý, vyšle skupinky mužů propátrat najednou všechna místa, kde by podle seznamu měla kořist být. Ušetřilo by to markýzovi spoustu času. Tím, že jsme mu odlákali bratra, zbavili jsme ho jeho jediného opravdového spojence. Ti jeho hrdlořezové nejsou ani chytří ani spolehliví.“

„Členové našeho klanu je budou hlídat na každičkém kroku, Adali. Budeme mít před nimi stálý náskok, spolehni se. Kdy myslíš, že dostaneme zprávu od Jakuba Stuarta?“

„Náš posel je touhle dobou už jistě u krále,“ pravil Adali. „A až tam přijede ještě Kipp St. Denis, král, který je jinak proslulý svou nerozhodností, bude nakonec muset něco podniknout. Potom musí své rozhodnutí oznámit písemně i do Skotska. St. Denise okamžitě zajmou a přivedou před královský soud.“

„Takže do té doby nám musí vydržet hra na kočku a na myš,“ poznamenal Will.

„Správně,“ souhlasil Adali.

„Ach, už abychom měli hraběte zase doma,“ zatoužil Will. „Takhle je na Glenkirku hrozná nuda.“

„Mně to tedy nudné nepřipadá,“ pochechtával se Adali.

„Pravda,“ přikývl roštácky Will a vrásčitá tvář se mu roztáhla v úsměvu. „Jako zamlada, příteli, věřte mi, jako zamlada!“

„Zamlada?“ podivil se Adali.

„No baže,“ pokyvoval Will blaženě hlavou. „Když byl tenhle náš hrabě ještě batole a jeho matku, paní Catrionu, její manžel ještě miloval, dychtil po ní i hrabě Bothwell a právě ten Jakub Stuart, který dnes sedí na trůně. Bože, bože, to byly časy, i když prostí členové klanu o tom správně neměli vůbec vědět. Ale věděli to, jak jinak. Pořád některý z těch zamilovaných přijížděl a odjížděl a král chtěl pánovu ženu za milenku, nu a pak se její manžel ztratil na moři a ona se až po uši zamilovala do hraběte Bothwella, jinak králova bratrance. Přezdívali mu Nekorunovaný král Skotska a král Jakub z něho měl takový strach, že ho obvinil z čarodějnictví. Paní Catrionu tím však nezískal. Ta splnila svou povinnost vůči klanu, vychovala děti do dospělosti a potom uprchla se svou pravou láskou. Panečku, to byly časy, Adali! A tohle mi je nějak připomnělo! Leslieové z Glenkirku nejsou žádní peciválové, kdepak. Ti mají pořádně horkou krev!“

Adali se rozesmál. „Taky bych řekl, Wille Todde, ale dokud má moje paní manžela, nebyla by milenkou ani králi. Tak se mi zdá, že v takhle těžkých dobách se hrabě s hraběnkou můžou na sebe navzájem spolehnout.“

„Nu ano, je to tak, a to je další důvod, proč ty dva musíme uchránit před tím Angličanem. Už jsme vinou

zvrhlíků ztratili jednu hraběnku, ale další už neztratíme, Adali, další už ne!“

Kapitola 17

Adali samozřejmě nedal markýzi z Hartsfieldu mapku nejkratších cest mezi jednotlivými hrady a tvrzemi. Zatímco Sithean ležel Glenkirku nejblíž, Greyhaven jako druhý v řadě ho měl zavést poměrně daleko odtud, cesta na další hrad ho požene zase kus nazpátek a tak pořád dokola. Piers St. Denis se však nevyznal ve Skotsku ani za mák, takže si tenhle trik neuvědomil. Byl však zvyklý na bratrovu společnost a mezi těmi edinburgskými hrdlořezy se takhle sám necítil bezpečně. Teď je musel zvládat bez pomoci, najednou tu nebyl žádný poskok Kipp jako celé ty roky. Kam jenom mohl zmizet? Měl by být tady a starat se o mě, jak kdysi slíbil otci, ksakru! říkal si markýz navztekaně. Ani ve snu ho však nenapadlo, že bratr by ho mohl opustit navždy.

Na Sitheanu ho starý hrabě s manželkou srdečně přivítali, skvěle ho pohostili a pohodlně ubytovali, dobře se postarali i o jeho muže a koně, ale James Leslie s manželkou na hradě nebyli. Ukázali se tu vůbec?

„Ale jistě,“ přisvědčil starý hrabě. „Ale to už bude hezkých pár týdnů, baže, můj lorde. Nemám pravdu, má drahá?“ obrátil se k manželce.

„Máš,“ přisvědčila stručně.

„Moc hezké děvče, ta nová hraběnka. Znáte ji?“ usmíval se Sithean mile na Pierse St. Denise.

„Mám u sebe králem podepsaný zatykač na vašeho synovce i jeho manželku!“ zavrčel markýz z Hartsfieldu podrážděně. „Copak jste ještě nepochopili, že jsem v královských službách?“

„Ale ano, jak by ne,“ pokyvoval starý hrabě. „A jakpak se vede Kubovi Stuartovi, můj lorde? Každou chvíli ho něco popadne, a to potom hází zatykače na všechny strany. Bývalo to takové neklidné a nezvladatelné děcko. Na svou starou vlast si dvakrát nepotrpí.“

Tak tady mi zřejmě pšenka nepokvete, pomyslel si markýz mrzutě. „Ráno odjíždíme!“ ohlásil svým hostitelům.

James a Jasmína Leslieovi sledovali, jak jejich nepřítel odjíždí ze Sitheanu z kopců vysoko nad Sitheanem, kde zrovna bydleli v A-Cuilu. Cestovali beze vší pompéznosti. Adali dál hlídal Glenkirk a posílal jim zprávy. Rohana zůstala v opatství s Mary Toddovou, Charliem a malým Patrickem. Toramalli odjela se Skye a dětmi na Dun Broc. S hrabětem a hraběnkou zůstali pouze Fergus More a Red Hugh, který naštěstí uměl vařit, protože zrovna tohle umění Jasmína neovládala.

A-Cuil nebylo žádné velké sídlo, spíš domek nebo lovecká chata. Stavení leželo v kopcích vysoko nad Loch Sitheanem, vybudované z kamene, s břidlicovou střechou. V přízemí se nacházel malý salonek a kuchyňka, v prvním patře pak jediná ložnice. A-Cuil byl utopený v lese, ale z okraje útesu měl širokou vyhlídku na Glenkirk, Sithean a okolní krajinu. Sama budova naštěstí splývala s okolím a pohledu zdola byla dokonale ukrytá. Jasmíně se tam nesmírně líbilo a dokonce i s přítomností Ferguse Mora a Reda Hugha jí to tam

připadalo velmi romantické. Komorník a ozbrojenec přespávali ve dvou podkrovních komůrkách nad malou stájí zezadu přilepenou k domu.

„Tady bych dokázala žít navěky,“ přiznala se Jasmína Jemmiemu.

Rozesmál se. „A kam bychom uložili děti, o Adalim a dvojčatech ani nemluvě, madam?“

„Kdybychom bydleli tady, tak bychom děti a služebnictvo zkrátka neměli!“ odpověděla pobaveně. Připadalo jí to logické.

„Že by ses naučila i vařit?“ poškádlil ji Glenkirk. „Že by ty útlé prstíky plné prstenů hnětly těsto a škrábaly mrkev?“ Popadl ji za ruce a políbil ji do dlaní, načež si rty začal pohrávat s jejími prsty.

„Ty zvíře!“ vyškubla se mu uraženě. „Kdybych chtěla, tak se vařit klidně naučím!“ prohlásila domýšlivě.

James Leslie vyprsknul smíchy. „Jasmíno, drahoušku Jasmíno, pokud jde o kuchařské umění, nemáš pro něj sebemenší talent, zato v umění lásky jsi nepřekonatelná.“ Stáhl si ji na klín, políbil ji na ústa a těšil se z jejích vzrušením zardělých tváří. Zatáhl za vázačky na jejím živůtku, vklouzl rukou pod látku a laskal hebkou pokožku ňader.

„A co ty, ty umíš škrábat mrkev?“ zašeptala Jasmína, když ji začal líbat na šíji.

Glenkirk jí zajel jazykem do úst a laskal ji stále naléhavěji. „Ummm,“ přisvědčil a nepřestával ji horečně líbat.

Dveře od domku se prudce rozletěly a hrabě z Glenkirku leknutím málem shodil manželku na podlahu. Dovnitř vklusal rozzářený Red Hugh s několika chycenými králíky.

„Večeře!“ ohlásil a dusil přitom smích. „Možná bych je měl začít hned stahovat, můj lorde.“ Rázně zamířil dozadu do kuchyně.

Hrabě Jasmíně honem zašněrovával živůtek, zatímco ona se svíjela v záchvatu chichotání. „Možná že bydlet tady napořád přece jen nebyl ten nejlepší nápad, Jemmie,“ zajíkala se. „Moc soukromí tady člověk neužije, viď?“

„To teda ne,“ brblal nespokojeně James Leslie. Kčertu, jak strašně po ní toužil! A-Cuil byl jako několikadenní útočiště dobrý, to ano, ale jinak by hrabě byl proklatě rád doma na Glenkirku. Jeho příbuzní se už vypravili do Anglie do Queen´s Malvernu, ale oni dva se budou celé léto trmácet od čerta k ďáblu, a to jen kvůli tomu prokletému šílenci, Piersi St. Denisovi.

„Proč neodjedeme domů?“ navrhla Jasmína náhle, jako by mu četla myšlenky.

„Na Glenkirk? To nemůžeme,“ namítl hrabě.

„Ale proč ne?“ podivila se Jasmína. „St. Denis tam už jednou byl a teď se marně honí po krajině jako pes za vlastním ocasem. Necháváme ho sledovat, takže se dozvíme včas, kdyby se snad vracel, Jemmie. Děti domů ještě nevezmeme, rozhodně ne dřív, dokud celá ta záležitost nebude definitivně vyřešená. A jakmile by markýz z Hartsfieldu zamířil zpět na Glenkirk, pořád ještě budeme mít dost času vzít zase nohy na ramena.“

James Leslie chvíli přemýšlel a usoudil, že Jasmína má pravdu. „Ještě jednou tady přespíme, madam,“ rozhodl se, „ale Ferguse Mora a Reda Hugha pošlu napřed do Glenkirku, aby Adalimu oznámili změnu v našem plánu.“

„Ale až po večeři,“ zasmála se Jasmína a hrabě z Glenkirku pobaveně souhlasil.

Když povečeřeli králíka pečeného na roštu, ovesné placky, sýr a mošt, rozloučili se s Fergusem a Redem, kteří dostali vzkaz pro Adaliho. Potom spolu seděli na svahu a sledovali západ slunce.

Jasmína se v manželově objetí šťastně smála. „Západy slunce jsou tady úplně jiné než v Indii,“ svěřila se. „V Indii jsou barvy na nebi bujné a exotické, ale zdaleka ne tak živé a syté jako tady ve Skotsku. Miluji skotské západy slunce, Jemmie. Miluji celé Skotsko. Už jsem ho zažila v jeho nejlepším i nejhorším ročním období a miluji ho! Je to můj domov! Po útěku z Indie jsem vlastně nikde nebyla doma, až teď.“

„Vždyť je to tady úplně jiné než ve tvém rodišti,“ divil se hrabě z Glenkirku.

„To je,“ uznala, ale dál už nedodala nic. Nebylo to zapotřebí.

Dlouho zůstali ležet v trávě a poslouchali čiřikání a zpěv nočních ptáků. Slunce pohasínalo a za chvíli byla obloha protkaná krajkovím hvězd. Uchváceně sledovali, jak jim nad hlavou stoupá bílý měsíc.

„Tohle je hraniční měsíc,“ vysvětlil Jemmie tiše.

„Hraniční měsíc?“ nechápala Jasmína. „Co to znamená?“

„Je velký, plný, zkrátka úplněk, který vydává největší světlo. Skotové se vydávali na loupežné a bojové výpravy za hranice s Anglií právě za úplňku, aby jim svítil na cestu, proto se mu říká hraniční. Můj nevlastní otec byl hraničář, víš, ten, kdo jezdíval škodit Angličanům přes hranice. Jednou vzal matku s sebou.“

„A líbilo se jí to?“ vyzvídala Jasmína.

„Ano,“ přisvědčil.

„Mně by se to nejspíš taky líbilo,“ usmála se zasněně.

V lese za jejich zády vztekle zavřeštěla divoká kočka, které zřejmě unikla kořist. Hrabě z Glenkirku vstal a pomohl i manželce. „Pojď,“ vybídl ji. „Půjdeme už do postele, drahoušku Jasmíno.“

Společně se přesvědčili, že dveře stáje jsou bezpečně zavřené, takže koním nehrozí útok od vyhladovělých šelem. V domě pak spustili přes dveře těžkou dubovou závoru, prohrábli oheň v salonku i v kuchyni a po úzkém schodišti vystoupili do ložnice. Podlaha byla zalitá měsíční září. James Leslie přihodil do malého krbu poblíž dveří dalších pár polen.

Nalevo od dveří bylo několik malých dvojkřídlých oken. Jasmína jedno z nich pootevřela. Napravo bylo jedno veliké okrouhlé okno, pod kterým stál stolek, vedle krbu viselo dlouhé zrcadlo, před krbem stála dvě pohodlná křesla. Jediné větší kusy nábytku tu představovala postel s nebesy a šatní skříň. Jasmína i hrabě ze sebe chvatně shodili šaty, vklouzli pod přikrývky a okamžitě se navzájem propletli v objetí.

James Leslie manželku hladil a kolébal jako malé dítě.

„Máš vůbec představu, jak šíleně moc tě miluju?“ pošeptal jí tichounce.

„Přinejmenším tak hodně, jako miluju já tebe,“ odvětila a ovinula mu paže kolem krku.

Začal ji líbat po tváři, pomaloučku a něžně, ústy jí zvolna a mučivě přejížděl přes lícní kosti, po víčkách, přes čelo a konečně jí zabloudil i ke rtům. Sladká rozkoš spojených rtů umocňovala jejich už rozhořelou touhu. Hrabě drtil manželku v objetí, jež by jistě bolelo, kdyby nebylo tak slastné.

Jasmíně se z jeho polibků točila hlava. Špičkou jazyka mu objížděla obrys rtů a škádlila ho tak dlouho, až pootevřel ústa a ona jazykem vnikla do jejich horké dutiny, kterou tak důvěrně znala. Sténala mu přímo do hrdla, temně a slastně, ňadra se jí nalévala touhou a celé tělo se jí rozbolelo vzrušením.

James Leslie začal Jasmínu hladit a laskat po celém těle. Vzpínala se mu vstříc, jako by žíznila a on byl životodárný svěží pramen. „Ty moje krásko! Krásko!“ šeptal jí a Jasmína pod jeho doteky jen blaženě vzdychala. James Leslie jí položil svou tmavou hlavu na kyprou sněhobílou hruď.

„Ach Jemmie, ty má lásko!“ vykřikla tiše.

Když jí konečně opět pohlédl do očí, zelenozlaté oči mu plály nebezpečnou vášní. Jasmína se mu vyvinula z objetí, překulila se na bok a převrátila hraběte na záda. Po hezké tváři se mu zvolna rozlil úsměv.

„Teď je řada na mně, můj lorde,“ oznámila mu šeptem. Pak se vytáhla na kolena a začala si rozplétat silný cop, do kterého měla staženou celou hřívu. Pomaloučku a provokativně si rozpustila všechny tři prameny hustých kadeří a rozčesala si je prsty. Když se konečně změnily na jednolitě splývající ebenově černou oponu, Jasmína sehnula hlavu a začala manžela po celém těle hladit smyslnými pohyby svých dlouhých vlasů. Chvilkami se předklonila tak hluboko, že mu mohla tělo políbit či olíznout prudkým šlehnutím žhavého jazyka, kterým kmitala do všech stran a dráždila Jamese Leslieho tak zručně a přitom tak láskyplně, že nebyl schopen jediného pohybu. Zlomyslnou špičkou jazyka mu klouzala od prsou přes břicho stále níž a níž, až nakonec se dostala k jeho vzrušenému mužství. Na vteřinu uličnicky vzhlédla, horce zašeptala jeho jméno a opět se sklonila, aby ho uchopila do úst.

Tělo Jamese Leslieho se vzepjalo do oblouku jako na mučidlech. Po chvilce zaryl Jasmíně prsty do tmavé hřívy a jako v křečích ji zvedl, aby jí nevybuchl přímo do úst. Oběma rukama ji pak uchopil v pase a posadil si ji na sebe. Jasmína zhluboka vydechla.

Začala se na něm pomalu a ďábelsky promyšleně pohybovat a snažila se nespěchat, aby se mohli navzájem vychutnat co nejvíc. Nakonec se však na něho položila celým tělem, zabořila mu zuby do ramene a s hlasitým sténáním dohnala prudkými pohyby k vyvrcholení současně jeho i sebe.

V tu chvíli se James Leslie zvedl, převrátil Jasmínu na záda a několikrát se do ní prudce zaryl, čímž v ní rozdmychal oheň rozkoše až za hranici snesitelnosti.

„Áách! Bože! Jemmie! Jemmie!“ lapala Jasmína po dechu. „Už ne! Já umřu!“ Ale James Leslie pouze zakolébal boky a bičoval v ní extázi stále výš, až ji ta vlna slasti nakonec zahltila a oslepila. Pověsila se mu na ramena jako tonoucí.

Sám hrabě z Glenkirku zůstal vyčerpaně ležet, vysátý a zesláblý, neschopný pohybu i myšlenky. Teprve po chvíli se skulil Jasmíně z těla a přivinul si ji do náruče. Uchopil ji za ruku a začal jí vášnivě líbat prsty. „Miluju tě, drahoušku Jasmíno,“ šeptal jí mezi polibky.

„Miluju tě, Jemmie Leslie,“ pošeptala mu Jasmína. „Jen se opovaž nechat se zavraždit jako Džamal a Rowan nebo mi tak nečekaně umřít jako můj něžný princ Jindřich! To ti přísně zakazuju, rozumíš?“

Hrabě z Glenkirku se tiše zasmál. „Tak to budeš muset se mnou spávat noc co noc, protože pak se mi od tebe samotnému nebude chtít. Nikdy tě neopustím, moje nejdražší manželko. A nepřiměje mě k tomu ani ten blázen St. Denis. Začíná mi vážně lézt na nervy, protože si kvůli němu všichni musíme tolik odříkat! Nejspíš ho nakonec zamorduju.“

„Výborně!“ zajásala Jasmína. „A já ti pomůžu.“

„Z tebe se nějak rychle stala dobrá manželka z Vysočiny!“ poškádlil ji James Leslie.

Jasmína se mu uvelebila v důlku ramene. „Tvoje tetička Fiona tvrdí, že manželky Leslieů jsou každým coulem stejně bojovné a houževnaté jako jejich muži,“ usmála se.

„Kromě toho, St. Denis si skutečně zaslouží přísný trest za to, že se nedokáže smířit s prohrou a přidělává nám tolik zatraceně zbytečných starostí.“

„Souhlasím,“ přikývl její manžel. „Jenže rozhodnutí o markýzově osudu budeme muset nejspíš přenechat králi, pokud se ovšem nebudeme muset tomu bláznovi osobně bránit. Přesto jsem přesvědčený, že prozatím stačí, když se mu uklidíme z cesty.“

Druhý den ráno sjeli z kopců zpátky do Glenkirku a zabydleli se opět doma. O svém nepříteli a jeho pohybech dostávali pravidelně zprávy. Postupně navštívil všechna místa na Adaliho seznamu a po neúspěších zamířil ještě hlouběji na sever k tvrzi Huntley, kde žili Gordonovi. Nad Glenkirkem rozkvetlo léto a oni ho celé měli sami pro sebe.

„Pojď, zajedeme si do Edinburghu,“ vybídl jednoho dne hrabě Jasmínu. „Dá se tam jet pouze po jedné cestě, a pokud nepotkáme našeho posla, který se má vrátit z Anglie, počkáme tam ve městě.“

„To bychom možná měli,“ souhlasila Jasmína. „Bude lepší, když tu záležitost vyřešíme před co nejširší veřejností a tak s ní jednou provždy skoncujeme, Jemmie. Skoro mi je St. Denise líto. Co si počne, až nás nebude smět dále stopovat a nenávidět nás? Už nikdy nebude vítaným hostem u královského dvora, a přitom to byl celý jeho život. A žádná slušná rodina nedovolí, aby se do ní přiženil. To už by rovnou mohl být mrtvý.“

„Jeho nenávist ho nakonec zahubí,“ prorokoval James Leslie zachmuřeně.

Následujícího rána se vypravili do Edinburghu. Cesta jim trvala několik dní. Doprovázel je Adali s mladičkou služebnou Maggie, Fergus More a Red Hugh. V Edinburghu vlastnili Leslieové z Glenkirku hned dva

domy. Leslie House zdědila Jamesova teta Fiona. Žila tam s Adamem, když zrovna neobjížděli své početné příbuzné na severu. Druhé sídlo, Glenkirk House, patříval matce Jamese Leslieho a byl to dar od jeho otce, předchozího hraběte. Na rozdíl od Leslie House, jenž stál na hlavní třídě, se Glenkirk House nacházel v ústraní za Cannongate poblíž Holyrood Paláce.

Byla to cihlová čtyřpatrová budova s hlubokým a prostorným přízemím, kde se nacházely kuchyně, spíže, prádelna a pokoje pro služebnictvo. K domu patřily vlastní stáje a rozlehlá zahrada, zeleninová i květinová. Na rozdíl od většiny edinburghských domů měl toalety zabudované uvnitř. Manželé Leslieovi se zabydleli velmi rychle a trpělivě vyčkávali na další vývoj událostí. Většina početného příbuzenstva Jamese Leslieho odjela na léto na svá severní sídla u hranic a tak Jasmína a James Leslie nebyli nikým vyrušováni. Počasí bylo mírné a vlhké a kopce kolem Edinburghu se koupaly v něžných poduškách letní mlhy.

Daleko na jihu na Queen´s Malvernu si Skye vychutnávala domov, který si během minulého roku příliš neužila. Její vnuk Charlie Gordon odvezl malé Lindleye na sídlo Cadby, které maličký Jindřich zdědil po otci, a tam je bedlivě hlídal. Hrabě z BrocCairnu začal být netrpělivý a osobně se vypravil ke dvoru, aby se přesvědčil, zda král už vyslal do Skotska posla s příkazem, jenž by zabránil dalším nepravostem markýze z Hartsfieldu. Se Skye zůstala pouze Velvet a její tři nejmladší synové, ovšem dcera měla se svými neposednými výrostky naštěstí tolik práce a zábavy, že Skye si mohla užívat samotu. Trávila tedy mnoho hodin

na malé kamenné lavičce, kterou si nechala postavit hned vedle Adamova hrobu na svahu kopce. Byl tam klid, mír, a navzdory tomu zmatku, který jí zrovna zasahoval do života, tam Skye cítila hlubokou útěchu.

„Už nemůžu za všechny řešit jejich problémy, Adame. Konečně musím uznat, že stárnu!“ oslovila hlasitě kamenný pomník. Zhluboka si povzdechla. „Naší drahé holčičce hrozí nebezpečí a král se zřejmě pořád nedokáže rozhoupat k ráznému řešení. Ach, Adame! Královna Bětka by podobné zlotřilosti a průtahy nikdy netrpěla, dokonce ani u svých oblíbenců ne, s výjimkou Dudleyho, to se rozumí. Dudley si mohl dělat, co chtěl, a taky to dělal. Teď se můžeme jedině modlit, aby náš zeť dokázal chudáka Jakuba Stuarta rozhoupat k činu dřív, než bude příliš pozdě.“

Hrabě z BrocCairnu zjistil, že král je právě na svém loveckém zámečku poblíž Winchesteru, a spěchal vyžádat si u něho audienci. Zatímco stál mezi dvořany, kteří chtěli rovněž požádat o slyšení, zahlédl ho George Villiers. Vysoká důstojná postava ho zaujala. Zeptal se na něho tedy královny, se kterou se zrovna procházel.

Královna Anna se obrátila a oči se jí naráz rozzářily.

„Ale tohle je přece králův bratranec, hrabě z BrocCairnu! To by mě zajímalo, co tady může pohledávat?“ Anna zachytila BrocCairnův pohled, zamávala a naznačila hraběti, ať přistoupí blíž.

Hrabě se jí hluboce uklonil a políbil jí ruku. „Madam, těší mě, že vás opět vidím.“

„Alexi, co tady u všech všudy pohledáváte? Myslela jsem, že jste na svém Dun Brocu! Ale ne, vždyť máme

léto, tak to jste přijeli na Queen´s Malvern za rodinou své ženy, vidte? Ach, promiňte, chovám se pěkně nezpůsobně! Tohle je George, vikomt Villiers, ale pro jeho andělskou tvář mu přezdíváme Steenie.“

Hrabě z BrocCairnu se Villiersovi zdvořile uklonil a pravil: „Přišel jsem obtěžovat krále, madam, protože markýz z Hartsfieldu vyvolává spoustu problémů. Mohla byste se za mě u bratránka přimluvit, madam? Naše rodina velmi oceňuje dobrý vliv, jaký máte na svého manžela.“

Villiers nestačil žasnout. Následoval královnu i hraběte až do královy soukromé komnaty. Královna hned na prahu hlásila: „Tady ti vedu tvého bratrance BrocCairna, Jakube, nese ti zlé zprávy. Musíš ho okamžitě vyslechnout!“

Vikomt Villers se nenápadně opřel o dřevěné ostění a poslouchal, co má host na srdci.

„Alexi!“ Král popošel příbuznému zvolna vstříc. V tom deštivém počasí měl všechny klouby ztuhlé. Skoro jako bych byl doma na skotské Vysočině, pomyslel si mrzutě.

„Jaké zprávy, bratranče? U dvora se ukazuješ jen vzácně, tak nejspíš půjde o něco velice důležitého!“

Alexander Gordon se před králem hluboko poklonil a uctivě mu políbil hřbet ruky. „Je to nesmírně závažné, Jakube,“ potvrdil.

„Tak se tedy posaď! Posaď se!“ vybídl ho král a sám si sedl na pohovku vedle krbu. „Tak ven s tím, příteli, oč se jedná?“

„Markýz z Hartsfieldu se už od loňského podzimu potlouká po Skotsku. Má u sebe zatykač s tvým podpisem, Jakube. Podle něj má právo zatknout mou nevlastní dceru a jejího manžela, protože se prý dopustili zrady. Samozřejmě nevěřím, že bys něco takového podepsal a že by ses k Leslieovým z Glenkirku dokázal chovat nelaskavě, ale St. Denis vystupuje, jako by k páchání toho zločinu dostal tvoje svolení. Měl bys zřejmě vyhlásit, jak se věc má ve skutečnosti, protože pokud Jemmieho s Jasmínou polapí, navenek se bude zdát, že má právo na své straně.“

„Ach, ten zlotřilý ďábel!“ vykřikla rozrušeně královna.

„Jakube, okamžitě musíš něco udělat! Chudák Jasmína a nebohý Jemmie! Copak si v posledních letech neužili už dost trápení?“

„Žádný zatykač jsem nepodepsal,“ pronesl král pomalu a zamyšleně. „Pravda je, že Piers mě o to donekonečna žádal, ale já nic nepodepsal.“

„Nicméně kdo ve Skotsku pozná, že nejde o tvůj podpis, Jakube?“ připomněl BrocCairn králi. „Copak jsi nedostal zprávu od Glenkirkova posla? Už před týdny jsme sem na jih vyslali muže. Víme, že se bezpečně dostal až na Queen´s Malvern. Zbytek cesty by už neměl být nebezpečný. Navíc posel dobře věděl, kde tě hledat.“

„Steenie, skoč pro Barcleyho,“ požádal král a otočil se k bratranci. „To je můj tajemník a bude vědět, jaké zprávy přišly. Bohužel, od smrti lorda Stokese už nic nefunguje, jak by mělo.“

Sotva králův tajemník překročil práh, okamžitě dostal otázku ohledně zprávy od lorda Glenkirka.

„Ze Skotska?“ popotáhl Barclay. „Tu musel přijímat některý z mých pomocníků. Měla se odesílat odpověď? Pokud ano, posel byl vyzván, ať na ni počká u dvora.“

„Okamžitě ji najděte!“ zaburácel král ve vzácném projevu vzteku. „Jak jste se mohli opovážit mi zprávu nepředat! Tohle je otázka života a smrti, Barclayi! Ne, takhle to nepůjde. Takhle to skutečně nepůjde, ty lenochu!“ Sotva vyděšený Barclay odklusal vyhledat zprávu, král zlověstně zamumlal: „Vidím, že situace u dvora vyžaduje změny. Ba ano, nutné změny!“

„Můj lorde?“

„Copak chcete, Steenie, má lásko?“ zeptal se král.

„Včera mě požádal o slyšení Kipp St. Denis,“ svěřil se vikomt Villiers. „Myslíte, že by mohl mít s tímhle případem něco společného? Nepřijal jsem ho z obav, abych vás neurazil, ale vím, že zůstal u dvora, můj lorde. Měl bych ho vyhledat?“ Pohledná vikomtova tvář byla stažena úzkostí, jako by se bál, že něco udělal špatně.

Král přikývl. „Co chtěl ten můj chudák Piers zatčením obou Lesliových dokázat?“ vrtěl hlavou.

„Má v úmyslu je zavraždit, bratranče,“ sdělil mu BrocCaim beze všech vytáček. „Je přesvědčený, že tak dokáže získat našeho malého vnuka a tím i moc nad vámi, čert aby ho vzal, hlupáka bláznivého! Pochopte, že pořád ještě Jasmíně neodpustil, že se rozhodla pro Glenkirka! Pro všechno na světě, proč jste mu ji vlastně nabízel, bratranče?“

„Protože to je popletený starý trouba!“ neudržela se už popuzená královna.

Král jen bezmocně pokrčil rameny, jako by s tímto manželčiným ostrým odsouzením souhlasil. „Už se stalo,“ zabručel.

„Ale pro markýze z Hartsfieldu to pořád ještě není minulost,“ upozornil BrocCairn. „Jasmína byla přinucena odloučit se od svých dětí, Jakube. Malí Lindleyové jsou v Cadby, hlídá je tam můj Charlie. A pokud jde o našeho společného vnuka a novorozeného dědice Glenkirku, ti se ze strachu před St. Denisem musejí ukrývat v Glenkirkském opatství. Není správné, že nejsou s matkou, bratranče, ale v dané situaci se nedalo nic jiného dělat. Musíš těm St. Denisovým spádům učinit přítrž dřív, než naší rodině provede něco strašného.“

Králův sekretář Barclay se vrátil a ustrašeně podal králi neotevřený vzkaz od Glenkirka. Jakub Stuart probodl neschopného služebníka přísným pohledem, zlomil pečeť na balíčku, rozevřel pergamen a přečetl si obsah. Sotva skončil, už se vracel jeho oblíbenec s Kippem St. Denisem v patách.

St. Denis poklekl před krále s hlavou hluboko sklopenou.

„Mluv,“ vybídl ho panovník.

„Žádám o milost, můj pane a králi,“ vyhrkl Kipp St. Denis tiše a zahanbeně vzhlédl. „Jsem jenom otcův levoboček, ale dostal jsem od něho rodové jméno a výchovu po boku jeho dědice. Když pak otec ležel na smrtelné posteli, přísahal jsem mu, že se budu navždy o Pierse starat. Nyní mi však nezbývá nic jiného, než tu přísahu porušit, můj panovníku, protože můj bratr určitě

zešílel. Jinak by totiž neprovedl takovou spoustu zločinů. Mějte s ním slitování!“

„A co všechno provedl?“ tázal se král mírně.

„Když jsme v loňském roce odjížděli do Skotska, neměl jsem tušení, že podpis na zatykači je padělaný, můj panovníku. Můj bratr se mi k tomu přiznal až na hradě Glenkirku. Jeho touha pomstít se Leslieovým ho stravuje tak chorobně, že dočista ztratil zdravý rozum. Ukradl zatykač ze stolu vašeho tajemníka, zfalšoval podpis, dopsal tam jména Jamese a Jasmíny Leslieových, a nakonec tam otiskl i vaši pečeť. Tohle já ale během celé výpravy do Skotska netušil! Doprovázel jsem ho pouze proto, abych ho ochránil, jako jsem to dělal odjakživa. Chránil jsem ho ne před cizími, ale před jím samým.

Přes zimu jsme uvízli v Edinburghu a já se mu jeho rozhodnutí snažil celou tu dobu vymluvit, ale neuspěl jsem. Najal si bandu hrdlořezů, aby nás doprovázeli, a když se na jaře otevřely zaváté cesty, rozjeli jsme se na sever. Po příjezdu na hrad Glenkirk jsme zjistili, že všichni Leslieovi jsou pryč. Pochopil jsem, že pokud nebudou sami chtít, nikdy je nenajdeme. Sliboval jsem si, že celé léto strávené marnou honičkou Pierse znudí, takže zatouží po útočišti a zábavě královského dvora. Jenže všechno bylo pořád horší, Piers začal vést stále výhružnější a zvrhlejší řeči o tom, jak hraběte a hraběnku pověsí, jak z malé Indie Lindleyové udělá svou manželku, že její bratr se možná nedožije dospělosti, takže on by se pak mohl zmocnit jeho jmění. V tu chvíli mi bylo nad slunce jasné, že už na něho nemám sebemenší vliv, že zešílel, že mu nezbývá ani špetka zdravého rozumu.

Šel jsem požádat o pomoc pana Adaliho, správce hradu, a ten se postaral, abych se bezpečně dostal k Vašemu Veličenstvu. Nesmíte dopustit, aby můj bratr dále pokračoval v páchání zla, můj panovníku. Nesmíte!“

„Ááách, ten můj nebohý Piers,“ rmoutil se král, „ale myslím, že své obavy z bratrových přečinů přeháníš. Tady se ničeho zvlášť zločinného nedopustil, Kippe St. Denisi. Nevěřím, že by můj líbezný Piers byl schopen vraždy, i kdyby stokrát měl své čisté srdce zlomené.“

„Můj panovníku,“ pronesl Kipp St. Denis přiškrceným hlasem, „můj bratr Piers vlastnoručně zavraždil hraběte z Bartramu. Vylákal ho před bránu jeho sídla a vrazil mu dýku do srdce, protože měl strach, že byste lordu Stokesovi mohl svěřit poručnictví nad svým vnukem, Charlesem Frederickem Stuartem. Chladnokrevně odstranil svého soka a navíc se pokusil svést vinu na Leslieovy z Glenkirku. Naštěstí bylo Jeho Veličenstvo příliš chytré, než aby těm pomluvám uvěřilo. Pak se postaral o to, aby zpráva, v níž jste hraběti a hraběnce z Glenkirku přikázal zůstat v Anglii, k adresátům vůbec nedorazila. To proto byli ve Skotsku, když je Vaše Veličenstvo, opět na Piersovu připomínku, pozvalo na vánoční oslavy.“

„Óóóch, ten ďábel zlotřilý!“ vykřikla královna.

George Villiers pozorně naslouchal a nemohl se ubránit jistému obdivu nad machinacemi markýze z Hartsfieldu. Nikdo, kromě mazané madam Skye, nepodezříval Pierse ze Stokesovy vraždy. Prošlo by mu to, kdyby teď jeho bratr neučinil doznání. Vyvázl by bez trestu, kdyby nebyl tak nedočkavý, že se svou pomstou nedokázal počkat.

Taková lekce stála za zapamatování. Občas zkrátka musí pomsta počkat, i kdyby to mělo být hodně dlouho.

„Bratranče,“ promluvil vážně hrabě z BrocCairnu,

„musíš okažitě zasáhnout, aby Jasmína a Jemmie nezemřeli St. Denisovou rukou!“

„Musíš napsat svému edinburghskému zástupci, že manželé Leslieovi nespáchali žádný zločin a že zrádcem je právě markýz z Hartsfieldu,“ naléhala královna.

„A já tu zprávu doručím osobně, Vaše Veličenstvo,“ ozval se George Villiers. „Tato záležitost vyžaduje přítomnost významnější osoby, než obyčejného královského posla, můj nejdražší panovníku.“

„A já ho doprovodím,“ dodal Alexander Gordon.

„Tvého hezkého oblíbence v Edinburghu neznají, zato mě ano.“

„Barclayi!“ vyštěkl král. „Kde jsi?“

„Tady, můj lorde!“ ozval se tajemník a honem postoupil kupředu.

„Slyšel jsi!“ řekl mu přísně král. „Napiš to, ale co nejjednodušeji, protože mí Skotové jsou prostý národ. Splň ten úkol okamžitě a dones mi pak tu zprávu k podpisu i s královskou pečetí.“ Pak vzhlédl k bratranci.

„Jsem unavený, Alexi. Takové rozčilení už pro mě není. Bohužel, začíná na mě doléhat stáří.“ Pak se zadíval na stále ještě klečícího Kippa St. Denise. „Ty můžeš vstát. Jsem si vědom toho, jak těžké pro tebe bylo přijít za mnou s tím doznáním, ale tento projev oddanosti vůči svému králi byla první správná věc, kterou jsi kdy udělal. Moje slovo, že za svou pravdomluvnost nebudeš trpět.“

„Žádám vás pouze o milost pro Pierse, můj panovníku,“ odpověděl pokorně Kipp. „Dovolte mi odvézt ho domů a pečovat o něho. Jeho matka měla potíže se zdravým rozumem a já mám strach, že po ní ty sklony podědil.“ Zvedl se a oprášil si kolena.

„Uvidíme,“ přikývl král. „Uvidíme. Prozatím zůstaň tady u dvora, pane St. Denisi, abych s tebou v případě potřeby mohl znovu mluvit. Před svým odchodem mi však odpověz ještě na jednu otázku: Proč jsi na bratrův rozkaz nezabil lorda Stokese ty?“

Kipp St. Denis se při té představě málem otřásl.

„Nedokázal bych ublížit nevinnému, můj panovníku,“ přiznal se. „Potom jsem zvracel, protože Piers nedal jinak, než abych šel s ním. Nadosmrti nezapomenu na výraz v očích hraběte Bartrama, když si uvědomil, co se vlastně stalo.“ Pod tíhou studu sklopil hlavu. „Bůh mi odpusť, že jsem nedokázal zabránit bratrovi v tolika zlotřilostech.“

Král přikývl. „Můžeš jít,“ propustil kajícníka. „Moc by mě zajímalo, jestli mluví pravdu,“ zeptal se přítomných, když Kipp zmizel za dveřmi.

„Já osobně slyšel,“ pravil vikomt Villiers, „že to byl právě Kipp, komu z těch dvou dávaly ženy přednost, ne Piers. Říká se, že nebýt jeho bratra, choval by se jako slušný člověk. Velká škoda, že jako legitimní dědic se nenarodil právě on, můj nejdražší pane. A ještě větší škoda, že rod St. Denisu teď navždy vymře. Prý je to hodně staré jméno.“ George Villiers nalil sklenici vína z broušené karafy a podal ji králi. „Napijte se, můj nejdražší pane, ať se posílíte,“ vybídl ho líbezně. Nato se

začal dvorně věnovat královně, aby si král se svým bratrancem mohli nerušeně promluvit.

„Jaké pikle kujete zrovna teď, Steenie?“ zeptala se tiše královna.

Vikomtovy pěkné tmavé oči se lišácky zatřpytily. Odhrnul si zatoulanou, kaštanově hnědou kadeř z čela.

„Ať už je St. Denis šílený nebo ne, madam, stejně se vsadím, že je vyloučeno, aby získal své původní postavení zpátky. Je nepravděpodobné, že by někdy získal slušnou manželku, takže jeho jméno vymře spolu s ním a s jeho bratrem.“

„Ledaže?“ Královna se usmála a modré oči jí zajiskřily.

„Jaký plán jste vymyslel, můj krásný mladý anděli?“

„Kipp St. Denis se narodil jako první, madam, a zrovna nedávno mi kdosi naznačil, že možná nadevše touží po jedné věci, i když nevěří, že by se mu to přání někdy mohlo splnit.“

„Je to levoboček,“ připomněla královna tiše.

„Ale tím je přece i váš vnuk, Charles Frederick Stuart,“ upozornil ji Villiers odvážně, „a přesto se princ Jindřich postaral o to, aby mu byl přidělen šlechtický titul a udělal z něho vévodu. Nemyslíte, že Kipp St. Denis už nesčíslněkrát žehral na osud, který mu tolik ukřivdil? Musel by být světec, aby si občas nepředstavoval na bratrově místě sebe, a on žádný světec rozhodně není.“

„Takže vy navrhujete, aby král Piersu St. Denisovi sebral šlechtický titul a dědictví a předal je jeho nevlastnímu bratrovi?“

„Markýz je šílený a představuje nebezpečí pro sebe i pro mnoho ostatních. Musí být izolován nebo popraven, madam. Král si může vybrat pouze z těchto dvou trestů.“

„Pravda,“ přitakala královna Anna. „Pro Pierse St. Denise už není jiné volby než žalář či smrt.“

„Ale co s Kippem, madam? Kdyby z něho král udělal markýze z Hartsfieldu, rod nemusí vymřít. Dokonce bych pro něho měl i vhodnou nevěstu - Margaret Greyovou, ovdovělou hraběnku z Holme. Je jí teprve devatenáct, má skromný majetek po zemřelém manželovi, který by jí posloužil jako věno, a k tomu dvouletou dcerušku jako důkaz, že je schopná rodit děti.“

„To je až nezvyklá velkorysost, můj drahý Steenie,“ zamumlala užasle královna. „Pročpak vám najednou tolik záleží na tom, co se stane s Kippem St. Denisem či se jménem jejich rodu?“

„Protože, madam,“ přiznal se vikomt Villiers upřímně,

„nedokážu pro Pierse St. Denise vymyslet větší trest za všechnu jeho nadutost a zločinnost, s jakou se zachoval k našemu dobrému panovníkovi, než vědomí, že všechny jeho tituly, jeho majetek, jeho panství a dokonce i nevěsta, kterou měl od vás slíbenou, mu král odebral a daroval je jeho nemanželskému nevlastnímu bratrovi.“

„Ale pokud je šílený, dojde mu to vůbec?“ přemýšlela královna.

„Šílený může být, madam, ale v každém případě si uvědomuje, co se kolem něho děje,“ vysvětloval George Villiers. „Bude ho to užírat po každičký den, který mu zbývá do konce jeho dní, a nejvíc ho bude sužovat vědomí, že je vyloučeno jakýmkoliv způsobem

dosáhnout svého původního postavení. Neexistuje horší osud, který by ho mohl potkat, madam. Když ho popravíte, současně ho zbavíte i jeho trápení. Vezměte však, co je jeho, darujte to Kippu St. Denisovi, a potrestáte ho přímo ďábelsky, protože tenhle trest se mu nadosmrti bude vpalovat do té jeho nenávistné duše jako kyselina.“

„Jste krutý,“ poznamenala královna.

„Jsem,“ nezapíral vikomt Villers.

„Promyslím si to,“ slíbila královna.

„Přemluvte našeho dobrého krále a nově jmenovaný markýz vám bude oddaný až za hrob,“ upozornil ji mazaně Villers.

V této chvíli se vrátil Barclay a předložil králi dokument k podpisu. George Villers okamžitě zpozorněl.

Král si pomalu a pečlivě pročetl text dopisu, pak si vzal od sekretáře namočený husí brk a podepsal se. Barclay pak pergamen rozložil na stole, král na něj nakapal tmavě rudý pečetní vosk a otiskl do něj nejprve velkou královskou pečeť a potom i svůj osobní pečetní prsten. Baclay chvíli počkal, než vosk zatuhne, sroloval pergamen do rourky a zapečetil ho podruhé. Král opět otiskl svou pečeť do vosku, vzhlédl a podal pergamen Georgi Villiersovi.

„Ještě pořád máme čas vyrazit hned dnes,“ oslovil BrocCairn mladého Angličana, „tedy, pokud se zvládnete připravit, mladíku.“

Villiers přikývl. „Postačí mi půl hodiny,“ pravil, poklekl a políbil králi ruku.

Jakub Stuart se předklonil a pohladil mládence po hebkých vlasech. „Ááách, Steenie,“ vzdychl si, „vážně musíte jet? Nemohl by to vyřídit jenom můj bratranec BrocCairn? Co si počnu bez svého krásného chlapce?“

„Slíbil jsem Leslieovým své přátelství,“ vysvětlil George Villiers. „Byl by to špatný slib, kdybych jim nepomohl zrovna teď, když jim pomoci můžu, můj nejdražší králi. Ale nebudu se ve Skotsku zbytečně zdržovat a vrátím se k vám co nejrychleji.“ Opět políbil královu ruku, vstal a vyběhl z komnaty.

„Na můj vkus je kapku moc hezký,“ prohodil BrocCairn, „ale Jasmína s Lesliem tvrdí, že to je slušný člověk. A teď mi ještě povězte, bratranče, jak se vede mladému Karlovi? Myslíte, že by se mi poštěstilo setkat se s ním, než budu muset vyrazit na cestu?“

„Že bys myslel na budoucnost, Alexi?“ popíchl ho král.

Alexander Gordon se nad královou poznámkou nejprve zatvářil polekaně, ale pak se rozesmál. „Nejspíš ano,“ připustil. „Sandy je ženatý, ale můj druhý syn Charlie si časem bude muset nějak stloukat živobytí. Místo ve službách vašeho syna by pro něho bylo to pravé. A kromě toho, když teď jsou Stuartové v Anglii, mám strach, že naše početná a rozvětvená rodina se začne mezi sebou odcizovat. Máme stejného dědečka, Jakube, i když já se jmenuju Gordon. Právě kvůli rodině nechci ztratit vazby na královské Stuarty. Potřebuju usadit syna v Anglii a Bůh je mi svědkem, že Charliemu ve Skotsku slavná budoucnost nekyne. Manželka jeho bratra nám už porodila dědice.“

„Upřímný jako vždycky,“ poznamenal král s úsměvem.

„Samozřejmě, že před návratem do Edinburghu ještě stihneš utužit své přátelství s mým nástupcem Karlem. Annie, zavedla bys prosím hraběte k princi? A ty si nedělej starosti, Alexi. Než přijde podzim, něco už pro tvého hocha najdeme. A nyní na shledanou a Bůh ti žehnej.“ Král nastavil ruku k políbení.

Hrabě z Glenkirku ji vděčně uchopil a přitiskl na ni rty.

„Na shledanou, bratranče,“ řekl králi, „a Bůh vás ochraňuj! Kdyby nebylo vašeho včasného zásahu, došlo by vaším jménem k nesmírnému bezpráví.“

Kapitola 18

Klan Bruceů pořádal malé letní hry na opačné straně ústí řeky Forth, než leželo město Edinburgh. Léto se přehouplo do druhé poloviny a počasí bylo slunečné a horké.

„Pojedeme tam také!“ rozhodl se Jemmie. „Už jsi viděla všechno, co se v Edinburghu vidět dá, drahoušku Jasmíno. Vidělas hrad a kapli blahoslavené královny Margaret. Navštívila jsi trhy a King´s Cross, vidělas paláce, projela jsi se po řece. Vydáme se za vodu na hry k Bruceům, po nich se vrátíme do Ediburghu sbalit zavazadla a rozjedeme se domů na Glenkirk.“

„Ale co St. Denis?“ starala se Jasmína. „Z Anglie jsme prozatím nedostali žádnou zprávu, Jemmie. Myslíš, že je rozumné, abychom se i přesto vrátili domů?“

„St. Denis je na severu a honí se za přeludy,“ uklidňoval ji manžel. „Nevidím jediný důvod ke strachu, miláčku. A pokud jde o našeho posla, když nás tady nenajde, určitě se rozjede na Glenkirk.“

Přeplavili se přes Forth spolu se strýcem a tetou Jamese Leslieho.

„Adam se her pořád ještě nenabažil,“ vykládala Fiona.

„Právě on učil Jemmieho vrhat břevnem. A Adam také navzdory svému věku vyhrává, Jasmíno. Uvidíš, hry se ti budou líbit. Trvají tak čtyři pět dní.“

Služebnictvo odjelo napřed, aby jim postavilo a připravilo stany. Jejich stan poznala Jasmína zdálky, protože z vrcholku mu vlála zástava klanu Leslieů. Fiona Jasmíně poradila, jak se vhodně obléci, aby se neodlišovala od ostatních účastníků a diváků. Všichni Skotové měli kostkované sukně, plátěné košile, pletené punčochy, široké kožené opasky a kožené boty. Ženy byly v sukních dlouhých až po kotníky, v bílých halenách, s kostkovanými šály přehozenými přes ramena. Na nohou měly navlečené pletené punčochy a kožené střevíce. Bylo to prosté a pohodlné oblečení.

Jejich obydlí vypadalo stejně skromně, ale nabízelo dostatek pohodlí. Stála tam polní lůžka ze dřeva a kůže, pokrytá péřovými matracemi a přikrývkami. Stany se vytápěly pánvemi s řeřavým uhlím. Před každým stanem stály pod stříškou dvě židle. Sluhové spali na rohožích v blízkosti stanu svého pána. Hrabě z Glenkirku nepovažoval za moudré, aby manželčina komorná spala venku, kde by se mohla stát obětí chlípníků a opilců. Maggie tedy měla spát uvnitř a Fergus s Redem Hughem

těsně před vchodem do stanu, čímž budou rovněž sloužit jako osobní strážci své paní.

Nic podobného skotským hrám Jasmína ještě nikdy nezažila a nevycházela tedy z údivu. Pod stanem spala zatím pouze tehdy, když prchala z otcova císařského dvora. Tenkrát to bylo nebezpečné dobrodružství, zatímco nyní považovala spaní pod stanem za legraci. Jejich hostitelé, klan Bruceů, zajišťovali hostům jídlo i pití. Ve dne v noci hořely v táboře mohutné ohně, na kterých se chystalo pohoštění. Jídlo bylo prosté. Horká ovesná kaše, ovesné placky a mošt k snídani. Skopové maso, ovesné placky a pivo odpoledne. Mnozí z návštěvníků si tuto spartánskou stravu zpestřovali vlastními zásobami. Leslieovi si dovezli půl kola sýra, čerstvý chléb, tučného pečeného kapouna, víno, jablka a hrušky.

„Z tolika ovesných placek dostávám nadýmání,“ stěžoval si Adam Leslie. „Není nad pořádnou teplou stravu hezky doma v teple. Tohle už pro mě není, kdepak!“

Jasmína byla jako u vytržení. Konaly se tu závody v běhu. Muži svlečení do půli těla běhali po různě dlouhých trasách. Konaly se tu zápasy. Muži soutěžili, kdo porazí dosavadního mistra z klanu Erskine, vysokého svalnatce v rudozeleně kostkovaném kiltu. Pokoušeli se o to mladíci z klanu Bruceů, Mac Duffů a Lindsayů, ale neúspěšně. Černý Ewen Erskine si udržel svou neporazitelnou pověst i na těchto hrách. Pak se pořádal hod kamenem, při němž se jednou rukou házelo velikými okrouhlými kameny přes pole. Tentokrát v soutěži zvítězil hostitelský klan. Následoval vrh břevnem. Ležela

tam hromada stejně dlouhých polen. Každý soutěžící uchopil jedno poleno, uběhl s ním několik kroků a odhodil ho do co největší dálky. Adam Leslie, kterého mladíci považovali téměř za starce, dohodil břevno mnohem dál než kdokoliv z těch mladých. Nakonec mu zbyl pouze jediný sok - jeho synovec, hrabě z Glenkirku. Se zarostlou svalnatou hrudí zalitou potem z toho obrovského úsilí mrštil James Leslie břevnem tak zběsilou silou, že vyletělo úchvatným obloukem do vzduchu a dopadlo o několik centimetrů dál než břevno Adama Leslieho.

„V hodu břevnem vyhrál James Leslie!“ vyhlásil Jock Bruce, který hrám velel.

Hrabě se zazubil. „Aspoň to zůstalo v rodině,“ popíchl strýce.

„To bys mě musel porazit třikrát za sebou, hochu, abych ti předal žezlo,“ řehtal se bujně Adam. „To byla jen náhoda, na to vezmu jed, Jemmie. Příští měsíc se pořádají hry na Sitheanu. Tam uvidíme.“

„Jestli toho nenecháš, ty dědku, ještě si ublížíš,“ huhlala Fiona zlověstně.

Adam Leslie objal manželku kolem ramen. „Nedělej si zbytečné starosti, drahoušku,“ uklidňoval ji láskyplně.

James Leslie se přihlásil rovněž do soutěže v lukostřelbě. Jasmína stála po jeho boku a brněly jí prsty. Otec a bratři ji naučili skvěle střílet. „Proč se soutěží nesmějí účastnit i ženy?“ naléhala na manžela. „Jsem stejně dobrý lukostřelec jako každý muž, ksakru!“

„Ženy na hrách zkrátka nesoutěží,“ odbyl ji hrabě.

„Nu, ve většině vašich disciplín bych o to beztak nestála,“ odvětila Jasmína. „Ty jsou moc silácké, ale ženy přece také jezdívají na hon. Také umějí střílet z luku. Podle mě by se mělo ženám dovolit, aby se také přihlásily do střeleckých soutěží.“

„A příště budete chtít soutěžit i v tanci, co?“ ušklíbl se Adam Leslie. „Děvče, děvče, znáš přece svoje místo.“

„Svoje místo?“ blýskly Jasmíniny tyrkysové oči. Její manžel si v tu chvíli připomněl, že před ním stojí Mogulova dcera. „A kde je, prosím, milý strýčku, moje místo!“

Adam Leslie stejně jako jeho synovec spatřil v tu chvíli v hraběnce tolik zuřivosti a vznešenosti, že se téměř vylekal. Odhodlaně se však nadechl a odpověděl, aniž by tušil, že tím jen přileje oleje do ohně: „Ale děvče, tvoje místo je po boku Jemmieho Leslieho, kterému máš být poslušnou manželkou a rodit mu zdravé děti.“

Fiona se zahihňala a James Leslie zasténal.

„Jinými slovy, milý strýčku, bych měla držet pusu, slepě plnit všechna manželova přání a strávit svůj život jako husička bez vlastní vůle?“ Jasmína vyškubla strýci luk a vložila do něj šíp. Natáhla tětivu a vyslala střelu směrem k terči. Šíp se zabodl přímo do středu. Jasmína popadla z Adamova toulce další šíp a opět vystřelila. Druhý šíp rozštípl ten první. Jasmína vrazila luk do rukou manželovi a jedovatě se ušklíbla: „Každý z mužů, který tohle dokáže, dostane ode mě pět zlaťáků. Jestlipak si někdo troufá vůbec to zkusit?“ Ohlédla se po kroužku úžasem oněmělých mužů. „Nikdo?“ Nato se k nim

Jasmína Leslieová pohrdavě obrátila zády a vzdálila se do svého stanu.

„Ježíši!“ vydechl Jock Bruce obdivně. „Ta ženská má čerta v těle snad ještě víc než tvoje matka, Jemmie Leslie! Kde se kčertu naučila takhle střílet? A nač je to umění ženě vlastně dobré?“

„Byla nejmladším dítětem svého otce, byl už starý a rozmazloval ji stejně jako její nejstarší bratr. Naučili ji střílet, aby s nimi mohla jezdit na lov,“ vysvětloval hrabě z Glenkirku.

„To je panečku kurážné děvče! Ta ti bude rodit syny siláky,“ pochvaloval si hostitel a žertovně dodal: „Při obléhání hradu by ti ušetřila za tři ozbrojence.“

Jeho poznámka rozehnala napětí vyvolané výbuchem Jasmínina vzteku a muži se srdečně rozřehtali. Jediný hrabě z Glenkirku se netvářil pobaveně. Jeho manželka ho veřejně zahanbila nejen svým střeleckým výkonem, který byl přinejmenším obdivuhodný, ale i svými ostrými slovy, jež zaslechli všichni přítomní. Obrátil se a vztekle se rozběhl ke stanu. Tam našel Jasmínu, jak si pod venkovní stříškou hoví na židli a spokojeně srká víno z poháru. „Je snad v Indii zvykem, aby manželky veřejně zostouzely své manžele?“ udeřil na ni rozzlobeně.

„Tady nejsme v Indii,“ připomněla mu klidně.

„Ne, madam, to skutečně nejsme. Tady je Skotsko! A ve Skotsku ženy neztrapňují muže před tolika lidmi!“ káral ji James Leslie podrážděně.

„Vždyť ty se zlobíš hlavně proto, že střílím z luku líp než ty!“ poznamenala Jasmína bezstarostně. Všechen

hněv z ní mezitím vyprchal, cítila se spokojeně, protože těm náfukům ukázala, že se nemají proč chlubit!

„Ano, to střílíš,“ přiznal hrabě z Glenkirku. „Ale tvoje slova byla mnohem ostřejší než tvoje šípy. Manželky tady neodmlouvají svým manželům tak otevřeně jako ty mně před chvílí na lukostřeleckých závodech.“

„Jenže já se přece nezlobila na tebe,“ odmítala se kát Jasmína. „Pohněval mě tvůj strýc Adam. Představuje si, že všechny ženy by měly být zakřiknuté, poddajné a na slovo poslušné plemenné kobyly!“ Posměšně napodobila Adamův přízvuk.

„Můj strýc je ještě ze staré školy,“ objasňoval hrabě manželce. „Je přesvědčený, že žena se má podrobit manželovi.“

„Jako tetička Fiona?“ zaryla do něho Jasmína jedovatě.

„Ta mu přece velí jako generál, Jemmie!“

„Jistě, ale on o tom nemá ani tušení,“ vysvětloval hrabě.

„Prozradím ti něco, o čem ví či co si pamatuje jen málokdo. Moje teta Fiona byla v mládí pěkně divoká. Tvrdí se, že její manželská vášeň přivedla jejího prvního muže předčasně do hrobu, jenže on to byl stejně slaboch. Jako vdova si vyhlédla mého otce, a ostatně, proč by ne? Původem si byli rovni, vždyť byla hraběcí dcera. Takže můj otec jednou vešel do své ložnice a našel tam Fionu. Čekala na něho nahá v posteli, aby ho zkompromitovala ještě předtím, než se stačí oženit s mou matkou. Ovšem mého otce zrovna doprovázel strýc Adam. Po Fioně toužil už odjakživa, takže můj otec přespal v pokoji svého bratra a Adam zatím krotil svou Fionu. V prvních letech jejich manželství mu doslova otročila, ale nakonec

jí došlo, že Adam ji potřebuje navlas stejně tolik, jako ona jeho. Od toho okamžiku moje teta strýcem manipuluje, ovšem dělá to takovým způsobem, aby byl strýček přesvědčený, že se vůbec nic nezměnilo, že v domě je pánem pořád ještě on. Fiona je nesmírně mazaná, drahoušku Jasmíno.“

Jasmína odložila stříbrný pohár. „Navrhuješ mi snad, abych tebou manipulovala, můj lorde?“ usmála se lišácky.

James Leslie se proti své vůli usmál. „Ale no tak, mluv vážně, lásko,“ pokáral ji. „Můj strýc se narodil v jiné době a má na ženy pořád stejný názor jako před čtyřiceti lety. Takový však má ve Skotsku většina mužů dodnes. Tohle není Anglie, kde je přístup k ženám přece jenom osvícenější, drahoušku Jasmíno. Co se děje mezi námi v soukromí, to je jedna věc, ale snad nežádám tolik, když si přeju, abys na veřejnosti uznávala mou mužskou nadřazenost.“ Zelenozlaté oči mu pobaveně zajiskřily. Hrabě z Glenkirku uchopil Jasmínu za ruku a dodal: „A musíš vymyslet i nějaký způsob, jak si usmířit mého strýce, miláčku.“ Vtiskl jí na hřbet ruky vášnivý polibek.

Jasmína nalila manželovi pohár vína a podala mu ho.

„A co bych mu měla říct?“ usmála se. „Že se znovu čekám?“

„A není to snad pravda?“ James Leslie se v nejmenším netvářil překvapeně.

„Asi ano,“ připustila Jasmína. „Ještě si nejsem stoprocentně jistá. Jak to vlastně víš?“

Hrabě vytáhl Jasmínu ze židle, posadil si ji na klín a přivinul ji k sobě. „Protože neexistuje nic, co bych o tobě

nevěděl, Jasmíno. Mám tě přečtenou jako nádhernou knihu, ale kdykoliv tě čtu znovu, stránky jsou vždy přeházené trochu jinak než minule a vždycky na nich stojí trochu jiná slova. Přesto znám každičký tvůj dech, vím o každičkém úderu tvého srdce. Jsi součást mé vlastní duše.“ Pak ji pomaloučku a hluboce a dlouze políbil. Prsty se jí zabořil do temné hřívy a jemným mnutím vychutnával to tekuté hedvábí.

Jasmína se k němu s povzdechem přitulila ještě úžeji.

„Jemmie! Jemmie!“ šeptala celá bez dechu. Na okamžik se ještě odtáhla. „Uvidí nás celý tábor! Nejsme tady sami! Co si jen pomyslí?“

„Pomyslí si, že hrabě z Glenkirku je blázen do své krásné ženy, která ke své vlastní škodě trochu moc mluví,“ odvětil James Leslie a opět ji políbil, „a že hrabě z Glenkirku by jí měl občas dát na pamětnou, aby byla hezky poslušná a nevzpouzela se jeho vůli.“

„Ty bys mě nikdy neuhodil!“ prohlásila Jasmína s přesvědčením.

„Neuhodil, to máš pravdu,“ přitakal James Leslie, „ale pokud se tady na hrách nebudeš chovat jako správná manželka, možná tě pěkně plesknu přes zadek, vážená madam!“

Jasmína mu seskočila z klína. „To by ses neodvážil!“ Zatáhla ho do stanu. James Leslie se posadil na lůžko,

chvíli se na manželku pobaveně díval, pak se po ní natáhl a posadil si ji zpátky na klín. Vlepil jí mlaskavý polibek na tvář. „Žena, která tvrdí, že muž by se neodvážil, proklatě dobře ví, že by toho byl schopen. Pokud nedá pokoj, je buď hloupá nebo si o ten výprask schválně

koleduje. Koleduješ si o výprask, lásko?“ šeptal hrabě a přejížděl manželce ústy po šíji.

„Ne!“ chichotala se bezmocně Jasmína, protože ji drobnými polibky lechtal pod bradou.

„V tom případě jsi tedy hloupá, drahoušku Jasmíno,“ zlobil ji. Přitom jí prsty rozvazoval tkanice na živůtku a vklouzl jí širokou rukou pod látku, aby jí polaskal ňadro. Stulilo se mu do dlaně jako holubice do hnízda.

„Nejsem hloupá!“ bránila se. Ach Bože! Ňadra měla nesmírně citlivá. Určitě je zase těhotná. James Leslie jí roztouženě třel bradavku, až vzrušením ztuhla jako korálek. „Jemmie!“ vykřikla Jasmína tichounce, protože hrabě sklonil hlavu a začal ji na ňadrech líbat. „Co když sem někdo přijde! Stan přece nemůžeme zamknout! Ach Bože!“

Hrabě z Glenkirku však neodpověděl. Oběma bylo jasné, co chtějí a že je nic nezadrží. James Leslie postavil Jasmínu na trávu, jež tvořila podlahu ve stanu a vyhrnul jí vzadu sukně. Obdivně se zahleděl na dva bílé půlměsíce jejího zadečku, pak si uvolnil vlastní oblečení a rozbolavělý vzrušením do ní zvolna vstoupil. Rozkoší až zasténal. Oba znehybněli a vychutnávali sladkost vzájemného spojení. Teprve pak se začal hrabě pomaloučku rytmicky pohybovat a tiskl k sobě její rozechvělé tělo, aby ho opět o kousek odtáhl a znásobil tak jejich společnou slast.

„Ty čarodějko!“ chrčel téměř opile a pevněji dlaněmi sevřel boky, protože vášeň ho hnala ke strmému vrcholu. Pokud ještě není těhotná, tak co nevidět bude, pomyslel si zběsile.

Jasmína stála bez hnutí, téměř poddajně, ale přesto se necítila ovládaná ani pokořená. Toužili po sobě tak mocně, že vše bylo zcela přirozené, že vše bylo výrazem lásky. Čerpala při tomto šíleném spojení z manželova těla stejně tolik rozkoše jako on z jejího. Probodával ji svým údem lásky zuřivě a přitom něžně. Cítím se jako žena, říkala si v duchu Jasmína, ne jako pouhá hračka nebo nástroj. Vnímala jeho prsty, zarývající se jí do masa. James Leslie podléhal živočišné vášni a strhával Jasmínu s sebou do propastné závrati extáze.

„Nepřestávej,“ žadonila beze studu. „Oooch, Jemmie, nepřestávej!“

Snažil se ji ukojit, ukojit sebe, ukojit je oba. A když oba explodovali oslepivým vyvrcholením, Jasmína se už neovládla a skrze zaťaté zuby jí unikl dlouhý temný sten, který bylo určitě slyšet i venku, ale teď už jí na tom nezáleželo. „Áááhhh! Ah! Ah! Áááhhh!“ Oba se vyčerpaně zhroutili na lůžko.

Chvíli jen leželi a ztěžka lapali po dechu. Nakonec Jasmína zašeptala: „Jen si neslibuj, že mě ovládneš svou vášní, můj lorde.“

James Leslie vybuchl smíchy. „Vidíš, a já myslel, že se mi tím pomilováním omlouváš,“ popichoval ji.

„Ty stvůro!“ vykřikla Jasmína a tvářila se, že ho chce plesknout.

Hrabě z Glenkirku sevřel Jasmínu oběma pažemi a políbil ji. „Ale hraběnko! Bít manžela, to se přece nesluší!“

Spokojeně se mu tulila do náruče. „Neznám nikoho druhého, kdo by mě dokázal naštvat tolik co ty, Jemmie Leslie. Máš z pekla štěstí, že tě k zbláznění miluju, jinak bych tě musela zabít.“ Otřela se mu tváří o hedvábně zarostlou hruď a políbila ji.

Hrabě z Glenkirku hladil Jasmínu po tmavém copu.

„Ještě nikdy v životě jsem nebyl na nikom závislý, ale teď jsem závislý na tobě, drahoušku Jasmíno,“ přiznal se.

„Dokud jsem tě poprvé nespatřil, netušil jsem, jak může vypadat štěstí. Žárlím na všechny, kteří na tebe jen pohlédnou. Lituji všech let, jež jsme nestrávili spolu. Jsi moje jediná, životní láska.“

„Ach Jemmie! Občas si myslívám, že tolik lásky od tak skvělého muže si ani nezasloužím! Jsem nesmírně rozmazlená a panovačná a ubližuju, i když přímo nechci ubližovat. Přesto všechno tě však miluji, můj nejdražší manželi!“ svěřila se vášnivě Jasmína manželovi a lačně ho políbila.

„A vida, tady jste vy dva,“ ozval se hlas Adama Leslieho, vcházejícího do stanu. Hrabě se honem posadil a vytáhl manželku s sebou. Adamovi zlomyslně hrálo v očích.

„Strýčku,“ uhlazovala si Jasmína honem sukně a snažila se urovnat si rozcuchané vlasy. „Omlouvám se vám, že jsem prve po vás tak vyjela.“

„Ale děvče, to nic,“ mávl Adam Leslie velkoryse rukou.

„Nejspíš se znovu čekáš, nu a těhotná žena má na kapku náladovosti nárok. Už jsem ti odpustil. Teď mi pojď dát pusu a uzavřeme spolu mír, ano?“ Nastavil náruč.

Rozesmátá Jasmína se nechala obejmout a políbila starce na tvář. „Copak se ve Skotsku vůbec nic neutají, strýčku?“ zeptala se žalostně.

„Skoro nic, děvče,“ zachechtal se Adam.

Večer pod srpnovým úplňkem tančili muži za doprovodu dud. Měsíc házel všemi směry strašidelné stíny. Jemmie Jasmíně vysvětloval, který vzor na plédech a kiltech patří kterému klanu. Klan Bruceů měl rudou barvu, bílými čarami rozdělenou do čtverců. Ve středu každého čtverce byla menší zelená kostka obtažená červenou čarou. Klan MacDuffů měl na sobě barvy, jež nosíval na lov - tmavě i světle modrou, zelenou a červenou. Erskinové měli černou a rudou, Lindsayové v podobném vzoru rudou a zelenou. Jasmínin pléd byl v loveckých barvách Leslieů - modré a zelené čtverce s širokými pruhy tmavě modré a úzkými proužky červené a žluté.

Poslední večer konání her stála Jasmína vedle Fiony Leslieové a dívala se, jak muži tančí. Ladně přeskakovali napřažené meče a jedinkrát nezavadili bosými chodidly o čepel. Dudy pronikavě a divoce kvílely. Z kopců sem vanula vůně vřesu. Plameny poskakovaly stejně prudce jako tanečníci. Bylo v tom cosi kouzelně nespoutaného a primitivního, a ta keltská část v Jasmínině duši prožívala mohutné pohnutí.

Když však nastalo svítání, obloha, už několik dní jasná, se zatáhla a hrozila deštěm. Účastníci her začali spěšně vyklízet tábor. Leslieovi se sbalili a chystali se na návrat do Edinburghu.

„Kdybyste vyjeli rovnou odtud, ušetříte si den cesty,“ navrhl Adam Leslie synovci. „My už za pár dní vyrazíme na hrad a přivezeme s sebou vašeho Adaliho. Zavřít edinburghský Glenkirk House jistě svede i bez vás. Bez zavazadel se vám bude cestovat pohodlně a rychleji.“

Hrabě se obrátil k manželce. „Jasmíno?“

„Snazší by to sice bylo, ale já se musím vrátit do města, můj lorde. Potřebuji si vyřídit nějaké záležitosti se svými bankéři Kirovými, a to nejde jinak než osobně.“

Opět překročili řeku Forth a jeli zpět do Edinburghu. James Leslie zamířil rovnou do domu, zatímco Jasmína se rozjela do Goldsmith Alley za bankéři. Bylo to jen kousek od High Street. Chtěla tu věc vyřídit bez odkladu, aby z města vyrazili co nejdřív. Když všechno dojednala, vyšla zpět na ulici a náhle zjistila, že kolem ní stojí kroužek nechutně vyhlížejících darebáků. Tu se ozval důvěrně známý hlas, z něhož čišel výsměch.

„Tak, madam, konečně se zase setkáváme,“ poškleboval se Piers St. Denis, markýz z Hartsfieldu.

„Mám tady na vás zatykač. Vezměte ji a posaďte ji na koně!“ zavelel hrdlořezům.

Maggie, která šla až za paní a prozatím unikla pozornosti té bandy, se honem vtiskla zpět do stínu dveří. K jejímu úžasu ji kdosi chytil za loket a vtáhl ji opět do chodby. Polekaně se otočila a zjistila, že to je David Kira, jenž ji s prstem na ústech naznačoval, ať je zticha, přičemž opatrně zavíral dveře. Potom odvedl vyjukanou Maggie na zadní konec chodby do salonku.

„Proč jste nepomohl i mé paní!“ rozhněvala se Maggie.

„Jeden muž a navíc žid proti takové přesile? To by mě stálo život, děvče. Zachránil jsem však aspoň tebe, takže teď tě pustím z domu zadním vchodem. Musíš okamžitě ke svému pánovi a vylíčit mu, co se stalo. Do večera pak nechám do Glenkirk House dopravit tvého koně,“ slíbil bankéř. Nato pootevřel malé dveře a pobídnul Maggie, ať překročí práh. „Proběhni touhle uličkou, děvče, a dostaneš se rovnou na High Street. Odtud už trefíš, viď?“

Maggie přikývla. „Děkuju, pane,“ vyhrkla. Konečně se rozpomněla na dobré vychování a věnovala bankéři ještě vděčný úsměv.

„Pospěš si!“ připomněl jí žid. „Podle mě je každá minuta drahá!“

Dveře se za dívkou zavřely. Maggie udělala přesně to, co jí radil starý bankéř. Pustila se do běhu, uličkou se dostala na High Street, ale neběžela odtud přímo do Glenkirk House až za Cannongate, nýbrž do Leslie House, který byl blíž. Pan Adam má přece koně a dopraví ji k pánovi mnohem rychleji. Maggie utíkala a v duchu se modlila, aby si nespletla ulice. Konečně poznala tu pravou, zabočila do ní a tryskem se přiřítila až ke dveřím Leslie House, na které začala bušit, co jen měla síly.

Přišel otevřít sluha a povýšeně si prohlížel rozcuchanou Maggie. „Ano?“ zeptal se pohrdavě.

Maggie se kolem něho protáhla do chodby. „Pane Adame! Pane Adame!“ ječela přitom naléhavě a Adam s Fionou okamžitě vyběhli z knihovny. „Jde o mou paní,“ zalykala se udýchaná a zoufalá Maggie. „Unesli ji!“ Nato se bezútěšně a křečovitě rozvzlykala.

Fiona uchopila děvče za loket a vtáhla je do knihovny. Adam okamžitě nalil malou číšku whisky a strčil ji služebné do ruky.

„Vypij to, holčino. Teď si nemůžeme žádný hysterický záchvat dovolit. Vypij to a pověz nám, co se vlastně stalo!“ vyzval Maggie.

Dívka whisky poslušně vypila a rozkuckala se, nakonec však dokázala dopravit tu jantarově zlatou tekutinu až do žaludku. Chvíli pak tiše stála a sbírala síly, načež se zhluboka nadechla a začala: „Jeli jsme k panu Kirovi, a když jsme vycházeli z domu, tak takový chlap s přízvukem, zaručeně to nebyl Skot, prohlásil, že moji paní zatýká, jeho ozbrojenci ji posadili na koně a vmžiku s ní odjeli pryč. Mě si nevšimli, protože jsem šla až za paní. Potom mě pan Kira vtáhl zpět do chodby a pustil mě ven zadním vchodem. Nakázal mi, abych běžela do Glenkirk House a všechno pověděla pánovi, ale to je lán cesty, takže jsem se rozhodla utíkat radši k vám, protože koně jsem musela nechat u bankéře, pošle mi ho až večer, ale já potřebuju koně právě teď!“ Maggie umlkla a ztěžka lapala po dechu.

„Čert aby to vzal!“ zaklel Adamm Leslie. „To je ten zpropadený Angličan! Proč jsme se u všech čertů nedozvěděli, že se vrátil do Edinburghu?“

Maggie se rozplakala, slzy se jí valily z očí nepřetržitým proudem a naříkala přitom jako malé dítě.

„Přestaň s tím fňukáním, holka!“ zařval Adam Leslie.

„Musím přemýšlet!“

„Musíš především vyrazit za Jemmiem,“ připomněla mu rázně Fiona a objala plačící Maggie kolem ramen.

„No tak, no tak, děvenko. Udělala jsi to nejlepší, cos mohla, když jsi přiběhla sem k nám.“ Pak se obrátila k manželovi. „Kčertu, Adame! Ať už jsi na koni! Musíš se okamžitě rozjet za hrabětem!“

Když se James Leslie dozvěděl, že Piers St. Denis mu unesl manželku, strachy a vzteky málem zešílel. Přesto se přiměl zachovat klid, a to díky značné pomoci Adaliho, který donesl pánovi čaj s whiskou a donutil ho mlčet aspoň po tu chvíli, co ho pil.

„Dýchejte hodně pomalu, můj lorde, jak jsem vás to učil,“ doporučoval Adali. „Hněv vám pouze zmate myšlenky. Nesmíte dopustit, aby vám vztek zatemnil rozum. Máme co do činění s šílencem, který je chytrý a, k mému překvapení, dokonce vynalézavý.“

James Leslie jen přikývl a vypil horký čaj.

„Copak je tohle za řečičky?“ vztekal se Adam netrpělivě. „Potřebujeme dát do kupy ozbrojence a toho hajzla co nejrychleji najít a zmasakrovat ho za tu troufalost, s jakou se opovážil vložit pracky na hraběnku z Glenkirku!“

„Ne,“ namítl hrabě tiše, „my toho šílence musíme přechytračit a polapit, strýčku, především proto, aby nestačil ublížit Jasmíně. Vinou pomstychtivých šílenců jsem ztratil už jednu manželku, ale druhou si už vzít nenechám!“

„Kam mohl markýz mou paní odvézt? Nemáte tušení?“ ozval se Adali.

„Pokud má ten zatracený zatykač pořád ještě v ruce, možná jel na hrad. V tom případě bychom měli štěstí,

protože s guvernérem se znám osobně. Je to rozumný člověk a nikdy nejedná uspěchaně, vždycky se o všem nejdřív stokrát přesvědčí,“ řekl Adam Leslie. „Zajedu tam nahoru ale sám, ty počkej tady, Jemmie. Zatykač je vystavený na vás oba, hochu. Proč se kčertu ještě nevrátil ten posel z Anglie? Dávno už tady měl být!“

Adam Leslie zamířil na Edinburghský hrad, kde sídlil králův zástupce spravující celé Skotsko. Robert Chrighton, současný guvernér, byl Adamův dobrý přítel, ale měl bohužel špatnou zprávu, a sice že Pierse St. Denise neviděl už od jara. Adamovo líčení ho doslova šokovalo.

„Ano, vzpomínám si, že se oháněl nějakým zatykačem,“ potvrdil guvernér.

„Padělek!“ prohlásil Adam s jistotou. „Jeho nevlastní bratr to přiznal správci hradu Glenkirk, a pak toho darebáka nechal na pospas osudu a sám se jel zachránit prosbou u královského dvora. Přece znáš králův podpis, Robbie.“

„Jenže na druhou stranu pochop, že Jakub tu už hezky dlouho nebyl,“ připomněl guvernér. „Stárne a třeba už nemá tak jistou ruku.“

„Vida!“ prohlásil Adam vítězoslavně, „takže jsi měl nějaké pochyby, je to tak?“

„Ale pečeť byla pravá,“ ujistil guvernér chvatně svého hosta.

„Jenže podpis falešný! Jen klid, Robbie. Vyslali jsme do Anglie posla se zprávou, aby král věděl, co se děje. Co nevidět se vrátí a potvrdí ti, že říkám pravdu. Kdyby

St. Denis přivezl hraběnku sem na hrad, dáš mi vědět? Můžu se spolehnout?“

„Jistě, a hraběnce navíc zajistím pohodlí a bezpečí, buď bez obav.“

„Pošleš ji ihned zpátky!“ vybuchl Adam.

„To nemůžu, dokud nebudu mít potvrzeno, jak je to ve skutečnosti s tím zatykačem, Adame,“ vysvětloval mu přítel.

Než se Adam Leslie vzmohl na další námitku, ozvalo se zaklepání na dveře a vešel sluha, aby ohlásil hosty.

„Hrabě z BrocCairnu a vikomt Villiers, můj lorde.“

„Pro Kristovy drahé rány!“ málem se zalknul Adam Leslie. „Ta odpověď přišla na poslední chvíli, Robbie! BrocCairne, rád tě vidím! Jestlipak máš u sebe nějaký dopis, ve kterém stojí, že ten Angličan je proklatý lhář a zrádce? Zrovna dnes se mu podařilo unést Jasmínu tady na ulici, přímo za bílého dne!“

„Prokristapána, to jsem rád, že tady není Velvet, ta by se zbláznila,“ vyděsil se Alexander Gordon. „Můj pane guvernére, Adame Leslie, dovolte, abych vám představil George Villierse, který vám nese králem osobně podepsaný zatykač na markýze z Hartsfieldu. Padělek, který má St. Denis u sebe a snaží se jím uškodit Leslieovým z Glenkirku, je neplatný, můj pane guvernére!“

George Villiers podal Robertu Chrightonovi srolovaný pergamen. „Tohle je osobní vzkaz Jeho Veličenstva a k tomu i zatykač na St. Denise, můj pane,“ pronesl s úklonou.

Adam Leslie užasle zíral na George Villierse. V životě ještě neviděl tak krásného mladíka. Byl urostlý, měl velmi mužnou postavu, ohnivé temné oči a vlnité kaštanové vlasy. Oblečený byl podle poslední módy a ani v nejmenším nevypadal jako člověk, který má za sebou dlouhou jízdu. Oděv měl nepomuchlaný, všechno hezky na svém místě. „Tak vy jste ten nový králův miláček, o kterém jsme se doslechli i tady,“ poznamenal.

George Villiers se rozesmál. „Mám to neuvěřitelné štěstí, že jsem získal přízeň a lásku Jeho Veličenstva,“ potvrdil skromně.

„Jeho prapradědeček si taky potrpěl na mladíky,“ pravil Adam Leslie suše. „Umíte vůbec používat meč?“

„Umím,“ přisvědčil Villiers a uličnicky dodal: „Ovšem prapradědeček Jeho Veličenstva si určitě potrpěl i na dámy, jinak by tu Jeho Veličenstvo dnes nebylo.“

„Přesně tak, navlas jako náš Jakub,“ přikývl Adam, který se tím andělsky líbezným Angličanem nedal vyvést z míry.

„Kde je Jasmína?“ zeptal se hrabe z BrocCairnu.

„To nevíme,“ povzdechl si Adam. „Přijel jsem na hrad, protože jsem si sliboval, že by ji na základě toho padělaného zatykače mohl přivézt sem, ale Robbie tvrdí, že toho ďábelského lumpa neviděl už od jara.“

„Kde je Glenkirk?“ vyzvídal BrocCairn.

„Ve svém městském domě,“ vysvětloval Adam.

„Nechtěl jsem ho tady pro případ, že by ho chtěl Angličan zatknout jako Jasmínu.“

„Teď se do té věci vložil sám král, sire Roberte,“ prohlásil Alexander Gordon. „Musíte vyslat své ozbrojence do celého kraje, aby pátrali po unesené hraběnce z Glenkirku i po tom zločinci. Máme tu výhodu, že hrdlořezové, kteří ho doprovázejí, se na váš rozkaz rychle vzdají. Nesmíme ztrácet čas. Ten chlap je nebezpečný.“

„Chcete-li znát můj názor,“ ozval se George Villiers,

„tak Jasmínu sem na hrad nepřivezl hlavně ze strachu, aby pravda nevyšla nakonec najevo. Určitě nečekal, že ten lov na hraběnku mu bude trvat skoro dva roky. Nechtělo se mu proto riskovat, že by sir Robert náhodou dostal dopis od krále o jeho zrádcovském jednání. Lord Gordon má pravdu, když tvrdí, že markýz z Hartsfieldu je nebezpečný. Teprve nedávno jsme se od jeho nevlastního bratra dozvěděli, že osobně zavraždil lorda Stokese.“

„Čert aby to vzal!“ zaklel Adam Leslie.

„Bude se snažit ujet z Edinburghu,“ usoudil lord Gordon. „Hlavní je tedy zjistit, jakým směrem se pustil, protože Jasmínu zaručeně veze s sebou.“

„Jak to zjistíme?“ vyzvídal George Villiers.

„Nejdřív se vrátíme k bankéři Kirovi do Goldsmith Alley. Vyzvíme od něho všechno, co se dá, a pak promluvíme s jeho sousedy, zda něco nezahlédli. Někdo přece musel něco vidět,“ pravil lord Gordon. „Vždyť to bylo za plného denního světla.“ Obrátil se k Adamu Leslieovi. „Nu, a po návštěvě u bankéře se vrátíme do Glenkirk House a vysvětlíme mému synovci, co všechno jsme podnikli a podnikneme. A jakmile objevíme třeba

jen tu nejmenší stopu, začneme St. Denise pronásledovat a nepřestaneme, dokud naši Jasmínu nezískáme nazpátek.“ Pohlédl na guvernéra. „Sire Roberte, dáte nám ozbrojence, aby nám pomohli při pátrání?“

„Jistě,“ přisvědčil guvernér váhavě a v duchu počítal, kolik na tom bude tratit. Část jeho příjmů pramenila z toho, co všechno dokázal ušetřit z částky poskytované královskou pokladnou pro Edinburgh.

„Král vaši ochotu pomáhat jistě ocení, můj lorde,“ pochválil ho George Villiers s okouzlujícím úsměvem. Instinktivně totiž vytušil, kam se ubírají myšlenky zámeckého pána. „O vaší velkorysé nabídce ho budu osobně informovat.“ Elegantně se siru Robertovi uklonil.

Všichni tři návštěvníci se poté vzdálili ze soukromých komnat guvernéra a Adam Leslie se svou obvyklou přímostí pronesl: „Vy nejste tak hloupé štěně, na jaké vypadáte, co, pane?“

„Ne, pane, to skutečně nejsem,“ přitakal George Villiers s náznakem úsměvu. Pak se Skota zeptal: „Býváte vždycky takhle upřímný, pane?“

„Jinak to ani neumím,“ ujistil ho Adam vážně.

George Villiers jen zavrtěl hlavou. „Svým způsobem vám závidím, pane,“ řekl Adamovi. „Ovšem u královského dvora byste s tímhle přístupem velkou kariéru neudělal.“

„U těch podvodníků?“ odfrknul si Adam pohrdavě.

„Nikdy! Královského dvora jsem si užil ažaž, dokud byl Jakub ještě tady ve Skotsku. Když se potom tak chtivě a nadšeně hnal na jih, všichni kariéristi a vlezprdelkové

odtáhli spolu s ním. Většinou to byli mladší synové šlechticů, na které tu beztak velké štěstí nečekalo. Já jsem sice taky mladší syn, ale já měl pěknou manželku, malý dům v Edinburghu a na hradě Glenkirk budu vždycky vítaným hostem. Bohatý nejsem, ale to, co mám, mi vrchovatě stačí, protože tady jsem doma, ve své vlasti. Narodil jsem se jako Skot a jako Skot taky umřu, můj ctěný lorde. Kdepak, dvořanem bych nikdy nebyl, vybral jsem si jinou životní cestu. Někdo jde ke dvoru, ale já dal přednost domovu.“

Celá trojice odjela z Edinburghského hradu a přes High Street projela do Goldsmith Alley. David Kira už na ně čekal. Uvedl je do knihovny a George Villiers nestačil žasnout nad nádherným zařízením domu, který zvenčí vypadal poměrně chudě.

„Počítal jsem s vámi,“ pravil bankéř tiše a podal: „Moje kuchařka všechno viděla z okna v patře. S tím pánem přijelo osm ozbrojenců. Odvezli hraběnku na konec ulice, ale bohužel odtud nedohlédla, kterým směrem pokračovali dál. Ten pán vedl koně paní hraběnky. Ruce jí přivázali k hrušce sedla, aby jim neutekla, ale přitom to provedli tak nenápadně, aby si nikdo z kolemjdoucích nevšiml, že je zajatá. Měli to ďábelsky vymyšleno, můj lorde.“

„Proč nekřičela?“ podivil se Adam Leslie.

„Protože, můj lorde, jí do úst zastrčili malý hedvábný kapesník a přivázali ho provázkem. Potom jí zahalili hlavu do šálu, aby to navenek nikdo nepoznal,“ vysvětloval David Kira.

„Děkujeme vám, pane Kiro,“ ozval se lord Gordon a zvedl se i se svými společníky. „Poptáme se tedy na High Street, jestli si někdo nepovšiml početnější skupinky mužů a jedné ženy.“

Po nějaké době objevili na High Street žebráka, který se rozpomněl na devět jezdců a jednu jezdkyni. „Zabočili do Leith Road, mí dobří pánové,“ huhlal žebrák a natahoval přitom špinavou ruku.

Hrabě z BrocCairnu mu do ní vhodil stříbrňák.

„Nepropij to všechno!“ poradil žebrákovi a rozjel se za svými společníky. Obrátil se k Adamu Lesliemu. „Vrať se do Glenkirk House a vyřiď Jemmiemu, že jedeme po Leith Road. Pošli o tom vzkaz i siru Robertovi. Já s Villiersem budeme sledovat stopu až k přístavu, i když proč ksakru zamířili zrovna tam, to ví jen pánbůh.“

„Možná proto, že to je jediné místo, kde by vás nenapadlo po něm pátrat,“ nadhodil Villiers, když Adam Leslie odjel nazpátek za hrabětem z Glenkirku. „Za sirem Robertem si jet netroufá ze strachu, že jeho podvod už vyšel najevo. V celém Skotsku neexistuje místo, kde by byl s unesenou hraběnkou v bezpečí. Většina lidí v jeho situaci by zamířila k hranicím s Anglií. St. Denis ale nejedná jako normální člověk. Bude se snažit dostat se do Anglie lodí, aby se tak vyhnul pronásledování - aspoň si to od svého kroku slibuje.“ George Villiers se zasmál.

„Pěkně si užije, až se bude snažit dostat Jasmínu na loď. Nejspíš se mu to ani nepodaří.“

Alexander Gordon se uchechtl. „Jistě. Je navlas jako její matka, a ta má nějak ohnivý temperament! Velvet samozřejmě tvrdí, že Jasmína má svou prudkost po svém mogulském otci. Mám strach, že St. Denis si ukousl větší

sousto, než dokáže spolknout. Za chvíli nebude vycházet z údivu.“

Oba muži vybuchli smíchy a ujížděli od Edinburghu směrem k přístavnímu městečku Leith.

Kapitola 19

Když Jasmína vyšla z domu Davida Kira do Goldsmith Alley, ta banda ji zaskočila naprosto nepřipravenou. Než stačila vykřiknout nebo třeba jen vyslovit jedinou námitku, už měla ústa ucpaná kapesníčkem. Vzadu na šíji jí zatáhli uzel provázku, který jí měl zabránit ve vyplivnutí roubíku. Hrdlořezové ji bleskově vyhodili do sedla a přivázali jí zápěstí k jeho hrušce, takže se nevzmohla na žádný odpor. Pak jí přes hlavu ještě honem přetáhli šál a už vedli koně pryč.

Jasmína vmžiku pochopila, kdo je její věznitel. Kdyby mu mohla zakroutit krkem, s radostí by to udělala. Dávala si záležet na tom, aby se během celého přepadení jedinkrát neohlédla směrem k bankéřovu domu. Maggie šla sice původně pouhý krok za ní, ale kradmé mžiknutí Jasmíně prozradilo, že mladá služebná už na prahu nestojí. Chytrá holka, pomyslela si s úlevou. Kdyby je zajali obě, kdo by to pověděl Jemmiemu? Ale Maggie si bude muset pospíšit, jinak by mohli ztratit stopu!

Vyjeli zpátky na High Street. Po pár minutách odbočili na postranní silnici. Ukazatel hlásal, že míří do Leithu. Jasmína horečně přemýšlela. Leith? Ale samozřejmě! To nedaleké město slouží Edinburghu jako přístav, ale proč

ji pro všechno na světě odvážejí zrovna do Leithu? Aby ji lodí dopravili do Anglie? Nesmysl, do Anglie jistě nemají namířeno. Nyní už podvod Pierse St. Denise musel vyjít najevo a král zaručeně podnikl patřičné kroky. Kam by tedy jeli? Na žádnou ze svých otázek však Jasmína nedostane odpověd až do té doby, dokud se únosci nezastaví a nevyndají jí roubík z úst. Zkoušela ho vystrčit jazykem. Nebyl sice zasunutý moc hluboko, ale v ústech jí začínalo nepříjemně vysychat. Neměla ani tak velký strach jako vztek.

Po silnici směrem na Leith ještě neujeli příliš velký kus cesty, když zastavili u hostince. Byla to dost podezřele vyhlížející krčma. Jasmína slyšela, jak se z oken rozléhá opilecké hulákání a zpěv. Její únosci seskočili na zem, protahovali se a drbali na nejrůznějších částech těla. Uvázali své opelichané koně ke kůlu a zvědavě se obrátili k markýzovi.

„Tady se s vámi rozejdu,“ oznámil jim St. Denis. „Koně si můžete nechat. Dělejte si s nimi, co chcete.“

„A co naše stříbro?“ ozval se vysoký hrdlořez. „Za naše služby jste nám slíbil navíc stříbro, můj pane. Když nám nezaplatíte, tak vás nenecháme s dámou odjet!“ dodal výhružně.

Piers St. Denis vytáhl z kabátce měšec a s úšklebkem jím mrštil směrem k banditům. „Tady,“ sykl pohrdavě.

„To je málo!“ navztekal se chlap, když měšec potěžkal v hrsti. „Ošidil jsi nás, Angličane! A proč bysme se měli nechat okrást zrovna od milovníčka krále Jakuba, co?“ Zlověstně popošel kupředu.

Markýz z Hartsfieldu sklouznul rukou k meči, vyškubl ho z pochvy, popojel dopředu a jedinou ranou banditu proklál. Potom si o svou padlou oběť otřel zakrvácený meč a zasunul ho na původní místo. „Přeje si ještě někdo z vás se mnou probrat otázku placení?“ otázal se mrazivě. Potom obrátil koně a zajel na dvůr krčmy. Jasmínina koně přitom vedl s sebou, zatímco sedm zbylých darebáků se vrhlo na svého mrtvého druha, šacovali ho a hádali se, kdo z nich si vezme jeho koně.

„Ummmmm! Mmmm!“ upozorňovala na sebe Jasmína, protože se už začínala roubíkem dusit.

Markýz z Hartsfieldu se k ní s úsměvem obrátil.

„Chceš, abych ti vyndal roubík z úst, má lásko?“ zeptal se téměř starostlivě.

Jasmína dychtivě přikývla.

„Slibuješ mi, že nebudeš křičet ani plakat ani jiným způsobem na sebe poutat pozornost ostatních?“

Jasmína opět přikývla. „Mmmmm! Mmmmm!“

„Ne!“ odmítl tvrdě. ,,Tohle bude tvá první lekce v poslušnosti, má lásko. Nemám rád vzpurné a falešné ženské. Teď jsem tvým pánem já a konečně tě naučím, kde je tvoje místo. Vážně sis měla vybrat raději mě, Jasmíno. Teď musím tebe i Jamese Leslieho potrestat za to, že jste mě tak veřejně zesměšnili a urazili. Abys věděla, mohl bych vás oba nechat pověsit, protože mám v ruce králem podepsaný zatykač, ale nejprve tě použiju jako vějičku, abych polapil ještě hraběte. Dnes večer mu napíšeš dopis, že jsi se zmýlila a že si přeješ být se mnou. Ach Bože, jak ten bude trpět! Pochopitelně se za tebou rozjede, aby se přesvědčil, zda to je pravda. Potom ho

zabiju a ty budeš navěky patřit jenom mně! Však jsem ti říkal, že jednou budeš moje, a vidíš, dočkal jsem se.“ Zářivě modré oči mu po těch slovech zajiskřily.

Je úplně, bezvýhradně šílený, pomyslela si Jasmína. Absolutně a nenávratně zešílel, což ho dělá ještě nebezpečnějším než dřív. Musím využít první příležitosti k útěku. Jemmie touhle dobou už jistě ví, co se jí přihodilo, ale jak proboha zjistí, kde ji hledat? Těžko, proto jí nezbývá nic jiného než útěk od Pierse St. Denise, aby je nakonec nezabil oba. Cítila vůni moře, to znamenalo, že se přiblížili k přístavu, ale do města nevjeli. Místo toho zabočili na téměř neznatelnou stezku, jež vedla na nevysoký kopec. Nahoře stála opuštěná chatrč. Právě u ní markýz z Hartsfieldu zastavil koně, sklouzl ze sedla a sundal Jasmínu z jejího koně. Hluboko pod nimi se rozkládal Leith a za ním se lesklo ústí řeky Forth a moře. Markýz odvlekl Jasmínu za její pouta do chatrče, i když se mu zoufale vzpouzela, zarývala se patami do země a ze všech sil sebou škubala.

K jejímu zděšení jí Piers St. Denis vrazil prudký políček. „Žádný vzdor ti trpět nehodlám, hraběnko!“ osopil se na ni. „Jsi tu, aby ses naučila poslušnosti, a z tohohle brlohu nevylezeš dřív, dokud se to jaksepatří nenaučíš!“ Rázným škubnutím s ní mrštil do ubohého přístřešku.

Jakmile však dostal Jasmínu dovnitř, rozvázal provázek a vytáhl jí roubík. „Svině!“ sykla okamžitě Jasmína, i když měla jazyk jako struhadlo. „Vžďyť jsi mě tím hadrem málem udusil!“

Piers St. Denis jí vrazil druhý políček. „Poděkuj mi za moji velkorysost, že jsem ti roubík vůbec vyndal, ty

mrcho, jinak ti ho nacpu znovu do chřtánu!“ zavrčel na ni. „Kdyby moje touha slyšet tvůj hlas nepřehlušila můj zdravý rozum, tak bych tě nechal, ať se tady klidně dávíš dál. Pokud na mě budeš takhle sprostě štěkat, budeš potrestaná. A počítej s tím, že tě budu trestat tak dlouho, dokud na mě nebudeš mluvit líbezně jako kůry andělské!“ Zaryl jí prsty surově do vlasů a natočil ji obličejem k sobě. „Ráčila jsi mi rozumět, Jasmíno?“

„Tohle bolí, můj pane,“ procedila zaťatými zuby.

„Rozuměla jsi?“ opakoval zlověstně.

„Ano, rozuměla,“ přisvědčila Jasmína a ze všech sil přitom potlačovala svůj vztek. Byla si vědoma toho, že bez výčitek svědomí je schopen ji zavraždit.

„Výborně,“ zapředl markýz a přejel jí dlaní po vzdouvajících se ňadrech. „Svlékni se do naha!“ poručil pak. „Ještě nikdy jsem tě neviděl, jak tě pánbůh stvořil. Už se ani nemůžu dočkat, moje nejdražší.“

Jasmína se při jeho slovech otřásla odporem, ale Piers St. Denis si její reakci vyložil jako strach a zatvářil se velmi potěšeně. „Čeho tím chcete dosáhnout, můj pane?“ zeptala se ho. „Znesvětil jste královu důvěru a on vás za to jistě potrestá!“

Markýz z Hartsfieldu se rozřehtal. „Kdepak, odpustí mi. Ten starý královský moula mi vždycky odpustí, protože mě miluje, copak to nechápeš? Ještě nikdy mě nikdo za moje špatné skutky nepotrestal. Nikdy a nikdo! Když jsme byli malí, za moje zlobení dostával výprask jenom Kipp. Protože jsem měl bratra rád, můj otec si představoval, že se budu líp chovat, když trest místo mě slízne Kipp, ale mně se spíš líbilo, jak otcova rákoska

dopadá na Kippův zadek. Jednou jsem dokonce bratra sám seřezal, čistě jenom proto, abych si ochutnal ten pocit, a musím uznat, že jsem si připadal mocný a silný. Samozřejmě že králi nařezat nesmím, ale dovolil mi, abych ho tu a tam vyplísnil. Když jsem mu vynadal horem dolem, vždycky se lítostivě rozplakal. Tvrdím, že králi se to šikanování ve skutečnosti líbilo, stejně jako se bude líbit tobě, moje lásko.“ Opět Jasmínu polaskal, a když se pokusila odtáhnout se od něho, zatahal ji surově za vlasy a bolestivě ji štípnul do bradavky.

Jasmína zamžikala a vykřikla bolestí. K jejímu znechucení se markýz usmál.

„Už tě někdy někdo zmrskal?“ zeptal se jí. „Skotové mají báječný vynález, říkají mu důtky. Je to kus kůže široký asi deset centimetrů a na konci rozdělený na tenké řemínky. Na každém z nich je několik uzlíků. Při zkušeném mrskání se hýždě zbarví krásně dorůžova a nádherně se prohřejou. Nic podobného jsi určitě ještě nezažila. Neboj se, lásko, naučím tě ten nástroj vychutnávat i používat. Ten žár i bolest patří k největším slastem, jaké znám.“ Přiblížil obličej těsně k jejímu.

„Otevři ústa, Jasmíno, a nech se vášnivě políbit!“ poručil jí.

Jasmína na markýze nenávistně plivla.

Tvář markýze z Hartsfieldu na okamžik potemněla vztekem. Otřel si slinu z lícní kosti a pak se zvolna usmál. „Vidím, že mi poskytneš mnoho slasti,“ pravil.

„Nedáš se zlomit snadno, a to je právě to nejlepší.“ Opět jí krutě zmáčkl bradavku a Jasmína se neubránila dalšímu výkřiku.

Jasmína se ze všech sil pokoušela ovládnout svůj vztek, ale tohle bylo na ni příliš. „Vy hlupáku!“ zasyčela na něho. „Vážně si myslíte, že mě můžete šikanou donutit, abych se vám podrobila? Vážně si představujete, že král vám odpustí těžký zločin, který vy sám považujete za malicherný přestupek? Pak se velmi mýlíte. Můj manžel i můj nevlastní otec jsou pokrevní příbuzní krále Jakuba. Král je sice vládcem Anglie, ale dál zůstává Skotem. A jak jsem se stačila přesvědčit, pokrevní vazby jsou pro Skoty svaté. Pusťte mě na svobodu, dokud to ještě jde, můj lorde, a uprchněte, ať si zachráníte holý život! Kdyby vás totiž nechytil a nepopravil král, pak si vás najde můj manžel s rodinou a bez milosti vás zabijí!“

Místo odpovědi ji markýz objal kolem boků a zvedl ji do do výšky, kde ze stropních trámů chatrče visel dlouhý kovový hák. Zaháknul ji za ruce spoutané na zápěstích. Chodidly se Jasmína houpala sotva čtyři pět centimetrů nad zemí, ale byla zcela bezmocná. „Tak,“ zasmál se St. Denis. „A teď můžeme začít, má lásko.“ Chytil ji za nohu a stáhl z ní kožený střevíc. Uhnul přitom kopanci, který mu Jasmína chtěla uštědřit druhou nohou. Potom uchopil provázek, kterým měla Jasmína předtím přivázaný roubík, a svázal jí obě nohy v kotnících, aby mu nemohla nadále uškodit. „Proč jsi oblečená jako venkovanka?“ podivil se.

„Protože jsem byla na hrách pořádaných lordem Brucem!“ utrhla se na něho. „A na hry se takhle oblékají dokonce i šlechtičny, vy tupče!“

„To jsi mi ale ulehčila práci,“ pochvaloval si markýz.

„Takové prosté oblečení se svléká náramně snadno!“ Rozvázal jí tkanice u sukně a posléze i u spodniček.

Sukně i spodničky stáhl a přehodil je přes jedinou židli v chatrči. Pak Jasmínu obešel a lačně si prohlížel ladnou křivku jejích zad a oblé hýždě. Pohladil je dlaní a jemně je polaskal. Když se tak pohledem pásl na těch smetanově bílých bocích, srdce mu bušilo jako kladivo. Přímo už slyšel ten mazlivý pleskot pružných kožených důtek o tu hebkou pleť. Piers St. Denis odhalil v dravčím úsměvu zuby a olízl si rty.

Pak se vrátil, poklekl a stáhl jí nejprve jeden a potom i druhý podvazek. Pomaloučku jí z nohou sroloval tmavé pletené punčochy až k chodidlům, pak rozvázal pouto na kotnících, punčochy stáhl úplně a provázek upevnil už jen kolem kotníku jedné nohy, který přivázal k hřebíku ve stěně. Jedna noha tak Jasmíně zůstala volná. Rukama ji zlehka laskal po lýtku i po stehně, mnul ji a tiskl. Ze rtů mu prudce vyrážel sípavý dech.

Jasmína cítila, jak jí pod jeho prsty naskakuje na stehně husí kůže. Musela zatnout zuby, aby potlačila výkřik odporu a hnusu. Nevykřikla však, protože jí bylo jasné, že by si to vyložil jako projev hrůzy, a radoval by se, že se mu podařilo ji zastrašit. Panebože! Připomínal jí jejího nevlastního bratra Sálima, s jeho hebkýma rukama a hebkým hlasem. Jenže teď už nebyla zmatené a vyděšené třináctileté dítě, teď byla dospělá žena, která měla svou hrdost!

„Líbí se ti to?“ zeptal se jí a prsty ji provokativně dráždil v rozkroku.

„Jste nechutný!“ vyprskla pohrdavě.

„Tvůj odpor mě vzrušuje víc než případná povolnost,“ svěřil se jí blaženě a uvolnil si vlastní oděv, protože

mužství se mu už napínalo. Potom roztrhl Jasmíně košili i spodní košilku a obnažil jí tím ňadra. Rozpálenýma očima hltal tu oblou sněhobílou nádheru. Podebral jí oba prsy dlaněmi a vzrušením až zakňoural. „Dobrotivý Bože, tys tak krásná!“ sténal. „Mám co dělat, abych nevyvrcholil už při tom pohledu, a to se mi ještě nikdy předtím nestalo, moje lásko. Jsi skutečně vzácný úlovek a teď patříš jenom mně, ach Bože, jenom mně!“

„Nepatřím nikomu, ty ubožácký odporný červe!“ rozkřikla se na něho Jasmína. „Jsem manželka Jamese Leslieho, ale ne jeho majetek, stejně jako on není můj majetek!“

„Tvého manžela zabiju,“ prohodil Piers St. Denis jakoby mimochodem a drtil jí vzrušením ňadra. Pak ze šatů vylovil svůj ztopořený úd a ukázal ho Jasmíně. „No jen se podívej, co se mnou udělalo pouhé pomyšlení na to, že mi patříš!“

Jasmína se mu pohrdavě vysmála. „Nejsi o nic lepší než nezkušené páže!“ ušklíbala se. „Budeš hotový dřív, než se o něco se mnou vůbec pokusíš, můj lorde.“ Opět se výsměšně rozesmála, a to i navzdory nepohodlí a bolesti, které jí působila její pozice na háku.

„Neříkej to!“ zavřísknul na ni markýz. „Ty mě ještě neznáš! Znásilním tě tak, že budeš prosit o milost, a teprve potom vyvrcholím, ty domýšlivá mrcho!“ Vztekle ji udeřil dlaní přes tvář.

Jasmína se však smála stále víc. „Vidíš to? Vždyť už budeš! Vždyť už jsi! Ty slabochu, ty chudáčku! Jsi tak zvrácený, že nejsi schopen ani normálního styku! Nebýt zvrhlostí a surovostí, nevěděl bys ani, co je vzrušení!“

„Mrcho! Mrcho!“ zavzlykal Piers St. Denis, protože Jasmína správně předpověděla jeho prohru. Úd se mu zazmítal a vzápětí ochabl.

Jasmína si tichounce vydechla úlevou. Aspoň pro tuto chvíli své znásilnění odvrátila. Nyní musí markýze přinutit, aby ji osvobodil z toho háku. Začínalo to být nesnesitelné. „Paže mi celé zmrtvěly,“ postěžovala si.

„Určitě umřu! Jestli tohle nepřežiju, tak ti Leslieové připraví tu nejkrutější bolest, jakou si jenom lze představit!“

Při pohledu na své scvrklé mužství cítil Piers St. Denis vztek, o hlubokém zoufalství ani nemluvě. Tohle mu udělala ta mrcha schválně! Podvodně ho donutila vyvrcholit a tak ho příšerně ztrapnila! Většinou stačilo, aby oběti ukázal své mužství, a už začala žena vzlykat a prosit o smilování. „Budeš tu viset tak dlouho, dokud se mi nezlíbí tě sundat, ty mrcho!“ vyštěkl a opět jí svázal oba kotníky provázkem. Pak zvedl důtky a ledovým tónem jí ohlásil: „Teď tě za tvoje zlobení potrestám, má lásko. Naučíš se mě příště nedráždit!“ Kožené řemeny se kmitly a s hlučným plesknutím dopadly Jasmíně na zadek. Uzlíky na tenkých řemínkách se jí zaryly do kůže. A ještě jednou. A potřetí a počtvrté!

Jakmile markýz z Hartsfieldu vyslovil slovo potrestám, Jasmína naráz pochopila, co přijde. Zhluboka se nadechla a zaťala zuby, aby potlačila výkřik. První úder pronikavě zabolel a každý další pálil jako šlehnutí ohněm. Uzlíky ji k zešílení štípaly, ale Jasmína se zavřenýma očima zatím trpěla tiše. „Mrcho!“ mumlal si markýz přidušeně při každé ráně, kterou jí zasadil. Nakonec pochopila, že je schopen ji třeba utlouct, jen aby ji přinutil ke křiku.

Dokud bude Jasmína mlčet, Piers St. Denis nebude spokojený a nechá ji na háku viset tak dlouho, až jí paže dočista odumřou. Koneckonců, jejím hlavním cílem je nyní přežití. Jasmína tedy otevřela ústa a vyrazila ze sebe zaječení nad bolestí, kterou jí ten šílenec působil.

Důtky jí dopadly na zadek ještě posedmé a poosmé, přičemž markýz z Hartsfieldu hekal slastí a námahou.

„To je ono, ty pyšná potvůrko, hezky pros o slitování!“ Devátá a desátá rána. Jasmínin nářek podstatně vylepšil St. Denisovi náladu. Začal se usmívat. „Pros, ať přestanu, ty mrcho!“ zasyčel chraptivě.

„Přestaňte!“ předstírala Jasmína pláč. „Ach, moc tě prosím, přestaňte! Hořím! Hořím!“

Důtky dopadly po jedenácté a po dvanácté, načež je markýz odhodil na podlahu. Jasmína vymáčkla mezi víčky pár slziček, protože St. Denis se postavil proti ní a očividně na takovou reakci čekal. Rozvázal jí provázek na kotnících a Jasmína se ovládla, aby ho okamžitě nenakopla. Sama by se totiž z toho háku nikdy nedostala.

„Ach, prosím vás, sundejte mě dolů, můj lorde!“ zakňourala žalostně.

Ovšem k jejímu zděšení před ní markýz z Hartsfieldu poklekl a začal ji osahávat po celé délce nohou a zabloudil jí až k rozkroku. Tam ji pak začal zkušeně dráždit. Jasmíně se nad jeho laskáním zvedal žaludek, současně si však uvědomovala, že musí nějak reagovat, jinak se toho ďábla nezbaví. „Ach ne!“ vykřikla zoufale.

„Nedělejte to! Ne!“

St. Denis se rozesmál, odtáhl se a upřel na ni pološílené oči. „To je ono, ty mrcho!“ pošeptal jí. „Pros! Doprošuj

se! Ale mě stejně neošálíš, ty mrcho! Jdi děvka jako většina ženských! Navlas jako moje matka, která se prodala za tu nejvyšší nabídku, jsi jako Kippova matka, která se prodávala svému pánovi, jen aby mohla dále zůstat se svou paní! Ale ty dvě si muže aspoň hnusily, zatímco ty to máš nejspíš ráda!“

„Mám!“ přisvědčila Jasmína směle.

Vyjeveně na ni vykulil oči. Ještě nikdy předtím neslyšel, aby se kterákoliv žena přiznala, že ráda spí s mužem. Všechny ženy, které znal, fňukaly a stěžovaly si a hledaly záminky, jak sexu uniknout. „Tobě se to líbí?“ opakoval nedůvěřivě.

„Samozřejmě,“ přitakala Jasmína. „Stejně jako většině žen, když se k nim muž chová patřičně. Ted mě už sundejte dolů, můj lorde, necítím paže a mám strach, abych navždycky neochrnula. Vždyť je zbytečné trýznit ženu jen proto, abyste se vzrušil, můj lorde. Vidíte, dnes vás vzrušil už pouhý pohled na mou nahotu, nemám pravdu?“

Měla! Vůbec poprvé v životě ho vzrušil pohled na ženu a ne její trýzeň! Nemusel ji kvůli tomu zmrskat, to udělal až později, ze samého zklamání nad svým vyvrcholením. Kupodivu, při tom mrskání se už nevzrušil.

„Sundejte mě dolů,“ opakovala naléhavě Jasmína.

Piers St. Denis ji beze slova sundal z háku. Odvedl ji ke stěně a připnul jí ke krku široký kožený obojek, řetězem připevněný ke kamenné zdi. Potom jí rozvázal ruce.

„Posaď se,“ přikázal, z židle sebral její sukni a spodničky a hodil to všechno na udusanou hlínu na podlaze.

Jasmína se opatrně posadila na hromadu šatstva. Zadek ji krutě bolel. Jemně se ho dotkla a ucítila, jak jí od řemenů naskákala jelita. Začala si mnout paže, aby si je prokrvila. Brněly jí a v ramenních kloubech je měla jako vypáčené. „Je mi zima,“ postěžovala si. „Pokud to umíte, rozdělejte oheň, nebo že byste byl nemožný i v tomhle?“

„Žádný oheň nebude!“ osopil se na ni. „O chatrči se ví, že je úplně opuštěná, a kouř by sem mohl přilákat právě ty, kteří tě hledají a kterým se chci vyhnout, má lásko. Pak bych měl smůlu, chápeš?“

„V tom případě mi aspoň dovolte, ať se zase obléknu, jinak umřu na zápal plic. Jako byste nevěděl, jak jsem na chlad a vlhko choulostivá.“ Jasmína kýchla, aby svou žádost zdůraznila. „Nachlazená žena vám poskytne jen málo potěšení, nemyslíte?“

Markýz z Hartsfieldu ustoupil, i když ne zvlášť nadšeně. „Tak dobře,“ přikývl, sebral punčochy a hodil je k Jasmíně. „Ale střevíce si nenazouvej, madam. Nesmím ti přece umožnit, abys mi utekla, nemyslíš?“ vysmíval se jí.

Jasmína si chvatně natáhla punčochy a přichytila je stužkami k podvazkům. Potom honem vklouzla do spodniček a sukně. Byla šťastná, že dvě spodničky jsou z flanelu. Zkusila si zapnout i košilku a živůtek, ale oba kusy oblečení byly tak rozervané, že se jí to zaboha nemohlo podařit. „Vraťte mi můj šál,“ požádala St. Denise. „Pokud se mi zapálí plíce, těžko přežiju a Leslieové vás hezky pomalu rozkrájejí na maličké kousíčky.“

Markýz jí pohrdavě hodil šál. „Proč myslíš, že mě Leslieové chytnou ještě dřív, než zabiju Jamese Leslieho a vrátím se s tebou do Anglie, kde pak přinutím krále, aby tě provdal za mě?“

„Chytnou vás,“ opakovala Jasmína s přesvědčením. „A kolikrát vám, můj lorde, budu ještě opakovat, že král Jakub mě za vás nikdy neprovdá? Moje rodina to nedovolí a já sama bych si radši vzala život, než bych vám dovolila, abyste mě jakkoliv ovládl!“

„Ale jdi, kočičko, už jsem tě přece ovládl,“ ušklíbal se jí markýz z Hartsfieldu. „Vždyť jsem tě před chvílí vzrušil, nebo mi to chceš zapřít?“ Rozřehtal se. „Jsi sladší úlovek, než jsem si původně představoval, protože s tebou se vzruším i bez mrskání. Ale asi to stejně budu dělat dál, i kdyby jenom pro zábavu. A v Anglii se o tvé mléčně bílé tělo budu dělit i s bratrem Kippem. Už jsi někdy měla v posteli dva dychtivé hřebce naráz, má lásko? To je prý nezapomenutelná zkušenost.“ Přisedl si vedle Jasmíny. „Já jsem silný a ty také, zato Kipp je slaboch. Naučím tě, jak ho řezat důtkami i rákoskou. Ty ho budeš provokovat svým svůdným tělem a pak se před ním spojíme, zatímco on bude plakat neukojenou touhou. Dovolím ti, abys Kippa úplně ovládla. Bude tvůj otrok a ty z něho načerpáš stejně tolik rozkoše jako já z tebe.“ Začal ji vilně hladit.

Jasmína se zadívala z okna. Venku se zatím setmělo. V nastalém šeru málem nerozeznala pohlednou tvář svého únosce. Jemu samotnému však tma zřejmě nevadila.

„Mám hlad a žízeň,“ postěžovala si.

„Já jsem taky vyhládlý,“ zamumlal a pokusil se ji políbit ňadra.

Jasmína markýze rozhněvaně odstrčila stranou. „Pokud máte v úmyslu mě vyhladovět, nechcete mi to říct rovnou?“ vyjela na něho. „Že byste mi takhle projevoval svou náklonnost?“

„Pro jídlo i pití budu muset zajet do města,“ přiznal se St. Denis pokrotle.

„Tak tam ksakru zajeďte!“ poručila mu Jasmína pánovitě. „A potom, až mě potěšíte dobrou večeří, kdoví, jestli to mezi námi nezajiskří, můj lorde markýzi!“ Schválně zvolila dvojsmyslný tón.

„Ty mrcho!“ zavrčel hrabě náhle a přitáhl si ji blíž.

„Myslíš, že ti na ta líbivá slůvka skočím? Kdepak! Musíš mi to dokázat! Hezky mě ted potěšíš!“ naléhal St. Denis a tlačil Jasmíně hlavu do svého klína.

„Nebylo by lepší schovat si zrovna tenhle kousek až po večeři?“ smlouvala Jasmína, které se z představy takové důvěrnosti zvedal žaludek. „Pak si to vychutnáme oba. Teď jsme unavení a hladoví a navíc bychom své hrátky museli za chvíli přerušit.“

„Ty čarodějko!“ zasténal zmučeně St. Denis, kterého vzrušila už pouhá její slova, už pouhý příslib rozkoše, která potrvá až do rána. „Takovou ženu jsem ještě nikdy nepoznal!“

„Já svůj slib dodržím,“ ujišťovala ho Jasmína vážně.

„Ale pokud okamžitě nedonesete trochu jídla a vína, můj lorde, tak vám tu umřu hladem a zimou.“

„Tak dobře,“ svázal jí markýz opět zápěstí. „Nerad bych, abys tady během mé nepřítomnosti zlobila,“ vysvětlil jí s uchechtnutím.

„Pospěšte si,“ vybídla ho netrpělivě. „Každou minutou slábnu víc a víc.“

Nechal ji tam samotnou ve tmě, bez ohně i bez svíčky. Sotva zmizel obrys markýzova těla ve dveřích a kolem se rozhostilo ticho a tma, Jasmína začala okamžitě kroutit rukama v zápěstí, aby si uvolnila ruce z provazových pout. Zvenčí zaslechla přitlumený dusot koňských kopyt, jak Piers St. Denis sjížděl ze svahu. Neměla ponětí, jak dlouho bude pryč, kolik jí zbývá času na to, aby se pokusila o útěk. Konečně začal provaz povolovat. Jasmína oddechovala pomalu a zhluboka, snažila se uklidnit své zdivočelé srdce a pročistit si hlavu, aby mohla postupovat co nejúčinněji a nepromarnit tuto jedinou příležitost k úniku. Konečně se jí podařilo vytáhnout z provazové smyčky jedno zápěstí. Honem si osvobodila i druhé a obě zápěstí si chvatně promnula. Bolely jí nejen od pout, ale i od toho, jak za ně předtím visela na tom proklatém háku. Kůži měla na nich rozedřenou do krve.

Prsty pak pečlivě ohmatala kožený obojek, který měla zapnutý kolem krku. Vzadu na šíji byl zamčený na zámek a provlečený řetězem, který byl zazděný ve stěně chalupy. Bez klíče k zámku nebo bez nože, jímž by přeřízla řemen, bylo nemožné se obojku zbavit. Jasmíně tedy zbývala jediná možnost, a sice nějakým způsobem uvolnit řetěz ze zdi. Obrátila se tváří ke zdivu a nahmatala konec řetězu. Smůla, zeď byla z kamene. Jasmína začala špičkami prstů zvolna přejíždět po stěně a hledala kruh, kterým byl řetěz zakončen. Ohmatala ho a pousmála se. Kruh byl zasazený do malty, jež spojovala kameny, a malta byla stará a vyschlá, drolila se pod

pouhým dotekem. Zatáhla za kruh, zakroutila a zaškubala jím, ten ale držel pevně.

Potřebuju nějaký nástroj, kterým bych tu maltu vydlabala, uvědomila si Jasmína. Opět ji zahltila beznaděj. I kdyby v chatrči ležel nějaký předmět, který by mohla na vydlabání malty použít, v té tmě ho beztak neviděla. Kromě toho jí řetěz nedovoloval udělat víc jak pár kroků. Strachem ji až zamrazilo, takže si honem přitáhla šál úžeji k tělu. Přitom zavadila o odznak klanu, který dostala od Jemmieho - připnul jí ho k šálu se vzorem tartanu Leslieových. Jasmína štěstím málem vykřikla.

Honem odznak sundala a špendlíkem začala vyškrabovat drobivou maltu. Silou vůle se přiměla pracovat pomalu a pečlivě, protože jiný nástroj neměla, nesměla ho proto předčasně zničit. Město bylo odtud vzdáleno nejméně dvě míle. Než tam Piers St. Denis dojede, vyhledá hostinec, nakoupí jídlo a pití a zase přijede nazpátek, uběhnou nejméně dvě hodiny. Pokud nebude Jasmína panikařit a odznak nezničí, tak má na záchranu dost času. Jasmína škrábala a dloubala do malty, tu a tam udělala přestávku, aby zkusmo zakroutila kruhem, a zase pokračovala v práci. V tom nočním tichu znělo škrábání kovu o maltu podivně hlasitě, stejně jako její úzkostlivě přerývaný dech. St. Denisovi uniknout zkrátka musí! Jasmína tušila, že další příležitost se jí už nenaskytne. Kdyby pokračoval v jejím znásilňování, asi by už nikdy nemohla žít s Jemmiem. A co kdyby markýz svou surovostí ublížil dítěti, které Jasmína právě nosí pod srdcem?

A najednou, právě když už se vzdávala vší naděje a nevěřila, že se stačí osvobodit včas, vyklouzl kruh z malty a řetěz s hlučným zachrastěním dopadl na podlahu. Jasmína se ztěžka postavila na nohy rozechvělé vzrušením a přitom zvedla i řetěz. Střevíce! Kde má střevíce? Pomalu přecházela po místnůstce a hmatala, hledala. Konečně je našla, jednu, po chvilce i druhou. Po hmatu vyhledala židli, posadila se a chvatně se obula. Potom se zamyslela. Jistě, musí co nejrychleji utéct z chatrče, ale kam půjde? Zamíří na Leith Road? A co pak? Má pokračovat v cestě do Leithu nebo se vracet do Edinburghu?

Hlavní však bylo dostat se z tohoto vězení ven. Jasmína zvedla řetěz, zamířila ke dveřím a otevřela je. Za chalupou byl v kůlně uvázaný její kůň, ale vzít si ho nemohla. Markýz by si toho po návratu okamžitě všiml. Jasmína se rozběhla po stezce, jež vedla dolů k silnici. Tam potom kratičce zaváhala. Kdyby zamířila k přístavu, pravděpodobně by potkala Pierse St. Denise při jeho zpáteční cestě z města. Na druhou stranu, až ji pojede hledat, určitě zamíří k Edinburghu, protože bude považovat za logické, že se Jasmína vrací domů.

Jasmína se nakonec rozhodla pro Leith. Pokud zaslechne blížícího se jezdce, schová se v příkopu u silnice. Na obloze nesvítil ani cípek měsíce, byla temná mlžná noc. Nepovažovala za pravděpodobné, že ji někdo zahlédne. Určitě se dostane až do města a sežene tam pomoc. Nejdřív se ale musí nějak zbavit toho proklatého obojku. Bolestivě jí rozdíral jemnou kůži na krku. Jasmína kráčela co nejrychleji a přitom v duchu vymýšlela ty nejkrutější způsoby, jimiž zavraždí Pierse

St. Denise, protože teď už jí bylo jasné, že dokud zlotřilý markýz nebude po smrti, nemůže ona počítat s bezpečím.

Škoda, že tohle není Indie. Nechala by ho hodit do jámy plné kober, aby ho uštípaly k smrti. Blaženě si představovala zděšený výraz na jeho hezké tváři Jenže tohle Indie nebyla. Ale mohli by ho odvézt do Anglie a uvláčet za jednou z babiččiných obchodních lodí. To by byla krásně pomalá a plně zasloužená smrt. Rozhodně vhodná pro stvůru, jež ponížila Mogulovu dceru.

Ovšem Leslieové jsou slušní a toho parchanta nejspíš jen docela obyčejně pověsí, stejně jako ona dala pověsit vraha svého druhého manžela, Rowana Lindleye.

Světla přístavu se rychle blížila a Jasmína se musela rozhodnout, jak bude postupovat dál. S tím obojkem stále ještě na krku vypadala jistě prazvláštně. Zastavila se a ovinula si řetěz kolem pasu a jeho konec zastrčila do sukně. Potom se celá zachumlala do šálu, aby zakryla řetěz i obojek. Ve dne by jí to nebylo moc platné, ale v temných neosvětlených uličkách přístavního města jí to jistě nějak projde. Na nejbližším rohu ulice pak zastavila ženu, jež nabízela bylinky na prodej, a zeptala se, kudy je to nejblíž k přístavu.

„Tudy východním směrem, paní,“ ukázala jí bylinkářka.

Jasmína se rozběhla do úzké uličky. Náhle ji napadlo, že v přístavu by mohla kotvit i loď patřící její rodině. Pokud ano, znamenalo by to spásu. Doběhla do doků. Před skladištěm stála veliká břidlicová tabule, na níž byla křídou napsaná jména kotvících lodí. Jasmína se zastavila a prstem přejížděla po řádcích. Strachy už málem poplakávala, když se dostala k poslednímu jménu na

seznamu. Lord Adam! Malý pobřežní škuner, který babička pojmenovala po jejím dědečkovi, protože mít své jméno na velkém oceánském plavidle by se mu určitě nezamlouvalo. Adam de Marisco by to považoval za opovážlivost. Jasmína si přečetla, kde škuner kotví, a zamířila podél mola k místu, kde se na vlnách pohupovalo nevelké plavidlo. Kdo je jeho kapitán? Jasmína neměla tušení, ale přesto pomalu a opatrně přešla po lávce na loď. Hlídku držel jen jediný plavčík, ale v kapitánově kajutě zářilo světlo. Sotva ji plavčík zahlédl, okamžitě se jí vrhl vstříc.

„Takovéhle my na palubu nepouštíme, ženská,“ oznámil jí nesmlouvavě.

„Jsem Jasmína de Marisco Leslieová, hraběnka z Glenkirku!“ oznámila mu Jasmína. „Kde je kapitán? Musím ho okamžitě vidět!“

Mladík si Jasmínu pohrdavě změřil. „Mně teda jako hraběnka nepřipadáš, ženská,“ odsekl drze.

„Ale přesto jí jsem,“ ujistila ho a pyšně se napřímila. „A teď mě rychle odveď ke kapitánovi, než tě vytahám za uši, ty nevychovanče! Potřebuješ výprask! Však se můžeš spolehnout, že to kapitánovi povím. Nejsem pro tebe žádná ženská, budeš mě oslovovat má paní! Rozuměl jsi?“

„Jistě, žen… má paní,“ ušklíbl se chlapec. „Račte mě následovat.“ No co, však to nebude moje vina, jestli si nějaká městská coura usmyslela obtěžovat kapitána. Však ten s ní už zatočí, s mrchou namyšlenou!

Jasmína šla přes palubu za plavčíkem, který otevřel ďveře kajuty a pokynul jí, ať vejde. Jasmína překročila

práh a v tu chvíli se jí zmocnila taková úleva, až se jí podlomily nohy. Honem se zachytila stolu přišroubovaného k podlaze kajuty. „Geoffe!“ vydechla zajíkavě. „Díkybohu, že to jsi ty!“

Kapitán Geoffrey O´Flaherty se při zaslechnutí jejího hlasu vmžiku otočil. „Jasmíno? Ježíšikriste, co tady pohledáváš?“ Naráz si uvědomil, v jakém je stavu, a objal ji kolem ramen. „Sestřenko, co se děje? Kde jsi se tady vzala? Co se ti přihodilo? A co to máš za krám na krku? Ewane!“ houkl na plavčíka, „dones pro hraběnku trochu vína!“ Posadil Jasmínu na židli a čekal, až se trochu vzpamatuje. „Tak tedy vyprávěj, sestřenko,“ vybídl ji, když vysrkala pohár, jenž jí donesl vyjukaný plavčík, „ale nejdřív ti sundáme z krku tu věc.“ Opatrně přeřízl obojek nožem, stáhl ho a i s řetězem odhodil na podlahu.

Jasmína se zhluboka nadechla. Pro všechno na světě, co se to s ní děje? Dokud nespatřila bratrance, byla silná, bojovala, nepodlehla tělesnému ani duševnímu vyčerpání. „Myslela jsem, že jezdíš na trase do Východní Indie.“

„To také jezdím,“ přisvědčil O´Flaherty. „Jenže kapitán téhle kocábky si zrovna zlomil nohu a já se mám na další plavbu s Cardiff Rose vydat až za několik týdnů. Jiného kapitána jsme nesehnali a maminka by tatínkovi nedovolila, aby se plavil podle pobřeží, takže jsem se k tomu uvolil já. Tohle je můj syn Ewan. Je to jeho první plavba, a pokud se mu bude líbit, poplaví se příští rok se mnou do Indie. Ale ty jsi očividně nepřišla jen tak na návštěvu, sestřenko. Pověz, co se ti vlastně stalo?“

„Co víš o událostech, jež následovaly po mém návratu z Francie?“ zeptala se Jasmína.

„Skoro nic,“ odpověděl. „Dozvěděl jsem se jen tolik, že jsi zase v Anglii a že jsi se provdala za lorda Leslieho. Co bych měl ještě vědět, sestřenko?“

Jasmína bratranci všechno dopodrobna vylíčila. Vyprávěla mu o králově pošetilosti a o tom, jak se Piers St. Denis nesmířil s porážkou, jak ho nenávist nakonec dohnala ke zradě a vraždě. „Jemmie a já jsme strávili léto toulkami po celém Skotsku, jen abychom se markýzovi vyhnuli až do té doby, než se z Anglie vrátí posel od krále. Posledních pár dní jsme byli na hrách u lorda Brucea a zítra jsme se chtěli vydat na zpáteční cestu na hrad Glenkirk. Před odjezdem jsem však potřebovala mluvit s Davidem Kirou. Při odchodu z jeho domu mě přepadl markýz se svými hrdlořezy,“ vysvětlovala Jasmína. Popsala pak průběh svého zajetí, přičemž vynechala všechny nechutné detaily, protože se styděla na ně třeba i jenom pomyslet.

„Jemmie musí být šílený strachy,“ poznamenal Geoffrey O´Flaherty.

„Byla se mnou Maggie, moje služebná. Ti lotři ji nezahlédli. Určitě donesla zprávu mému manželovi, jak nejrychleji mohla.“

„Jak se však St. Denis vůbec dozvěděl, kde tě má hledat?“ vrtěl hlavou kapitán.

„Nejspíš jsem měla docela obyčejnou smůlu,“ připustila Jasmína. „Nevidím jinou možnost, než že to byla náhoda a St. Denis Goldsmith Alley pouze projížděl a netušil, že tam na mě narazí. Nevím, co bych si počala, Geoffe,

kdyby tady v přístavu zrovna nekotvila jedna z babiččiných lodí. Zkusila jsem to naslepo, ale tentokrát mi štěstí přálo. Našla jsem nejenom loď, ale i kapitána, který mě zná osobně.“

„Tady budeš v bezpečí, sestřenko,“ ujistil ji Geoffrey.

„Moc bych se divil, že by markýze třeba jen ve snu napadlo, kde jsi našla útočiště. A navíc máš pravdu v tom, že po tvém útěku zřejmě usoudil, že se pokusíš dostat se honem zpět do Edinburghu. Kde teď může být tvůj manžel, Jasmíno, nemáš tušení?“

„Nejspíš pořád ještě v Edinburghu, Geoffe. Nemůže vědět, že St. Denis se mnou jel zrovna do Leithu. Leslieovi si budou zřejmě myslet, že markýz zamířil k hranicím s Anglií. Jistě uvědomí své anglické přátele.“

„Já zůstanu tady a budu tě hlídat,“ oznámil Jasmíně Geoff OTlaherty, „ale tady Ewan je skvělý jezdec a dojede do Edinburghu, aby uvědomil hraběte i tvoje příbuzné a známé jednak o tvé záchraně, jednak o tom, že St. Denise bude zřejmě možné polapit někde mezi Leithem a Edinburghem, pokud ovšem po tvém útěku sám nevzal do zaječích.“

„Jsem strašně unavená,“ povzdechla si Jasmína. Oči se jí samy zavíraly.

Geoffrey O´Flaherty ji uložil na svou palandu a tiše přikázal synovi: „Zajdeš ke správci přístavu a řekneš mu, že kapitán O´Flaherty potřebuje koně. Potom si nech ukázat směr na silnici do Edinburghu. Není to dlouhá jízda.“

„Jak se tam ale dozvím, kde hledat hraběte?“ dělal si starosti mladý Ewan.

„Ptej se po Glenkirk House,“ radila mu Jasmína ospale.

„Stojí v postranní ulici, když pojedeš směrem ke Cannongate.“ Tmavá hlava jí opět klesla do polštářů.

Mladičký Ewan O´Flaherty poslušně zamířil ke správci přístavu a požádal o zapůjčení koně. „Musím jet do Edinburghu hledat hraběte z Glenkirku,“ pochlubil se správci důležitě.

„Jenže v Edinburghu jeho lordstvo nenajdeš,“ odpověděl k chlapcovu úžasu správce. „Je tady v Leithu, hochu, protože právě dnes večer ke mně přišel jeho posel s dotazem, zda v noci či ráno neodplouvá některá loď. Potom se svými ozbrojenci prohledal dvě plavidla, která vyjížděla s večerním přílivem,“ vysvětloval stařec.

„Ach pane!“ vykřikl Ewan vzrušeně, „můžete mi prosím prozradit, kde je hrabě nyní? Je to nesmírně důležité, nemáte ani tušení jak!“

„No, chlapče, jistě ho najdeš v krčmě u Mořské panny, hned za přístavním molem,“ ukázal správce přístavu sukovitým prstem.

„Děkuju mnohokrát, pane!“ vyhrkl Ewan a rozběhl se směrem k námořnické hospodě. Vpadl do nálevny a vykřikl: „Hledám hraběte z Glenkirku! Je tady?“

James Leslie se chvatně zvedl od stolu, kde seděl s tchánem, strýcem a dalšími muži. „To jsem já, hochu,“ ozval se, „co mi chceš?“

Ewan O´Flaherty oběhl stůl a uklonil se, jak ho to naučili doma. „Můj otec, kapitán O´Flaherty, by s vámi rád mluvil, můj lorde, a to v naléhavé záležitosti.“

„A kdopak je ten kapitán O´Flaherty, který mě tak nutně shání?“ vyzvídal hrabě na chlapci. „Neznám ho.“

„Je to vnuk mé prababičky,“ vysvětloval chlapec, „a s mojí prababičkou se znáte moc dobře.“

„Ale kdo je tvoje prababička?“ neubránil se hrabě úsměvu, i když situace byla tak vážná.

„Lady de Marisco,“ odvětil chlapec a polekaně uskočil, protože hrabě se po něm doslova vrhl.

„Ježíši, chlapče, proč jsi mi to neřekl hned?“ Jemně Ewana postrčil ke dveřím. „Ukazuj cestu a okamžitě mě odveď ke svému otci!“

„Doprovodíme tě, aby to náhodou nebyla past,“ zabručel Adam Leslie, vstal a pokynul svým společníkům, ať se k němu připojí.

Celá skupina vyběhla z krčmy a po přístavním molu následovala spěchajícího Ewana k místu, kde kotvil škuner Lord Adam. Sotva na lávce zaduněly jejich těžké kroky, vynořil se z kajuty Geoffrey O´Flaherty s taseným mečem v ruce.

„Zadrž, otče!“ vykřikl honem jeho syn. „Tohle je hrabě z Glenkirku! Byl tady ve městě, dozvěděl jsem se to od správce přístavu!“

Geoffrey O´Flaherty zasunul meč do pochvy a podal Jamesi Leslieovi ruku. „Jasmína spí v mé kajutě,“ oznámil bez sebekratšího úvodu, protože dobře věděl, že hrabě potřebuje slyšet především tuto zprávu.

Hrabě přikývl, chvatně prošel kolem kapitána a vpadl do kajuty. Jasmína spala na kapitánově lůžku. Přistoupil

k ní, poklekl a něžně ji políbil na tvář. „Drahoušku Jasmíno,“ zašeptal tiše, „přišel jsem si tě odvézt domů.“ Tyrkysové oči se zvolna rozevřely a rozsvítily se láskou. Jasmína se usmála. „Můj Jemmie! Já věděla, že se brzy shledáme!“

Kapitola 2O

Vrátili se na hrad Glenkirk. Piers St. Denis, hrabě z Hartsfieldu, jako by se propadl do země. Nebyl k nalezení ani ve Skotsku ani v Anglii. BrocCairn a Adam Leslie prohledali chatrč, v níž krátce věznil Jasmínu. Byla stejně prázdná, jako když ji Jasmína opouštěla, jen na stole ležel zatuchlý bochník chleba, kus sýra a malý měch s vínem. Všechno bylo netknuté. St. Denis podle všeho odhodil jídlo na stůl, vydal se Jasmínu hledat a už se do chatrče nevrátil. Logicky usoudil, že by to pro něho bylo nebezpečné.

George Villiers se vrátil do Anglie, protože svůj úkol úspěšně splnil. Navíc ze scény zmizel jeho jediný soupeř v boji o přízeň krále Jakuba. Krátce po Novém roce učinil král na královnino naléhání z Villierse hraběte z Buckinghamu. Potom vyhlásil, že legitimním dědicem svého otce je Kipp St. Denis, protože otec mu dal své jméno a vychoval ho ve svém domě. Kipp se tedy automaticky stal markýzem z Hartsfieldu, protože byl z obou bratrů prvorozený.

Královna, která si z Kippa udělala svého největšího oblíbence, se těšila jeho úctě a pozornosti. Ochotně mu

vyhledala vhodnou manželku. Podle královny měl Kipp dobré srdce a pod bratrovou ďábelskou nadvládou hodně zkusil. Nevěsta byla milovaná nemanželská dcera jednoho z dvořanů, která dostala slušné věno a svého manžela si zamilovala stejně jako on ji.

Král strávil zimní měsíce přípravou na letní návštěvu Skotska, i když jeho rodina i poradci ho od ní zrazovali. Vydal příkazy, aby palác Holyrood pro jeho pobyt zcela nově zařídili a vybavili a poslal vzkaz na hrad Glenkirk, že bude Jasmínu a Jamese Leslieovi očekávat hned po svém příjezdu do Edinburghu. Měla to být řádná státnická návštěva, na které ho měla doprovázet i královna s princem Karlem.

„Kdy má přijet?“ vyptávala se Jasmína.

„Zřejmě kolem poloviny července,“ odpověděl jí manžel. „Jak znám Jejich Veličenstva, budou si tu chtít v srpnu a září zalovit. První lidé ode dvora se tu však ukáží určitě už začátkem června.“

„A každá šlechtická rodina, která se jim při tom přesunu připlete do cesty, už teď umírá hrůzou,“ usmívala se Jasmína. „Hostit krále i s celým dvorem, třeba jen na jednu noc, bývá velmi nákladné. A nejde jen o jídlo. Babička tvrdí, že po poslední návštěvě staré královny na Queen´s Malvernu trvalo dlouhé měsíce, než se trávníky na pozemcích zase vzpamatovaly. Ovšem po Charlieho narození přijel král s královnou bez družiny, jen s několika sluhy.“

„Musím přiznat, že jsem proklatě rád, že nás královská rodina nepřijede navštívit,“ poznamenal Jemmie.

„Naštěstí se král na Vysočinu neodváží.“

„Ale kde tedy bude lovit?“ divila se Jasmína.

„Zřejmě se bude zdržovat jen kolem Holyroodu. Je to tam pro něho bezpečnější,“ pochechtával se Jemmie. Vzal Jasmínu za ruku a láskyplně ji políbil. „Těhotenství ti úžasně sluší, drahoušku,“ usmál se.

„Takže zůstane vážně jenom v Holyroodu?“ ujišťovala se Jasmína.

„Nanejvýš ještě kolem Falkland a Perthu,“ připustil hrabě. „Určitě to bude další syn, Jasmíno! Mám dojem, žes mi slíbila nejméně tři!“ Položil jí ruku na břicho, jež se jí začínalo vzdouvat novým životem.

„Tohle necháme na Boží vůli,“ usmívala se Jasmína.

„Pravda ale je, že už teď se chová jako kluk. Navíc se narodí ještě před příjezdem krále, takže budu mít dost času dát si do pořádku postavu, aby mi padly ty nové šaty, kterých mi jistě objednáš spoustu, abych ti u dvora nedělala ostudu.“

„Ale já myslel, že životu u dvora se vyhýbáš?“ připomněl jí hrabě.

„Nechtěla bych žít u dvora v Anglii,“ vysvětlila mu Jasmína, „ovšem král nás pozval, ať se k němu připojíme v Edinburghu. Nevidím důvod, proč bychom se tam na kratší dobu nemohli pobavit.“

„Znamená to, že nebudeš moci odjet na léto do Anglie,“ řekl hrabě.

„Maminka a BrocCairnovi také ne,“ odpověděla Jasmína. „Pozveme tedy babičku do Glenkirku. Líbí se jí tu a ty ji máš rád.“

„To mám,“ přikývl hrabě. Potom Jasmínu poškádlil:

„Přiznej se, žes měla všechno promyšlené, viď? Budou ty šaty hodně drahé?“

„Neuvěřitelně,“ potvrdila mu Jasmína a hrabě si manželku přivinul do náruče a vášnivě ji políbil. Jasmína věřila, že ještě nikdy nepoznala tolik štěstí. V prvních týdnech po svém útěku od St. Denise ji pronásledovaly noční můry. Zpočátku nedokázala Jemmiemu povědět víc, než že ji St. Denis neznásilnil. Věděla, že jí nikdo nemůže nic vyčítat, ale nesmírně se styděla za všechno to ponížení, které musela ze St. Denisových rukou snášet. Podlitiny a odřeniny na těle se jí zhojily velmi rychle, ale poraněná duše se uzdravovala mnohem déle.

Nakonec se mu svěřila se vším, vynechala jen to, jak ji St. Denis nutil, aby ho ukojila ústy. Sice se mu lstí vymluvila, ale James by se užíral nenávistí ještě víc než nyní. Pro záchranu svého života by udělala všechno, takže kdyby se markýz nedal ošálit, nakonec by mu musela vyhovět, a už jen to vědomí ji uráželo až do hloubi duše. Bylo to skoro stejně zlé, jako kdyby k tomu došlo. Teď však chtěla na to všechno zapomenout a nekazit si své štěstí.

Adam John Leslie se narodil čtrnáctého května roku šestnáct set sedmnáct. Měl tmavé vlasy po rodičích a kouřově modré oči, které svou barvu zřejmě nezmění. Bylo to buclaté veselé děcko, jež po měsíci spokojeně vyměnilo matčin prs za prs příjemné mladé venkovanky, kterou mu vybrali za kojnou. Jeho sestřičky, jedna devítiletá a druhá sedmiletá, a bratříčci, osmiletý, pětiletý a roční, přivítali nového sourozence s nadšením. A pokud

jde o Jamese Leslieho, ten radostí nad narozením dalšího syna doslova šílel.

Jasmína své šesté děcko porodila stejně snadno jako většinu těch předchozích.

„Vypadáte spokojeně a všechen vnitřní neklid z vás vyprchal,“ poznamenal jednou Adali. „Připomínáte tak svoji matku.“

„Kterou?“ zeptala se Jasmína se škádlivým úsměvem.

„Rugáju Begum nebo lady Gordonovou?“

„Obě,“ odpověděl Adali. „Ale Rugája Begum by byla nesmírně šťastná, kdyby vás teď mohla vidět, má princezno.“

„Však ona nás vidí, Adali,“ ujistila ho Jasmína. „Ona i můj otec.“ Koncem minulého roku dostali z Indie zprávu o smrti Jasmíniny nevlastní matky, což byla jedna z manželek Jasmínina otce Akbara.

Adali přikývl. Hnědé oči se mu zaleskly slzami. Hned se však zase vzpamatoval a začal uvažovat prakticky.

„Musíme se zaměřit na váš šatník, princezno. Král i s dvorem se zrovna teď začíná stěhovat na sever.“

Bylo tomu skutečně tak, třebaže Jakubovi poradci snažně prosili, aby se král vystříhal těchto výstředních a zbytečně nákladných akcí, které hloubily další díry do beztak už prázdné státní pokladny. Říkali sice pravdu, ale daleko víc než utrácení se děsili té dlouhé cesty do Skotska a zase nazpátek. Dokonce i Villiers, nyní lord z Buckinghamu, se nenápadně zmínil, že takový přepychový výlet možná nepředstavuje ten nejrozumnější krok.

„Copak to znamená, Steenie?“ zavrčel král na svého oblíbence. „Snad nemáš strach, že podobná vydání mě ožebračí natolik, že už tě nebudu moct rozmazlovat dárky? Nebuď přece takový sobec! Jsem jako pstruh, který se aspoň jednou musí vrátit k místu, kde se vylíhnul. Nepeskuj mě kvůli tomu a ostatním vyřiď, že už o tom nechci nic slyšet. Vyrážíme prvního června!“ A poté král udělal cosi, co ještě nikdy předtím. Mrštil po svém miláčkovi vázou a hrabě z Buckinghamu se dal na chvatný ústup.

Návštěva královského dvora ve Skotsku byla velkolepou událostí. Bylo zapotřebí přesně stanovit trasu, jež závisela hlavně na výskytu šlechtických sídel, v nichž by král mohl vždy přenocovat. Dvořané se museli postarat sami o sebe, čili najít si hostince nebo stodoly, případně si postavit stany. Ostatně, pokud se skutečně nenašla možnost jiného ubytování, občas se pod stan musel uchýlit i sám král. S králem putovala i celá jeho vlastní obrovská postel i s péřovými matracemi a přikrývkami z prachového peří, s polštáři a povlečením. Kdykoliv hostitel nenabídl králi vhodné lože, sloužící mu připravili jeho vlastní. Pro pohodlí Jeho Veličenstva sbalili do zavazadel i koberce, svíčky z včelího vosku, jemný porcelán, ubrusy a stříbro. A jelikož král byl velký milovník měkkého ovoce, třešní, broskví, meruněk, melounů a hroznového vína, bylo dojednáno, že na sever za ním poputují velké dodávky ovoce pokaždé, když jižněji dojde ke sklizni.

Král, který naposledy opouštěl Skotsko rychle a vděčně, neboť tak mohl uniknout svárlivým šlechticům, byl s každou další mílí, s níž se blížil ke staré vlasti, stále více

naměkko. Královna podrážděně zvedala své mírné modré oči k nebi. Dvořané hojně reptali nad nepohodlím této dlouhé cesty na sever. Konečně překročili hranice. Přišlo je přivítat množství rodin z příhraničních oblastí. Armstrongové, Douglasové, Eliotové, Hamiltonové, Hayové, Johnsonové, Lindsayové, Homesové a Hepburnové kráčeli v šicích pod vlajícími prapory s klanovými barvami a za veselého vřeštění dud vítali krále zpět v jeho vlasti. Angličtí dvořané v atlasu a krajkách vypadali vedle Skotů v čapkách a kiltech, z nichž jim vykukovala nahá lýtka, téměř nepatřičně.

William Drummond z Hawthorndenu pokročil kupředu, aby se uklonil králi. Z jeho rodu vzešly dvě skotské královny - Margaret, manželka Davida Druhého, a Annabella Drummondová, manželka Roberta Třetího a matka Jakuba Prvního. Drummondové bývali Stuartům věrní odedávna. William Drummond nyní nabídl Jakubu Stuartu výjimečnou zdravici:

Proč by jen Isis zřít měla tvou zář? Proč bys i Forthu neukázal tvář? Ač Isis více zlata nabízí, tys náš a my jsme pouze tví.

„Co to znamená?“ vyptával se princ Karel šeptem.

„Isis je Anglie, Forth je Skotsko,“ vysvětloval mu Villiers, který se mezitím stal princovým dobrým přítelem. „Ty verše říkají, že Skotsko miluje vašeho otce víc než Anglie. Je to docela chytře napsané, Vaše Výsosti.“

„To ano,“ souhlasila královna. „Skotové jsou chytří, ale také tvrdohlaví. Jen počkejte, nebude trvat dlouho a hned se začnou s vaším otcem o něco přít, můj synu. Snažte se

je dobře poznat, protože jednou s nimi budete muset jednat sám a je to hrdý národ, s nímž se budete dohadovat jen velmi obtížně. A taky se můžete spolehnout, že s presbytariány se vychází nesmírně těžko.“

Král byl však ze svého návratu do staré vlasti nadšený jako malé dítě. Lichotilo mu, že ho chodí vítat tak početné průvody lidí tolika vlídnými slovy. Jeho vláda nad Anglií přinesla jeho rodné zemi novou prosperitu. Nejvíc ho však těšilo, že mír a pořádek, který se tak usilovně snažil zavést ve Skotsku ještě jako skotský král, tady doposud přetrvávaly.

Dvůr se měl ubytovat v Holyroodu, míli od Edinburghského hradu. Původně šlo o opatství vybudované ve dvanáctém století, jež získalo jméno po pravém kříži - rood - jenž dosud patřil mezi zdejší nejvzácnější relikvie. Obytná budova opatství představovala jedno z oblíbených sídel skotských králů. V opatství se odehrávaly královské svatby i pohřby i křtiny a nakonec se Jakub IV. rozhodl, že obytnou budovu přestaví na královský palác.

Jakub IV. nechal vystavět mohutnou severozápadní věž se špičatými vížkami v rozích a s cimbuřím, jež Jasmíně připomínaly zámky na Loiře v okolí Archambaultu a Belle Fleurs. K původní věži se připojilo jižní křídlo, jehož hlavní vchod lemovaly dvě věžičky s půlkruhovým půdorysem a oblou stříškou. Holyrood tím získal značně elegantní vzhled. Byl obklopen rozkošnými zahradami a posazený ve velkém lesnatém přírodním parku, o který pečoval Thomas Fentoun, královský zahradník. K parku patřil také zvěřinec, v němž byl i lev, tygr, několik hyen,

mezi stromy se potulovala spousta lovných ptáků a vysoké zvěře.

Královské apartmá se rozkládalo v severozápadní věži. Královna sídlila v prvním patře, v pokojích kdysi patřících její zemřelé tchyni, kterou osobně nepoznala, Marii, královně skotské. Byla tam skvostná přijímací komnata se stropem ověšeným nebesy z černého sametu s erby Marie de Guise, Jakubovy francouzské babičky. Pak tu byly další dva menší pokoje, jeden s nachovými tapetami sloužil jako oblékárna, druhý se zelenými tapetami jako jídelna. Úzké schodiště vedlo do královniny ložnice, propojené dveřmi s ložnicí královou, jež se nacházela v těsném sousedství. Královy pokoje kdysi užíval jeho otec, lord Darnley. Princ Karel a hrabě z Buckinghamu byli ubytováni nedaleko králova apartmá.

Když královská družina vjela do Holyroodského parku, zjistila, že tam čeká množství klanů z Vysočiny, včetně Leslieových z Glenkirku. Jasmína a Jemmie přijeli s předstihem a od správce paláce se dozvěděli, že je tam pro ně vyčleněna ložnice, jelikož král osobně vyjádřil přání, aby během jeho návštěvy bydleli přímo v Holyroodu.

„Máme dům jen o pár ulic dál,“ sdělil hrabě správci.

„Dejte naši komnatu jinému.“

„Je mi líto, pane, ale mám svoje rozkazy. Jeho Veličenstvo si přeje, abyste během jeho pobytu zůstávali po jeho boku,“ nedal se zviklat správce.

„To je od něho nesmírně milé,“ zašvitořila s úsměvem Jasmína. „Chápeme jako velkou čest, že smíme dlít v královském paláci.“

James Leslie z manželčina hlasu vycítil varování. „To je skvělé, viď, drahoušku Jasmíno,“ poznamenal. „Ale já tím chtěl pouze pomoci královskému správci, který musí ubytovat celý dvůr, nemluvě o těch, kteří se sem sjedou z celé Vysočiny.“

„Vaše lordstvo je velmi ohleduplné,“ odvětil správce paláce. „Vyřiďte svému služebnictvu, že může přespávat v pokojích vyčleněných služebnictvu.“

Odvedli je do jižního křídla, kde měli přidělenou ložnici. Byla mrňavá, s jediným oknem otočeným k jihu a a rohovým krbem. Vešla se tam pouze jedna dubová postel.

„Kam si pro všechno na světě postavím truhly?“ starala se Jasmína.

„Jak velká čest, že smíme dlít v královském paláci,“ popíchl ji Jemmie.

„Koho by napadlo, že král bude cpát hosty do takových špeluněk,“ brblala Jasmína. Potom se rázně rozhodla:

„Pokud odstrčíme postel až k oknu, vejdou se k protější stěně dvě malé truhly. Věšet šaty si však nemůžu nikam. Toramalli a Rohana mi budou muset denně nosit šaty z Glenkirk House a budou tam i přespávat.“ Obrátila se a vrazila do Reda Hugha.

„Promiňte, má paní,“ zahučel.

„Rede Hughu, přestaň mi už laskavě chodit v patách jako stín!“ rozzlobila se Jasmína. „Ten můj únos jsi přece

nezavinil, ksakru! Kolikrát ti to ještě budu muset opakovat?“

„Selhal jsem, pokud jde o mé povinnosti, madam,“ nedal se přesvědčit Red Hugh. „Kdybych toho dne byl s vámi, ten anglický darebák by vás neunesl. Chválabohu, že vám neublížil, ale co kdyby ano? Byla to moje vina, protože jsem dovolil, abyste mě poslala pryč, místo abych zůstal u vás. Už to v životě neudělám!“

„Když jsem s manželem, nemůže se mi nic stát,“ konejšila ho Jasmína. „A teď se vrať do Glenkirk House a vyřiď Adalimu, že potřebujeme závěsy, ložní prádlo a přikrývky. Pak ho sem doprovodíš a ukážeš mu tuhle ložnici. Slyšíš, jak venku jásají davy? Král už vjel do Edinburghu. Co nevidět bude tady a já s manželem ho musíme uvítat mezi prvními, Rede Hughu. A teď si pospěš. Až Adaliho přivedeš sem, vyhledej nás a pak mi klidně zase choď v patách,“ dodala Jasmína rezignovaně, protože nechtěla mohutného Skota urazit. Jejím krátkým únosem zůstával otřesený dodneška.

Vyšli z paláce, nasedli na koně a rozjeli se zpět do parku, kde se připojili k dalším klanům z vysočiny čekajícím na královskou družinu. Konečně se hosté objevili, všichni v sedlech, zatímco vzduch se chvěl hromovým provoláváním slávy. Král po té dlouhé cestě vypadal maličko unaveně, ale jinak se tvářil náramně nadšeně, že je opět ve Skotsku. Zahlédl Leslieovy z Glenkirku, naklonil se nejprve ke královně a pak k princi a cosi jim pošeptal. Nato se po svých příbuzných ohlédl, pokývl jim na pozdrav a královna jim vesele zamávala.

Skotská šlechta se zařadila po bok anglickým šlechticům a doprovodila krále přes celý park až k paláci,

kde už čekaly desítky čeledínů, aby převzali koně. Než se Leslieovi dostali až na nádvoří, král se svou osobní družinou už stačil zajít do paláce. Sotva však sesedli, už k nim spěchal hrabě z Buckinghamu. Vysekl před nimi hlubokou a elegantní poklonu.

„Steenie, blahopřejeme!“ zvolala Jasmína. „Povylezl jste na další příčku na žebříku, co?“ Rozesmála se.

George Villiers povytáhl pobaveně obočí na znamení souhlasu a políbil Jasmíně ruku. „Jste úchvatná jako vždy, madam. Život ve skotské divočině vám na kráse neubral, co by se za nehet vešlo. Slyšel jsem, že jste se stala znovu matkou. Kolik těch drobečků už máte, madam, šest? A přesto jste si udržela báječnou postavu!“ Přejel ji oceňujícím pohledem a potom potřásl hlavou.

„Kéž by mé sladké Kate také tolik přálo štěstí!“

„Takže vy jste se ještě neoženil?“ podivil se hrabě.

„Její otec tvrdí, že se musím vyšplhat ještě výš,“ svěřil se Villiers tlumeně. „Bojí se, že kdybych se s jeho dcerou oženil příliš brzy, ztratil bych královu přízeň. Byl by rád, kdyby se Kate provdala lépe než jenom za hraběte.“ Villiers ztlumil hlas ještě víc. „V příštím roce se stanu markýzem.“ Nato uchopil oba Leslieovy v podpaží.

„Pojďte teď se mnou dovnitř, vážení. Je tady nádherně. S radostí to tady všechno propátrám, ale ještě víc mě těší, že nějakou dobu teď nebudeme cestovat. Král vás na dnešní večer pozval na soukromou večeři do svého apartmá. Zítra začne kolotoč státních hostin a audiencí, ale dnes se král chce setkat se starými přáteli.“

K nesmírnému Jasmíninu úžasu šlo o skutečně velmi důvěrné posezení. Význačné skotské rody musely počkat

až na následující dny, zatímco oni večeřeli s králem uzeného lososa a králičí paštiku v přítomnosti jeho rodiny a několika bratranců a sestřenic, mezi něž patřil i hrabě z Glenkirku a jeho tchán hrabě z BrocCairnu. Královna vypadala unaveně a ani to nezapírala.

„Bůh je mi svědkem, že k smrti ráda jezdím na koni,“ povzdechla si, „ale byla jsem v sedle po celou cestu z Anglie sem a jsem celá rozlámaná.“ Bez chuti usrkla ze svého poháru.

„Příště vám přes sedlo přehodíme ovčí rouno, madam, jako to děláme na severozápadě,“ ozval se hrabě z Glenkirku a chápavě se usmál. „Přece byste nepropásla loveckou sezónu, protože vaši lásku k lovu všichni dobře známe. Navždycky si budete pamatovat, jak skvěle jste si zalovili u nás ve Skotsku.“

Královna ho odměnila úsměvem. „Už se na zdejší lovy těším. Jakmile si odpočineme, určitě nám palác Holyrood nebude stačit. Podíváme se i trochu po okolí, do Falkland a do Perthshire.“

„Kristeježíši!“ zasténal potichu Buckingham. „Další harcování!“

Královna se tvářila, že ho neslyší. „Uvidíme i našeho vnoučka?“ zeptala se Jasmíny. „Jak se malému Charliemu vede?“

„Jen kvete, madam, a je štěstím bez sebe, že už není rodinným benjamínkem. V roli staršího bratra malého Patricka a Adama se přímo vyžívá. Jakmile budeme přesně vědět, kdy plánujete odjezd do Falkland, pošleme na hrad Glenkirk pro děti, abyste si je prohlédli všechny najednou,“ slíbila Jasmína.

Hned následujícího dne vypukly dvorní zábavy a král navíc přijímal náčelníky klanů, kteří se sjeli z celé Vysočiny, aby se mu poklonili. Chvíli lovil v parku a večer se účastnil plesů a bálů. Královna uspořádala několik elegantních němoher s maskami, v nichž všechny role hráli angličtí dvořané. Skotové to sledovali s ústy úžasem otevřenými dokořán, protože dokud žila královna u nich ve Skotsku, nikdy podobné nádhery neorganizovala. Přepychové kostýmy, malované a pozlacené pohyblivé kulisy, zvonkohra, to všechno byla krása podobná zjevení z jiného světa. Na druhou stranu se Skotům podobná rozmařilost vůbec nezamlouvala.

Jakub Stuart chtěl navštívit starý domov především ze sentimentálních důvodů, ale kromě toho tu sledoval i vážné cíle, například odpuritanizování skotské církve. Měl v úmyslu vytvořit jedinou a jednotnou státní církev pro Anglii a Skotsko zároveň. K zákonům skotské církve mělo být včleněno pět dodatků, jež by ji připodobnily církvi anglikánské. Šlo převážně o velmi prosté požadavky, například o pokleku při svatém přijímání či o slavení církevních svátků, ale presbytariáni byli tvrdě proti tomu. Král těch pět dodatků velmi otevřeně probíral se svými skotskými dvořany. Někteří byli velmi vášnivě proti, jedni z ryze náboženských důvodů, druzí spíše z národních, protože v tom kroku viděli upevnění anglické nadvlády nad Skotskem, další to považovali za návrat do lůna katolické církve, která ve Skotsku vládla ještě před sty lety a jejíhož vlivu se převážně už zbavili. K pobavení Angličanů a rozhořčení královny se mezi skotskými dvořany každou chvíli strhla půtka.

„Neříkala jsem ti to?“ stěžovala si Anna synovi. „Tvůj otec si v tomhle musí zkrátka prosadit svou. Zapomněl, že na rozdíl od Angličanů se Skotové nechají raději zabít, než by ustoupili, protože neuznávají jeho božskou moc tady na Zemi. Z toho by sis měl vzít lekci, Karle.“

Po pár týdnech se král přestěhoval do Falklandského paláce, který byl vybudován pod Lomondskou vrchovinou. Jakub tento palác daroval královně jako svatební dar a kdysi sem často jezdívali na lov. Bývalo to oblíbené sídlo královy matky. Lesy kolem paláce byly proslulé množstvím lovné zvěře a ptáků. A právě tady Charles Frederick Stuart oslavil své páté narozeniny. Přijel oblečený jako malý Skot, kterým ostatně byl, v kiltu s loveckým vzorem klanu Stuartů, v bílé hedvábné košilce a haleně z jelenice, na které zářily stříbrné a kostěné knoflíky. Širokým obloukem smekl z rudohnědých kučer klobouček z černého sametu zdobený pérem a uklonil se nejprve Jakubovi, pak Anně a nakonec svému strýci, princi Karlovi.

„Jsem rád, že se Jeho Veličenstva těší tak dobrému zdraví,“ usmál se a dodal: „Jestlipak jste mi přivezli dárek?“

„Charlie!“ zděsila se Jasmína.

Král se však jen pobaveně zachechtal. „Ale no tak, madam, vždyť je to teprve malý hošík. Co bys rád, Charlie?“

Dítě chvíli přemýšlelo a řeklo: „Něco, co patřilo pánovi, který mě zplodil, abych na něho měl nadosmrti památku, můj panovníku.“

Král se zatvářil ohromeně a královna jen tiše vykřikla úžasem. Ohlédla se se po Jasmíně, ale ta se stejně překvapeným výrazem jen vrtěla hlavou. Král se dojetím nevzmohl ani na slovo a v hlavě měl náhle úplně prázdno. Vtom popošel kupředu princ Karel. Stáhl si z prstu prsten a podal ho chlapečkovi. Byl zlatý a zdobil ho rubín s vyřezaným erbem Jindřicha Stuarta, kolem něhož se dokola vinulo i jeho heslo: Virescit Vulnere Virtus.

„Ten prsten patřil člověku, který tě zplodil, synovče,“ řekl princ Charlesi Fredericku Stuartovi. „Víš, co znamená to heslo, nebo jsi ještě nezačal se studiemi?“

„Rána odvahu posílí,“ přeložilo dítě. „Studovat jsem začal už loni, Vaše Výsosti. Děkuju.“ Hošík se uklonil.

„Výborně,“ pochválil ho princ. „Jednou ke mně nastoupíš do služby, synovče.“ Podíval se na Jasmínu.

„Vedete si dobře, madam, a vy také, bratránku z Glenkirku. Je to vzdělané a dobře vychované dítě. Velmi si vašeho přístupu vážím.“ Princ poté ucouvl zpět po bok svému otci.

Král se mezitím stačil vzpamatovat a řekl: „Už jste svoji více než dva roky, a já vám ještě nedal svatební dar, Jamesi Leslie.“

„Sire, když jste mi daroval Jasmínu, dal jste mi ten největší dar, jaký může muž dostat,“ odpověděl hrabě z Glenkirku galantně.

„To je pěkné, to je namouduši pěkné,“ přikývl král a v koutcích úst mu pohrával náznak úsměvu, „ale vy ten dárek přesto musíte přijmout. Jelikož nemůžu dovolit, aby mého vnuka vychovával člověk s nižším postavením, než má vévoda z Lundy, jmenuji vás, Jamesi Leslie,

prvním vévodou z Glenkirku. Pro vás to bude skvělý dar, který mě nebude stát vůbec nic, protože hrad a panství už máte,“ uchechtl se pobaveně král.

„Ach Bože!“ vydechla Jasmína, které tohle povýšení na společenském žebříčku doslova vyrazilo dech.

„Nu ano, madam, vy jste si vzala muže nižšího rodu, ale teď jsme to napravili, viďte? Jste vévodkyně z Glenkirku!“ usmíval se na ni král.

James Leslie nebyl mocen slova. Stal se vévodou z Glenkirku! Bože, Bože, jak hrdá by na něho byla jeho matka, a otec jistě také! Padl před králem na kolena, uchopil ho za obě ruce a oddaně je líbal. Ke svému úžasu shledal, že se mu po tvářích řinou slzy. Vévoda z Glenkirku! Nikdy, nikdy, ani ve snu ho nenapadlo, že se dočká takové cti! „Děkuji, Jakube,“ pronesl tak tiše, že ho slyšel pouze král, a potom hlasitěji dodal: „Děkuji, Vaše Veličenstvo.“ Vstal a spolu s Jasmínou se ještě jednou uklonili.

Hned se kolem něho sesypali příbuzní a přátelé, jeho tchán, hrabě z BrocCairnu, jeho strýcové a bratři, blahopřáli mu a bodře ho plácali po zádech. Myšlenky měl v jednom zběsilém víru. Jeho nejstarší syn Patrick se jednoho dne stane druhým vévodou z Glenkirku a dá-li Bůh, bude jeho rod pokračovat i v příštích staletích, stejně jako pokračuje už od dob, kdy jeho předka Patricka povýšil král Jakub IV. z prostého venkovského zemana na prvního hraběte.

O několik dní později se Leslieové z Glenkirku rozloučili s králem v jeho Falklandském paláci a vrátili se domů. Jasmína se už ani nemohla dočkat, až napíše

babičce, jaká čest Jemmieho potkala. Přála si, aby Skye přijela strávit léto k nim, ale ta odmítla, že prý se už v životě nacestovala ažaž. Jasmíně Skye neuvěřitelně scházela. Po pravdě řečeno, její babička byla současně i její nejlepší přítelkyní a ona jí toho potřebovala tolik svěřit!

„Už nikdy si nedám upřít své anglické léto!“ sdělila rozhodně manželovi.

Král i s dvorem se vrátil do Anglie pozdě na podzim. Nastala zima. Jeden rok skončil a přišel nový. Konečně se ukázalo zase jaro, na svazích pokrytých vřesovišti tály sněhy a Jasmína odcestovala s rodinou do Anglie na Queen´s Malvern. S úlevou zjistila, že její babička, i když už jí bylo sedmdesát osm let, vypadá zdravě a čiperně. Jasmína seskočila z koně a vrhla se do Skyeiny rozevřené náruče.

„Tak, tak, holčičko moje drahá,“ šeptala jí šťastně Skye,

„vidím tě stejně ráda jako ty mě.“ Pevně objala svou vnučku, pak ji pustila a obrátila se k Jamesi Lesliemu.

„Tak pojďte, můj pane vévodo, a polibte mě. Pokud si vzpomínám, poslední vévoda, který mě líbal, byl můj nanejvýš nešťastný pátý manžel, Bůh buď milostiv jeho nebohé duši.“

„Ty jsi měla pět manželů, babičko?“ zeptala se desetiletá India nedůvěřivě.

„Měla jsem jich šest, dítě, a k tomu několik okouzlujících milenců,“ prozradila Skye pravnučce.

„Vím, že si mě budeš pamatovat jen jako starou ženskou, Indie, ale bývala jsem stejně krásná a žádoucí jako tvoje maminka.“

„Ale podle mě jsi pořád ještě hezká, babičko,“ tvrdila India.

„Nu, Bůh ti žehnej, dítě, děkuji ti nastokrát,“ zasmála se Skye. „Musím uznat, žes zdědila všechen šarm svého pradědečka. Ale teď pojďte dovnitř, moji drazí,“ zvala je.

„Začíná pršet a já si chci navíc pořádně prohlédnout tvá děťátka, Jasmíno. Propáníčka! Tohle že je Patrick? To bude jednou velký chlapec!“ Usmála se na dvouletého klučinu v chůvině náruči. „Jak se máš, Patricku Leslie? Jsem tvoje prababička a pomáhala jsem ti na svět. A kdepak je ten druhý chlapeček? Ten, co se jmenuje po mém Adamovi. Áááá,“ pokývala rozzářeně hlavou, když jí ho předvedli ve dveřích do domu. „Má jeho oči, nemám pravdu?“

„Hněd od narození, babičko,“ potvrdila jí Jasmína.

„Zítra, až bude po dešti, se půjdete podívat na pomník, co jsem mu dala postavit na hrob,“ řekla Skye.

Byli rozhodnuti zůstat na celé léto v Queen´s Malvern. Za pár týdnů Jindřich Lindley a jeho dvě sestry odjedou na panství Lindleyů v Cadby. Adali děti doprovodí a zůstane tam s nimi až do konce léta, pak s nimi přijede zpátky na Queen´s Malvern a všichni společně se vrátí do Skotska. Na Cadby s nimi měli zůstat i jejich prarodiče. James Leslie však trval na tom, že trojici svých nevlastních dětí na Cadby zaveze osobně, aby měl jistotu, že tam dorazily v pořádku.

„Konečně budeme mít taky chvilku pro sebe,“ poznamenala Skye, když všichni konečně odjeli. Seděly s Jasmínou v rodinné hlavní síni před hořícím krbem, který rozháněl chlad červnového podvečera. Malí Leslieové

byli bezpečně zakutaní ve svých postýlkách a malý Charlie, který se jen nerad loučil se staršími sourozenci, si nakonec vyprosil, že smí doprovodit Jamese Leslieho, a potom se s ním zase vrátit. Připadal si velmi dospěle.

„Jsi pochopitelně šťastná,“ pokyvovala Skye hlavou, „a proto jsem šťastná i já, drahoušku Jasmíno. Uvažuješ o dalších dětech?“ Usrkla vína a mlsně přitom okusovala kousek cukroví.

„Slíbila jsem Jemmiemu tři syny,“ přiznala se Jasmína s úsměvem. „A dá-li Bůh, ráda bych měla další dceru.“

„Takže teď si vaříš ten čaj, co jsem ti dala?“

Jasmína přitakala. „Dva synové za dva roky jsou na mě prozatím ažaž. Potřebuji si trochu odpočinout, abych nebyla strhaná jako většina žen.“

„Dobře, dobře,“ kývla stařena. „Po Ewanově a Murroughově narození jsem sama udělala totéž. Slyšela jsem, že to byl zrovna Murroughův syn, kdo tě loni zachránil.“

„Zamířila jsem v Leithu k přístavišti, protože jsem doufala, že tam najdu některou z tvých lodí, a měla jsem štěstí. A co bylo nejlepší, kapitánem byl zrovna Geoffrey O´Flaherty. Bůhví, jestli by mi cizí člověk věřil tak za vlasy přitaženou historku. Aspoň jeho syn mě považoval za bláznivku či za přístavní děvku, jež shání zákazníka. Byla jsem oblečená jako prostá Skotka, protože jsme zrovna přijeli z her pořádaných Bruceovým klanem.“

„A Pierse St. Denise skutečně nikdy nenašli?“ divila se Skye.

Jasmína jen smutně zavrtěla hlavou. „Ještě pořád jsem se nepřestala strachovat, že se jednoho dne vrátí a pokusí se mě opět odvést od rodiny. Je to nebezpečný šílenec, babičko!“

„Myslím, že strach je zbytečný, holčičko. Hoď ho za hlavu, protože St. Denis zaručeně uprchl ze země!“ uklidňovala Skye vnučku.

„Ovšem na druhou stranu je strach vynikající nástroj, který mi pomáhá ovládnout i ty nejvzpurnější z žen,“ ozval se za nimi až příliš známý hlas a ze stínů síně vystoupil Piers St. Denis. Byl oblečený do poměrně chudého oděvu městského kupce, celý v černém, jen s malým bílým nabíraným límečkem kolem krku.

„Panebože!“ zašeptala Jasmína a srdce se jí bláznivě rozbušilo už jen při tom pouhém pomyšlení, že bude muset opět jednat s tím šílencem, že s ním bude muset nejspíš i bojovat.

„Jak jste se dostal do mého domu?“ obořila se na něho Skye, která se v nejmenším nevylekala. St. Denis byl sice šílený, ale kromě toho jí připomínal jejího prvního manžela Doma O´Flahertyho. A před tím také nepociťovala strach, protože nebyl nic jiného než šikanující slaboch.

„Hlavní vchod byl dokořán, madam, a nikde jsem nepotkal jediného sluhu, který by mě zastavil. Tsss, tsss, tak trestuhodná lehkomyslnost,“ ušklíbal se výsměšně bývalý markýz.

„Vypadněte!“ poručila mu Skye nesmlouvavě.

Piers St. Denis se jen rozesmál. Upřímně se bavil. Velká škoda, že je tak stará a seschlá. Pokud pověsti nelhaly, bývala v mládí neuvěřitelná milenka. Ovšem její vnučka mu poskytne stejnou slast.

„Jak jste zjistil, že jsem zrovna tady?“ našla Jasmína konečně ztracený hlas. Když pominul první šok nad markýzovým objevením, zjistila, že z ní vyprchal i strach. Pociťovala pouze propastný vztek.

„Všichni moc dobře vědí, že ty a tvoje matka jezdíváte v létě do Queen´s Malvernu. Loni jste se pochopitelně neukázaly, protože král jel s dvorem do Skotska. Bylo mi však jasné, že letos se dočkám. Stačilo vyčíhat si okamžik, kdy tvůj manžel odjede s malými Lindleyovými do Cadby. Jsem ten nejtrpělivější člověk na světě, lásko moje, a tys na ženu proklatě chytrá. Už nikdy tě nebudu podceňovat. Nestačil jsem se divit, když jsem po návratu z Leithu zjistil, že moje kočička je pryč. A jak bystré bylo od tebe rozhodnutí, že utečeš do Leithu, protože já tě budu pravděpodobně hledat na silnici do Edinburghu. To byl vskutku důmyslný tah, ty můj drahoušku!“

„A co tady pohledáváte?“ křikla na St. Denise očividně dopálená Skye.

„Ale madam, copak to není dost jasné? Obě vás zabiju, to se rozumí, a nakonec podříznu i ty dva malé Leslieovy spratky, kteří jsou pod touhle střechou. Jenom mě mrzí, že nemůžu oddělat i toho tvého královského levobočka a zlomit tak srdce tomu hloupému králi stejně, jako ho zlomil on mně. Přiznám se, madam, že jsem se už dávno vzdal vší naděje, že budeš jednou patřit mně, ale tvojí vinou jsem přišel úplně o všechno. Kdybyste mě

zpočátku tak vyzývavě neprovokovala, abyste mě pak s výsměchem odkopla, byl bych dnes markýz z Hartsfieldu s bohatou manželkou, kterou by mi vybrala sama královna, a král by byl pořád můj přítel. Ty a jedině ty jsi zodpovědná za všechno moje neštěstí, a za tuhle zradu krutě zaplatíš!“

„Ne!“ rozkřikla se na něho Jasmína. „Za svoji smůlu jste zodpovědný pouze vy sám. Hned od samého začátku jsem vám donekonečna opakovala, že miluji jedině Jamese Leslieho, že jsem mu dala slib, který nechci a nemůžu porušit! Jenže vy jste si nedal říct! Navzdory mému odporu jste nepřestal trvat na nesmyslu, že budu patřit vám! Dokonce už jako vdanou jste mě sledoval až do Skotska a i po narození Leslieova syna jste měl tu opovážlivost mě unést! To jen vaše zaslepenost vás stála všechno jmění a titul a štěstí, ale já ne! A teď koukejte zmizet, dokud máte ještě čas, jinak zavolám služebnictvo a to vás odvede k místnímu soudci. Na vaši hlavu je vypsaná tučná odměna a mnohý po ní rád skočí.“

Piers St. Denis přešel ode dveří ke krbu, kde se postavil přímo před obě ženy. „Tentokrát mě od mého úmyslu nic neodradí, madam,“ zašklebil se. „Na to nezapomínejte. Teď se pustím do vykonávání své pomsty. Lituji, že potom se zřejmě budu muset dát na útěk a nestihnu vyvraždit i bratrovu rodinu. Hnusí se mi představa, že rod St. Denisu bude pokračovat od toho slabošského levobočka. A vida, pohled na vaše šperky, madam Skye, mě plní jistotou, že díky nim si budu žít hezky dlouho v přepychu.“ St. Denis přistoupil ke stařeně blíž a sáhl po jejím těžkém zlatém náhrdelníku se safírovým přívěskem.

Jasmínu představa smrti jejích dvou synků doslova ochromila. Jakoby v mlze slyšela, co její babička pohněvaně říká St. Denisovi.

„Už jednou jsem vás, panáčku, varovala, že na tuhle hru nemáte dost chytrosti ani schopností,“ sykla Skye a ruka se jí kmitla tak rychle, že Jasmína náhle nevěřila vlastním očím. Zničehonic se babičce objevila v dlani dýka, jež se prudce zabořila St. Denisovi přímo do srdce. Skye vzhlížela své oběti s úsměvem do tváře, zatímco dýkou otáčela, aby s ní způsobila co největší poranění a zajistila tak zločinci rychlou smrt. „Nedovolím, abyste mé holčičce opět kazil život!“ prohlásila pak Skye a ucouvla o krok.

Piers St. Denis se zhroutil na podlahu. Na jeho kdysi půvabné, nyní však zpustošené tváři se zračil výraz nevěřícného úžasu. V modrých očích mu pozvolna pohasla zář a zlosyn vydechl naposledy. Byl mrtev.

Jasmína prudce a chraptivě vydechla: „Babičko!“ Na víc se nevzmohla.

Mezitím se už do síně přiřítil Red Hugh a při pohledu na mrtvé tělo zuřivě zaklel. „Čert aby to vzal! Jak je možné, má drahá paní, že kdykoliv vám od toho lotra hrozí nebezpečí, nikdy nejsem po ruce? Je mrtvý?“ Na okamžik přiklekl k tělu.

„Má to za sebou,“ ujistila ho Skye. „Dostal se dovnitř, protože domovními dveřmi jsme větrali dům a na chodbách náhodou nebyl nikdo ze služebnictva. Od nynějška musí stále být někdo u dveří!“ Ztěžka dopadla zpět do svého křesla. „Dones mi trochu vína, hochu. Právě jsem zabila ďáblova syna.“

Red Hugh vyskočil. „Whisky vám propěje víc, madam!“ prohlásil a nalil jí pořádně velkou číši.

„Tumáte, hned to do sebe hoďte a já vám naliju další.“ Skye poslechla. Úlevou se celá klepala.

Red Hugh jí okamžitě dolil. „Ještě jednu,“ pobízel ji. Stará paní vypadala zsinale. „Byla to skvělá práce, madam,“ lichotil jí Red. „Stačil jediný váš pohyb a neměl šanci. To jsem netušil, že u sebe nosíváte zbraň.“

„Staré zvyky se těžko mění,“ odpověděla unaveně Skye. „Dýku jsem nosila odjakživa, už od dětství stráveném v Irsku.“ Chladným pohledem si změřila St. Denisovu mrtvolu. „Ukliď ho, Rede Hughu. Odvez mrtvého ke knězi do vesnice a nech ho pohřbít v neposvěcené půdě. Byl to zlý člověk, a i kdyby mu Bůh stokrát odpustil, z nás mu neodpustí nikdo.“ Pomalu se zvedla. „Pojď, holčičko moje drahá, pomoz mi vyjít po schodech. Pro dnešek jsem si užila vzrušení ažaž. Jestlipak se jednou dočkám dne, kdy povedu úplně klidný život? Kdepak, na tohle si dokážu odpovědět sama. Nedočkám se toho. Jako bych slyšela tvého dědečka, jak se směje nad mou pošetilostí. Skye O´Malleyová nenajde klid a pokoj dřív, dokud nespočine v hrobě.“

„A víš určitě, že tam ten klid skutečně najdeš?“ poškádlila Jasmína babičku, když ji odváděla ke schodišti. Stařena se o ni opírala plnou vahou.

„Nejspíš ne, ty moje milovaná vévodkyně, nejspíš ani tam ne,“ potvrdila Skye a rozesmála se společně se svou nejmilovanější vnučkou.

QUEEN´S MALVERN

Večer před svatým Janem 1623

Epilog

Stará paní umírala. Samozřejmě jí to neřekli, ale proč by se jinak tady na Queen´s Malvernu sjely všechny její děti se svými životními partnery, dětmi a vnoučaty? Dokonce i její nejstarší syn Ewan, nyní sedmašedesátiletý, sem přicestoval až s Irska, aby se s matkou patřičně rozloučil. Pro Kristovy drahé rány! Vážně je to už tolik let, co Ewana porodila v tom lezavém věžovitém baráku, kterým protahoval průvan a který O´Flahertyové hrdě nazývali svým domovem? U porodu jí pomáhala její sestra Eibhlin, která přišla i o deset měsíců později, když se narodil Murrough.

Uběhlo už tolik let! A Skye prožila tolik nádherných dobrodružství! Přežila je všechny. Své manžely. Své milence. Bětku Tudorovou. Ach Bože, jak skvělou přítelkyní jí královna byla! A jak zatrpklým nepřítelem! Skye usoudila, že ve svém životě nemá čeho litovat. Prožila ho naplno. Své děti vychovala dobře. Založila obchodní společnost, která celou rodinu skvěle živila. A milovala. Od své první nevinné lásky k Niallu Burkeovi, otci Deirdre a Padraika, až ke své poslední lásce, Adamu de Marisco. Baže! Milovala hodně a také od nich hodně lásky přijímala.

Požádala, aby jí odhrnuli závěsy kolem postele, takže mohla vyhlížet z otevřených oken. Willow by jí pochopitelně okna zavřela a závěsy zatáhla, ale Skye to nedovolila. A Robin, její milovaný Robin, své starší sestře neustoupil a to ostatním sourozencům dodalo odvahy, aby ho podpořili. Jak Willow stárla, byla stále zsinalejší a zapšklejší. Zatím jsem jí ještě neřekla pravdu o jejím otci, pomyslela si stařena, a myslím, že ji toho

ušetřím. K čemu by bylo, kdyby tušila, ze ten „ vážený španělský kupec“ byl ve skutečnosti děvkař a darebák a psanec. Stařenu na okamžik přidusil smích. Vždyť tuhle pravdu by její milá slušná Willow nepřežila! Tohle si Skye nemůže vzít na svědomí, zvláště když se co nevidět má ze svých činů zpovídat před Stvořitelem! Ostatně, nikomu neuškodí, když Willow zůstane v nevědomosti. Koneckonců, uchovala jsem tohle tajemství už třiašedesát let. Dokonce ani moje drahá Daisy to nevěděla.

Daisy Kellyová, její věrná komorná a nejdražší důvěrnice a přítelkyně. Nečekaně zemřela právě před rokem a od té doby to už zkrátka nebylo ono. Prostě šla jednou večer spát a druhý den už se neprobudila. Mladá Nora sice představovala pro svou paní značnou útěchu, ale neprožila s ní celé mládí a tu řadu dobrodružství a nesdílela s ní tolik tajemství jako Daisy. Kdepak. Nebylo to už ono a nikdy ani nebude. Její čas vypršel. Pohledem zabloudila k oknu. Slunce se blížilo k západu. Obloha se zvolna zbarvila pruhy zlatých, fialových, nachových a oranžových odstínů. Skye si v duchu řekla, že úchvatnější západ slunce v životě neviděla. Zanedlouho se na kopcích rozhoří svatojánské ohně. Dnešní noc je nejkouzelnější v celém roce.

„Babičko?“ políbila ji Jasmína něžně na čelo. „Jak se cítíš?“

„Unaveně,“ odpověděla Skye mladé ženě. Jasmína. Drahoušek Jasmína, jak ji nazýval její manžel. Skyeino nejoblíbenější vnouče, i když po pravdě nedávala žádnému z vnoučat přednost až do chvíle, než se v jejím životě objevila Jasmína. Skye se vůbec nestyděla, že má Jasmínu ze všech svých potomků nejraději. Letos přijela

už před měsícem, aby jako vždy strávila léto v Anglii, a s ní přijel i její nejdražší Jemmie a osm dětí. India, která už teď, v patnácti, byla vyložená kráska. Jindřich, čtrnáctiletý, jako by svému otci z oka vypadl. Rudovlasá Fortune, jež ve třinácti už vyrůstala z pubertální klackovitosti a slibovala, že Indii v kráse co nevidět dostihne. Charlie, levoboček královského rodu Stuartů, byl jedenáctiletý a následoval čtyřlístek malých Leslieů - Patrick, Adam, Duncan a nejmladší Skyeino pravnouče, maličká Janet Skye, jež se narodila právě před šesti měsíci v den prababiččiných osmdesátých druhých narozenin.

Opět se obrátila k oknu a najednou je spatřila, jak k ní od zapadajícího slunce všichni přicházejí. Niall Burke, jak ho kdysi uviděla poprvé, hladce vyholenou tvář opálenou pobytem pod širým nebem, s vlasy ostříhanými nakrátko a stejně půlnočně temnými, jako byly ty její. Otec a sestra Eibhlin, a oba se na ni usmívali. A Chálid el Bej s dlouhou oválnou tváří a očima jako tekutý jantar, olemovanýma nestydatě hustými řasami, které mu Skye vždycky nesmírně záviděla. A tady šel Geoffrey Southwood, štíhlý, plavovlasý a provokativně krásný, se sytě zelenýma očima rozesmátýma nad Skyeiným úžasem. A její milovaná Daisy! Ne stará a scvrklá, jako bývala před pouhým rokem, ale s tvářemi rudými jako jablíčka, se všemi zuby, opět mladá. Stará paní napínala zrak, aby nikoho nepřehlédla, ale někdo jí pořád scházel.

„Tak pojď, děvenko, nejvyšší čas, abychom také šli.“ Úžasem otevřela oči a najednou tu stál a podával jí ruku, aby jí pomohl vstát.

„Adame!“ vydechla, natáhla se k jeho ruce a Jasmína na ni vyděšeně vytřeštila oči.

Skye se zvedla ze svého smrtelného lože a dlouze a láskyplně se zadívala na své blízké. Úsměv měla zářivý jako letní ráno. Srdce jí přetékalo hlubokým a ryzím pocitem štěstí. Po dětech a vnoučatech se jí bude pochopitelně stýskat, ale jednoho dne se s nimi opět setká, protože teď se před ní otvírají další dveře. Kyne jí další pohádkové dobrodružství, a protože ona se nových zkušeností nikdy nebála, dychtivě po této příležitosti sáhla. „Pánové, veďte mě!“ vykřikla, zavěsila se do Adama de Marisco a Geoffreye Southwooda a rozběhla se s nimi směrem k zapadajícímu slunci po cestě vedoucí k věčnosti. Nepocítila přitom ani špetku lítosti a ani jedinkrát se neohlédla nazpátek.

„Jemmie!“ Jasmína si přiložila dlaň na srdce, probodnuté bolestí z toho rozloučení. Zděšeně vzhlédla k svému manželovi.

„Nu ano, zemřela, drahoušku Jasmíno,“ potvrdil jí něžně a objal ji kolem ramen. „Opustila nás. Neplač, lásko moje. Skye by si to nepřála. Chtěla by, abys byla stejně statečná jako ona.“

„Říkají, že jsem celá po ní,“ šeptala Jasmína zlomeně,

„a já bych si přála taková být, ale nejsem. Taková žena jako Skye O´Malleyová se už nikdy nenarodí, Jemmie. Už nikdy!“

James Leslie, vévoda z Glenkirku, se naklonil a láskyplně zavřel stařeně její zářivě modré, teď už nevidoucí oči. Všiml si, že na rtech jí sedí náznak úsměvu. Odešla ráda, uvědomil si. Ne. Už nikdy se

nenarodí žena jako Skye O´Malleyová! Šťastnou cestu, Skye, popřál jí v duchu. Šťastnou cestu, dokud se opět neshledáme.