Bertrice Small

Kadin, sultánova žena

Prolog

duben 1484

Hrad Glenkirk se spuštěným padacím mostem se majestátně tyčil proti šedivé obloze a podél hradeb loudavým krokem přecházela sem a tam ozbrojená stráž. V zemi sice vládl mír, ale ten, kdo včera zdánlivě vypadal jako přítel, se dnes mohl snadno stát protivníkem.

Na nádvoří se náhle rozlehl klapot koňských kopyt. Muž v plášti na černém koni přejel přes padací most a vjel na cestu. Pobídl koně do cvalu a plášť za ním divoce vlál ve větru.

Patrick Leslie, lord z Glenkirku, za sebou zanechal skupinku naříkajících žen, svého novorozeného syna a svoji mrtvou ženu, Agnes.

V mysli se vrátil zpět do několika uplynulých týdnů a měsíců.

Netrpělivě očekával narození svého dědice. Agnes snášela požehnaný stav poměrně dobře a zachovávala si veselou tvář dokonce i na začátku, kdy trpěla ranní nevolností. Patrickovi Lesliemu bylo dvacet čtyři let a v deseti letech osiřel. Vychovával ho starší muž a zbrojnoši, kteří žili v jejich domě. Oženil se poměrně pozdě a v době, kdy většina mužů jeho věku už zplodila několik synů, on neměl žádného. Potom jednoho dne

spočinul okem na krásné, zlatovlasé dceři z rodu Cummingsů. Krátce nato se s ní oženil, až někteří považovali jeho rychlé rozhodnutí za nepatřičně uspěchané.

A pak konečně nastal ten toužebně očekávaný den. Netrpělivě přecházel v předpokoji před ložnicí své ženy a společnost mu dělal jeho bratranec Ian. Vtom se ozval pronikavý pláč a o chvíli později se ve dveřích objevila dvorní dáma jeho manželky s malým uzlíčkem v náruči.

„Tady je váš syn, můj pane. Lady Agnes si přeje, abyste mu dal jméno.“

Patrick se usmál a zíral na drobounké, zvrásněné stvoření. „Adam. Pověz jí, že se bude jmenovat Adam, protože se narodil jako první.“

Dvorní dáma se uklonila a vrátila se zpět do ložnice. Ian Leslie potřásl hlavou.

„První, bratranče? A co malá Janet?“

„Adam je můj první syn, můj legitimní dědic, ty hlupáku!“

Ian se zasmál.

„Měl bys co nejdříve vyslat posla k Agnesině rodině, jinak budeš mít co nevidět lady Cummingsovou na krku, a nedej bože, aby se ti sem na nějaký čas nenastěhovala.“

Patrick pokývl hlavou. Právě když se chystali odejít z místnosti, rozlétly se dveře do ložnice a ven vyběhla služebná. „Lady Agnes… lady Agnes…“

Patrick ji popadl za paži a ostře s ní zatřásl. „Proboha, děvče, co se děje?“

„Krev,“ kvílela služebná, „krev! Ach, svatá Matko, měj s ní slitování!“ Vzlykajíc běžela zpět do ložnice.

Patrick Leslie přešel místnost dvěma dlouhými kroky, ale ve dveřích ho zastavila porodní bába. „Umírá, můj pane. Nemůžu už nic dělat.“

„Co se proboha stalo?“ chtěl vědět.

„Krvácí a nemůžeme to zastavit, můj pane. Raději běžte hned dovnitř. Už jí nezbývá moc času.“ Tvář porodní báby byla zastřena vyčerpáním a úzkostí. Lorda z Glenkirku měla ráda a jeho manželku považovala za statečné a hodné děvče.

Odstrčil ji stranou a rychle přešel k posteli své ženy. Agnes Leslieová ležela na obrovské posteli a plavé vlasy měla rozprostřené kolem sebe na polštáři. Z její jemné pokožky se vytratila veškerá barva a zavřenými průhlednými víčky prosvítaly modré žilky. Sklonil se k ní a políbil ji na obočí.

„Dala jsi mi nádherného syna, ženo.“

Její šedé oči se otevřely a nepatrně se pousmála. „Musíš požádat Mary MacKayovou, aby přijela a postarala se o něho. Není ještě tak stará.“

„Požádáš ji o to sama, drahoušku.“

„Patricku, umírám.“ Zasténal a odvrátil hlavu.

Prsty ho jemně pohladila po tváři. „Můj ubohý Patricku,“ zašeptala. „Nikdy se nedokážeš smířit s tím, co je ti nepříjemné.“

Obrátil se k ní. „Lásko,“ promluvil tichým hlasem,

„uvidíš, že se budeš cítit lépe. Určitě!“

„Patricku,“ pokračovala a její hlas teď vyzněl naléhavě.

„Dodržíš slib, který jsi mi dal?“ Upřel na ni prázdný pohled.

„Když jsem ti oznámila, že čekám dítě, požádala jsem tě, abys přivedl Janet do Glenkirku, až se naše dítě narodí. Slíbil jsi, že ji prohlásíš za legitimní a dovolíš mi vychovávat ji s naším dítětem. Je to tvoje dcera, Patricku. Je Leslieová.“

„Jak jen to bez tebe zvládnu?“ hořekoval.

„Přísahej, Patricku. Přísahej ve jménu svaté Panny Marie!“

„Nemohu.“

„Patricku?“ Její hlas se ztišil. „Je to mé poslední přání. Přísahej!“

„Přísahám! Přísahám ve jménu svaté Panny Marie. Přivezu svoji dceru Janet do Glenkirku, prohlásím ji za legitimní a vychovám ji společně s naším synem Adamem.“

„Děkuji ti, Patricku. Bůh ti za to požehná,“ zašeptala Agnes Leslieová a naposledy vydechla.

Lord z Glenkirku se vrátil zpět do reality, když jeho kůň zpomalil krok a sjel z hlavní cesty na stezku lemovanou stromy. Na jejím konci stála chalupa s doškovou střechou. Jakmile zastavil, ve dveřích se objevila drobná žena s kulatou tváří.

„Patricku, neřekl jste mi, že přijedete. Jak se má Agnes?“

„Agnes zemřela,“ oznámil hořce. „A dítě?“

„Je to zdravý a silný chlapec.“ Seskočil z koně a následoval ji do chalupy.

„Nechcete mi o tom povědět, Patricku?“

„Nedokážu to pochopit, Mary. Všechno bylo v naprostém pořádku a pak mi najednou porodní bába řekla, že Agnes krvácí a krvácení nejde zastavit. Seběhlo se to velmi rychle.“

„Ach, můj ubohý chlapče! Je mi to tak líto.“

„Předtím, než zemřela, vyslovila dvě přání. Chtěla, aby ses vrátila do Glenkirku a starala se o naše dítě. Vrátíš se, Mary?“

„Ano, Patricku. Byla jsem vaší chůvou a budu chůvou i vašemu synovi. A jaké bylo její druhé přání?“

„Musel jsem přísahat, že prohlásím Janet za legitimní dceru a budu ji vychovávat společně s naším synem v Glenkirku. Požádala mě o to už v době, kdy zjistila, že čeká dítě. Bylo to její poslední přání a přísahal jsem ve jménu svaté Panny Marie, že svůj slib dodržím.“

„Bůh jí žehnej a ať její duše odpočívá v pokoji,“ zašeptala Mary MacKayová. „Agnes Cummingsová byla dobrá žena.“

Souhlasně pokývl hlavou.

„Ale pokud se znovu oženíte, Patricku, jak se asi bude vaší další ženě zamlouvat, že vychováváte Janet?“

„Zabil jsem dvě ženy tím, že nosily pod srdcem mé dítě, Mary. Nejprve tvoji dceru Meg, které bylo teprve šestnáct. A teď Agnes, které bylo sedmnáct. Už nikdy se neožením.“

„Nemůžete za to. Byla to smůla, můj hochu. Obyčejná smůla, ale jestliže se jednoho dne rozhodnete znovu oženit, uvidíte, že se s tím vypořádáme. Povězte mi radši, jak budete chlapečkovi říkat.“

„Adam.“

„To je hezké jméno.“

V místnosti se rozhostilo ticho, které Patrick po chvíli přerušil. „Kde je Janet? Chci si ji dnes večer odvézt do Glenkirku.“

„Šla se podívat do salaše na nová jehňátka.“ Přešla ke dveřím a křikla: „Janet, je tady tvůj otec.“

Vzápětí vběhla do chalupy čtyřletá dívenka s nepoddajnými ohnivě zlatými vlasy.

„Otče, nikdy jsi neřekl, že přijedeš! Co tě ke mně přivádí?“

„Janet nezapře, že je vaší dcerou, Patricku Leslie,“ povzdechla si Mary.

Patrick se zasmál a popadl dcerku do náruče. Janet se zachichotala a přitulila se k němu. „Janet, jak by se ti líbilo, kdyby ses dnes večer se mnou vrátila do Glenkirku?“

„A mohla bych tam bydlet, otče?“

„Ano.“

„Napořád?“

„Tak dlouho, jak jen budeš chtít, zlatíčko.“

„Může jet s námi i babička?“

„Ano, Janet. Babička také pojede a bude se starat o tvého nového bratříčka Adama.“

„A smím říkat lady Agnes matko?“ Mary MacKayová zbledla.

„Lady Agnes je mrtvá, Janet,“ řekl Patrick Leslie.

„Odešla do nebes stejně jako tvoje hodná maminka.“

Janet si povzdechla. „Potom máš jenom babičku, Adama a mě, otče?“

„Ano, Janet.“

Holčička se zavrtěla a na krátký okamžik se zamyslela. Poté k němu vzhlédla a pravila: „V tom případě s tebou do Glenkirku pojedu, otče.“

Patrick se obrátil k Mary MacKayové. „Přines její plášť. Zítra pro tebe pošlu dvoukolák, který tě i s tvými věcmi odveze.“

Mary zabalila dívku do vlněného pláště a odvedla ji ven, kde už na ni na koni čekal její otec. Když mu podala Janet, ještě mu připomněla: „Musíte teď hlavně myslet na děti, Patricku.“

„Já vím, Mary, já vím,“ přitakal, otočil koně a se svojí malou dcerkou, která seděla před ním v sedle, zamířil k hradu Glenkirk.

Kapitola 1

Jakub IV., skotský král, si otřel ruce o košili, pohodlně se opřel o opěradlo a pozoroval dění kolem sebe. Po jeho levici seděl Patrick Leslie, lord z Glenkirku, který byl v tuto chvíli zaneprázdněn rozhovorem s Jakubovou rozkošnou paní.

Jakub očima přejel po místnosti. Minstrel pěl smutnou píseň a neobvykle teplý březnový den provoněl po dlouhé zimě síň. Královu ostřížímu zraku neunikly pohledy, které střídavě přelétaly mezi ním a Patrickem Lesliem. Dobrá, pomyslel si. Ať si ti intrikánští bastardi tajně spekulují! Dobrý bože! Proč je tak málo lidí, kterým mohu důvěřovat? Nicméně odpověď na svoji otázku už znal.

Po jeho pravici seděl Hepburn z Hailesu, nový hrabě z Bothwellu, který, jak si Jakub všiml, měl horlivou obdivovatelku v podobě rusovlasé dívky, která potajmu vrhala na Bothwella pohledy zpoza svých dlouhých řas.

„Prý se chcete oženit s lady Gordonovou, můj pane.“

„Jste na královském dvoře teprve dva dny, slečno Leslieová, a už máte přehled o místních klevetách?“ odvětil hrabě s pohledem upřeným na svoji obdivovatelku.

„Vyberte si lady Mary, můj pane. Je hodná a velmi milá.“

„A lady Jane?“ zeptal se Bothwell.

„Má kočičí oči a divokou povahu – alespoň tak jsem to slyšela,“ odpověděla vážně.

Lady Jane Gordonová, která seděla vedle hraběte, se na dítě zamračila. „Kdy můj bratranec Jakoubek dovolil, aby u jeho stolu sedávali malí spratci?“ chtěla vědět.

„Nejsem spratek, má paní.“

Lady Jane Gordonová vstala ze židle. „Mám sto chutí zpolíčkovat tě přes tvé nestydaté uši,“ vyštěkla.

Dívenka vstala, rozkročila se a pohlédla do tváře své krásné protivnice. „“Stůj si na svém“ je mottem mé rodiny, zatímco tím vaším je asi něco podobného jako “prohnanost“, že, lady Jane?“

V místnosti se rozhostilo mrtvolné ticho, když se lady Jane Gordonová se zdviženýma rukama výhružně přibližovala k Janet Leslieové. Ale Janet nečekala, až ji elegantní ruce lady Jane uhodí. Místo toho se na ni pohotově vrhla s rukama sevřenýma v pěst.

Zaskočená Jane Gordonová v překvapení vykřikla a snažila se chránit. Smějící se hrabě z Bothwellu vyskočil ze židle a popadl dítě do náruče.

„Pusťte mě,“ křičela Janet a bušila mu pěstičkami do hrudi.

„Přestaňte, děvče, už je po bitvě a vy jste vyhrála. Zklidněte se,“ mumlal hrabě a postavil ji na zem.

Janet na něho pohlédla svýma zelenýma očima.

„Usmějte se na nás, děvče.“

Koutky dívčiných úst se zvedly. „Voníte po vřesovišti a blatech, můj pane,“ pravila.

Bothwell se potěšeně usmál, načež král rozhořčeně promluvil: „Odvede někdo laskavě to koketující stvoření do postele, dříve než vyvolá rozepři mezi Leslieovými a mými příbuznými Gordonovými?“

Patrick Leslie vstal a přešel ke své vzpurné dceři. Janetina tvář potemněla. „Nikam nepůjdu,“ vykřikla,

„dokud si mě Bothwell nevezme!“

Síní se rozlehl hlasitý chechot mužů doplněný cudným chichotáním žen. Všichni příliš dobře znali pověst hraběte, pokud šlo o dámy.

„Proboha,“ řičel smíchy Jakub. „Kolik let je tomu vašemu děvčeti, Leslie?“

„Deset, pane.“

„Bůh nám všem pomáhej, až dovrší čtrnácti let! Obrátí tento královský dvůr vzhůru nohama. Takže, lady Janet, lord Bothwell vás doprovodí do vaší komnaty. Leslie, vy pojďte se mnou.“ Jakub upřel pohled do síně. „A vy ostatní můžete také odejít a vrátit se ke svým pletichám a intrikám! Hostina skončila.“

Král svižným krokem zamířil do svých komnat následován Glenkirkem. Když se usadil do křesla, vzhlédl k nejdůležitějšímu muži Skotské vysočiny.

„K tomu, abych vás dostal na královský dvůr, je zapotřebí královské obsílky, že, můj pane z Glenkirku?“ začal Jakub Stuart.

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

„Nicméně jste byl jedním z mála zástupců Skotské vysočiny, kteří mě podpořili ve sporu s mým zemřelým otcem. Pročpak?“

„Cítil jsem, že právo je na straně Vašeho Veličenstva. Váš otec byl mocným králem, ale zestárl a jeho mysl nebyla tak bystrá, a Skotsko potřebovalo mladého muže, který by mu vládl. Tak jsem Vaše Veličenstvo podpořil. Zdržoval jsem se mimo královský dvůr, protože mé panství vyžadovalo moji přítomnost, a, jak Vaše Veličenstvo jistě dobře ví, nejsem mužem, který by si liboval ve spřádání intrik. A intriky jsou nezbytné, pokud chce člověk tady v Edinburghu přežít.“

„Možná nejste intrikán, Patricku Leslie, ale určitě disponujete obrovskou diplomacií. Proto jsem vás nechal zavolat.“ Lord z Glenkirku vypadal zmateně, ale Jakub pokračoval: „Jsem první skotský král, který vyšle velvyslance do ostatních zemí, již mě budou reprezentovat. Chci, abyste se stal mým velvyslancem ve vévodství San Lorenzo.“

„Vaše Veličenstvo mi odpustí moji nevědomost,“ řekl Patrick, „ale kde leží San Lorenzo?“

Rty Jakuba Stuarta rozvlnil úsměv. „Před několika měsíci jsem to nevěděl ani já sám. Je to malinká země ve středozemní oblasti, ale je důležitá pro naše obchody s Benátkami a Východem. Náš drahý anglický bratranec Jindřich se tam snaží uspět už několik let, ale jeho emisaři jsou stejně tvrdohlaví a škudliví jako Jindřich. Svým chováním a přístupem rozčilují vévodu, který je kultivovaný a ušlechtilý muž. O Vánocích za mnou poslal své zástupce, kteří se vrátili zpět s nádhernými dary a slibem, že tam na jaře vyšlu svého velvyslance.“

„Ale Vaše Veličenstvo,“ namítl Patrick, „vždyť já nejsem muž z královského dvora! Jsem obyčejný zástupce ze Skotské vysočiny. Znám jenom svoji oblast a svůj lid. Jistě se na tuto pozici najde někdo vhodnější, než jsem já.“

„Ne, můj pane. Chci vás. Vím, že jste vzdělaný muž. Ti prohnaní hlupáci, které tam můj anglický bratranec poslal, rozhněvali vévodu natolik, že mě požádal o pomoc jednoduše proto, aby Jindřicha naštval. Skotsko je chudá země, Patricku. Když budeme mít ve Středozemí bezpečný přístav, kde budou moci kotvit naše lodě, aby doplnily zásoby vody a ostatních potřeb, můžeme obchodovat s Levantou, a Anglie nám draze zaplatí za zboží, které přivezeme nazpátek! Nikdy předtím jsem od vás nic nežádal, můj pane. Je to poprvé, co vás žádám o laskavost. Nenuťte mě, prosím, abych vám to přikázal. Cením si velmi vašeho přátelství a oddanosti.“

„Ale kdo se postará o mé panství a lid?“

„Pošleme k vám vašeho bratrance, Iana. Je to čestný a oddaný muž. Kromě toho ale také na královském dvoře doháněl k šílenství příliš mnoho manželů a otců svými ne zrovna vybranými způsoby. Vybereme mu hodnou ženu a pošleme ho do Glenkirku, aby v době vaší nepřítomnosti dohlížel na vaše panství.“

„Jak dlouho budu muset v San Lorenzu zůstat, pane?“

„Chci vás požádat, abyste tam pobyl pouze tři roky, Patricku. Potom tam pošlu někoho jiného a vy se vrátíte domů. Samozřejmě s vámi může odjet vaše rodina a služebnictvo.“ Jakub vstal a přešel k oknu. „Máte dvě děti?“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Mám syna Adama, kterému je šest, a dceru Janet.“

„Ach, ano,“ usmál se král. „To rusovlasé děvče, které dnes večer předčilo lady Jane Gordonovou. Je to pěkná dračice! Je zasnoubená?“

„Je jí teprve deset, pane.“

„Nejedna dívka byla provdána v jejím věku. Vévoda ze San Lorenza má dědice, čtrnáctiletého chlapce. Potěšilo by nás, pokud by ho vaše dcera okouzlila. Nicméně nepovažujte to za příkaz. Nakonec by se mohlo ukázat, že je to nějaký křivozubý hňup, a nerad bych viděl, jak jedno z našich skotských děvčat zbytečně ztrácí čas s nějakým hlupákem.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ řekl Patrick tónem plným hořkosti.

„K odjezdu budete připraven během měsíce. Sir Andrew Wood zařídí přepravu, nejen pro vás, ale i pro vaši rodinu a služebnictvo – a, Patricku, protože si přeji vzdát vévodovi čest, jmenuji vás hrabětem z Glenkirku.“

Rozhovor byl u konce. Patrick Leslie se uklonil a odešel z místnosti. Hlava se mu točila. Hrabě z Glenkirku! Velvyslanec ve vévodství San Lorenzo! Možný sňatek jeho dcery se zástupcem jednoho z nejstarších – ačkoliv nejmenších – královských rodů v Evropě! Měl by z toho mít radost, ale neměl. Pociťoval smutek, jako kdyby ztratil někoho velmi blízkého. Proklel své tajemné keltské dědictví, pokrčil rameny a spěchal za svojí rodinou, aby jim mohl sdělit tu novinu.

Kapitola 2

San Lorenzo se vyhřívalo pod paprsky zářijového slunce. Na smaragdově zelených kopcích, které se mírně svažovaly k moři, se blýskaly shluky červených, žlutých a oranžových květin. Na jihu se rozkládaly vinice obsypané modrými a zlatými hrozny vína a v údolí za pobřežními útesy čekalo na sklizeň dozrávající obilí.

V divokém nepořádku plném barev se nad Středozemním mořem rozprostíralo hlavní město. Dlážděné ulice města střídavě klesaly a stoupaly podél domů nejrůznějších barev, aniž by se mezi nimi našly dva stejné. A právě kvůli této pestrobarevnosti bylo hlavní město pojmenováno Arcobaleno, což v italštině znamenalo „duha“.

Palác vévody Sebastiana ze San Lorenza se vypínal nad městem. Nedaleko paláce stála vila z růžového mramoru s výhledem na moře, ve které už dva roky pobýval Patrick Leslie, hrabě z Glenkirku a velvyslanec Jeho Veličenstva, skotského krále Jakuba.

Lady Janet Mary Leslieová seděla s překříženýma nohama na posteli a kartáčovala si své dlouhé, ohnivě zlaté vlasy. Pozorovala přitom svého osmiletého bratra Adama, který netrpělivě přecházel po pokoji, a její zelené oči darebácky jiskřily.

„Proboha, Jan, nemůžeš si pospíšit? Už jsi nechala Rudiho čekat skoro hodinu!“

Zasmála se. „Jestli chceš, můžeš jít, Adame, ale vsadím se, že Rudi beze mě nepůjde.“

„Jsi dračice, Janet Leslieová, přesně, jak říká otec,“ odsekl chlapec ostře.

„A ty, pane Drzý, máš dovoleno jet s námi jenom proto, že se to prostě patří, když jsem ve věku na vdávání!“

„Ha,“ vyštěkl Adam. „Vskutku máš věk na vdávání! Otec ti nedovolí zasnoubit se s Rudim, dokud ti nebude alespoň čtrnáct!“

„Tohle mi nikdy neřekl.“

„O takových věcech se s ženou nehovoří,“ prohodil Adam nadutě.

„Ty jsi tajně poslouchal! Ach, Adame, pověz mi, co otec povídal! Dám ti jedno z Fioniných štěňat, až se narodí.“

„To nejlepší z vrhu?“

Janet přemítala. Původně chtěla dát nejlepší štěňátko Rudimu, ale její zvědavost ji přemohla, takže po chvíli souhlasně přikývla.

Adam vylezl na postel, posadil se vedle sestry a spikleneckým hlasem spustil: „Já jsem tajně neposlouchal, Jan. Včera večer jsem čekal na otce a on na to zapomněl, takže jsem zaslechl, jak mluví s vévodou Sebastianem. Povídal, že se mu příliš nezamlouvá, že by ses měla vdát ve čtrnácti, ale bude souhlasit se zásnubami za předpokladu, že se sňatek nebude slavit dříve, než ti bude šestnáct nebo sedmnáct.“

„Jsi lhář, Adame Leslie!“

„Nejsem! Zeptej se ho sama!“

Janet seskočila z postele, zavrtěním boků si upravila dlouhou sukni a utíkala pryč z pokoje. Na svůj věk byla vysoká a po nedávném nástupu puberty začalo její štíhlé tělo zrát. Mysl jí naplno pracovala, když mířila chodbou do apartmá svého otce. Doufala, že o příštích Vánocích oznámí své zasnoubení s Rudolfem, dědicem vévody ze San Lorenza, a někdy během dalšího roku by se konala svatba. Odstrčila užaslého sluhu a vtrhla do otcova apartmá.

Patrick Leslie ležel na posteli a mazlil se s dobře vyvinutou brunetkou se zlatavou pokožkou. Vyskočil a potlačil nadávky, které měl na jazyku. „Řekl jsem ti přece, abys nikdy nevstupovala bez zaklepání, Janet!“

„Ani bys mě neslyšel, otče,“ namítla a napodobila poklonu. „Chci si s tebou promluvit ohledně jedné důležité věci.“

Patrick se obrátil k dívce ležící na posteli. „Odejdi!“ Dívka se líně zvedla. „Ale nechoď daleko,“ dodal vzápětí a po dívčině zamračené tváři se rozlil úsměv.

„Takže, dcero, co tak důležitého tě ke mně přivádí, že jsi bez ohlášení vtrhla do mé komnaty?“

„Adam se mi zmínil o tom, že tě zaslechl, jak jsi vévodovi Sebastianovi povídal, že se ti nezamlouvá, abych se provdala ve čtrnácti, a že povolíš zásnuby za předpokladu, že se nevezmeme dříve, než mi bude šestnáct.“

„Tvůj bratr má velké uši a příliš mluví,“ odvětil Patrick.

„Potom je to tedy pravda?“

„Ano, Jan.“

„Proč, otče? Proč mi tohle děláš? Ve čtrnácti nejsem na svatbu příliš mladá.“

„Nechci, abys umřela v patnácti letech při porodu, jako zemřela tvoje a Adamova matka!“

„Proboha!“ zaklela Janet. „Nepodobám se Meg ani tváří, ani tělem, a pokud jde o Agnes, byla příliš křehká. Ženy z rodu Leslieových vždy plodily děti bez sebemenších komplikací a já jsem Leslieová,“ zdůraznila a poslední větu podbarvila pýcha.

Patrick sebou trhl. Zbožňoval svoji dceru. Proč jen ten čas tak rychle letí? Ještě včera to byla malá holčička, která mu vylezla na klín a žadonila, aby jí vyprávěl pohádku. Teď tady před ním stála a už nebyla dítě, ale – zatraceně! – ještě nebyla ani žena.

„Jen se podívej, otče,“ pokračovala Janet a obemkla si sukni těsně kolem plochého bříška, čímž odhalila široké rozpětí mezi kyčelními kostmi. „Babička tvrdí, že jsem dobře stavěná na rození dětí. A říká to i bratr Dundas a otec Gian.“

„K čertu s tvojí babičkou a těmi užvaněnými knězi!“ vykřikl Patrick vztekle. „Nechci tě vidět, jak se vdáváš ve čtrnácti! Co víš o manželství? A, proboha, hlavně mi tady necituj katechismus! Určitě si myslíš, že manželství jsou jenom samé oslavy a lovecké večírky. Dobrá, dovol mi tedy, mladá dámo, abych tě předem upozornil, že tomu tak nebude! Bude se od tebe očekávat, že porodíš dědice a budeš se starat nejen o něho, ale i o houf jeho sourozenců. Jakmile se objeví první příznak požehnaného stavu, budeš izolovaná jako jeptiška. A pokud jde o Rudiho, stěží ho pak uvidíš, možná občas v posteli!“

„Tak to není!“ vykřikla Janet a dupla si nožkou. „Rudi je opravdový rytíř.“

„Ano, ale pouze při dvoření. Jakmile bude váš manželský svazek stvrzen a ty se začneš zakulacovat, jak v tobě poroste dítě, odejde se bavit s nějakým přitažlivým stvořením, jako je to, které na mě právě teď čeká.“

„Donutím ho, aby mi udělal dítě,“ odsekla vzdorovitě.

„Potom nám budeš muset svatbu povolit!“

Patrick Leslie popadl svoji tvrdohlavou dceru za paže a upřel pohled do její tváře. Jeho prsty se zabořily do měkkého masa a hlas se mu nebezpečně ztišil. „Budeš mě poslouchat, mladá dámo. Jestliže se jenom odvážíš něco takového zkusit, pošlu tě zpět do Skotska do kláštera, a, bez ohledu na to, jestli budeš čekat dítě, nebo ne, tam zůstaneš tak dlouho, dokud neshniješ! Opravdu si myslíš, že by Rudi na tebe čekal? Oženil by se s princeznou z Toulouse.“ Uvolnil sevření, orámoval její srdčitou tvář svými silnými dlaněmi a zadíval se jí do očí.

„Ach, Jan. Jsi se mnou teprve tak krátce a už tak brzo mě chceš opustit?“

„Ale otče, jsem už žena.“

„Sotva dva měsíce,“ poznamenal ironicky.

„Ach, jsi nemožný,“ opáčila.

Patrick vyprskl smíchy. „Dobře, ty malá čarodějko. Udělám s tebou kompromis, ale jenom za předpokladu, že můj lékař potvrdí, že jsi silná a zdravá. Pokud ano, zásnuby budou ohlášeny během příštích Vánoc, jak si přeje vévoda Sebastian.“

Janetina tvář se rozzářila.

„Ale svatba se v žádném případě neuskuteční před tvými patnáctými narozeninami,“ dodal.

Janet si zvedla sukně a tančila po místnosti. „Děkuji ti, otče! Děkuji ti! Musím to jít povědět babičce Mary a Adamovi.“ Kroužila kolem něho, políbila ho na tvář a vytančila z pokoje. „Můžeš jít dovnitř,“ řekla brunetě, čekající na chodbě.

Kapitola 3

Den, kdy byly ohlášeny zásnuby Janet Leslieové, byl prosluněný a teplý. Bylo šestého prosince, den, kdy se slavil svatý Mikuláš. Janet ležela v posteli a vychutnávala si okamžiky ticha a klidu předtím, než se rozední a zavládne každodenní ruch. Byla velmi rozrušená a zároveň vystrašená při představě nezvratnosti kroku, ke kterému se odhodlala.

V poledne ji otec doprovodí do katedrály v Arcobalenu, kde ji biskup formálně zasnoubí s Rudim. V den svých patnáctých narozenin, které oslaví za dva roky a šest dní, bude provdána. Zachvěla se šťastným očekáváním.

Vtom vstoupila do pokoje její služebná Flora a tiše zavolala: „Paní, je načase, abyste vstala. Vaše koupel je připravena.“

Pomohla dívce vstát a svléknout se. Janet přešla po chladné dlážděné podlaze a vstoupila do vany naplněné horkou vodou provoněnou růžemi. Flora, přísná starší žena, která se o Janet starala od čtyř let, ji rázně vydrhla kartáčem a potom jí přikázala, aby se postavila, a opláchla dívčinu krémovou pokožku čistou vodou.

Osušila ji, a když ji posadila, ostříhala jí nehty u rukou a nohou.

Krátce nato vstoupila do místnosti Mary MacKayová v doprovodu dvou služebných, které nesly zásnubní šaty. Janet si je nedočkavě oblékla. Mary láskyplně hleděla na svoji vnučku. Ani trošku se nepodobá mojí Meg, pomyslela si. Janet je celá Leslieová.

Pohled do zrcadla mladou Janet Leslieovou ujistil, že je krásná. Šaty byly ušité z bílého hedvábí s čtvercovým výstřihem a dlouhými splývavými rukávy. Pod šaty měla živůtek a hedvábnou spodničku. Sukně byla rozdělena do dvou částí kvítky vyšívanými ve dvou řadách, které tvořily obrácené V, v jehož špičce byla připnuta zlatá brož s diamanty a topazy, kterou dostala od Rudiho jako zásnubní dárek.

Flora Janet přes ramena přehodila sametovou pelerínu v barvě topazu. Babička jí ještě naposledy učesala vlasy, které si nechala rozpuštěné, což bylo znamením toho, že je panna, a když jí na hlavu dala bílý čepec se zlatou síťovinou, byla Janet připravená.

Patrick Leslie, oděný ve slušivém obleku z tmavě zeleného sametu, pocítil při pohledu na svoji dceru záchvěv lítosti. Ten zatracený Jakub Stuart, blesklo mu hlavou. Nebýt jeho, k těmto zásnubám by vůbec nedošlo. Ale hrabě ve svém srdci věděl, že by dceru jednoho dne stejně ztratil, ať už by se zasnoubila s Rudolfem di San Lorenzem, nebo nějakým jiným mladíkem. Utěšoval se skutečností, že svatba se nebude konat dříve než za dva roky.

„Vypadáš nádherně, zlatíčko,“ řekl.

Janet mu věnovala oslnivý úsměv, vložila dlaň do jeho a společně kráčeli k čekajícím koním.

Prosincový den byl neobvykle teplý. Dokonce i v katedrále se silnými kamennými zdmi panovalo nepříjemně lepkavé horko. Starý biskup se rozpovídal déle než obvykle a Janet tiše vyslala modlitbu díků za to, že při příležitosti zásnub zakázala mši. Vysvětlila to tím, že velká mše by se měla konat v den svatby a ne v den obyčejného zásnubního obřadu.

Jakmile biskup domluvil, podepsali s Rudim oficiální dokumenty zavazující je ke sňatku. Když vyšli ze dveří katedrály, zastavili se na schodech. K uším štíhlé rusovlasé dívky a vysokého pohledného chlapce s vlnitými vlasy doléhaly výkřiky radosti a blahopřání od obyvatel San Lorenza. Oba byli tak mladí, tak krásní a tak nedotknutelně nevinní, že při pohledu na ně jásot lidí shromážděných před katedrálou nabíral na intenzitě.

Rudiho opálenou tvář rozzářil úsměv. „Mám pro tebe dárek,“ řekl.

„Dárek? Myslela jsem, že zásnubním dárkem byla ta překrásná brož.“

„Ano, ale podle tradice. Tohle je cosi, co jsem pro tebe vybral já sám.“

Opětovala mu úsměv. „A copak to je?“

„Překvapení,“ odvětil, a když sestoupili dolů po schodech, posadil ji na koně. „Dárek uvidíš, až se vrátíme zpět do paláce, ale ujišťuji tě, že jsi nic takového nikdy předtím neměla. Každá žena v San Lorenzu ti bude závidět.“

Vrátili se do paláce, kde přijímali blahopřání od vévodovy rodiny, duchovního a místní šlechty. Když potom zůstali jenom se svými nejbližšími, objal Rudi Janet kolem útlého pasu.

„Už jsem ti řekl, jak moc tě dnes miluji, cara mia?“

„Jenom dnes?“

„Každý den, drahoušku,“ zašeptal a políbil ji na ucho. Začervenala se a Rudi se zasmál. „Zdá se mi, že teď,

když jsi se oficiálně stala mojí snoubenkou, jsi ostýchavější a cudnější. Ale připadá mi to velmi okouzlující.“

„Rudolfo,“ zaburácel místností vévodův hluboký hlas,

„domnívám se, že nastal ten správný čas předat Gianettě dary.“ Pleskl rukama a do pokoje vstoupila skupina služebných s tácy plnými nejrůznějších balíčků a kytic. K pobavení ostatních Janet vykřikla radostí.

„Tady vidíte, proč váhám a nechci, aby se provdala tak mladá,“ poznamenal Patrick a jeho slova byla určena vévodovi Sebastianovi.

„V manželství dospěje,“ podotkl vévoda.

Bílá kožená krabička, kterou vzala Janet do ruky jako první, obsahovala perly ze San Lorenza – tradiční dárek vládnoucího vévody své budoucí snaše. Vévodkyně jí darovala červenou toaletní krabičku z jemné kozinky se dvěma hřebeny, kartáčem a zrcadlem ve zlatém rámečku, zlatou krabičku, ve které byly spony do vlasů z želvoviny, tři benátské křišťálové lahvičky na parfém, z nichž jedna byla naplněna parfémem z růží, další z levandulí a třetí parfémem ze vzácného východního

muškátu, a světle modrý sametový sáček s bílými voskovými svíčkami a pozlaceným křišťálovým svícnem.

Adam přinesl své sestře zlatý prsten, na jehož vnitřní straně byla vyryta slova: „Mé nejdražší sestře Janet od Adama“. Janet vstala, přešla k němu a políbila ho na tvář.

„Jsi ten nejmilejší bratr, kterého může dívka mít.“ Adamovy tváře znachověly a stydlivě se ošíval.

Janet se vrátila na své místo a opět věnovala pozornost darům. Na posledním tácu leželo překrásně vyřezávané kožené sedlo.

„Ach, Rudi,“ vykřikla, „je báječné!“

„To není ode mě, cara. Je od tvého otce.“

„Vždyť jsi mi tvrdil, že máš pro mě ještě jeden dárek, a už tady žádné jiné nejsou.“

„Chamtivé děvče,“ prohodil Patrick.

„Ach, otče,“ zachichotala se. „Omlouvám se. Sedlo je úžasný dárek.“

„Ale hodí se k čemusi jinému, zlatíčko. Pojď se podívat ven na terasu, co má pro tebe babička.“

Všichni přítomní se odebrali na terasu, kde klidně stála nádherná bílá kobylka, kterou držel za uzdu mladý černoch v jasně červených saténových kalhotách, žlutém turbanu s bílým ozdobným pérem a zlatou náušnicí v levém uchu. Jeho holý hrudník natřený olejem se leskl v jasném slunci.

„Kobylka se jmenuje Heather,“ řekl Patrick.

„A tohle,“ promluvil Rudi a položil ruku na mužovo rameno, „je Mamud. Je poslušný křesťanský Afričan a je to můj speciální dárek pro tebe. Koupil jsem ho na obchodní lodi, která tady kotvila minulý týden. Je vykastrovaný, takže je eunuch.“

Ačkoliv Janet byla z Rudiho dárku nadšena, Mary MacKayová její nadšení nesdílela, ba právě naopak. Byla dosti vyděšená. „Černý jako vrána. Určitě přináší smůlu,“ poznamenala. „Co si jenom pan Rudi myslel, když ti dal takový dárek?“

Mamud si tu skotskou ženu ostražitě prohlížel svýma hnědýma očima a okamžitě v ní viděl nepřítele.

„Nebuď pošetilá, babičko. Černí Maurové přicházejí do módy.“

„Kdyby byl dítě, bylo by to něco jiného,“ uvažovala nahlas starší žena, „ale není. Ať už je vykastrovaný, nebo ne, nelíbí se mi, jak vypadá.“

Ten večer stála Janet na balkoně a upírala pohled na širé moře. Dnešní den byl dlouhý a byla ráda, že se chýlí ke svému konci. Na obloze se zaklikatil blesk doprovázený dunivým hřměním, které se odráželo od okolních kopců. Už brzy se spustí déšť a konečně skončí to příšerné vedro.

Janet vešla do pokoje a lehla si na postel. Zavřela oči, uvolnila se a v myšlenkách si připomněla jistý okamžik dnešního večera. Přihodilo se cosi, o čem se domnívala, že jí naznačilo, že se Rudi nemůže dočkat svatby stejně jako ona.

Seděli spolu v zahradě a Rudi, který jí až doposud občas vtiskl příležitostný polibek na tvář, ji objal rukama a políbil na ústa. Nejprve byla trochu vyděšená, ale když ji Rudi do ucha šeptal něžnosti, dovolila mu, aby ji znovu líbal. Její nevinně vášnivá reakce mu dodala odvahy a začal jí jemně laskat ňadra. Janet matně vnímala spokojené mumlání vycházející z jejích úst, když její tělo, kterým se rozlévalo příjemné teplo, podivně sláblo. Ale náhlé hlasité pokřikování jejího bratra a Rudiho mladších bratrů, kteří si hráli nedaleko, ji vrátilo do přítomnosti a vyplašeně se odtáhla.

Rudi se neubránil úsměvu. „Do našeho svatebního dne zbývá ještě hodně dní, Gianetto.“

„Já vím,“ povzdechla si, „ale otec je neoblomný.“

Když se Janet k tomuto okamžiku vrátila v soukromí své ložnice, začala přemítat, zdali nemá otec nakonec pravdu. Sice Rudiho šíleně milovala, ale probudil v ní pocity, o kterých si nebyla jistá, že by je právě teď zvládla. Možná byla opravdu příliš mladá.

Možná, pomyslela si, požádám otce, aby posunul termín svatby. A možná ne. Na rozhodnutí mám spoustu času. Vtom se přihnal déšť a divoce bubnoval na střechu z červených tašek. Janet se přetočila na břicho, nechala se kapkami deště ukonejšit a vzápětí usnula.

Kapitola 4

Vánoční svátky, které poklidně proběhly v radostném veselí, skončily a začal nový rok čtrnáct set devadesát tři.

Od Janet, kterou už nikdo nepovažoval za dítě, přestože ještě nebyla dospělá žena, se očekávalo, že převezme některé povinnosti, které na ni čekají jako na budoucí vévodkyni ze San Lorenza. Objevovala se s Rudim na všech oficiálních a duchovních akcích a na Hod boží rozdávala almužnu chudině v Arcobalenu. Připadala si velmi dospělá.

Pod vedením babičky se postupně seznamovala s činnostmi spojenými s vedením otcova domu. Až se stane vládnoucí vévodkyni San Lorenza, bude její povinností dohlížet na vedení domácnosti a zajišťovat zásobování. Bude zodpovědná za to, aby služebnictvo vykonávalo svoji práci svědomitě. Kromě toho se musí naučit, jak objednávat zásoby potravin, což znamenalo prostudovat hodně receptů, a také musí poznat rozdíl mezi obyčejnými víny a těmi, která jsou vhodná pro šlechtu.

Nicméně za nejtěžší úkol považovala zvládnout disciplínu. Janet měla od přírody dobré srdce a služebnictvo to brzo zjistilo. Jednou náhodou zaslechla rozhovor dvou mladých kuchyňských pomocnic. Jedna se té druhé svěřovala, že by ráda šla na karneval s řeznickým učněm.

„Tak jí pověz,“ radila jí kamarádka, „že bys potřebovala jet domů navštívit svoji nemocnou matku. Určitě s tebou bude soucítit a nebude se na nic vyptávat.“

Janet hluboko v nitru kypěla zlost. Neměla ráda, když z ní někdo dělal hlupačku, ale vztek ji naštěstí rychle přešel a převládl zdravý skotský rozum. Když později ta dívka požádala Janet, zdali by mohla odjet navštívit nemocnou matku, Janet nebyla proti. Ještě ji ujišťovala, že

samozřejmě musí jet, a pak se nabídla, že by ji ráda doprovodila a vzala její matce koš s dobrotami, aby se rychle uzdravila.

Její návrh služebnou šokoval. Aniž by cokoliv namítla, propukla v pláč a přiznala se. Janet nechala přivést druhou kuchyňskou pomocnici a pak jim oznámila, jakým způsobem budou potrestány.

„Ty,“ řekla plačící dívce, „dostaneš pět ran bičem za to, že jsi mi lhala. Je to mírný trest, ale tvůj hřích tě bude bolet více než tvá záda. Vím, že mi už nikdy nezalžeš. Kdyby ses mě byla bývala zeptala, zdali můžeš jít na karneval, dovolila bych ti to za předpokladu, že bys udělala všechnu svoji práci.“

Dívka padla na kolena a políbila okraj šatů své paní.

Janet se obrátila ke strůjkyni tohoto plánu. „Tvůj zločin je mnohem horší,“ řekla přísně. „Navedla jsi svoji přítelkyni, aby mě podvedla. Až dnes skončíš práci, dostaneš deset ran bičem. Dnešní noc strávíš v kapli a budeš se modlit k naší požehnané Panně Marii, aby ti pomohla napravit tvé hříšné chování. Budu se modlit s tebou, abys neměla pokušení usnout. Jestliže mi ještě někdy někdo ze služebnictva zalže, okamžitě ho nebo ji propustím.“

Služebnictvo se tímto varovným případem poučilo, stejně jako Janet. Už jim nikdy nebude vycházet tolik vstříc. Nicméně jediným, kdo byl rozmazlován, byl Mamud.

Jeho italština se každým dnem zlepšovala. Dokázal zabavit Adama, vyprávěl mu příběhy z rodné země, ukazoval mu, jak se stopují a chytají do pasti malá

zvířata, a dokonce ho zasvěcoval do základů arabštiny. Janet se těchto hodin také účastnila, protože ji bavilo studovat cizí jazyky, a arabština jí šla poměrně snadno.

Mamud byl také vynikající námořník a jednoho slunečného odpoledne začátkem února, když Janet během siesty nemohla usnout, se rozhodla, že si s ním vyjede na moře. Když procházela kolem Adamova pokoje, nakoukla dovnitř a uviděla chlapce spícího na posteli. Přišla k němu, políbila ho do ryšavých vlasů a pokračovala dál. Na schodech vedoucích na terasu zastavila sluhu. „Vyřiď babičce, že jsem si vyjela s Mamudem na moře a že se vrátím do západu slunce,“ přikázala mu a sluha pokývl hlavou. Janet sešla na pláž, kde už u malé loďky čekal Mamud připravený k odplutí.

Prohřátý vzduch osvěžoval mírný vánek a průhledné, azurově zelené moře s chomáčky bílé pěny jiskřilo a tančilo ve slunečním světle. Janet si všimla, že Mamud do rohu lodi postavil košík s bílým chlebem, malým bochníkem žlutého sýra, ovocem a láhví vína. Když ho pochválila za dobrý nápad, usmál se a v černé tváři se mu zablýskly oslnivě bílé zuby.

Plavili se směrem k její oblíbené zátoce. Když se přibližovali k břehu, Janet dala Mamudovi pokyn, aby zpomalil, a krátce nato se loďka zabořila do písku. Janet popadla košík, vyskočila ven a šla na pláž.

„Chcete si zaplavat, má paní?“

„Ano. A ty, Mamude?“

„Ano, paní. Miluji moře.“

Janet ukázala na odlehlou pláž nedaleko od nich.

„Dobrá, tak jdi.“

„Ale, paní, měl bych vás hlídat, abyste se neutopila.“

„Jsem dobrá plavkyně. Nemusíš se bát, můj dobrý Mamude. Jdi.“

Váhavě ji opustil, a když Janet osaměla, svlékla si obyčejnou sukni a živůtek, které měla na sobě. Rozběhla se do vody. Moře bylo chladivé a štiplavé. Plavala pomalu a nechala se unášet slabým proudem. Po chvíli se obrátila, plavala nazpátek a na břehu sebou pleskla do vyhřátého písku. Rozpustila si vlasy, vytřásla si z nich kapičky vody a spletla si je do copu. Poté si na suché tělo oblékla živůtek a sukni.

Kousek od ní dováděl Mamud ve vlnách jako delfín. Když přišel za ní, řekla mu, aby se posadil. Vyndala jídlo z košíku a rozprostřela ho na ubrousek.

Sluneční paprsky příjemně hřály a lahodné víno chutnalo nasládle. Janet si líně prohlížela mladého černého muže, který seděl naproti ní. Sice byla společenská a zvídavá dívka a v této chvíli by měla dokonale znát Mamudovu minulost sahající až k jeho prarodičům, ale povinnosti spojené s jejím nedávným povýšením na budoucí vévodkyni San Lorenza jí zabíraly veškerý čas. Mamud vlastně trávil více času s jejím bratrem. Byla si jistá, že Adam o něm ví všechno. Náhle nedokázala nadále potlačovat zvědavost.

„Mamude,“ začala, „ráda bych se dozvěděla více o tvém minulém životě. Narodil ses jako otrok?“

„Ne, paní. Jsem synem vládce své země. Jednoho dne muslimští otrokáři přepadli naši vesnici. Zajali mě, když jsem hledal bezpečný úkryt pro svoji ženu a syna. Mou jedinou útěchou je, že jsou v bezpečí.“

„Jsi ženatý? Pak tedy nemůžeš být eunuchem.“

„Otrokář zalhal mému pánu Rudolfovi, aby mě koupil.“

„Ach tak,“ špitla.

Otrok se zasmál. „Má paní se nemusí bát. Podle měřítek ženské krásy, která používají muži mého kmene, je má paní docela ošklivá.“

Janet na něho chvíli zírala a přemýšlela, zdali by se měla cítit dotčena. Následně se zachichotala. „To, co ti teď povím, zůstane naším tajemstvím, Mamude. Jakmile najdu vhodný způsob, jak to provést, získáš zpět svoji svobodu.“

„Děkuji vám, paní. Udělal bych cokoliv, abych ji znovu nabyl.“

Mamud vzal košík a pomohl své mladé paní nastoupit do loďky, kterou pak vtlačil zpět na moře. Vytáhl plachty a nasměroval plavidlo tak, aby chytili do plachet vítr. Slunce se právě chystalo na svůj noční výlet do Středozemního moře. Pluli podél pobřeží a pak zamířili k Arcobalenu.

Když propluli kolem malého výběžku, zahlédli v zátoce jakousi loď, která očividně nabírala zásoby vody. Mamud k ní zamířil.

„Co to děláš, Mamude? Nemáme čas navštívit posádku, a kromě toho, nevypadá to na obchodní loď. Okamžitě loď obrať.“

Otrok hleděl před sebe a pevně svíral kormidlo.

„Nařizuji ti, abys okamžitě obrátil loď, Mamude. Slunce už brzo zapadne. Musíme se vrátit domů před setměním.“

„Nepojedete domů, paní. Řekl jsem vám, že udělám cokoliv, abych získal zpět svoji svobodu, a když vás prodám otrokáři, získám ji.“

Vrhla se na něho a chtěla se dostat ke kormidlu. Zoufale s ním bojovala, ale Mamud zvedl ruku a odstrčil ji. Když padala, udeřila se hlavou o boční stranu. Snažila se udržet při vědomí, ale úder byl silný a Janet se propadla do bezedné tmy. Později kdesi v té temnotě zaslechla žuchnutí, načež ucítila na svém těle cizí ruce. Následoval pocit, jako by se vznášela, a pak se jí zase dotýkaly ty ruce.

Když se probírala, vnímala slabé pohupování a došlo jí, že je na palubě lodi. Vtom zaslechla v blízkosti mužské hlasy, opatrně pootevřela oči a rozhlédla se kolem sebe. Ležela na pohovce v přiměřeně velké kajutě. Hned vedle pohovky bylo kulaté okénko s výhledem na moře. Zahlédla pobřeží San Lorenza. Loď byla zakotvená.

Nepatrně pootočila hlavu a uviděla Mamuda, jak hovoří s bělochem, který byl oblečen jako její otrok. Soustředila se, aby zaslechla jejich rozhovor.

„Jak vysvětlíš zmizení dívky jejímu otci?“ zeptal se muž.

„Povím mu, že nás přepadli piráti. Udatně jsem s nimi bojoval, abych svoji paní zachránil, ale přemohli mě a hodili přes palubu. Muži z posádky mě musí párkrát uhodit, aby byla má slova důvěryhodná. Doplavu k břehu a vrátím se do vily, zatímco vy musíte převrhnout loď.“

„Tvůj plán je dobře vymyšlený, ale k čemu ti, kromě peněz, které jsme ti za dívku zaplatili, pomůže?“

„Hrabě je sentimentální muž. Nebude chtít, abych se zdržoval v jeho blízkosti, protože bych mu připomínal dceru, a raději mi daruje svobodu. Tím jsem si jistý! S dokladem o propuštění, který mi dá, a penězi, které jste mi zaplatil, se budu moci bezpečně vrátit domů.“

Janet stačilo to, co slyšela. Vyskočila z pohovky, proběhla dveřmi kajuty a řítila se k zábradlí, ale dříve než se mohla vrhnout přes palubu, popadly ji pevně velké ruce a táhly ji zpět do kajuty. Divoce kolem sebe kopala.

„Ty prase,“ křičela a zabořila nehty do Mamudovy tváře. Uskočil dozadu, šokovaný zuřivostí té zdánlivě jemné dívky.

„Prodal jsi mi pěknou tygřici, Mamude,“ smál se kapitán. „Uklidněte se, dámo. Nikdo vám neublíží.“

Janet vzhlédla ke kapitánovi. „Jaké výkupné žádáte? Ať je jakékoliv, můj otec ho zaplatí. Tušíte vůbec, kdo jsem? Tenhle prohnaný otrok vás uvedl v omyl. Nejsem žádná hezká venkovská dívka. Jsem lady Janet Mary Leslieová, dcera lorda Patricka Leslieho, hraběte z Glenkirku. Můj otec je velvyslancem Jeho Veličenstva, skotského krále Jakuba, na královském dvoře San Lorenza. Jsem zasnoubena s Rudolfem, dědicem vévody Sebastiana.“

„Váš původ je velmi působivý, má paní. Nicméně po vašem otci výkupné žádat nebudu. Odvezeme vás na Krétu, kde vás na aukci otroků prodáme tomu, kdo nabídne nejvíce. Žádné výkupné se rozhodně nevyrovná tomu, co za vás získáme na dražbě.“

Janet se otočila k Mamudovi. „Jak jen jsi mohl?“

„Je mi to opravdu líto, paní, ale řekl jsem vám, že udělám cokoliv, abych získal zpět svoji svobodu. Byl jsem darem od vašeho snoubence. Jak byste mě mohla osvobodit, aniž byste ho urazila? Musel by se stát zázrak, a já na zázraky nevěřím.“

„Doufám, že můj otec zjistí, co jsi provedl, Mamude, a až se to dozví, Bůh ti pomáhej.“

Mamud se na ni usmál, načež ho Janet udeřila do tváře tak tvrdě, až ho prstýnek od Adama řízl kousek od oka. Kapitán přivolal svého sluhu a nařídil mu, aby jí přivázal ruce k tělu. Janet začala křičet, a když kapitán vyhnal Mamuda z kajuty, vhodil cosi do poháru s vodou a přinutil ji to vypít. Velmi rychle se dostavilo milosrdné bezvědomí.

Po několika hodinách se probrala a první, co si uvědomila, byl kolébavý pohyb lodi. Chvíli nehybně ležela, uklidněna falešným pocitem bezpečí. Ale když si vzpomněla, co se přihodilo a kde se nachází, tiše vstala z pohovky a prohlédla si své vězení.

Kajuta byla prostorná a vybavená ve východním stylu. Na podlaze ležel vysoký koberec. U velkého gauče, na kterém bylo pohozeno několik polštářků, stál kulatý nízký stolek a u stropu visely mosazné lampy. Vyhlédla z

okénka a uviděla jasné měsíční světlo odrážející se na tmavé mořské hladině.

Otočila se zpět a všimla si karafy s vínem a poháru na stolku. Náhle pocítila velkou žízeň. Nalila si plný pohár vína, vypila ho až do dna a její chladem zkřehlé tělo se začínalo zahřívat. Vtom zaslechla, jak se otvírají dveře. Prudce se otočila a mrštila pohárem po muži, který tam stál.

„Vaše muška není o nic méně působivější než vaše krása, má malá dámo. A teď, když jste dala volný průchod svému vzteku, promluvme si. Jsem kapitán Gian-Carlo Venutti. K vašim službám.“

„Jste odporný bandita, kapitáne Venutti! Pokud je pravda, že jste tu k mým službám, jak tvrdíte, tak mě okamžitě zavezte do San Lorenza! Osobně se postarám o vaši bezpečnost a dostanete zajímavou odměnu.“

Ale kapitán Venutti její slova ignoroval. „Lady Janet,“ promluvil vážným hlasem, „plavím se pod ochranou Benátek a jsme na cestě do Candie, která leží na ostrově Kréta. Tam budete prodána na aukci tomu, kdo přijde s nejvyšší nabídkou, a značná část tohoto zisku skončí v benátské pokladnici.“

„Ale vévoda ze San Lorenza zaplatí za můj bezpečný návrat obrovské výkupné.“

„Jsme obchodníci, ne únosci. Je možné, má drahá mladá dámo, že si neuvědomujete, jak jste krásná? Ani všechny peníze v San Lorenzu by nestačily na zaplacení vaší svobody. Tato záležitost je již uzavřena. Zbytečně se prosím nerozrušujte tím, že se budete pokoušet o útěk. Každý váš krok je pečlivě sledován. Doufám, že se tady

budete cítit pohodlně. Pokud budete cokoliv potřebovat, požádejte otroka u dveří.“ Posléze odešel a zamkl za sebou dveře.

Příštích šest dní se loď plavila vodami Středozemního moře. Kapitán Venutti dopřál Janet doušek svobody a dovolil jí pobývat na čerstvém vzduchu na horní palubě. Aby její mysl odvrátil od nezáviděníhodné situace, během plavby jí vyprávěl o ostrovech, kolem kterých právě proplouvali.

Korfu, druhý největší z Jónských ostrovů, byl velmi úrodný. Hora Aenos, tyčící se nad hornatou malou Kefalonií. Miniaturní Zante, kde se chovaly ovce a kozy, ale také se tam dařilo hroznům, olivám, pšenici a nejrůznějšímu ovoci. A samozřejmě Peloponés jižního Řecka, také nazývaný Morea, který spadal pod tureckou nadvládu. Tam se kromě typických hroznů a oliv pěstoval také tabák, vzkvétal nevelký textilní průmysl a nacházela se zde obrovská rybářská flotila.

Šestý den večer doplula loď do Candie. Příjemná plavba byla u konce a Janet čelila děsivé realitě situace, v níž se ocitla, a skutečnosti, že možná už nikdy neuvidí svoji rodinu.

Kapitola 5

Jakmile se lord Patrick Leslie dozvěděl, že byla jeho dcera unesena, rozzuřil se k nepříčetnosti. Otrok Mamud, pocházející ze světa, kde ženy měly menší hodnotu než dobytek, se v odhadu svého pána zmýlil. Vznešený Skot

ho neodměnil zlatem, ani svobodou za jeho údajnou neohroženost při obraně své mladé paní. Místo toho ho nechal zavřít do želez a vsadit do žaláře ve vévodově paláci. Ale v jedné věci se Mamud nemýlil – Patrick Leslie ho nechtěl mít na očích.

Zkušená popravčí četa vévody Sebastiana otroka důkladně vyslýchala. Jejich prvním šokujícím zjištěním bylo, že ten eunuch nebyl vůbec eunuchem – a tento stav pohotově změnili.

Když ho potom mučili, celý proces sledovala jedna nestranná osoba. Mary MacKayová stála opodál se stoickým klidem v tmavých hedvábných šatech a kolem ramen měla přehozený kostkovaný šál, který si pevně přitahovala k tělu, aby se tak chránila před vlhkem žaláře. Modré oči ani na okamžik nespustila z Mamudovy tváře. Otrok se vždy k smrti bál pronikavých očí té staré ženy. Měl pocit, jako by viděly věci, které nemohlo oko smrtelníka spatřit. Ona ví, co jsem provedl, pomyslel si. Čekala jenom na přiznání a podrobnosti.

Muži mu pečlivě odstraňovali nehty u nohou doruda rozžhavenými kleštěmi. Mamud křičel modlitby k bohům svého kmene, když mu nohou projela další vlna bolesti, valila se přes stehna a vtrhla mu do hrudi, až ho málem udusila. Po těle mu stékaly proudy potu.

Zavřel oči, aby potlačil krutou bolest. Když je znovu otevřel, spatřil tu ženu, která teď stála po jeho boku. Její oči se vpily do jeho a cítil, že ho opouští zbytek posledních sil.

„Co jsi provedl s mojí vnučkou? Kdo ji má?“

Nechtěl odpovědět. Chtěl tu starou čarodějnici zmást a nejraději by ji proklel, ale nemohl. Ty její uhrančivé modré oči představovaly nejmocnější kouzlo, se kterým se kdy setkal.

„Kdo má moji vnučku?“ opakovala.

„Kapitán Venutti,“ zaslechl svůj skřehotavý hlas.

„Kapitán Gian-Carlo Venutti z benátské Levantie!“ Dotkla se jeho hrudi a Mamud se prudce zachvěl.

„Jdi, chlapče,“ zašeptala a vzápětí otrok naposledy vydechl.

Mamudovo přiznání bylo dokázáno, když kapitán lodi, která připlula z Kréty, vyprávěl v krčmě o mladé rusovlasé křesťanské otrokyni, jež měla být prodána na dražbě. Když byl kapitán předveden před vévodu a skotského velvyslance, zopakoval jim svůj příběh.

Kromě jiného se zmínil o tom, že takový postup je ve středozemní komunitě běžný. Stará lest, jak vzbudit zájem a přilákat nejlepší fajnšmekry. Ano, kapitán Venutti z benátské Levantie byl současným vlastníkem té otrokyně. Ta dívka prý byla kořistí z jakési přepadené vesnice. Prokletý Venutti! Měl štěstí.

Patrick Leslie vzteky skřípal zuby. Kdyby to bylo na něm, hned by vypravil válečnou loď a vtrhl do Candie, aby dceru zachránil, ale vévoda Sebastian mu jeho ukvapené rozhodnutí rozmluvil. Protože se narodil ve středozemní oblasti, byl na podobné situace zvyklý a věděl, jak je řešit. Pošle svého bratrance Pietra di San Lorenza na aukci, aby dívku vykoupil zpět.

Pokud by Janet zachránil, získal by si tak přízeň skotského krále, a pokud by se její záchrana nepodařila, nikdo by mu to nemohl klást za vinu a nepříjemná diplomatická situace, která by vyvstala mezi vévodstvím a Skotskem, by byla rychle zapomenuta.

Možná by to jeho chytrý bratranec mohl dokázat a děvče vysvobodit, ale on sám o úspěchu pochyboval.

Nicméně, kdyby se lady Janet vrátila, v žádném případě by se nemohla provdat za jeho dědice. Jenom Bůh ví, k čemu došlo během jejího zajetí. Byl sice svobodomyslný muž, ale vévodkyně ze San Lorenza nesmí vzbuzovat sebemenší podezření. Už proběhlo předběžné jednání ohledně jedné výhodné partie z Toulouse a v tajnosti se informoval u arcibiskupa o možnosti zrušit zásnuby svého syna a té skotské dívky. Ale tyto myšlenky si zatím vévoda Sebastian nechával pro sebe.

Otočil se ke svému společníkovi. „Pojďte, můj příteli,“ vyzval Patricka Leslieho. „Uvidíte, že všechno dopadne dobře a jak si Bůh přeje.“

Hrabě z Glenkirku vytušil vévodovy lstivé myšlenky, v bezmocném zoufalství se na něho zamračil, ale mlčel.

Kapitola 6

O několik týdnů později seděla Janet poklidně ve výklenku za soukromou aukční místností. Důvodem jejího klidu nebyla náhlá poslušnost, ale stále přetrvávající šok z nedávných událostí. S Mamudovou

zradou se její mladá mysl nedokázala vyrovnat a cesta ze San Lorenza do Candie ji zanechala zcela otupělou.

Od únosu se k ní všichni chovali vlídně. Po přistání ji kapitán Venutti odvedl do domu Abdula ben Abdula, dvorního nákupčího toho nejlepšího zboží na světě – jak se jí představil sám Abdul. Déle než měsíc byla hýčkána a rozmazlována. Mezitím se po středozemní oblasti roznesla zpráva o rusovlasé panně, která bude nabídnuta v aukci o příštím úplňku.

Během tohoto období nesměla vycházet na sluníčko, koupala se v parfémované vodě a pokožku jí bělili citrónovou šťávou. Celé tělo jí masírovali sladce vonícími krémy, dokud nebyla její kůže na dotek jako hedvábí. Její opálená pokožka získala po těchto procedurách zase svoji přirozenou keltskou bílou barvu.

Dnes večer ji otrokyně oblékly do podivných šatů. Dlouhá průsvitná látka světle zlaté barvy byla nařasená a zakrývala ji od klíčních kostí až po kotníky. V pase jí šaty převázaly zelenou stuhou a na ramenech svázaly zelenými stužkami. Dlouhý závoj ve stejném odstínu jako šaty jí zakrýval vlasy, které měla sčesány do ohonu a sepnuté perlovou sponou. Další závoj jí zahaloval tvář, takže byly vidět jenom zelenozlaté oči, zvýrazněné tmavým pudrem.

Nezmocňovaly se jí obavy, protože jí návštěva Pietra di San Lorenza, bratrance vévody Sebastiana, který byl vyslán, aby vykoupil její svobodu, dávala naději. Pietro připlul z Arcobalena, a když podplatil hlavního eunucha v domě Abdula ben Abdula, směl ji na pár minut navštívit. Přivezl s sebou zlato, které, jak Janet ujistil, ji dostane zpět na svobodu. Projevil lítost nad tím, že žena

jejího postavení bude muset podstoupit tak ponižující proceduru na aukci, ale jinak to bohužel nešlo.

Nicméně ve skrytu duše se Pietro di San Lorenzo znepokojoval. Zpráva o Janet Leslieové se roznesla rychlostí blesku a z Východu už přijelo několik významných kupců. Prý měl dokonce přijet i Hadži Bey, velitel eunuchů tureckého sultána. I přes nepříznivé okolnosti se Pietro horoucně modlil, aby se mu podařilo zachránit bratrancovu budoucí snachu. Jestliže svůj úkol splní, dostane se mu pohádkové odměny, ale pokud neuspěje – nejenom hněv lorda Patricka Leslieho, ale také skotského krále dopadne na jeho zemi. Celá ta situace byla katastrofální.

Janet zvedla oči k černému eunuchovi, který se dotkl její paže. „Pojďte, lady. Nastal čas dražby. Odhrnu závěs na stranu, abyste viděla, jak význačnou společnost jste sem přilákala.“

Janet, fascinována jeho slovy, ho následovala a opatrně vykoukla za závěs. Před sebou spatřila místnost, ani velkou, ani malou, uprostřed které byl malý stupínek a jejíž zdi byly pokryty freskami mužů, žen a zvířat. V místnosti se nacházelo jenom asi dvanáct mužů, z nichž jedním byl Pietro di San Lorenzo.

„Proč se tady sešlo tak málo kupců?“ chtěla vědět. Eunuchovy rty rozvlnil úsměv. „Můj pán Abdul ben

Abdul určil zahajovací cenu ve výši pěti tisíc zlatých mincí. Nejste zboží určené pro nějakého obyčejného velbloudáře!“

Janet pocítila nutkání zasmát se eunuchově škrobenému postoji, ale vtom do místnosti vstoupil Abdul ben Abdul

a eunuch ji okamžitě vyvedl ven na stupínek. Kupci na ni upřeli svůj nedočkavý pohled a tělem jí projel nepatrný záchvěv strachu.

Abdul ben Abdul ji jemně uchopil za loket a přitáhl si ji k sobě doprostřed stupínku. „Jako obchodní jazyk se používá francouzština, takže budete všemu rozumět,“ sdělil jí.

„Zbytečně plýtváte časem a mě touto hloupou šarádou zahanbujete,“ pravila rozvážným hlasem. „Pietro di San Lorenzo mě koupí a vrátím se ke svému otci.“

„Nedej, Alláhu,“ opáčil obchodník a obrátil pozornost ke své klientele. „Drazí přátelé, nyní přistupujeme k nejvýznačnějšímu prodeji letošního roku. Nabízím vám tuto urozenou pannu s vlasy připomínajícími ohnivý západ slunce, pokožkou hebkou a bílou jako vyleštěná kost a očima barvy nejvzácnějších smaragdů. Jen se podívejte, pánové!“ Odmlčel se a jediným pohybem jí stáhl závoj zakrývající její vlasy. „Počáteční suma je pět tisíc zlatých mincí. Kdo učiní nabídku?“

„Pět tisíc,“ ozval se první zájemce.

Abdul ben Abdul se usmál. „Zástupce egyptského sultána nabízí pět tisíc zlatých mincí.“

Postupně nabídky přicházely jedna za druhou – šest tisíc, sedm, osm, devět, deset tisíc zlatých mincí.

„Pánové,“ promluvil Abdul ben Abdul dotčeným hlasem, „urážíte moji obchodní společnost tím, že nabízíte pouhých deset tisíc zlatých mincí. Tato dívka je vzácný a nesmírně cenný klenot, nymfa, jež by svou přítomností dodala půvab harému samotného Proroka.

Její tělo nikdy nepoznalo muže.“ Lehčeji rukou přejel přes ploché bříško. Janet se instinktivně odtáhla. „Porodí hodně zdravých a silných synů.“

„Máte důkaz o jejím panenství?“ zeptal se jeden z mužů.

„Ano, mám,“ přitakal Abdul. „Tomu, kdo ji koupí, předám tři osvědčení, ve kterých tři různí lékaři svým podpisem stvrzují, že dívka je panna. V případě, že by mi lhali, vrátím kupci trojnásobek ceny, kterou mi zaplatil, a navíc si bude moci dívku ponechat.“

Místností se rozléhal vzrušený šum. Abdul ben Abdul byl sice považován za poctivého obchodníka, ale zase ne takového, který by se snadno loučil s penězi. Jeho slova byla pro kupce dostatečným důkazem a opět začaly padat nabídky.

Poprvé od chvíle, kdy byla zahájena aukce, se Janet odvážila prohlédnout si tváře zájemců. Před chladným pohledem zástupce egyptského sultána rychle odvrátila zrak. Z toho muže vyzařovalo cosi zlověstného, až se jí sevřel žaludek. Zástupce bagdádského kalifa jí připomínal vyplašenou černou sovičku, ale smích, který se jí dral z hrdla, zmizel, jakmile pohledem sklouzla k muži, jehož upjatý eunuch představil jako prince ze Samarkandu. Jeho kruté mongolské oči chlípně přejížděly po jejím těle s nezastíranou vášní, ze které se jí dělalo nevolno. Raději zaměřila pohled k laskavé tváři Pietra di San Lorenza, který na ni pokývl hlavou ve snaze uklidnit ji. S nabídkou ještě vyčkával.

Abdul přikázal eunuchovi, aby rozvázal Janet stužky na ramenech. Když tak učinil, tunika jí sklouzla k pasu a

odhalila hruď. V místnosti se rozhostilo napjaté ticho, když se dvanáct párů očí hladově vpilo do dívčiných dokonale vytvarovaných ňader s malými růžovými bradavkami.

Abdul ben Abdul všem s moudrostí svých semitských předků dopřál minutu, aby se mohli kochat pohledem na Janetino poprsí, a pak pravil: „Poslední nabídka za tuto jedinečnou a stále neotevřenou květinku je patnáct tisíc šest set zlatých mincí.“ Šestnáct tisíc, sedmnáct tisíc, sedmnáct tisíc pět set.

Pak eunuch na Abdulův příkaz rozvázal stuhu v pase. Tunika se jí svezla dolů ke kotníkům a z úst kupců unikaly povzdechy. Janet před nimi stála nahá.

V tuto chvíli měla Janet pocit, jako by její mysl a tělo byly dvě oddělené bytosti, a přemítala, jak je možné, že ještě neomdlela, když byla tak zahanbena. Ale vtom se jí v zadním koutku mysli ozval tichý hlásek: „Leslieovi nikdy nedávají najevo strach. Leslieovi nikdy nedávají najevo strach.“ Napřímila se a klidně stála, přestože sotva dýchala.

Osmnáct tisíc. Osmnáct tisíc devět set.

Obchodník natáhl ruku a vytáhl jí z vlasů perlovou sponu. Vlasy se jí rozprostřely po ramenech a zádech jako vějíř. Mezitím jí druhou rukou stáhl závoj z tváře.

„Kalif z Bagdádu nabízí dvacet tisíc zlatých mincí!“

Ach, svatá Marie, zamumlala si pro sebe Janet. Tolik peněz by se nenašlo v celém Skotsku, natož v San Lorenzu. Jsem ztracena!

„A vévoda ze San Lorenza nabízí dvacet pět tisíc zlatých mincí, aby vykoupil zpět milovanou snoubenku svého syna.“

Janet v duchu zašeptala: „Omlouvám se, panenko Marie. Jako poděkování za vysvobození ti nechám udělat jemně tepanou sochu ze stříbra, která bude mít oči z pravých safírů.“

„Dvacet pět tisíc,“ ozval se hlas Abdula ben Abdula.

„Nabídne někdo víc?“ S pohledem plným naděje se rozhlédl po místnosti. Byla to dobrá cena. Hluboké ticho přerušil Janetin povzdech plný úlevy. Abdul už zvedl kladívko, aby ukončil dražbu, když vtom přišla další nabídka. „Turecký sultán nabízí třicet tisíc zlatých mincí.“ Vysoký, štíhlý, elegantně oblečený muž se blížil ke stupníku. „Jsem Hadži Bey, velitel sultánových černých eunuchů.“ Hodil šťastnému Abdulovi měšec.

„Můžete si to přepočítat,“ řekl.

Janet ho pozorovala přivřenýma očima. Výškou přečníval ostatní muže v místnosti, a ačkoliv jeho rysy byly negroidní, byla si jistá, že mu v žilách kolovala smíšená krev. Jeho pokožka, na rozdíl od ostatních tmavých mužů, které viděla, nebyla ani černá, ani hnědá, ale spíše měla tmavě zlatavou barvu. Zpoza spadlých víček s hustými řasami zářily sametově černé oči. Pod vysokým čelem se táhlo jemné obočí a na vyholené kulaté hlavě měl posazený zelený turban. Úzký nos se u širokých nosních dírek rozšiřoval a jeho silné rty působily smyslně. Jeho tělo se vůbec nepodobalo ochablým tělům ostatních eunuchů, ani se nezdálo, že by měl povislá prsa, která Janet připadala u těchto vykastrovaných mužů tak ohavná. Nejspíše za to mohla

jeho výška. Sice to byl statný muž, ale nedalo by se o něm říct, že je tlustý.

Jeho oděv byl úchvatný. Na ramenou mu spočíval plášť s dlouhým rukávem světle zelené barvy lemovaný lesklou tmavou sobolí kožešinou. Pod pláštěm měl košili z červeného hedvábného brokátu s květinovým vzorem a přes ni širokou zlatou šerpu pošitou drobnými perlami a smaragdy. Ze smaragdu, který zdobil jeho turban, trčelo bílé volavčí pírko. Na nohou měl tmavě hnědé kožené vysoké boty bez podpatku. Jeho dlouhé ohebné prsty zdobily prsteny a na krku byl pověšený řetěz s kulatým zlatým medailonkem, ve kterém byla vyryta lví hlava.

Pietro di San Lorenzo vyskočil na stupínek. „Protestuji! Je pozdě. Už jste zvedl kladívko, abyste ukončil prodej,“ křičel na Abdula ben Abdula. „Dívka je moje!“

„Ale ještě jsem to neodklepl. Pokud si přejete učinit další nabídku, dovolím vám to.“

Hadži Bey se pousmál. „Ano, dobrý rytíři. Jestliže si přejete zvednout moji nabídku, proveďte to.“

Pietro se obrátil k ostatním mužům v místnosti. „Podle vašich vlastních náboženských zákonů je aukce nelegální. Tato dívka je zasnoubena s dědicem vévody ze San Lorenza. Předsvatební smlouvy byly formálně podepsány v prosinci minulého roku v katedrále v Arcobalenu. Vaše náboženství muži zakazuje vzít si ženu žijícího muže, a podle podepsaných smluv ji lze považovat za manželku. Byla unesena a přivezena na Krétu proti své vůli.“

„Naše zákony se nevztahují na nevěřící o nic více, než se vztahují vaše křesťanské zákony na nás,“ namítl Hadži

Bey. „Učiňte nabídku, nebo mě nechejte odejít s mým zbožím.“

„Kupuje ji pro muže, který by mohl být jejím dědečkem,“ pokračoval zoufalý Pietro di San Lorenzo.

„Vy všichni tady máte zlaté mince. Když mi je půjčíte, vrátím vám dvakrát tolik. Dovolte mi přivézt nevěstu jejímu budoucímu manželovi.“

Odezvou jeho slovům bylo mrazivé ticho. Pietro o tureckém sultánovi nelhal, ale žádný z přítomných mužů by se zástupci tureckého sultána Bajezída nepostavil.

„Přepočítejte si mince,“ nařídil Hadži Bey obchodníkovi.

„Ne, ne, můj pane,“ zahlaholil Abdul ben Abdul, zatímco si v jedné ruce potěžkal měšec s penězi. „To není potřeba.“

Hadži Bey se obrátil k vyděšené, rozechvělé Janet. Stáhl si plášť a přehodil jí ho přes ramena. „Pojďte, mé dítě,“ vyzval ji laskavým tónem.

„Přijedeme do Turecka, má paní, a zaplatíme za vás výkupné!“ zvolal Pietro di San Lorenzo.

Hadži Bey na něho vrhl výhrůžný pohled. „Nelžete té dívce a nedávejte jí naději. Žádné výkupné ji nedokáže vysvobodit z paláce tureckého sultána. Povězte jí pravdu, která jí pomůže čelit novému životu čestně a beze strachu.“

Rytíř se podíval na Janet a jeho oči byly zastřeny smutkem.

Její srdce bilo pro něho. „Netruchlete, můj pane,“ řekla,

„ale slibte mi, že zajdete za mým otcem a povíte mu o všem, co se stalo. Mamud mě zradil.“ Ucítila jemný tlak ruky na rameni. „A, můj pane, povězte mu, že se určitě jednoho dne vrátím do Glenkirku. Slibte mi to!“

Pietro pokývl hlavou, a když statečně odcházela pryč, ucítil, jak mu po tváři stéká slza.

Kapitola 7

Hadži Bey pomohl Janet nastoupit do jedněch ze dvou čekajících nosítek a sám se pohodlně usadil ve druhých. Nosiči spěchali s pasažéry vlahou nocí, kterou osvětlovalo jasné měsíční světlo, až po chvíli zastavili před obrovským domem. Vzápětí přispěchali otroci, a když pomohli dívce vystoupit, zavedli ji otevřeným atriem do malé, vkusně zařízené a osvětlené místnosti. Hadži Bey tleskl rukama a nesrozumitelným jazykem cosi nařizoval otrokyni, která přiběhla na jeho zavolání. Potom se obrátil k Janet.

„Nařídil jsem otrokyni, aby vám přinesla vhodnější oblečení, ale předtím, než se vrátí, svlékněte si prosím plášť.“ Janet na něho zmateně zírala.

„Plášť, mé dítě,“ opakoval tiše. „Osvětlení u toho obchodníka Abdula bylo mizerné, takže jsem si vás nemohl důkladně prohlédnout.“

„Proč jste mě tedy koupil?“

„Vaše krásná tvář a vlasy za tu cenu stály. Tak, a teď ten plášť,“ připomněl jí a natáhl k ní ruku.

Bez dalších protestů nechala Janet plášť sklouznout z ramen na podlahu. Mlčky tam stála ve své nahotě, zatímco eunuch si ji rozpačitě prohlížel.

Janet byla příliš mladá a nezkušená, než aby pochopila, jak je nádherná. Na svůj věk se zdála vysoká, ačkoliv vlastně byla průměrné výšky. Měla dlouhé štíhlé nohy. Její útlý pas přecházel do jemně zakulacených boků. Na širokém hrudníku vynikala kulatá plná ňadra. Hebká pokožka byla bez sebemenší poskvrnky. Hadži Bey si s potěšením všiml, že její zelenozlaté oči jsou jasné, což bylo důkazem toho, že v poslední době příliš neplakala, a to znamenalo, že je silnou osobností.

„Otočte se prosím,“ požádal ji zdvořilým tónem.

Obrátila se tak vznešeným způsobem, což ho opět potěšilo a ujistilo v tom, že jeho rozhodnutí utratit tak enormní částku právě za tuto dívku bylo správné.

Otrokyně se vrátila a pomohla Janet s oblékáním lunetově zelených tureckých kalhot, živůtku ve stejném zeleném odstínu a hedvábného kaftanu jantarové barvy. Poté se otrokyně tiše vytratila.

„Nyní, mé dítě,“ pravil Hadži Bey, „je na čase, abych vás představil dvěma vašim společnicím.“

Vzal Janetinu drobnou ručku do své a odvedl ji z malé komnaty do velkého vzdušného apartmá s výhledem na moře. První, co zaujalo její pozornost, jakmile vstoupili dovnitř, byly dvě mladé ženy přibližně jejího věku. Jedna byla křehká a trochu buclatá se stříbřitě plavými vlasy.

Druhá dívka byla poměrně vysoká s tmavými vlasy a v její oválné tváři vynikaly jasné černé oči mandlového tvaru. Když k nim Hadži Bey zamířil, vstaly z pohovky. Přitáhl si k sobě plavovlasou dívku. „Tohle je Firousi. Říkáme jí tak kvůli odstínu jejích očí. Firousi znamená v našem jazyce tyrkys. Pochází z Kavkazu,“ představil ji.

Firousi se na Janet usmála. „Je skvělé, že se k nám přidáš. Vytvoříme opravdu nádhernou trojici.“ Hovořila perfektní francouzštinou, ale se silným přízvukem.

„A tohle je Zulejka,“ pokračoval Hadži Bey.

„Nikdy jsem žádnou ženu, jako je ona, neviděla,“ zašeptala Janet.

„Ovšemže jsi nemohla. Jsem z Číny.“ Také ovládala francouzštinu, ale na rozdíl od Firousi jí bylo obtížnější rozumět.

„Z Číny Marka Pola?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Firousi. „Budeme jí říkat Cyra.“

„Jmenuji se Janet Leslieová,“ vyštěkla Janet. „To by nebylo nejvhodnější jméno pro dívku z harému tureckého sultána,“ poznamenal s úsměvem Hadži Bey.

„V mém starobylém jazyku Cyra znamená vášeň. Připadá mi mnohem výstižnější. Nyní vás zanechám o samotě, mé děti, abyste se mohly blíže poznat. Zítra během dne budete odpočívat a nabírat sílu a večer za přílivu odplujeme do Konstantinopole.“ Uklonil se a odešel.

Janet stála u otevřených dveří a upřeně hleděla na přístav zalitý stříbrným měsíčním světlem. Měla pocit, jako by na ni světýlka zakotvených lodí přátelsky blikala. Někde mezi nimi byla i loď ze San Lorenza.

„Jen běž,“ pobídla ji Firousi, čtouc její myšlenky. „Zkus to.“

Janet překročila práh a vykročila do zahrady. Vtom se z každé strany vynořil ze tmy černý otrok v turbanu a s mečem v ruce. Rychle ustoupila dozadu.

„Odsud není úniku, Cyro,“ pravila plavovlasá dívka.

„Čím dříve se s touto skutečností smíříš, tím šťastnější budeš.“

Janet vyhrkly z očí slzy.

„Proč pláčeš?“ zeptala se Firousi.

„V přístavu kotví loď, která by mě mohla odvézt zpět k mému otci, bratříčkovi a snoubenci – kéž by se mi tam podařilo dostat.“

„Prostě to nejde,“ opáčila Firousi hrubě. „Máš vlastně štěstí, protože tvá rodina žije. Celá má rodina, včetně manžela, je mrtvá. Zabili je Tataři.“

„Ty jsi byla vdaná?“

Firousi pokývla hlavou, tlesknutím přivolala otrokyni a přikázala jí, aby přinesla nějaké občerstvení, protože vytušila, že Janet bude mít určitě hlad.

„Povím ti svůj příběh, Cyro.“ Když začala vyprávět, její nádherné oči se zarosily při vzpomínce na nejbližší.

Ve svůj svatební den se probudila před svítáním a tiše vyklouzla z postele. Otevřela dřevěné okenice, a když

vyhlédla z okna, všimla si, že se nad svěže zelenými pastvinami vznáší jako pavučina lehký opar. Její svatební den bude určitě teplý a rozjasněný slunečními paprsky.

Můj svatební den, přemítala. Můj svatební den! Všechno se přihodilo tak náhle. Můj bratr zachránil život nejmladšímu dítěti našeho nepřítele a já se nyní provdám za jeho nejstaršího syna. A mezi našimi vesnicemi už navždy zavládne mír. Vždyť dokonce ani nevím, jak Petr vypadá, ani jestli je to dobrý a laskavý muž, a když se na to zeptám otce, ten se jenom zasměje.

Otočila se, když zaslechla, jak se závěs, který odděloval její ložnici od obývacího pokoje, odhrnuje, a vzápětí k ní vtrhla její rodina. Všichni se radostně smáli a zpívali. Její mohutný otec, její malá, otylá matka, její sestry – nejstarší Káťa se svým manželem a nejmladší Táňa. Přišli také její bratři, Pavel, Gregor, Boris a Ivan, všechny tety, strýcové, bratranci a sestřenice s rukama plnýma jarních květin.

„Vypadá to, že nevěsta nemůže spát,“ zaburácel otec.

„A dnes večer spát nepůjde,“ prohodil vesele Gregor.

„Předejte květiny a jděte pryč! Všichni! Zůstane tady jenom Káťa s Táňou,“ pravila matka přísně, ale v očích jí tančily jiskřičky smíchu.

Zanechali ji s tvářemi vlhkými od polibků a náručí plnou květin.

„Takže, Mario,“ řekla Soňa Rostovová, „nejprve se musíš vydatně najíst.“ Položila talíř a šálek, které držela v ruce, na kulatý stolek. „Makové housky, džem a čaj s cukrem.“

Káťa vyklenula obočí. Když se vdávala ona, dostala k snídani tmavý chléb, med a kozí mléko. Matka by samozřejmě popřela, že má některou ze svých dcer v oblibě více než ostatní, ale Maria byla vždy její mazlíček. Například její svatební šaty. Když je v zimě navštívil starý podomní obchodník, měl s sebou kromě obyčejných látek i krémově bílé hedvábí a samozřejmě, že si matka přála na Mariiny svatební šaty právě to hedvábí. A k tomu ještě zlaté nitě na výšivky a bílé turecké střevíčky ozdobené zlatou výšivkou s drobnými perlami. Otec sice brblal, že není žádný vznešený Turek, který vdává svoji dceru, ale jenom obyčejný kavkazský zemědělec. Nicméně, když obchodník odešel, matka měla hedvábí, zlaté nitě i střevíčky – vše za cenu dvou koz.

Kátiny rty se zkřivily v zatrpklém úšklebku, když sledovala, jak si sestra pochutnává na čerstvých bílých houskách. Já jsem měla vlněné svatební šaty, a ty její jsou ušité z hedvábí, které Marii velmi sluší. Hodí se k její jemné krémové pokožce, stříbřitě plavým vlasům a tyrkysovým očím. Vtom matka tleskla rukama a vrátila Káťu zpět do přítomnosti.

„Dej ohřát vodu na oheň, aby se mohla Maria vykoupat, snílku. A ty, Táňo, odnes nádobí a umyj ho.“

Když se blížilo poledne, slavnostně nastrojení vesničané netrpělivě očekávali příjezd ženicha a těšili se na svatbu starostovy dcery. Na poli u kostela stály prostřené stoly. Vtom chlapec, který držel hlídku na okraji vesnice, vykřikl: „Už přijíždějí!“

Maria přiběhla k oknu a vykukovala ven. V čele procesí jel vysoký mladík na bílém poníkovi. Tvář měl rozjasněnou šťastným úsměvem a tmavé oči mu zářily,

když děti, které poskakovaly po jeho boku, křičely:

„Ženich přijíždí! Uvolněte cestu!“

Matka přešla k dceři a objala ji kolem ramen. „To je tvůj manžel, dcero.“

„Je tak hezký,“ zašeptala.

„Pcha,“ vyštěkla Soňa. „Jeho vzhled je sice předností, ale bez dobrého srdce by naprosto nic neznamenal. Snad si nemyslíš, že bychom tě s tatínkem dali jen tak nějakému muži?“

Když o pár minut později vedli rodiče Marii Rostovovou do kostela, lidé z obou vesnic shromáždění před kostelem uznale pokyvovali hlavami. V hedvábných šatech se zlatou výšivkou a věnečkem ze žlutých a bílých kvítků ve vlasech vypadala překrásně.

„Je to opravdová krasavice!“ řekl užaslý Petr Tumanov svému otci. „Když jsi mi nedovolil, abych ji viděl, představoval jsem si ji jako nějakou šeredku s křivými zuby. Jestliže je tak rozkošná, jak vypadá, budu šťastný muž.“

„To ti mohu zaručit,“ ujistil ho otec. „Kdybych býval připustil, abyste se viděli před svatbou, určitě by už nebyla panna. Váš sňatek má ukončit rozepři mezi našimi vesnicemi, a ne začít novou.“

Ženich s nevěstou se spolu poprvé setkali až před oltářem a otec Georgi Rostov, Mariin strýc, je po krátkém obřadu prohlásil za muže a ženu. Maria stydlivě vzhlédla ke svému manželovi, který ji, vědom si její naprosté nevinnosti, něžně políbil a pravil: „Těší mě, paní Tumanovová. Vím, že tě miluji.“

Tváře jí zabarvil ruměnec, ale oči jí zářily. „Já tebe také, manželi,“ špitla.

Nikolaj Rostov na svatební hostině své dcery nešetřil. Nad několika ohništi se na rožni pomalu otáčely celé kozy a jehňata. Víno teklo proudem a stoly byly plné ovoce, chleba a svatebního cukroví. Pozdě odpoledne, když už byli skoro všichni svatebčané příjemně omámeni alkoholem a nevěsta se ženichem se stali terčem vtípků, bezstarostné veselí přerušil nečekaný výkřik „Hoří!“ a všichni se otočili směrem k vesnici. Vesnice byla v plamenech a Maria s hrůzou v očích sledovala, jak se k nim na koních ženou tatarští jezdci, kterým ve žlutých tvářích oslnivě svítily bílé zuby.

Během několika minut došlo k masakru, protože ani Rostovovi, ani Tumanovovi nebyli na svatbě ozbrojeni. Lidé ječeli a rozutekli se všemi směry. Maria popadla své dva mladší bratry, Borise a Ivana, a mladší sestru Táňu.

„Honem se utíkejte schovat do lesa!“

Dvanáctiletý Boris se bránil jejímu sevření. „Chci s nimi bojovat!“

Maria ho udeřila přes tvář. „Otec, Pavel i Gregor jsou mrtví,“ zasyčela. „Ty jsi teď hlavou rodiny. Odveď Ivana a Táňu do bezpečí! Proboha, Borisi, běžte!“

Na zlomek okamžiku zaváhal, načež vzal bratra a sestru za ruku a prchali k lesu. Ani ne za minutu – ačkoliv se to zdálo jako věčnost – zmizely děti mezi stromy. Vtom v její blízkosti proťal vzduch děsivý výkřik, a když se Maria otočila, spatřila Káťu, která se svíjela v krvavé kaluži, protože potratila své dítě, zatímco tři muži, kteří ji znásilnili, postávali nedaleko a dodávali odvahu těm,

kteří právě napadli její matku. Náhle ucítila, jak ji kdosi sevřel kolem pasu. Když vyjekla, zaslechla svého manžela: „Pospěš si, Mario. Ukryj se v lese, než se tě také zmocní!“

Zvedla k němu zrak. Svatební oblek měl potrhaný a pod pravým okem se mu rozlila fialová modřina. V ruce svíral zakrvácenou jehlici od masa.

„Neopustím tě. Pojď se mnou, Petře.“ Zavrtěl hlavou.

„Potom tedy zemřu s tebou, můj manželi.“

„Nezabijí tě, má holubičko. Jsou to tatarští otroci. Utíkej, má ženo, dříve než –“ Vtom zmlkl a jeho tělo se zhroutilo k zemi. Za ním stál obrovitý Tatar s kopím v ruce.

„Petře!“ Její výkřik se rozlehl soumrakem osvětleným oranžovými plameny, které spalovaly vesnici. Padla na kolena a snažila se ho zvednout. Byl mrtvý. Potajmu se natáhla pro jehlici. Pevně ji uchopila, vstala a prudce zaútočila. Překvapeného Tatara sice trochu poranila, ale ten ji okamžitě odzbrojil.

„Vrahu!“

Muž si ji přitáhl k sobě, přitiskl ústa na její a nechutně ji políbil, zatímco jí jednou rukou zvedl sukně a kolenem roztáhl nohy. Spadli na zem. Obkročmo se na ni posadil, a když si jednou rukou začal stahovat kalhoty, druhou jí sevřel hrdlo.

Maria se zoufale bránila a cítila, že se dusí. Vtom kdosi zařval: „Přestaň!“ Sevření povolilo a Maria zalapala po

dechu. Násilník se odvalil, a než se vzpamatovala, stála před statným Tatarem na koni.

„Yesukai, ty pitomče! Copak nevidíš, že nám ta dívka přinese štěstí? Ejhle, dokonce nevěsta!“

„Ale Batu, proč ji nesmím mít?“

Muž seskočil z koně. „Jsi ještě panna, děvče?“ Maria mlčela.

Popadl ji za vlasy a drsně si ji obrátil tváří k sobě. „Jsi panna?“

„Ano!“

„Copak se před svatbou nekonaly milostné hrátky v horách?“

„Dnes jsme se setkali poprvé.“

„Přines pochodeň,“ křikl muž.

Když mu ji druhý muž přinesl, světlo dopadlo na dívčinu tvář.

„Proboha, skutečná krasavice!“ Obrátil se ke svým mužům a zařval: „Poslouchejte mě, vy všichni ďáblovi synové. Každý, kdo se na tuto dívku jenom podívá, je mrtvý muž. Taková kráska nám v Damašku získá jmění. A navíc je panna. Teď, vy lenoši, odveďte ženy a děti a někde je na noc zavřete. Za svítání vyrazíme na cestu!“

Kostel byl jedinou budovou ve vsi, která zůstala stát. Tataři tam nahnali ženy a děti, které přežily, ale všechny malé chlapce kamsi odvedli.

„Proč odvedli chlapce?“ zeptala se Maria své tety.

„Ty nejhezčí z nich vykastrují, aby je mohli prodat na trhu s otroky,“ odpověděla žena otupěle.

Když se po chvíli vyděšení chlapci objevili, tři z nich chyběli a jejich matky v agónii křičely a rvaly se za vlasy Asi za půl hodiny přišli tři Tataři a každý z nich nesl v náruči chlapce v bezvědomí. Nařídili ženám, aby se o ně postaraly.

Druhý den brzo ráno se celá skupina vydala na cestu do Damašku. Tataři jeli na koních a zajatci šli vedle nich pěšky. V noci jeden z vykastrovaných chlapců zemřel.

Maria, stále v šoku, se ploužila a s nikým nemluvila. Její teta kráčela po jejím boku a vrhala výhrůžné pohledy po každém Tatarovi, který se k nim přiblížil. Přinášela jí jídlo, kterého se ale Maria ani nedotkla, a v noci ležela vedle ní, aby ji zahřívala.

Když Mariiny oblé tvary postupně ztrácely na objemu, Batu začínal být nervózní. Už si představoval, jak mu mezi chamtivými prsty protéká pohádkové jmění, kdyby ta dívka zemřela. Ta představa ho děsila natolik, že sehnal od jakéhosi zemědělce osla, na kterém dívka po zbytek cesty jela. Horečnatě jí vyhledával ty nejlepší pochoutky – zralé broskve, křupavé, dozlatova opečené holuby, víno a čerstvý chléb, ale Maria ani neochutnala. Nakonec pohrozil její tetě okamžitou smrtí, pokud nebude Maria jíst. Sice pak začala jíst, ale její mladé tělo zůstávalo pohublé a vypadalo nezdravě. Její nádherné vlasy a jasné oči se staly bezvýraznými.

Konečně dorazili do Damašku a tam se poprvé od svatebního dne v Marii probudily emoce. Srdceryvně plakala, když ji Batu odloučil od tety, která byla společně

s ostatními poslána na jeden z otevřených trhů s otroky ve městě.

Batu zavedl Marii do místních lázní, kde ji otrokyně na jeho příkaz důkladně vykoupaly, zbavily ochlupení, namasírovaly a natřely voňavým krémem. Oblékly ji do čistých šatů a vlasy jí spletly do copu. Poté ji Batu vzal k jednomu z významných obchodníků s otroky. I přes důkladnou koupel a nové oblečení obchodníkovi neunikl její skličující vzhled.

„Je mi jedno, jestli je panna, nebo ne. Nekoupím ji,“ pravil obchodník.

„Měl byste ji vidět, když jsme ji zajali. Kulaťoučká plavovlasá holubička! A podívejte se na její oči! Viděl jste vůbec někdy takové? Jasně tyrkysové!“ nedal se odbýt Batu.

„Batu, můj příteli,“ pokračoval obchodník trpělivě,

„možná sice taková byla, ale podívej se na ni teď. Vždyť je vyhublá na kost a kůži. Má zlomené srdce a hyne žalem. Takových jsem už viděl hodně. Do měsíce zemře. Nemohu udělat ostudu ani sobě, ani svým váženým klientům tím, že bych jim nabídl takové podřadné zboží. Vezměte ji s ostatními na otevřený trh, kde za ní pár dinárů určitě dostanete.“

Batu zaskřípal zuby, odvedl Marii z domu a odvlekl ji na tržiště. Přišli právě ve chvíli, kdy byla její teta prodána zámožnému, dobrotivě vyhlížejícímu farmáři, který potřeboval hospodyni. Maria se v duchu usmála. Jak znala tetu, nešťastný farmář si do roka najde nevěstu.

Postupně se veškeré Batuovo zboží prodalo, až tam zůstala jenom Maria. Dražitel se snažil ze všech sil, ale

nikdo neměl o tu žalostně vypadající dívku zájem. Rozzuřený Batu se ji právě chystal zbít, když mu v tom zabránil přísný, hluboký hlas: „Počkejte!“

Když se obrátili, spatřili, jak ke stupínku míří rázným krokem velmi vysoký, elegantně oblečený muž.

„Kolik žádáte za tu dívku?“

Batuova ústa se překvapením otevřela dokořán.

„No tak, příteli, jistě jste nasadil nějakou cenu?“

„Sto zlatých dinárů?“ troufl si navrhnout Batu.

Shromážděný dav bouřlivě protestoval, ale neznámý muž začal z naditého měšce vyndávat mince.

„Dám vám sto padesát, protože jsem si jistý, že to děvče za to stojí,“ prohodil nenuceně, a když předal mince do rukou prodávajícího, vystoupil na stupínek. Vzal Mariinu ledovou dlaň do své velké a tichým hlasem na ni promluvil. „Jmenuji se Hadži Bey, mé dítě. Pokud mi budete důvěřovat, pomohu vám znovu žít.“

„Má rodina je mrtvá. Nepřeji si žít.“

„Dokáži se vžít do vašich pocitů, Firousi. Vaše bolest je obrovská, ale pokud se správně rozhodnete, vaše budoucnost může být slibná. Pojďte, půjdeme do mého bytu, kde vám všechno povím.“

Svedl Marii ze stupínku, posadil ji do velkých nosítek, a když si k ní přisedl, nařídil nosičům, aby se vydali k jeho domu. Jakmile byli uvnitř, Hadži Bey nařídil otrokyni, aby té rozrušené dívce přinesla uklidňující nápoj. Když byl přesvědčený, že se alespoň po fyzické stránce cítí dobře, nenápadně ji přinutil, aby se mu svěřila. Nejprve

se zdráhala, ale postupně, jak lék, který na jeho příkaz zamíchali do nápoje, začal působit, se uvolnila a rozpovídala.

Soucitně naslouchal jejímu vyprávění, a když vyčerpaná Maria domluvila, pokývl hlavou. „Ano, mé dítě, váš osud je velmi tragický. Ale podobné tragédie potkaly mnoho ostatních lidí. Už je to pryč a nelze to vzít zpátky.“ Upřel pohled do jejích očí a ohleduplně pokračoval: „Jste velmi unavená, Firousi. Příliš jste vytrpěla, ale nyní budete spát pokojným spánkem, a až se probudíte, po bolesti z minulosti nebude ani památky. Začnete znovu žít svůj život. Na to, co se přihodilo, sice nikdy nezapomenete, ale nebudete trpět.“

Oči se jí klížily. „Kéž bych jenom mohla pomstít smrt svých nejbližších. Batua a sedm z jeho mužů za každého zabitého člena mé rodiny. A jednoho, který se jmenuje Yesukai, za mého manžela,“ vypravila ze sebe ztěžka.

„Už se stalo, Firousi.“

„Jak mi to říkáte?“ zeptala se ospale.

„Firousi znamená v našem jazyce tyrkys a přesně taková je barva vašich očí. Ale už spěte, mé dítě.“

Aniž by cokoliv poznamenala, zavřela oči a vzápětí usnula.

„Když jsem se probudila, cítila jsem se úžasně! Takže teď, drahá Cyro, znáš můj příběh,“ uzavřela své vyprávění Firousi.

„A co se stalo s Batuem a těmi sedmi muži?“ chtěla vědět Cyra. „Nechal je Hadži Bey zabít?“

„Ach, ano. Jakmile se nám donesly zprávy o tobě a opouštěli jsme Damašek, abychom pluli na Krétu, u hlavní brány byla připevněná kopí s jejich hlavami. Nikdy jsem s ním o tom nemluvila.“

„Vy jste se o mně doslechli?“

„Ovšemže. Všichni od Damašku až po Alexandrii věděli o urozené rusovlasé panně, kterou se chystal prodat Abdul ben Abdul. A představ si, že za mě a za Zulejku nezaplatil Hadži Bey ani desetinu tvé ceny.“

„To mohu stěží považovat za čest.“

„Měla bys,“ vyštěkla Zulejka.

Ostrý tón dívky s mandlovýma očima Janet vylekal.

„Nevšímej si jí,“ smála se Firousi. „Je to princezna Plum Jade, dcera čínského císaře, a zájem o ni projevili jenom velbloudáři a špinaví barbarští dobytkáři. Kdyby ji býval neuviděl Hadži Bey a nekoupil ji, tak by teď byla otrokyni v nějakém stanu někde na poušti. Za těch několik týdnů, co jsme spolu, jsem zjistila, že lidé z Číny potřebují k životu pýchu. Stále ji trápí, že ji zradila –“

„Pokud by ti to nevadilo, Firousi, ráda bych vyprávěla svůj příběh sama,“ přerušila ji Zulejka, vstala z pohovky u okna a pohodlně se usadila na měkké polštáře vedle Cyry a Firousi. Na rozdíl od plavovlasé společnice, která při vzpomínkách na minulost plakala, Zulejčin hlas ztvrdl.

Nikdy nezapomene na odpoledne, které rozhodlo o jejím osudu. Bylo zrovna jaro, seděla u mramorového jezírka v matčině zahradě a pozorovala velké zlaté rybky, které svoji hrou se spadanými květy čeřily klidnou hladinu jezírka. Vtom ji vyrušil tichý hlas její otrokyně Mai Tze. Tázavě k ní vzhlédla.

„Vaše urozená matka si přeje, abyste ji navštívila, má paní.“

„Hned přijdu.“

„Nejprve se ale musíte převléci. Přišel za ní on,“ vyhrkla ze sebe Mai Tze. „Můj bratr, císař?“

„Ano, paní.“

Rychle se vrátila do svého pokoje a s pomocí otrokyně se převlékla do bílých hedvábných šatů ozdobených vyšívanými květy švestky. Mai Tze ji vykartáčovala dlouhé, zářivě černé vlasy, spletla je do copu, a když ho obtočila kolem hlavy, připevnila ho malými perlovými sponkami.

Mávnutím ruky poslala dívku pryč a několik minut stála a pozorovala svůj odraz v zrcadle. Hleděla na ni vysoká štíhlá dívka se světle nazlátlou pokožkou, perfektně tvarovanýma černýma očima mandlového tvaru, jemnou tváří s vysokými lícními kostmi, úzkým nosem a drobnými našpulenými červenými ústy. Byla si moc dobře vědoma své krásy. Otočila se a s důstojností jí vlastní pomalu kráčela do matčiných komnat.

„Princezna Plum Jade,“ ohlásil její příchod eunuch. Vznešeně poklekla a sklonila hlavu k podlaze.

„Vstaň, sestřičko.“

Vstala a neustále upírala zrak na podlahu, aby se vyhnula císařovu pohledu.

„Domluvil jsem ti svatbu,“ oznámil jí stroze.

Mrkla na svoji matku, jejíž tvář neprozrazovala žádné emoce, ale pohled v jejích očích ji varoval, aby mlčela.

„Provdáš se za perského šáha. Za tři měsíce odjedeš do Persie. Bude tě doprovázet služebnictvo a císařské vojsko, jak se na princeznu z dynastie Mingů a dceru našeho zemřelého otce, urozeného Ch’eng Hua, sluší a patří. Jakmile dojedete do Persie, naši lidé tě předají do rukou šáhova služebnictva a vojska. Můžeš si ponechat jenom svoji otrokyni Mai Tze,“ pokračoval císař.

„Děkuji ti, můj ctěný pane.“

„Udělal jsem z tebe perskou královnu, sestřičko. Z tebe! Z dcery konkubíny. ‚Děkuji‘ je vše, co mi za takovou laskavost povíš?“

„Ty jsi také synem konkubíny, která ale není ani z poloviny tak urozená jako má matka.“

Hung Chih se pobaveně zasmál. „Jsi příliš hrdá, sestro. Stane se z tebe skvělá královna a šáhovo království přiblížíš k Číně.“

„Jsem vděčná za možnost sloužit svému pánovi a své rodné zemi.“

Císař se neubránil úsměvu. „Tvá bystrá mysl už začíná počítat výhody, kterých se ti jako královně dostane. Hlavně vždy zůstaň taková, jaká jsi, sestřičko. Líbí se mi

tvá hrdost. Opatruj ji jako oko v hlavě. Můžeš odejít, protože bych si ještě rád popovídal s tvojí matkou.“

O tři měsíce později obrovská karavana princezny z dynastie Mingů opustila Zakázané město v Pekingu a zamířila na západ k Persii. Byla právě polovina léta, a když projížděli čínským venkovem, lidé se shromažďovali u cesty a vnucovali princezně dárky v podobě sklizeného ovoce a zeleniny. Ta ovšem přijímala jejich pozornosti se vznešenou pýchou a rezervovaností. K prostým lidem, kteří jí přáli jen to nejlepší, necítila žádné sympatie.

Stejně tak necítila nic ke svému budoucímu manželovi. Žádná očekávání. Žádné naděje. Šáh byl o mnoho let starší než jeho šestnáctiletá nevěsta. Neměl žádné manželky, jenom konkubínu Shannez, kterou neměl v úmyslu ani po svatbě odvrhnout. Ta žena ale nemohla mít děti a šáh velmi toužil po dědici. Také si přál odstranit napětí na hranicích s Čínou a princezna Plum Jade představovala dokonalé řešení.

Matka jí o všem pověděla a poradila jí, aby si co nejdříve získala manželovu přízeň, nebo se jinak nikdy nestane doopravdy královnou. Než být mužovou první láskou, bylo důležitější stát se jeho poslední.

Císařská karavana projela Čínou a horami mířila k hranicím s Persií. Oproti původnímu plánu postupovali rychleji, protože se kapitán císařské gardy chtěl vyhnout prvnímu sněhu v horách. Když dorazili k hranicím, našli rozlehlou mýtinu, na které vystavěli tábor. Plum Jade byla ráda, že si mohla po dlouhé cestě odpočinout a pečlivě se připravit na setkání se šáhem.

O tři dny později, když hlídka zahlédla blížící se Peršany, ženy spěchaly připravit svoji paní. Oblékly ji do žlutých hedvábných šatů s vyšívanými květy bílých pivoněk. Plum Jade sledovala příjezd Peršanů zpovzdáli ze dveří svého stanu. Její pozornosti neuniklo, že jejich vůdcem byla žena. K tomu, aby věděla, kdo ta žena je, nepotřebovala příliš dlouho přemýšlet.

„Shannez,“ zasyčela princezna vztekle skrz zuby. „Vzal tu ženu s sebou! Mai Tze, jdi ven a zjisti, který z nich je šáh,“ nařídila své otrokyni.

Mai Tze vyběhla ze stanu, a když se o chvíli později vrátila, sdělila své paní, že šáh nepřijel. Prý nevěstu přivítá v hlavním městě.

Ta zpráva Plum Jade rozzuřila a její zlost nabrala na síle, když do stanu nečekaně vstoupila Shannez a perský kapitán.

„Okamžitě vyveďte tu ženu z mého stanu!“ zaječela. Ale služebné, které přispěchaly splnit příkaz, odstrčila Shannez stranou. „Zdá se, že Její císařská výsost již o mně slyšela,“ prohodila se smíchem Shannez ke kapitánovi. „Ach, je opravdu překrásná! Kdyby vypadala jako koza, jako vypadá většina královských dcer, možná bych s ní měla soucit a stala bych se její přítelkyní.“

„Dokonce ani ta koza by se nechovala tak ohavně jako ty,“ vyštěkla princezna. „Jak se vůbec opovažuješ vtrhnout do mého stanu, aniž by tě někdo pozval, a ještě navíc bez ohlášení? Klekni si! Já jsem tvojí královnou!“

Prudká reakce Shannez šokovala. „Vy mluvíte naším jazykem?“

„Na kolena!“

Kapitán pošťouchl šáhovu konkubínu a ta s nevraživostí ve tváři poklekla před princeznou.

„Žádám Vaši císařskou výsost o odpuštění, ale nemohla jsem se už dočkat, až vás budu moci přivítat v Persii –“

Plum Jade ji přerušila panovačným mávnutím ruky.

„Můj titul je ‚Vaše Veličenstvo‘, ty nestoudná otrokyně!“

„Není, dokud se neprovdáte za mého pána,“ opáčila Shannez.

Vtom jí Plum Jade vyťala políček. „Domníváš se, že šáh může vrátit zboží, které ho nebude těšit? Ujišťuji tě, že to se nestane.“

„Vaše Veličenstvo, jsem si vědoma toho, že jsem ve svém nadšení jednala příliš ukvapeně. Chovala jsem se panovačně a drze. Odpusťte mi, má královno, a dovolte mi stát se vaší přítelkyní. Mohu vám pomoci.“

Slova té ženy princeznu Jade sice trochu uklidnila, ale neobalamutila. „Pochybuji, drahá Shannez, že někdy budeme přítelkyněmi, nicméně nemusíme být nutně sokyněmi. Teď ale už prosím odejděte, ráda bych si odpočinula.“

Peršané odešli, a jakmile se ocitli v bezpečné vzdálenosti, Shannez promluvila.

„Ta mrcha se nikdy nesmí stát naší královnou. Je příliš hrdá na svůj původ a bude stále více oddanější Číně než Persii. A až bude pod srdcem nosit šáhova syna, podrobí

naši zemi Číně.“ Obrátila se ke kapitánovi. „Hassane, potřebuji vaši pomoc.“

Hassan dost dobře nechápal vlastenecký proslov konkubíny, nicméně její slova dávala smysl. „Nemůžete ji přece zabít, má paní. Jakmile by se zpráva o její smrti donesla na čínský císařský dvůr, určitě by vypukla válka.“

„Nemám v úmyslu ji zabít. Princezna Plum Jade se za šáha provdá – jenomže to nebude ta pravá princezna. Nikdo z vašich lidí Plum Jade neviděl, a neuvidí ji, dokud nebudeme připraveni k odjezdu. Číňané se zítra vrací domů. Vy budete trvat na tom, že si koně potřebují ještě jeden den odpočinout, a já sama budu princezně posluhovat. Večer ji uspím speciálním lektvarem a dva z vašich mužů ji odvezou do Bagdádu, kde ji prodají na trhu s otroky. A princeznina otrokyně Mai Tze nahradí svoji paní.“

„Ale jak si můžete být jistá, že ta otrokyně s vámi bude spolupracovat?“

„Pokud si přeje zůstat ještě dlouho naživu, tak bude ochotně spolupracovat,“ poznamenala Shannez.

„Hassane, hlavně nezapomeňte svým mužům připomenout, že se nesmí princezny ani dotknout. Za panny se lépe platí a čím vyšší bude cena, tím vyšší bude jejich podíl. Řekněte jim, ať ji prodají na otevřeném tržišti. Rozemelu její pýchu na prach!“

„Šáh se určitě bude podivovat, že princezna nemá osobní otrokyni, protože součástí dohody bylo, že si bude moci jednu přivézt. Povím mu, že princezna nemohla déle snášet drzost té dívky a prodala ji.“

Následující den časně ráno se Číňané vydali na zpáteční cestu domů a princezna Plum Jade a Mai Tze zůstaly samy s Peršany. Shannez navrhla, že se budou v poklidu připravovat na náročnou cestu, která je čekala. Ve snaze zpříjemnit dlouhý den brnkala konkubína libé melodie na loutnu a dokonce sama přinesla princezně jídlo.

Pozdě večer šáhova milenka nabídla princezně šálek teplého kozího mléka. Namluvila jí, že se jí po něm bude lépe spát a že si ho i šáh pravidelně večer dopřává. Přestože se Plum Jade z kozího mléka zvedal žaludek, přemohla se a šálek mléka vypila. Krátce nato upadla do hlubokého spánku, stejně jako Mai Tze, která také směla mléko ochutnat.

O několik týdnů později procházel Hadži Bey v Bagdádu kolem tržiště s otroky. Bagdád byl nejvzdálenějším místem, kam se při svém hledání vypravil, a právě ztrácel chuť do dalšího hledání. Už navštívil všechna tržiště s otroky ve městě, ale to, co hledal, nenašel. Ačkoliv viděl spoustu roztomilých dívek, žádná z nich neměla požadované kvality týkající se povahy, krásy a inteligence.

Přesto teď cosi zaujalo jeho pozornost. V rohu na stupínku se krčila špinavá dívka a nahotu se snažila zakrýt dlouhými vlasy. Zastavil se a upřel na ni zrak. Vědoma si jeho důkladné prohlídky, vrhla po něm pohled plný vzdoru.

Hadži Bey mávnutím ruky přivolal otrokáře a ukázal na dívku. „Kolik stojí ta dívka?“

Předtím, než muž odpověděl, násilím vytáhl Plum Jade na nohy. „Vzácná květinka ze starobylé Číny, můj

vznešený pane.“ Rukou uchopil její pevné kulaté ňadro.

„Je panna a –“

„Přestaňte tu dívku osahávat a povězte mi, kolik za ni chcete,“ přerušil ho Hadži Bey.

„Padesát zlatých dinárů. Koupil jsem ji před několika měsíci od jedné karavany a hodně jsem za ni zaplatil. Padesát zlatých dinárů, můj pane.“

„Koupil mě před třemi dny od dvou vojáků, kteří mě unesli, a zaplatil jim dvacet dinárů,“ ozvala se dívka.

Otrokářovi z očí sršely blesky.

„Třicet dinárů,“ utrousil koutkem úst Hadži Bey a už odpočítával mince, které pak hodil do mužovy dlaně.

Obchodník je hbitě strčil do kapsy a přistrčil Plum Jade k Hadžimu Beyovi. „Jdi ke svému pánovi, děvče.“

Prudce se otočila a její nehty se mu zabořily do tváře.

„Už se mě nikdy nedotýkej, ty hnusný otravo!“

Hadži Bey ji objal kolem ramen. „Mírněte se, má dcero. Krutá zkouška, kterou jste musela podstoupit, je za vámi.“ Obrátil se k obchodníkovi. „Dejte mi její oblečení. Už si zažila dost hanby, takže se může obléci, aby nemusela jít po ulici nahá,“ přikázal mu.

Z kufru, který stál na stupínku, vytáhl otrokář ošuntělé hadry.

„Ty jeden odporný zloději,“ ječela Plum Jade. „Kde jsou mé hedvábné šaty?“

Hadži Bey odstrčil muže stranou a vyndal z kufru žluté hedvábné šaty. Dívka mu je vytrhla z ruky a rychle do nich vklouzla.

„Povězte mi, jak se jmenujete, mé dítě,“ zeptal se jí Hadži Bey, když odcházeli z tržiště.

„Jsem princezna Plum Jade z Číny.“

„Budu ti říkat Zulejka.“

Vzhlédla k němu s tázavým výrazem ve tváři.

„Zulejka,“ objasnil tiše, „kromě toho, že byla princezna, byla také velká bojovnice.“

„Poté jsme se vrátili do Damašku, kde jsme vyzvedli Firousi, a jakmile jsme se doslechli o tobě, spěchali jsme na Krétu,“ dokončila Zulejka.

„Jste si opravdu jisté, že odsud nevede žádná úniková cesta?“ zeptala se Janet.

„Nevede,“ odvětila Firousi, „a proč chceš utéct? Kam bys jela? Domů by ses vrátit nemohla. Nikdo by neuvěřil tvému tvrzení, že jsi nepřišla o poctivost. Lidé na ulicích by si na tebe ukazovali prstem a žádný otec by nedovolil synovi, aby se s tebou oženil. Zestárla bys, aniž bys poznala lásku, a jako stará panna bys možná pomáhala vychovávat bratrovy děti. Nebyla bys respektovaným členem své rodiny. V harému sultána Bajezída na nás čeká život v přepychu a dokonce možná i láska a vlastní děti. Stále toužíš po návratu domů?“

Janet zavrtěla hlavou. „Ne,“ špitla a na zlomek okamžiku zmlkla. „Máš pravdu. Odsud není návratu. Ženy ze sultánova harému jsou prý známé tím, že navzájem proti sobě spřádají intriky, aby si udržely sultánovu přízeň. My tři jsme byly násilně odtrženy od svých rodin a prošly jsme velkým utrpením. Ve spojení je síla, a pokud se máme stát otrokyněmi, musíme být

silné. Měly bychom uzavřít tajnou dohodu, že se za jakýchkoliv okolností budeme vzájemně podporovat. Jedině tak se nám možná podaří jednoho dne ovládnout nejen harém, ale také sultána,“ pokračovala sebejistě.

Zulejka a Firousi se na ni usmály.

„Dítě skrývající se v tobě za úsvitu odchází, Cyro,“ uvažovala nahlas Firousi.

„Ano,“ přitakala Cyra. „Už neexistuje princezna Plum Jade z Číny, ani Maria Rostovová z Kavkazu, ani Janet Leslieová ze Skotska. Byla to děvčata, ze kterých se staly ženy, jež budou žít v početné domácnosti sultána Bajezída – Zulejka, Firousi a Cyra. Souhlasíte s mým návrhem?“

„Ano,“ přitakala Firousi a položila dlaň na Cyřinu ruku.

„Já také,“ přidala se Zulejka a položila dlaň na jejich.

Na ostrově Kréta se slunce chystalo zapadnout za horizont a tři mladé ženy, poskytující si útěchu vzájemnou přítomností, se uložily ke spánku.

Předtím Janet ještě naposledy vyhlédla z okna a při pohledu na loď vyplouvající na otevřené moře si povzdechla. Na stěžni vlál prapor s erbem San Lorenza, zlatým sokolem.

Na druhém konci pokoje neslyšně zapadl panel do zdi, za níž si Hadži Bey pro sebe tiše mumlal: „Lépe jsem už vybrat nemohl. Velebme Alláha. Teď bude říše v bezpečí.“

Kapitola 8

Plavba z Kréty do Konstantinopole byla příjemná. Cyra, Firousi a Zulejka měly dovoleno vysedávat pod plátěnou markýzou nataženou na široké palubě. Hadži Bey trval na tom, aby na palubu chodily v závojích, a zakázal jim procházet se po lodi, aby pohled na ně zbytečně nevzrušoval lodní otroky, z nichž převážnou část tvořili evropští zajatci.

Loď proplouvala poklidnými vodami kolem kouzelných ostrůvků v Egejském moři. Během plavby jim Hadži Bey vyprávěl o historii a památkách některých ostrovů, což Cyře připadalo mnohem zajímavější než nudné povídačky kapitána Venuttiho. Plavili se kolem ostrova Naxos, kde Theseus opustil Ariadne, viděli ostrov Chios, považovaný za rodné místo Homéra, a Lesbos, domov básnířky Sapfo, který byl centrem civilizace v sedmém století před Kristem.

Propluli Dardanelami. Čtyřicet mil dlouhý a od jedné až po čtyři míle široký průliv byl lemován strážnými věžemi, ve kterých drželi hlídky vojáci osmanské armády. V případě, že by se cizí vojsko pokusilo napadnout hlavní město z moře, mohli by včas varovat sultána. Když vpluli do Marmarského moře, jejich cesta se chýlila ke konci.

Noc předtím, než přistáli v Konstantinopoli, si je Hadži Bey zavolal do své prostorné kajuty nacházející se v zádi lodi. Když vstoupily, všimly si, že u dveří stojí stráž. Hadži Bey vyzval dívky, aby se posadily na polštáře

rozmístěné kolem kulatého stolu, a jakmile otrok, který jim donesl občerstvení, za sebou zavřel dveře, usadil se vedle dívek.

„Nyní bych si s vámi rád promluvil o jisté velmi důležité záležitosti, mé milé děti. Jak už víte, jsem aga děvčat, hlavní černý eunuch a jeden z nejvlivnějších hodnostářů na osmanském dvoře sultána Bajezída. Rozhodl jsem se využít své moci k tomu, abych napravil velké zlo, a právě k tomu budu potřebovat vaši pomoc.

Před mnoha lety si můj pán vybral svoji první ženu, krásnou dívku, která se jmenovala Kiusem. Po roce mu porodila silného zdravého syna, kterému dali jméno Mustafa. Nicméně v době, kdy nosila dítě pod srdcem, se sultánova pozornost zatoulala a vybral si druhou ženu, syrskou dívku Besmu. Za rok a půl poté, co se narodil Mustafa, porodila Besma také syna, prince Ahmeda.

Několik měsíců po narození Ahmeda pozvala Besma dvouletého dědice, prince Mustafu, na návštěvu k jeho bratříčkovi. Ačkoliv Kiusem byla neustále ostražitá, dovolila synovi, aby Ahmeda navštívil. Po pár hodinách se chlapeček vrátil celý šťastný s dlaní plnou sušeného ovoce, které s radostí nabídl matce. Aby ho potěšila, vzala si jeden kousek. Krátce nato se malému princi udělalo špatně a také Kiusem měla menší zažívací problémy. Přivolaný lékař prohlásil, že se jedná o otravu. Princ Mustafa zemřel při západu slunce, ale jeho matka se zotavila.

Kiusem se slzami v očích obvinila Besmu z hanebného činu, ale sultán, jenž byl tenkrát princem Bajezídem, odmítl matku nového říšského dědice odsoudit. Kiusem

byla zdrcená, a přestože se ji Bajezíd snažil utěšovat, hubla a slábla, až ji nakonec nechal na pokoji.

Teď mi dovolte odbočit od jádra příběhu, abych vám vysvětlil, proč jsem tak oddaný Kiusem. Přišel jsem do harému jako malé vystrašené dítě a právě Kiusem, jež byla tenkrát také dítě, se o mě starala a zařídila, aby se mi dostalo důkladného výcviku. Když se stala sultánovou první ženou, byl jsem jmenován jejím hlavním eunuchem. A poté, co se narodil princ Mustafa, stal jsem se agou děvčat, čímž jsem v této funkci nahradil starého agu, který v té době zemřel.

Miloval jsem Kiusem, sice ne jako muž miluje ženu, protože mužem nejsem, ale jako drahou a laskavou přítelkyni. Tajně jsem jí pomáhal v zotavování nejen těla, ale i ducha. Uzdravování ovšem trvalo velmi dlouhou dobu, protože její žal byl nepředstavitelný.

Potom za mnou jednoho dne přišla a položila mi otázku: ‚Kdybych dala sultánovi dalšího syna, pomohl bys mi získat pro něho trůn?‘ Zeptal jsem se jí, proč se domnívá, že si ji sultán vezme opět do postele. ‚Moje sestra – dvojče Refet, se stala jeho novou favoritkou,‘ odpověděla. ,Myslím si, že po mně stále touží.’ Tak jsem souhlasil s tím, že jí pomohu, a když sultán pořádal další recepci pro své ženy, poprvé po roce se před ním opět objevila.

Ten večer vypadala úchvatně a Bajezíd, očarován její krásou, si nechal pro ni tu noc poslat. O devět měsíců později mu porodila druhého syna Selima.“ Hadži Bey se odmlčel, a když se osvěžil chladivým šerbetem, pokračoval ve vyprávění.

„Kiusem byla moudrá žena, protože během měsíců, kdy jí v děloze rostl Selim a nemohla se svým pánem spát, posílala za Bajezídem svoji sestru – dvojče Refet. Besma zuřila a navíc přestala být sultánovou favoritkou, protože sultánova třetí žena, Safiye, porodila dva roky po narození Ahmeda také syna, zatímco Besma, bohužel, porodila mrtvé dítě.

Po Selimově narození byla učiněna bezpečnostní opatření. Chlapec byl neustále hlídán a Kiusem, která se odvážila porodit další dítě tak brzo po Mustafově tragické smrti, měla přechodné psychické problémy a stáhla se ze života na sultánově dvoře. Žila prostým životem stejně jako Selim. Až na několik důvěryhodných přátel před všemi předstírala, že je napůl šílená, a kvůli tomu jí sultán z velké lásky, kterou k ní cítil, dopřál velkou svobodu.

V naší zemi jsou totiž všichni sultánovi dědici v šesti letech odebráni matkám a pak žijí na vlastním dvoře. Za těchto okolností si ale Kiusem nemohla být jistá, že bude Selim v bezpečí, takže použila nemoc jako výmluvu, čímž se jí podařilo udržet si Selima u sebe až do jeho čtrnácti let. V té době se můj pán stal sultánem a Selim byl poslán do Magnesie, aby se naučil umění vládnout. Předtím ho vzdělávali nejlepší učenci naší říše.

Minulý rok má paní onemocněla a lékaři sultánovi sdělili, že není šance na její uzdravení. Před svou smrtí získala od Bajezída slib, že odvolá Selima z Magnesie a nechá ho vládnout v některé z provincií, které leží blíže Konstantinopoli. Navrhla mu, že by mohl odjet do Měsíčního paláce. Sultán oznámí toto rozhodnutí v den

princových dvacátých pátých narozenin, které oslaví za čtyři měsíce.

Posledním přáním Kiusem bylo, aby si princ Selim mohl jako dárek k narozeninám vybrat šest děvčat z otcova harému. Má paní mě ještě předtím, než zemřela, pověřila obtížným úkolem. Měl jsem najít tři výjimečné dívky, nejen krásné, ale také inteligentní, s jejichž pomocí by Selim získal postavení dědice a vytlačil tak z této pozice prince Ahmeda.

A na tuto roli jsem vybral právě vás tři. Princ Selim je vlídný, pohledný a okouzlující mladý muž. Budete s ním velmi šťastné. Jednoho dne se stane sultánem a ženám, které mu porodí syny, se dostane postavení spojeného s velkou mocí a bohatstvím.“

„Uvědomujete si, jak riskujete, Hadži Beyi? Napadlo vás, že třeba nebudeme postupovat podle vašich plánů? Vždyť bychom vás mohly zradit a získat zpět svou svobodu,“ promluvila Cyra vážným tónem.

„Spoléhám na vaši inteligenci, mé drahé. Pochybuji, že byste daly přednost smrti před mocí a bohatstvím, protože pokud byste mě zradily, jedinou vaší svobodou by byla smrt. Pokud ve vás taková svoboda vzbuzuje zvědavost, skočte přes palubu a skoncujte s tím, ale jestliže ne, zapojte se prosím do mých plánů. Osud vás ke mně zavál. A to, jak naložíte s přidělenou porcí, je jenom na vás. Pokud jste opravdu rozumné a moudré, o čemž nepochybuji, už znám vaše odpovědi.“

„Ale jak nás dokážete skrývat před sultánem? Pokud nás zahlédne a vyžádá si nás, budeme po prince ztracené,“ uvažovala nahlas Cyra.

Hadži Bey se zasmál. „Mnozí lidé se mylně domnívají, že harém je doupě plné nezvladatelného chtíče a neřesti. Je to velmi dobře organizovaná domácnost s pevně stanovenými pravidly, nejrůznějšími nařízeními a mnoha zvyklostmi.

Ženy v domě se dělí do několika kategorií. Některé jsou obyčejné služebné. Jiné slouží sultánovi nebo jeho ženám nebo posluhují v lázních. Dívky v harému jsou také seřazeny podle postavení. Nově příchozím dívkám se přezdívá privilegované. Po nich následují dívky, na kterých spočinul Bajezíd pohledem, ale ještě si je nepozval do postele. Další v řadě jsou děvčata, která se sultánem spala, a podařilo se jim udržet si sultánovu přízeň. Nakonec máme ženy, které sultánovi porodily jednoho nebo více synů. Sultán může mít jenom čtyři takové ženy, přičemž nejvyšší postavení z nich má matka prvního syna. Ačkoliv je nyní dědicem Besmin syn, sultán nikdy neupřel Kiusem postavení matky dědice.

Nejvyššího postavení v harému se dostává sultánovým dcerám a sultánově matce, takzvané sultánově valide. Matka současného sultána již nežije, takže v harému valide není. Je to nejvyšší postavení, kterého může žena v osmanské domácnosti dosáhnout. Její slovo má jak v paláci, tak mezi ženami v naší říši velkou váhu. Jenom sultán může vznášet námitky proti jejím příkazům, ale málokdy se k tomu odváží.

„Všechny skupiny děvčat mají vlastní příbytky a služebnictvo, ale nově příchozí dívky žijí v příbytcích se společnými ložnicemi. Tyto prostory spravují starší ženy, jejichž povinností je vypěstovat v dívkách naše způsoby

a rozvíjet jejich individuální talent. Umístím vás do menšího, nenápadného příbytku, který spravuje Refet.“

„Sultánova favoritka?“

„Už není jeho favoritkou, Firousi. Protože Bajezídovi porodila dcery – dvojčata, nedostala se mezi jeho čtyři ženy. Její dcery jsou provdány za vládní úředníky. Místo toho, aby odešla do výslužby do pavilonu starších žen, rozhodla se raději spravovat jeden z příbytků. Není to obzvlášť luxusní apartmá, protože po smrti Kiusem získala Besma zpět část své moci nad sultánem. Nicméně tam budete v bezpečí a ze sultánova dosahu. Přesto musíte Refet ve všem poslouchat. Je to dobrosrdečná žena a od samého počátku je obeznámena s našimi plány.

Příští čtyři měsíce budou pro vás obdobím intenzivního studia. Nejenomže se budete muset za tu dobu naučit náš jazyk, ale také poznáte naše zvyky, seznámíte se s naší hudbou, tanci. Velmi důležitá bude výuka milostného umění, kde poznáte fyzické způsoby, kterými lze potěšit vašeho pána. Nebude to pro vás snadné, ale každá z vás je svým způsobem výjimečná, a jsem si jistý, že to zvládnete. Pomůžete mi, Cyro?“

Dívka pokývla hlavou.

„Firousi?“

„Ano, Hadži Beyi.“

„Zulejko?“

„Ano.“

„Výtečně! Jsem si vědom toho, že úkol, kterým jsem vás pověřil, je dosti nebezpečný a klíčem k úspěchu je

vaše mlčenlivost. S nikým o tom nehovořte, dokonce ani mezi sebou. V harému se pohybují otroci, jejichž jedinou povinností je nenápadně naslouchat a donášet zprávy o tom, co se mezi děvčaty povídá. Stačí sebemenší zmínka o mých plánech a snadno byste mohly skončit na dně moře.

Teď se odeberte do své kajuty a odpočívejte, protože už zítra večer dorazíme do Konstantinopole. Od této chvíle jsem pro vás aga děvčat, ne váš přítel, ale nebojte se, mé dcery, nespustím z vás zrak a budu střežit vaše životy.“

Když dívky odešly, chvíli zamyšleně stál na místě. Posléze vyndal z truhly stojící u pohovky černý sametový sáček. Vytáhl z něho mělkou křišťálovou misku, postavil ji na stůl a nalil do ní čerstvou vodu. Posadil se na židli a upřel pohled na klidnou vodní hladinu. Po několika minutách soustředěného vnímání se jeho tvář rozjasnila úsměvem.

„Náš plán proběhne hladce,“ zašeptal tiše. „Velebme Alláha! Vše bude probíhat hladce.“

Ve chvíli, kdy Hadži Bey hleděl do křišťálové misky, loď s Pietrem di San Lorenzem na palubě přistála v Arcobalenu. Během plavby je zastihla silná bouře, při níž si myslel, že už nespatří rodnou zemi, a která zpozdila jejich příjezd. Okamžitě zamířil do růžové vily hraběte z Glenkirku. Jeho zpráva hraběte šokovala.

„Opravdu se nedalo nic dělat?“ chtěl vědět.

„Můj pane, nejprve vše nasvědčovalo tomu, že jsem vaši dceru získal. Nabídku kalifa z Bagdádu jsem navýšil o pět tisíc zlatých mincí. Abdul ben Abdul právě zvedal kladívko, aby odklepl prodej, když vtom ten ďábel Hadži

Bey nabídl třicet tisíc. Ovšemže jsem protestoval a dokonce jsem se snažil vypůjčit si peníze od ostatních zájemců, ale nebyl mezi nimi žádný, který by se odvážil postavit se sultánovi. A musí se platit v hotovosti.“

„Třeba se nám ji podaří vykoupit od sultána,“ poznamenal hrabě.

„Bohužel, není žádná šance, můj pane. Eunuch, který koupil vaši dceru, nebyl jen tak obyčejný eunuch. Byl to Hadži Bey, aga děvčat. Po sultánovi je druhým nejmocnějším mužem v jeho domácnosti. Tento muž zřídkakdy opouští Konstantinopoli. Nezabývá se nákupem otrokyň, ale přesto se povídá, že se několik měsíců zdržoval mimo město. V Bagdádu prý koupil čínskou dívku a v Damašku nádhernou plavovlásku. Je zřejmé, že vaši dcera a ty dvě dívky zakoupil za speciálním účelem. Není naděje, že by nám výkupné získalo vaši dceru zpět.“

O šest týdnů později se žalem zničený Patrick Leslie, jeho syn Adam a Mary MacKayová vrátili do Skotska. Když se král odvážil navrhnout mu jiné diplomatické místo, hrabě vybuchl.

„Obětoval jsem vám tři roky života a ve vaší službě jsem ztratil svoji jedinou dceru, Jakube Stuarte! Už po mně více nežádejte! Vrátím se do Glenkirku a moji tvář už nikdy neuvidíte!“

Rudolfo di San Lorenzo truchlil nad ztrátou snoubenky tři měsíce. Poté, co byly domluveny a podepsány svatební smlouvy, oženil se s princeznou Marie-Heléne z Toulouse.

Kapitola 9

Třetí syn sultána Bazejída, Selim, byl vysoký štíhlý muž s vlnitými tmavými vlasy a šedýma očima po své matce. V jeho hladce oholené vážné tváři vynikaly vysoké lícní kosti a úzký vyčnívající nos. Rty měl tenké, ale plné.

Protože se neočekávalo, že by někdy zdědil po otci trůn, nesoustředila se na něho veškerá pozornost, což naprosto vyhovovalo jeho matce, která po vraždě prvního syna toužila po tom, aby byla i se svým druhým dítětem co nejméně nápadná.

Se souhlasem Selimova dědečka, sultána Mehmeda, bydlela Kiusem se synem v nejodlehlejší sekci v Eski Serai, na Tulipánovém dvoře. Z pověření agy děvčat je tajně hlídala skupina ozbrojených a důvěryhodných němých eunuchů a staral se o ně tucet fanaticky oddaných otrokyň. Málokdy opouštěli dvůr a mladý Selim vyrůstal v atmosféře obezřelé ostražitosti.

Život v napjatém prostředí měl na tak malé dítě vliv. Selim se nikdy neusmál, natož aby si vesele a bezstarostně hrál jako ostatní děti. Když mu byli tři roky, jeho mysl byla mnohem starší, takže mluva a vyjadřování odpovídaly sedmi nebo osmiletému chlapci. Přestože Tulipánový dvůr navštěvovalo málo lidí, byl v jejich přítomnosti velmi opatrný.

Aniž by si toho byla jeho matka nebo chůvy vědomy, pravidelně se nenápadně vytrácel ze svého pokoje, aby se zašel podívat do otcových stájí nebo si sám hrál v sultánových zahradách. Vždy si dával pozor, aby si ho nikdo nevšiml, a ačkoliv mu to nikdo nepověděl,

instinktivně pochopil, že jeho život závisí na jeho rozvážnosti.

Jednoho dne, když mu bylo šest, seděl ve větvích stromů v sultánových zahradách a právě tam ke svému překvapení zjistil, že má dva nevlastní bratry. Nikdy v životě neviděl jiného chlapce a v tu chvíli ho ovládlo pokušení slézt dolů a přidat se k nim, ale tichý hlásek v koutku mysli ho varoval, aby to nedělal, a tak raději zůstal na stromě. Později se od svých nevlastních sester, dvojčat Leily a Aiyshe, a dcer své tety Refet dozvěděl, kdo byli ti chlapci. Leila a Aiyshe byly jediné děti, které si za ním přicházely hrát.

Starší chlapec byl desetiletý princ Ahmed, považovaný za dědice jejich otce. Nebyl vyšší než Selim, ale silnější. Měl olivovou pokožku, tmavé oči a černé vlasy. Jeho kulatá, netrpělivá tvář byla uhrovitá a choval se dost arogantně. Pokud někdo ze služebnictva okamžitě nesplnil jeho příkaz, neváhal ho zbít. Jakmile se Selim tohle doslechl, byl rád, že se tenkrát rozhodl zůstat v úkrytu ve větvích stromu.

Mladší chlapec, osmiletý princ Korkut, byl o něco vyšší, s vlnitými, tmavě hnědými vlasy a velkýma modrýma očima. Na svůj věk byl až příliš vážný a ke služebnictvu se vždy choval slušně. Působil tak urozeně, že dokonce i princ Ahmed změnil své způsoby a byl zdvořilý, když se spolu setkali – což nebývalo tak často, protože se princ Korkut úmyslně, aniž by to vypadalo nevychovaně, jejich setkání vyhýbal.

Déle než rok chodíval Selim do zahrad, sedával na svém oblíbeném stromě a tajně pozoroval bratry, jak si odděleně každý z nich hrál se svým dvořanstvem, protože

už měli vlastní domácnosti. Selim nemohl pochopit, proč se jeho nevlastní bratři smí volně pohybovat v dědečkových zahradách, zatímco on to má zakázané. S matkou si o tom nemohl promluvit, protože by se tak dozvěděla o jeho výletech do hlavní části paláce a začali by ho hlídat mnohem důkladněji než doposud. Ale pak jedno odpoledne, když seděl ve větvích stromu, k němu dolehl dětský hlas.

„Proč se pokaždé schováváš na stromě?“

„Nechci, aby mě někdo viděl,“ vyhrkl ze sebe Selim.

„A proč ne?“

„Protože si to přeje moje matka.“

„Kdo je tvá matka?“

„Kiusem.“

„Ach! Tak ty jsi můj bratr Selim!“

Selim sklonil hlavu a vykoukl mezi větvemi. Jeho rty rozvlnil úsměv. „A ty jsi můj bratr Korkut, syn Safiye.“

„Máš pravdu, bratříčku, a protože nemůžeš přijít dolů, vylezu za tebou,“ pravil Korkut hlasem podbarveným radostí.

A tak vzniklo přátelství mezi dvěma mladými princi. Selim, který se přiznal vyděšené matce se svým dobrodružstvím, konečně získal její souhlas, aby Korkut mohl navštěvovat Tulipánový dvůr.

Kiusem byla potěšena, protože princ Korkut měl na jejího syna kladný vliv. Starší chlapec byl pilný žák a mladšího nevlastního bratra, kterého učení příliš nebavilo, povzbuzoval, aby se studiu více věnoval. Do

Eski Serai byli tajně přivezeni nejlepší učenci z Osmanské říše, kteří chlapce vyučovali. Selim ke svému úžasu zjistil, že ho studium baví. Jeho mysl sice nebyla tak geniální jako otcova a Korkutova, ale byl inteligentní.

Když bylo Selimovi dvanáct, jeho dědeček, sultán Mehmed Dobyvatel, zemřel a na trůn nastoupil Selimův otec. Poté, co Selim oslavil čtrnácté narozeniny, poslal ho sultán Bajezíd i s matkou do města Magnesie. Tam se Selim nejprve naučil umění vládnout a pak vládl nejen městu, ale i okolním provinciím.

Besma, úhlavní sokyně Selimovy matky, se pokusila zabránit sultánovi, aby převedl tuto zodpovědnost na Selima. Prohlašovala, že Bajezídův nejmladší syn je idiot a obyvatelé Magnesie a jejích provincií budou pod jeho vládou trpět. Osmanský vládce si pomyslel, že je jeho druhá žena pouze zlomyslná. Neuvědomoval si, že Hadži Bey záměrně při několika příležitostech udělal před Besmou ze Selima hlupáka. Součástí jeho plánů také bylo, aby se Kiusemin syn zdál být neškodný a nepoužitelný.

V Magnesii mohl být Selim zase sám sebou, protože Besma byla přesvědčená, že je naprosto neschopný, takže tam nevyslala žádné své špehy. Tady sultánův nejmladší syn dospěl z nerozhodného a plachého chlapce v silného a sebejistého muže. Věnoval se studiu a vládl spravedlivě s morálním respektem k zákonu a muslimské víře Osmanské říše.

Hadži Bey se také podílel na jeho výuce. Krok za krokem a velmi opatrně se mu dařilo získávat ilegální podporu svého plánu. Štěstí mu přálo i při návštěvě jistého krymského náčelníka, kterému zachránil život.

Tato událost mu získala oddanost krymských Tatarů. Když se vděčný náčelník vrátil domů, poslal Selimovi dar v podobě dvou jízdních jednotek Tatarů, kteří se měli stát jeho osobními strážci.

Selim byl dospělý muž, a protože mu byly odpírány romantické aférky po delší dobu, než je obvyklé u ostatních tureckých princů, Hadži Bey a Kiusem usoudili, že nastal čas, aby se začal dozvídat více o ženách. Bylo mu sedmnáct a byl si natolik vědom svého postavení, že mu nepřišlo divné, když mu jeho matka a aga řekli, že ještě nesmí mít děti.

„Kdybys teď měl ženy a děti, stal by ses zranitelným vůči Besmině proradnosti. Až upevníme tvé postavení u sultána a vybereme ta správná děvčata, Selime, potom – a jenom tehdy – můžeš zplodit syny,“ pravil aga.

„Mezitím, pokud zatoužíš po ženě, musíš se o tom zmínit a budou ti přivedena ta nejkrásnější a nejzkušenější děvčata, která budou samozřejmě neplodná.“

Princ bezvýhradně důvěřoval jak matce, tak Hadžimu Beyovi, a tak jejich rady uposlechl. Když se do hlavního města doneslo, že Selim touží po ženách, Besmu ta zpráva nejprve vylekala, ale postupem času se spokojeně usmívala, když se nerodily žádné děti. Neměla tušení, že dívky, které si bral Selim do postele, byly neplodné.

„Semeno tvého bratra je jako mořská voda, ve které nic neroste!“ oznámila s radostí svému synovi Ahmedovi.

Roky ubíhaly a krátce před Selimovými čtyřiadvacátými narozeninami Kiusem onemocněla. Když se to dozvěděl aga, opustil Konstantinopoli a spěchal do Magnesie.

Pohled na nemocnou Kiusem ho vyděsil. Umírala, aniž by se to snažila popřít.

„Vím moc dobře, že se můj čas krátí, drahý příteli.“

V očích ji tlačily slzy. Vzal její drobnou bílou dlaň do své štíhlé, opálené. Lehce mu ji stiskla. „Teď musíme začít jednat, Hadži Beyi. Musíš od sultána vymámit slib, že Selim bude o svých čtyřiadvacátých narozeninách poctěn funkcí guvernéra krymské provincie, která leží blíže Konstantinopole. A nesmíme zapomenout na děvčata, Hadži Beyi. Bajezíd musí mému synovi dovolit, aby si dívky vybral sám. Doposud žádný Osman nepoctil svého syna takovou laskavostí. Udělá to dojem na náš lid a synovi to zajistí bezpečnou budoucnost. Besma se neopováží Selimovi ublížit, jestliže se bude u sultána těšit takové vážnosti.

„Splním vaše přání, má nejdražší paní. Nezklamu vás.“

„Už jsi sehnal ty výjimečné dívky? Měly by být co nejdříve připraveny,“ připomněla mu.

„Ještě žádnou nemám. Musím je vyhledat osobně.“

Kiusem vypadala znepokojeně. „Počítej ale s tím, že vyvstanou otázky. Jsi aga, a ne kupec otroků.“

„Právě proto, že jsem aga, tak se mě nikdo nebude vyptávat, co provádím. Možná je budou napadat nejrůznější myšlenky, čemuž nemohu zabránit, ale nikdo kromě sultána se mě nesmí na nic ptát. A jsem si jistý, že sultán mi otázky klást nebude, protože mi důvěřuje.“

„Teď se hlavně o všem musí dozvědět Selim,“ řekla.

„Udělám to sám, má paní. Princ musí pochopit vážnost našeho jednání. Někdy mívá sklony k unáhlenosti, ale od této chvíle by měl jednat s velkou obezřetností a naprostou sebekázní.“

Aga nechal přivést prince. Po vřelém přivítání přinesly služebné šálky s horkou kávou, a jakmile za sebou zavřely dveře, aga promluvil. Selim s vážnou tváří klidně naslouchal, když ho aga seznamoval s plánem, který s jeho matkou vymysleli ještě před jeho narozením.

Ahmed se nesmí stát otcovým nástupcem. Bohužel ho příliš ovlivňuje jeho matka. Kromě toho má mizerné vzdělání a chová se drze a nemravně. Turecko nemůže v žádném případě podporovat takového sultána.

Pokud šlo o prince Korkuta, byl to sice slušný a vzdělaný muž, ale stával se z něho samotář. Neměl vojenský výcvik a neprojevoval zájem o ženy. Kdyby měl nastoupit na trůn po svém otci, nedej Alláhu, stěží by vydržel vládnout déle než měsíc. Naštěstí už dříve zašel za agou, aby mu pověděl, že se nechce stát sultánem, a významně dodal, že bude podporovat toho „správného“ muže.

Selim měl nyní vyklizené pole. První částí plánu bylo, aby byl Selim v dětství držen v izolaci a bezpečí, dostalo se mu znamenitého vzdělání a pak získal post guvernéra Magnesie – ve stejné provincii, ve které jeho otec vládl v době svého mládí.

Dalším krokem bylo přesunout Selima do krymské provincie, která byla blíže Konstantinopoli. Díky Bajezídově lásce ke Kiusem byla tato záležitost úspěšně vyřešena. Krátce před pětadvacátými narozeninami

odjede Selim z Magnesie do Konstantinopole, kde navštíví otce, a následující den se vydá na cestu do nového působiště.

Krymská provincie byla od hlavního města vzdálena pouhý den svižné jízdy, takže v případě potřeby by se rychle dostal do města. Nicméně mnohem důležitější byla skutečnost, že sultán bude mít k synovi snadný přístup.

Úhlavní sokyně Selimovy matky, Besma, nepřestala se svojí kampaní ve snaze zpochybnit Bajezídova nejmladšího syna, aby mohla prosadit vlastního potomka. Neodvažovala se srovnávat mravní jednání obou princů, protože Ahmedovo zvrhlé chování se i bez toho stalo veřejným skandálem. Besma v naději, že jednoho dne bude vládnout přes svého syna, směrovala jeho sexuální chutě jinými cestami, aby si ho udržela pod kontrolou.

Pokud šlo o funkci guvernéra, nemohla Ahmeda se Selimem srovnávat. V provincii Magnesie panoval klid, vzkvétala a byla dobře spravována na rozdíl od Ahmedovy domény na východě na perské hranici, která byla stálým zdrojem problémů.

Jedinou Besminou nadějí bylo držet Selima v dostatečné vzdálenosti od otce, lhát sultánovi a doufat, že Bajezíd zemře dříve, než se dozví pravdu, a Ahmed nastoupí na trůn.

Jak Kiusem, tak aga nepodnikali žádné kroky proti jejím intrikám, protože díky jim si Selim užíval nevídané svobody. Nicméně nyní nastal čas, aby se sultán dozvěděl, v jakého muže dozrál jeho mladší syn. Právě přestěhování do provincie poblíž hlavního města by ten

účel splnilo. A když by Bajezíd věnoval synovi několik dívek z harému, jeho gesto by zanechalo dojem na obyvatelstvo celé říše.

Později, až by se Selimovi narodili synové, jeho pozice by se upevnila. Tím si byl Hadži Bey jistý, protože princ Ahmed dával před ženami přednost mladým chlapcům, takže nehrozilo, že by měl syny. Aga byl přesvědčený, že jakmile si sultán uvědomí, jak schopný muž Selim je, nástupce bude změněn.

Selim důkladně vstřebával agova slova. Nesvěřil se svému starému příteli s tím, že od okamžiku, kdy byl dost starý na to, aby všemu porozuměl, rozhodl se, že jednoho dne zastoupí svého zemřelého bratra na sultánově trůně. Znal své bratry mnohem lépe, než oni znali sami sebe, a nebyl ani požitkářským dobrodruhem jako Ahmed, ani mnišským milovníkem studia jako Korkut. Obdivoval pouze jediného muže, a tím byl jeho dědeček, Mehmed Dobyvatel.

Bylo mu skoro třináct, když dědeček zemřel, a v mysli se mu na něho vracely živé vzpomínky. Mehmed žil v Yeni Serai, kde dohlížel na výstavbu nového paláce. Jednou si nechal přivézt své vnuky. Zatímco Ahmed a Korkut přijeli se služebnictvem, jehož složení přesně odpovídalo jejich majestátnímu postavení, sedmiletého Selima doprovázel pouze jeden sluha.

Mehmed vyklenul obočí, ale mlčel. Když chlapci sledovali zápasníky, Ahmed se vychloubal, že by je všechny porazil. Starý sultán na to nic neřekl, pouze na otylého chvastouna pohlížel s nezastíraným opovržením. Poté zval do Yeni Serai už jenom Selima. Když se Selim dědečka zeptal, proč nezve jeho nevlastní bratry, starý

muž odpověděl s upřímností, která překvapila dokonce i jeho samého.

„Ty jediný, Selime, jsi hoden výuky, které je zapotřebí.“

„A co je to, dědečku?“

„Naučím tě, jak se stát největším bojovníkem – největším známým bojovníkem. Od této chvíle tě muži, které osobně vyberu, budou učit umění boje. Každý týden se dvakrát setkáme, ale v tajnosti, protože si nepřeji, aby se o tom dozvěděla Besma, a ty mi ukážeš, čemu ses mezitím naučil. Já sám tě zasvětím do taktik, které mi pomohly vyhrát tolik bitev – a dobýt tento vzácný klenot, Konstantinopoli. Po mé smrti se Turecko nebude muset obávat o svoji budoucnost, protože ho budeš ochraňovat právě ty.“

O šest let později přišel Selim k Mehmedovi, který ležel na smrtelné posteli. Poslední slova, jež Mehmed před svou smrtí ze sebe vypravil, byla určená jenom Selimovi.

„Ty – ty se musíš stát nástupcem po příštím sultánovi!“

Selim si ta slova připomněl. Pálila ho v mysli jako žhavé uhlíky a potvrdila jeho tajnou touhu vládnout. Agovo vyprávění ho potěšilo, ačkoliv neprojevil žádné emoce, jen strohý souhlas s jeho plány. Věděl, že hra, ve které má hrát, je velmi nebezpečná, ale byl si jistý, že ho bude bavit. Logické uvažování a vymýšlení taktik v něm vždy vzbuzovaly zvědavost.

„Vidím, že máš na rtech úsměv,“ poznamenal Hadži Bey.

„Přemítám o celkovém dojmu, který budu muset vytvořit.“ Zasmál se. „Poslušný princ Selim! Dokonalý syn, dokonalý bratr, dokonalý manžel a otec. Alláhu, Hadži Beyi! Žádáš příliš od drsného bojovníka. Co se stane, jestliže se mi přestanou líbit dívky, které si vyberu z otcova harému? Jenom pěkná tvářička nedokáže udělat muže šťastného.“

Po agově tváři se rozprostřel úsměv. „Slibuji ti, že až si budeš dívky vybírat, alespoň tři z nich budou odpovídat tvému vkusu. Já sám je pojedu hledat.“

„Tak ty se domníváš, že znáš můj vkus?“ předstíral Selim údiv.

„Krása, inteligence, oddanost, nezávislost a možná trochu tajemnosti.“

„Najdi mi jedinou ženu s těmito všemi povahovými vlastnostmi, Hadži Beyi, a stane se ze mě šťastný muž.“

„Uvidíš, že je najdu,“ ujistil ho aga.

V den Selimových dvacátých pátých narozenin probíhaly na sultánův příkaz oslavy v celé říši od Balkánu až po hranice s Persií. Selim přicestoval do Konstantinopole o týden dříve a na otcovu žádost byl ubytován v apartmá v Yeni Serai.

Po většinu času tam byl sám, protože se na osmanském dvoře, na rozdíl od královských dvorů v západní Evropě, nezdržovala šlechta, mezi kterou by si princové mohli vybírat přátele. Protože vyrůstal sám, byl plachý a ostražitý. Dokázal se uvolnit jenom mezi skupinou tatarských vojáků, u kterých si pro své bojové dovednosti získal obdiv a respekt. Na koni mu žádný muž nestačil,

kopím házel nejdále ze všech, a pokud došlo na souboj s mečem nebo nožem, nikdo se mu nevyrovnal.

S otcem se sešel třikrát. Přesně jak Kiusem doufala, Selim na Bajezída zapůsobil. Při prvním setkání u obou dvou převažovala váhavost. Nebylo se čemu divit, vždyť jeden druhého opravdu neznali. Když se Selim ve snaze zavést rozhovor zmínil o tom, že píše poezii, probudil v Bajezídovi upřímné nadšení, protože sultán skládal verše také. V tu chvíli byly zábrany odstraněny a mezi muži se zrodilo přátelství.

Selim se na oslavě narozenin také setkal se svým starším bratrem, který byl rovněž mezi pozvanými hosty. Ahmed, opojený zakázaným vínem, ale předem poučený neustálým šťouráním své matky, vrhl podezíravý pohled na hezkého bratra, který se před ním hluboce uklonil.

„Náš otec ti prokazuje velkou čest.“

„Tak to vůbec není. Plní poslední přání mé matky.“

„Já jsem dědic,“ opáčil Ahmed.

„Přání našeho otce je také mým přáním, bratře.“

„Matka tvrdí, že hledáš způsob, jak mě připravit o trůn, ale řekl jsem jí, že se mýlí,“ prohodil Ahmed, vzal ze stolu šálek a napil se.

Selimovy rty rozvlnil úsměv. „Nepřipravím tě o trůn, bratře,“ pravil klidným tónem, ale v duchu si myslel: ‚Ty tlustý hlupáku! Žádný trůn nemáš a nikdy mít nebudeš!‘

Jednoho dne zavedl aga tajně Selima do místnosti v Eski Serai, ze které byl výhled na ženské lázně. Selim

nikdy v životě neviděl tolik žen pohromadě – a natož nahé.

„Kolik žen má vlastně otec v harému?“ otázal se, aniž by odvrátil zrak od zajímavého dění pod sebou.

„Právě teď asi tři sta včetně služebných,“ odvětil Hadži Bey.

Princ se odmlčel a po agově tváři se rozprostřel úsměv. Ačkoliv nikdy nefungoval jako skutečný muž, byl vnímavým znalcem ženského těla. Pod jeho bedlivým okem procházely jenom ty nejvýjimečnější krasavice náročnou přípravou. Hadži Bey a Selim se posadili a několik minut sledovali dění v lázních.

Lázně byly postaveny ze světle růžového mramoru a zakryty kupolovitou střechou z růžového skla. Stěny byly zvýrazněny pruhy z tmavě modrých a bezových obkládaček. Kolem dokola byly rozmístěny mramorové bazénky ve tvaru mušle a z fontánek ve tvaru květin prýštila horká a studená voda. Uprostřed místnosti stálo několik velkých mramorových bloků používaných k posezení, odpočinku a masážím. Lázně představovaly překrásný protějšek dívek nejrůznějších národností, které žily v sultánově harému – tmavé Španělky a Maurky, zlaté Provensálky a Italky, Egypťanky s pokožkou v odstínu tmavé kávy, bledé Řekyně a otrokyně z Núbije černé jako uhlí.

Místnost se postupně vyprázdnila, až tam zůstal asi tucet dívek. Vtom sebou Selim trhl, když do lázní vstoupila žena v doprovodu několika mladých dívek.

„To je Refet,“ poznamenal aga.

Pohled na tetu přivedl prince do rozpaků. „Úplně jsem zapomněl, jak moc je podobná mé zemřelé matce.“

„Tvá matka měla rozkošné mateřské znaménko,“ prohodil aga, „ale nepřivedl jsem tě sem kvůli tetě. Refet má pod ochranou tři výjimečné dívky. Dokážeš mi povědět, které z nich to jsou?“

Selim sklouzl pohledem k malé skupince. Vysoká dívka se zlatou pokožkou a mandlovýma očima si rozpletla své dlouhé ebenové vlasy.

„Tamta,“ řekl a ukázal na ni prstem. Aga souhlasně pokývl.

„A kdybys nevybral tu plavovlásku s růžovým pozadím, tak já určitě ano,“ pokračoval a ukázal na Firousi.

„Správně, můj synu. A která je ta třetí?“

Když Selim dlouho neodpovídal, aga se k němu otočil a pak se podíval směrem, kterým princ upíral pohled. Spokojeně se usmál, protože Selim nevěřícně zíral na Cyru, která ležela na jedné z mramorových lavic. Obklopovaly ji tři otrokyně. Jedna jí dělala pedikúru štíhlého chodidla, další manikúru elegantně dlouhých prstů a třetí jí třela pramen vlasů hedvábnou látkou, aby jim dodala více lesku.

„To je Cyra,“ řekl Hadži Bey. „Není nádherná?“ dodal a pokračoval, aniž by vyčkal na princovu odpověď. „Na svůj věk je v mnoha ohledech rozumnější než ostatní dívky. Tvá teta mi řekla, že mluví plynně několika jazyky a dokonale se přizpůsobila tureckému způsobu života. Je nejvhodnější kandidátkou na matku tvých synů. Nicméně, můj synu, musíš k ní být jemný. Ačkoliv ji

naše ženy proškolily v umění lásky a teoreticky ví, jak poskytnout rozkoš svému pánovi, je ještě panna. V její zemi jsou si muži a ženy v mnoha věcech spravedlivě rovni. Udržuje si svoji nezávislost a dávali jsme si velký pozor, abychom ji nezlomili na duchu. Až doposud jsi byl se ženou jednu nebo dvě noci. Ty ženy byly zkušené pouze v umění lásky. Cyra sice bude zpočátku plachá, ale pokud k ní budeš vždy upřímný, Selime, bude tě milovat k smrti.“

Během příštích několika dní Selim neustále přemítal o tom, co mu pověděl Hadži Bey, a také nedokázal z mysli vyhnat Cyru. Aga ho svými slovy zmátl. Alláh stvořil ženu pro mužovo potěšení. Ženy, které si bral do postele, mu poskytly rozkoš, ale nic víc. Uvažoval, zdali je také uspokojil. Pokud měl muž prožít svůj život se ženou, musí být mezi nimi něco víc než jenom fyzický akt.

Bylo mu pětadvacet a nevěděl, co je to láska. Naučí ho Cyra milovat? Jaká ta dívka opravdu je? Toužil slyšet její hlas, promluvit si s ní. Ale vyděsila ho nečekaná představa – co když se jí nebude líbit? Hadži Bey mu sice mohl sehnat nádhernou dívku, ale nikdo ji nemohl donutit, aby ho milovala. Panika, která se ho zmocnila, ustupovala. Vůbec ji neznal, ale zítra večer bude sedět na stupínku vedle otce a vybere si ji – a ona ho bude milovat! Donutí ji, aby se do něho zamilovala. Spatřil ji jenom jednou, ale už teď věděl, že bez ní nedokáže žít.

Vtom se z velké mešity bývalého křesťanského kostela, chrámu sv. Sofie, ozvalo pronikavé volání muezzina. Selim poklekl a oddával se modlitbě.

Kapitola 10

Nově příchozí dívky v harému sultána Bajezída prošly náročnou přípravou na oslavu narozenin prince Selima, která trvala několik měsíců. Příležitost představit se princi Selimovi se nenaskytla každý den, a každá z dívek tajně doufala, že právě ona bude tou šťastnou a bude vybrána do šestice.

Sultán měl tři žijící ženy a jejich věčné spřádání intrik za účelem udržení přízně svého pána se stalo veřejným skandálem. Ačkoliv Bajezíd už nebyl nejmladší, střídalo se v jeho posteli hodně dívek. Ty, které ho uspokojily a podařilo se jim uniknout hněvu jeho tří žen, měly štěstí. A dívky, kterým štěstí nepřálo, byly vyhnány do Pavilonu zapomenutých žen.

Proto všechny považovaly možnost dostat se do harému mladého pohledného prince za velmi atraktivní příležitost. Až doposud děvčata nikdy tak usilovně nevylepšovala svůj vzhled, nikdy tak pilně nestudovala a neutrácela kapesné za šperky, parfémy a dokonce i špehy, kteří jim měli zjistit, jakým dívkám dává princ přednost.

Cyra, Firousi a Zulejka se nenápadně vetřely do domácnosti sultána Bajezída. Harémového zapisovatele zajímaly pouze obvyklé údaje, jako byl věk dívky, její původ, místo nákupu a cena. Hadži Bey si byl vědom toho, že by ohromná částka, kterou zaplatil za Cyru, přitáhla nežádoucí pozornost, takže k nákupu použil

vlastní finanční prostředky a uvedl, že za dívku zaplatil pět set dinárů, což byla běžná cena za krásnou pannu.

Potom byly dívky zavedeny do příbytku, který spravovala Refet. Hadži Bey se rozhodl moudře, když je svěřil do péče Selimovy tety. Byla to štíhlá žena s nádhernými tmavými vlasy, které měla spletené do copů a elegantně obtočené kolem hlavy. Krásná tvář s vysokými, ostře řezanými lícními kostmi měla jemný a vlídný výraz. Její měkké hnědé oči hned poznaly, že za předstíranou statečností každé dívky se skrývá nejistota a možná dokonce i strach.

Její eunuch ji předem upozornil, že se dívky blíží, takže byla připravena, když společně s agou vstoupili do salonu. Vykročila jim vstříc s nataženými pažemi, a když každou z dívek srdečně objala, přivítala je tichým hlasem: „Vítejte, mé drahé. Jsem tak ráda, že jste tady.“

„Zanechám je ve vaší péči, Refet,“ řekl Hadži Bey. „Na shledanou, mé dcery. Ať vám přeje štěstí.“

Refet jim nedopřála čas na slzy. „Je právě čas koupele,“ oznámila jim. „Protože jsme samy, dáme si něco osvěžujícího k pití, a zatímco budeme čekat, až bude koupel připravena, ukáži vám, kde budete bydlet.“

Nařídila otrokyni, aby dívkám přinesla občerstvení, a pak zavedla své svěřenkyně do společné ložnice. „Tak tady,“ řekla a mávla rukou, „kromě vás bydlí a spí ostatní mladé dámy, které mám na starost.“

Cyra se rozhlédla po místnosti, kde stály tři kulaté nízké vykládané stolky, kolem kterých se kupily hromádky pestrobarevných polštářů a stála jedna židle.

„Kde jsou postele?“ zeptala se.

Refet ukázala na desky, které tvořily spodní polovinu dvou stěn. „Za deskami jsou skříňky s policemi. Každé dívce je přidělena jedna a tam si ukládá matraci na spaní, ložní prádlo, oblečení na ven a osobní věci. Každé ráno po modlitbě vyvětráme polštáře a pokrývky, které pak uklidíme do skříněk, kde zůstanou až do večera.“

„To je velmi praktické,“ poznamenala Cyra k úžasu Refet. „V tomto pokoji budeme také jíst?“

„Ano, má drahá.“

„A smíme pokoj opouštět?“

„Ach, ovšemže, mé dítě! Nejste přece žádné vězeňkyně. Váš pohyb je přirozeně do jisté míry omezen. Ale není tomu také tak i v tvé zemi?“

„Ne,“ odvětila Cyra. „Ve své zemi jsem si mohla jít, kam se mi zachtělo.“

Refet položila ruku kolem dívčiných ramen. „Potom, má drahá, si možná budeš přivykat našim způsobům hůře, ale vynasnažíme se, abychom ti to co nejvíce usnadnili. Čeká na tebe spousta učení, takže ani nebudeš mít čas stěžovat si na svůj osud. Sice teď spolu hovoříme francouzsky, ale musíš se co nejrychleji naučit turecky. Neznáš naše zvyky, a pokud máš být za pět měsíců představena sultánovi a jeho synovi, je nutné, abys byla v mnoha věcech zběhlá. A všechno musíš zvládat za běžného denního chodu harému.“

„Doufám, že se nedomníváte, že jediné, co ženy dělají, je, že sedí, lakují si nehty, klevetí, pojídají dobroty a čekají, až je k sobě povolá sultán. Ach, ne! Každá dívka

je pověřena nenáročnými domácími povinnostmi, které se vykonávají každý den. Také vás čekají koupele, cvičení a samozřejmě studium. Uvidíte, že váš život tady bude poměrně rušný.“

Příštích několik měsíců uplynulo velmi rychle. Refet se nemýlila, dívkám nezbyl čas na ohlížení se zpět do nedávné minulosti. Tři nově příchozí se během velmi krátké doby naučily turecky, přičemž Cyra z nich byla nejlepší. Jazyky byly její silnou stránkou a bavily ji. Kromě turečtiny vstřebávaly historii Osmanské říše, protože Hadži Bey považoval za nutné, aby byly nejprve obeznámeny s minulostí, aby pochopily přítomnost a předvídaly budoucnost.

Věnovaly se také studiu hudby a tance, jež byly významnou součástí tureckého života. Zulejka vynikala v hudbě, protože východní tóny nebyly jejímu sluchu cizí. Firousi byla skvělou tanečnicí a zpívala národní písně své země za vlastního doprovodu na kytaru. Cyra nebyla tak zdatná hudebnice ani tanečnice, nicméně byla pilnou studentkou.

Od dívek se očekávalo, že kromě vyšívání – což si osvojily všechny tři – budou umět číst a psát. Cyra a Zulejka zvládaly ve svých rodných jazycích obojí. Fatima, starší žena, je měla učit psát turecky. Cyra pomáhala Firousi, které nejprve psaní připadalo obtížné – a čtení ještě horší –, ale Cyra s ní měla trpělivost, takže Firousi nakonec ke své hrdosti a potěšení uspěla.

Jak týdny ubíhaly, každá z děvčat se přizpůsobovala situaci po svém. Pro Zulejku to bylo nejsnadnější. Znala uzavřený život na císařském dvoře dynastie Mingů a zpočátku se jí stále vracely vzpomínky na skutečnou

identitu a zradu šáhovy konkubíny. Ale postupně tyto myšlenky odsunula do nejzazšího koutku mysli – sice nebyly nikdy zapomenuty, ale alespoň se jí nevtíraly do každodenního vědomí.

Firousi, která byla zvyklá na neohraničený prostor svého domova v horách, by možná připadala tato životní změna nesmírně obtížná, kdyby se neocitla v tak přepychovém prostředí. Ačkoliv přišla o všechno – o domov, rodinu a manžela – byla natolik rozumná, že si uvědomovala, že je nic nemůže vrátit zpět, takže když přemýšlela o svém životě, děkovala Bohu a se svým osudem se smířila.

Pro Cyru, která vyrostla ve svobodomyslném Skotsku, bylo velmi těžké zvyknout si na nový život. Její svět nyní tvořila společná ložnice, lázně, mešita určená pro ženy a zahrady. Dala by cokoliv za koně a dlouhé projížďky po širých polích. Sice se stejně jako Firousi se svým osudem smířila, ale občas se vyskytly chvíle, kdy si myslela, že z toho všeho zešílí.

Cyřino rozpoložení neuniklo pozornosti Refet a ta se snažila zmírnit její neklid.

Povolila Cyře procházky v zahradách za předpokladu, že bude vhodně oblečena, a přidělila jí eunucha, který ji měl doprovázet.

Vhodné oblečení znamenalo, že si Cyra na procházku oblékne šaty s volnými rukávy připomínajícími plášť, které byly ušity ze světle fialového hedvábí a kterým se říkalo feridje. Zakrývaly ji od krku až po kotníky a na ramenech byla našitá velká čtvercová pelerína splývající téměř až na zem. K těmto šatům si musela vzít yasmak,

což byl závoj skládající se ze dvou částí. První závoj jí zakrýval obličej od kořene nosu a spadal až k poprsí, zatímco druhý, který si připevnila do vlasů, dosahoval k obočí. V tomto oděvu by nikdo nepoznal, zdali ukrývá mladou nebo starou ženu, hezkou nebo ošklivou.

Jednoho dne si při procházce v zahradách ověřili, jak tento speciální oděv funguje – k panické hrůze Cyřina eunucha. Procházeli se kolem živého plotu, a když se blížili k jeho konci, nečekaně se před nimi objevil sultán se svým doprovodem. Eunuch zbledl a divže neomdlel, protože ho aga důrazně upozorňoval, že Cyřina přítomnost v harému musí zůstat utajena. Naštěstí ale Cyra pohotově zareagovala. Hluboce se uklonila a sultán, který by se býval možná zastavil, zachytil letmý pohled úžasných zelenozlatých očí zachumlaného stvoření a prošel kolem, aniž by zůstal stát.

Cyra nad touto příhodou často přemýšlela. Až doposud jí nepřipadala sultánova moc reálná, ale jediný pohled na vyděšenou eunuchovu tvář změnil její postoj. Musím strávit zbytek života v tomto podivném světě, pomyslela si. Mám dvě možnosti. Mohu se stát vystrašenou otrokyní, jako je můj ubohý eunuch, nebo mohu být poslušnou a milující manželkou budoucího sultána. Pod ochranou prince Selima bych se nikdy nemusela bát a dostalo by se mi určité moci. Možná bych se do něho dokonce zamilovala. Od této chvíle se její neklidná období dostavila zřídkakdy, její přístup se změnil a začala ochotně spolupracovat.

„Co mohlo způsobit tuto změnu?“ otázala se Refet agy.

„Netuším,“ odvětil, „ale naše mladá Cyra je myslitelka. Je zřejmé, že jí nějaká příhoda poskytla přestávku na

přemýšlení. Nemohu být více potěšen. Její spolupráce je nezbytná pro naše plány, protože právě ji jsem vybral, aby se stala první z šestice dívek, kterou si Selim pozve na lože, a, s Alláhovým požehnáním, ženou, která mu jako první porodí syna.“

„Mému synovci se nebude přikazovat, koho musí milovat.“

Hadži Bey se neubránil úsměvu. „To nebude zapotřebí. Vsadím se, že si ji vezme do postele jako první. Pokud jde o ženy, stal se ze Selima bystrý muž. Zulejka a Firousi jsou sice krásné, ale dívka z Číny je pyšná a hluboko ve svém srdci zahořklá. Bude Selimovi bezmezné oddaná, ale on nikdy nedokáže prolomit zeď chránící její srdce. A úsměv té dívky z Kavkazu zakrývá hluboký žal. Bude Selimovi také oddaná, ale v srdci bude stále nosit vzpomínku na hocha, za kterého se provdala v ten osudný den, kdy ji unesli, a který zemřel, když ji chránil. Selim určitě vycítí tyto nedostatky, a přestože možná bude tyto ženy milovat a zplodí s nimi syny, nikdy se ani s jednou z nich nebude cítit klidně a vyrovnaně.“

„Ale copak Cyra nemá žádné vzpomínky? Řekla mi, že se krátce předtím, než ji unesli, zasnoubila.“

„Cyra je mladší než Firousi a Zulejka. Byla zamilovaná do lásky, ne do svého mladého snoubence. Kromě toho je příliš realistická, ať už si to uvědomuje, nebo ne. Žije s námi už několik měsíců a během té doby její mysl pilně vstřebávala vše, co jsme jí nabídli. Její smysly byly probuzeny a stimulovány. Je zralá na lásku a jednou, až se láska vrátí, dospěje a k tomu, aby uspokojila svého pána, nebude používat jenom tělo, ale také mysl. V

harému není žádná jiná dívka, která by se s ní dala srovnat. Už teď je Selim omámen její krásou.“

„On ji snad viděl?“ zhrozila se Refet. „U Alláha, Hadži Beyi, vždyť jsi riskoval naše životy!“

„Ne, má paní, neriskoval. Když jsem byl jmenován agou, němí eunuši na můj příkaz tajně postavili malou místnost s výhledem na lázně. Nikdo o tom pokoji neví – dokonce ani sultán. Mohu odtamtud pozorovat dívky, aniž bych je přivedl do rozpaků, a zároveň mám přitom možnost oddělit zrno od plev – protože i dívka s nejrozkošnější tvářičkou může mít ke své smůle nedokonalé tělo. Žádná taková dívka se nesmí objevit před sultánem. Před několika dny jsem tam zavedl Selima, aby si prohlédl vaše svěřenkyně a mohl je při oslavě narozenin okamžitě poznat.“

„Už se nemohou té události dočkat,“ povzdechla si Refet. „Naše tajemství mi začíná jít na nervy.“

Konečně nastal ten význačný den a v paláci zavládla vřava. V přeplněných lázních se rozléhal vzrušený hlahol. Kadeřnice, sotva učesaly jednu dívku, spěchaly ke druhé a mezi dívkami a starší ženou, která jim pomáhala s oblékáním, docházelo k hlasitým hádkám, doprovázeným jekotem a pláčem.

Mezitím Refet kontrolovala své tři svěřenkyně. Žasla nad tím, jak je možné, že se skoro půl roku podařilo agovi zatajit před sultánem přítomnost těchto tří dívek v harému. Dnes večer určitě vyvstanou nepříjemné otázky ohledně této záležitosti, pomyslela si Refet, ale věřila, že Hadži Bey situaci zvládne.

„Vypadáš nádherně,“ pochválila Cyru. „Na recepci budeš mezi všemi ženami zářit jako drahokam.“

„Jste si jistá, že jsme zvolily správné barvy?“ vyslovila Cyra své pochybnosti. „Včera jsme je vybíraly celé hodiny.“

Refet souhlasně pokývla hlavou. Věděla, kdo podplatil ženu, která měla na starosti oblečení, aby si její svěřenkyně mohly vybrat slavnostní oděv o den dříve. Ta žena vděčila za své místo Hadžimu Beyovi a byla mu naprosto oddaná. „Podívejte se na sebe, má kuřátka. Jste překrásná.“

Dívky se na sebe opět podívaly. Cyra měla na sobě tenké kalhoty ze světle zeleného hedvábí a živůtek ze stejné látky protkávaný zlatou nití a ozdobený miniaturními kousky nefritu. Na bocích jí spočíval široký zlatý opasek posázený nefrity. Lesklé vlasy měla v týlu sepnuté zlatou sponou posetou drobnými perlami a vlasy měla rozprostřené na zádech. Na nohou měla zelenozlaté brokátové střevíčky. Refet jí přes ramena přehodila zelený plášť se saténovým lemováním v odstínu zlaté.

Zulejka si oblékla levandulové hedvábné kalhoty a živůtek olemovaný fialovým sametem. Její úbor doplňoval krásně vypracovaný opasek ze zlata a ametystu, brokátové střevíčky a plášť z fialového hedvábí obšitý levandulovým sametem. Černé vlasy měla sčesané dozadu, čímž vynikly její jemné orientální rysy, a propletené jasně fialovými stužkami a perlami.

Kalhoty a živůtek protkávaný stříbrnou nití, které si vybrala Firousi, byly tyrkysové, takže dokonale ladily s barvou jejích očí. Na stříbrném opasku se vyjímal vzácný

perský lazurit. Obula si brokátové střevíčky a na ramena si připevnila tyrkysově modrý plášť s lemováním z krémového saténu. Stříbřitě plavé vlasy jí ve vlnách spadaly na zaoblená růžová ramena.

Refet podala každé z dívek čepičku se střapcem – zlatou pro Cyru a Zulejku a stříbrnou pro Firousi. „Hadži Bey bude velmi potěšen,“ podotkla se spokojeným úsměvem ve tváři. „Zatím se ještě posaďte. Musím zkontrolovat ostatní dívky,“ dodala. Tu padlo slovo chvály, tam navrhla více červeně na tváře a pohlazením uklidnila některé vystrašené dívky.

Vtom se ve dveřích objevil eunuch, aby jim oznámil, že je čas odebrat se na recepci. Děvčata se seřadila do dvou řad.

„Jakmile vstoupíte do hlavní síně, nezapomeňte se rozdělit,“ připomněla tiše Refet třem jedinečným svěřenkyním, „aby vás nikdo nezahlédl pohromadě. Firousi, v okamžiku, kdy se dívky začnou přibližovat k sultánovi a princi, nenápadně se vetři mezi první. Ty, Zulejko, vyčkej, dokud neprojde polovina skupiny, a ty, Cyro, se zařadíš mezi poslední.“

Důstojné sídlo sultána Bajezída bývalo kdysi domovem byzantských císařů a Turci mu říkali Eski Serai neboli

„Starý palác“, aby ho odlišili od Yeni Serai, což v turečtině znamenalo „Nový palác“, který nechal vystavět sultánův otec, Mehmed Dobyvatel. Yeni Serai používal osmanský vládce jako státní úřad a čas od času se tam uchýlil, když zatoužil po soukromí. V tomto paláci nesměly žít ženy.

Když vkročily do hlavní síně, Cyra zadržela dech a žasla nad jeho krásou. Kopule byla sestavena ze zlatých lístků a na zdech zářila modrozlatá mozaika. Ačkoliv byl podzim, na podlaze z krémového mramoru byly rozestavěny obrovské porcelánové květináče s palmami, růžemi, azalkami a tulipány. Na několika místech visely dekorativní klece s kanárky a slavíky. Za vyřezávanými dřevěnými zástěnami seděli hudebníci a tiše hráli. Mezi shromážděným davem lidí se co nejnenápadněji pohybovali otroci a nabízeli hostům zákusky, šerbet, kandované ovoce a ořechy.

Náhle se otevřely obrovské zlaté dveře a síní se rozlehl pronikavý výkřik: „Zřete našeho velkého sultána Bajezída, Alláhova oddaného obhájce.“ Sultán s doprovodem, který tvořily jeho tři ženy s tvářemi zahalenými závoji, jejich služebné a princ Selim, vstoupili do síně. Sultán s princem se posadili na vyvýšený stupínek uprostřed místnosti a ženy si sedly poblíž.

Bajezíd gestem ruky davu naznačil, aby se ztišil, a pak promluvil. „Z lásky, kterou jsem choval ke své zemřelé Kiusem, jsem povolal našeho syna Selima z Magnesie. Jeho novou povinností bude vládnout v nedaleké krymské provincii a na počest jeho dvacátých pátých narozenin mu dovolím vybrat si z mého harému šest dívek, které budou mým darem k jeho narozeninám. Dívky, které si vyvolí, zůstanou navždy jeho. Nyní nechť panny předstoupí před mého syna.“

Dívky jedna po druhé pomalým krokem s rukama překříženýma na hrudi v tradiční póze procházely před sultánem a jeho synem. Některé se tvářily rezervovaně,

některé byly vystrašené, některé se chichotaly a jiné se zasvěceně usmívaly. V Bajezídově harému se sešly ženy ze čtyř koutů světa. Každá dívka se zastavila před sultánem, otrok jí svlékl plášť a po představení jí ho opět přehodil přes ramena.

Cyra vše pozorně sledovala ze vzdáleného rohu síně. Upřeným pohledem zkoumala prince Selima, který se stane jejím pánem. Byl vysoký a štíhlý a po matce zdědil jemnou pleť a světlé oči. Pod okrajem bílého turbanu se vlnily tmavé vlasy. Jeho hladce oholená tvář byla zastřena vážným výrazem, ale příležitostně mu rty rozvlnilo nepatrné pousmání nad podívanou, která byla uspořádána na jeho počest. Po jeho pravici stál otrok se stříbrným tácem, na kterém leželo šest vyšívaných kapesníčků z bílého hedvábí.

Když se Firousi, která byla představena jako třetí, zastavila před trůnem, princ Selim dal otrokovi pokyn a ten sestoupil dolů a obdaroval ji jedním z kapesníčků. V síni zašumělo souhlasné zamumlání.

Druhá dívka, kterou si princ vybral, byla Španělka s olivovou pokožkou, topazovýma očima a hustou záplavou kaštanových vlasů. Jmenovala se Sarina. Když zaujala své místo pod stupínkem, vrhla zamračený pohled na Firousi.

Jako třetí si Selim vybral útlou dívku pocházející z indických planin. Při předávání kapesníčků Amary stydlivě sklopila tmavě hnědé oči, a když se na ni princ usmál, tváře jí zrůžověly.

Zulejku si princ vybral jako čtvrtou. Sultán sklouzl pohledem k Hadžimu Beyovi.

„Tuhle dívku jsem nikdy neviděl,“ podivoval se. „Ani tu překrásnou plavovlásku, kterou si můj syn vybral jako první.“

„Jsou tady nové, můj pane. Jak jistě víte, do harému se neustále dodávají nové ženy. Od poslední recepce, kterou jste pořádal, už uběhlo několik měsíců, takže jste dříve neměl možnost vidět všechny své dívky,“ objasnil aga.

Další děvčata přistupovala před stupínek, ale na tácu ještě zbývaly dva hedvábné kapesníčky. Mezi posledními stanula před sultánem a jeho synem Cyra. S hrdě vztyčenou hlavou se nesla ke stupínku. Když jí otrok stáhl z ramen plášť, sultán se naklonil dopředu a jazykem si bleskově přejel přes rty. Štěbetání jeho žen v mžiku ustalo a oči se jim při pohledu na potenciální sokyni zúžily do tenkých štěrbin.

Selim popáté pokývl na otroka a o pár vteřin později si Cyra tiskla hedvábný kapesníček na čelo a rty.

„Také další z nových dívek, Hadži Beyi?“ vyzvídal sultán.

„Ano, můj pane.“

„Kdy přišla do harému?“

„Před čtyřmi měsíci, můj pane.“

„A jak to, že jsem ji ještě neviděl?“

„Její převýchova nebyla snadná. Vzdorovala nám, můj pane. Teprve až nedávno se nám ji podařilo vycvičit.“

„Ach tak,“ zamumlal Bajezíd a z jeho tónu vyznívala uraženost. „Takže teď musím sedět a jenom přihlížet

tomu, jak můj syn slízne smetanu. Možná jsem se příliš ukvapil,“ dodal.

„Neukvapil jste se, můj pane. Vaše rozhodnutí lze považovat za nesmírnou štědrost. Věřte mi, můj pane, že tato děvčata jsou ve srovnání s klenoty, které jsem pro vás osobně vybral, jenom obyčejné polodrahokamy. Samozřejmě, že ty dívky tady dnes večer nejsou,“ pravil aga a zasvěceně se na sultána usmál.

„Vždy jsi se vzorně staral o mé zájmy, Hadži Beyi. Odpusť svému vládci to, že si dovolil pochybovat o tvých schopnostech,“ poznamenal sultán se smíchem.

Aga zdvořile pokývl hlavou, jakmile byl poslední hedvábný kapesníček předán Iris, nádherné plavovlásce ze severního Řecka s hlubokýma safírovýma očima a mramorově bílou pletí.

„Vybral sis dobře, můj synu,“ pravil Bajezíd tónem naznačujícím, že si Selim možná vybral až příliš dobře. Ztráta té rusovlasé dívky ho ještě trochu mrzela. „Nyní ať předstoupí místní a zahraniční zástupci s dary pro mého syna,“ oznámil.

Hadži Bey naznačil dívkám ze Selimova nového harému, aby se posadily vedle něho na stupínek, přičemž to zařídil tak, aby Cyra, Zulejka a Firousi seděly nejblíže princi.

Na sultánův příkaz otroci znovu otevřeli obrovské dveře, aby umožnili vstoupit početnému pestrobarevnému procesí. Nejprve předali své dary cizinci. Egyptský vládce poslal jídelní servis pro dvanáct lidí – tepané zlaté talíře a poháry ozdobené drahokamy. Od mongolského chána dostal princ nádherného černého

hřebce a dvě klisny. Jistý indický vládce poslal dvě stopy široký zlatý opasek osázený safíry, rubíny, smaragdy a diamanty. Další indický princ daroval Selimovi dvě miniatury slonů. Z Persie přišlo několik štůčků nejjemnějšího hedvábí v různých barevných odstínech. Zástupce benátského vládce předal čtyři stopy vysokou křišťálovou vázu naplněnou až po okraj světle růžovými perlami.

Poté zástupci každé provincie rozlehlé Osmanské říše jeden po druhém pokládali před stupínek dary – překrásně tkané koberce, hedvábné sáčky s cibulkami vzácných tulipánů, klece s exotickým ptactvem, půl tuctu eunuchů, pěvecký sbor složený z vykastrovaných křesťanských chlapců, nejmodernější teleskop vyřezávaný ze slonoviny a ozdobený stříbrnými pruhy. Posledním darem, který přivezli zástupci z Magnesie, provincie, kde princ vládl, a který Selima obzvláště potěšil, byl dychtivý student astronomie.

Zatímco se dárky kupily na hromadě, Cyra potají pozorovala Besmu, matku prince Ahmeda. Ačkoliv ta žena seděla bez hnutí a v její tváři se neodrážely žádné emoce, z očí jí sršely blesky plné nenávisti směřované k Selimovi. A také závist nad úctou projevovanou mladšímu synovi jejího pána.

Cyra si v duchu povídala sama se sebou, ale jakmile skončilo předávání darů a pozornost všech přítomných se soustředila na tančící dívky, natáhla ruku a nevtíravé se dotkla princovy dlaně. Selim sebou trhl a pohlédl na ni.

„Odpusťte mi moji opovážlivost, můj pane. Mohu si s vámi promluvit?“

Pokývl hlavou.

„Pozorně si prosím prohlédněte Besmu. Hladina jezera se sice zdá poklidná, ale pod ní proudí smrtelně nebezpečné proudy. Nebylo by rozumné přilít do těchto vod trochu oleje?“ pravila tichým hlasem.

„Nejenomže je má otrokyně krásná, ale je i moudrá,“ odvětil Selim. „Uposlechnu tvé rady.“

Když hudební program skončil a Bajezíd se chystal oznámit, že je oslava u konce, Selim vstal a padl před otce na tvář.

„Ano, můj synu?“

„Můj pane otče, nikdy ti nebudu moci oplatit laskavost, kterou jsi vůči mně projevil, ani nesmírnou ušlechtilost při projevení úcty mé matce, přesto se o to mohu alespoň pokusit.“ Z hedvábného sáčku vytáhl safír velikosti vejce, který byl darem od bagdádského kalifa. „Přijmi prosím tuto maličkost, můj otče, přestože jí nelze oplatit tvoji štědrost.“

Sultán s potěšením převzal drahokam.

„A pro perly harému mého otce…,“ pokračoval princ, načež nabral plné dlaně růžových perel z benátské vázy a předal je otcově třetí a čtvrté ženě. Poté se otočil k Běsme. „A pro nejvzácnější klenot všech paláců je tady opál ze Šalamounových dolů. Jeho žár a krása se nedají srovnávat s vaší, a jeho velikost,“ – která odpovídala velikosti švestky – „je jistě menší než velikost vašeho srdce. A pro vašeho syna, mého milovaného bratra Ahmeda, mám tady malé sboristy, kteří ho pobaví a ukonejší.“

Besmina tvář, skryta za tenkým závojem, se zkřivila v úšklebku, jako kdyby spolkla ježka. „Děkuji tímto princi Selimovi za sebe, svého syna a ženy mého pána,“ vypravila ze sebe zahořkle.

„Výtečně, můj synu,“ zvolal sultán. „Výtečně!“ Zvedl ošperkovanou ruku, a když oznámil konec oslavy, odkráčel ze síně následován ženami a jejich služebnými. Dívky stojící ve dvou řadách se rozešly.

Hlavní síň se vyprázdnila a zůstal tam jenom princ Selim a šest děvčat jeho harému. Hadži Bey se k němu řítil s úsměvem od ucha k uchu.

„Pojď, můj pane Selime. Na dnešní noc jsem ti připravil apartmá a zítra po ranní modlitbě odjedeš i s doprovodem z Eski Serai.“

„Kam mám vlastně odjet? Až na to, že budu vládnout v krymské provincii, která leží dva dny cesty od hlavního města, se mi nikdo o žádné cestě nezmínil.“

„Před mnoha lety daroval sultán tvé matce malý palác s výhledem na Černé moře, můj princi. Ten je nyní tvůj. Refet tě bude doprovázet jako gardedáma děvčat tvého harému.“

„Nechť ti Alláh žehná, starý příteli,“ řekl princ. „Má teta bude nyní v bezpečí. Otcovy ženy ji nenávidí kvůli její oddanosti ke mně.“

„Já vím,“ přitakal rozčileně aga. „Někdo se jí už dvakrát pokusil připravit o život.“

„Cože?“ vykřikl šokovaný Selim.

„Nehněvej se, můj pane. Říkám ti to, abych tě varoval, že máš být neustále ostražitý. Ale teď už pojď, tady i zdi mají uši. Promluvíme si o tom později.“ Aga se obrátil k čekajícím dívkám. „Následujte mě, mé dámy. Už je příliš pozdě,“ vyzval je.

Vyšli z hlavní síně a kráčeli klikatícími se chodbami do prostorného apartmá, kde je přivítala Refet. Jejich osobní věci už byly převezeny do přechodného bydliště. Noční úbory ležely na připravených postelích.

„Měly byste si jít už lehnout, dámy. Zítra odjíždíme časně ráno,“ řekla Refet.

„Ale co když si princ dnes večer jednu z nás vyžádá?“ otázala se Sarina.

„Nevyžádá,“ ujistila ji Refet.

„Jak to můžete vědět?“ opáčila dívka.

„Sarino, očividnější v rozrušení z toho, že si tě princ Selim vybral do svého harému, a zapomněla jsi, jak se máš chovat. Tvé postavení v tomto uzavřeném světě se nezměnilo. Jsi stále otrokyní a otrokyní zůstaneš, pokud se ti nenaskytne příležitost potěšit mého synovce. A to mi připadá velmi nepravděpodobné, jestliže se tvé chování nezlepší. Turečtí vychovaní muži drzé ženy odsuzují a nezřídka je nakonec uškrtí,“ zdůraznila Refet.

Sarina zrudla, zamumlala omluvu a šla se převléci. Když dívky ležely v postelích, Refet se u každé z nich na minutku zastavila a prohodila pár slov, aby je uklidnila. Jakmile se ujistila, že je vše v naprostém pořádku, pokynula otrokovi, aby pozhasínal lampy, a odešla.

„Kromě agy a mě nesmí nikdo jiný do pokoje vstoupit,“ nařídila stráži u dveří. „Pokud neuposlechnete, přijdete o život.“

Vešla do apartmá sousedícího s komnatou, ve které spaly dívky. Tam ji přivítal princ Selim a Hadži Bey.

„Tady si můžeme v bezpečí promluvit,“ řekl aga.

„Velebme Alláha! Jsem ráda, že opouštím Eski Serai,“ pravila Refet a sklouzla pohledem k synovci. „Nejdražší chlapče, jak jen ti mohu poděkovat?“

„Ač se to stydím přiznat, tvůj odjezd zařídil Hadži Bey, tetičko. Mě tohle ani ve snu nenapadlo.“

„Jenom jsem zařídil něco, o čem jsem věděl, že by sis přál.“

„Každým dnem mě stále více a více udivuje tvá schopnost ‚zařídit‘ všemožné záležitosti,“ odvětil princ sarkasticky. „Takže, co mi povíš o dívkách, které jsi pro mě vybral? Proč právě ty tři?“

„Na žádost tvé matky jsem koncem minulého roku odjel z Konstantinopole, abych pro tebe našel tři jedinečné ženy. Chtěli jsme dívky, které bychom nezařadili mezi ostatní děvčata v harému tvého otce a které, smířené se svojí budoucností, by ti projevovaly naprostou oddanost. Firousi je z Kavkazu a koupil jsem ji v Damašku. Zulejka pochází z Číny a objevil jsem ji v Bagdádu. Cyra pochází ze země, která se jmenuje Skotsko a leží na severu Anglie. Koupil jsem ji v Candii. Právě díky ní je naše šance vysoká. Je obdařena vzácnou kombinací inteligence a krásy a oplývá pučící moudrostí, která ji v případě, že bude náležitě rozvíjena, postupně změní v

nedocenitelnou ženu. I přesto si zachovává svoji ženskost. Jenom doufám, že tě potěší.“

„Dnes večer jsem část její pučící moudrosti poznal. Právě ona mi navrhla, abych předal Besmě ty dárky.“

Hadži Bey a Refet se na sebe usmáli. „Malý ptáček se učí létat rychle,“ poznamenal aga.

„Má také nádherné oči,“ poznamenal princ. „Takový odstín zelené je vzácný. Jsou tak průzračné a černé a zlatavé skvrnky v nich připomínají spadané lupení na hladině jezera.“

„Můj výběr tě tedy potěšil, můj pane?“

„Mě ano, ale obávám se, že mého otce ne. Očekávám, že pro něho máš připraveného cosi stejně rozkošného, protože jinak mě možná o můj harém připraví. Firousi je úžasná a Zulejka výjimečná. Určitě ti při hledání byly nakloněny hvězdy, když jsi byl tak úspěšný. A jak hodnotíš můj výběr?“

„Řecká a indická dívka jsou roztomilé. Jsou sice obyčejné a tiché, ale dokáží tě utěšit. Nicméně pokud jde o tu Španělku, byl bych raději, kdyby sis místo ní vybral jinou dívku. Je dosti rázná a uštěpačná. Nedivil bych se, kdyby začala působit problémy.“

„Ach, to je pravda,“ vmísila se do hovoru Refet. „Dnes večer se pokusila zpochybnit moji autoritu.“

„Budeme ji důkladně sledovat,“ navrhl Hadži Bey. „Ale teď se vrátíme k naší záležitosti. Jak už víš, tvá matka připravila plán, který by ti měl pomoci stát se otcovým nástupcem. Nalezení dokonalých žen, které by ti byly

nápomocny, a přestěhování se do provincie nedaleko hlavního města byly pouhou součástí jejího plánu.“

„Znám ten plán, Hadži Beyi. Ale jistě víš, že nástupnictví přechází na nejstaršího žijícího muže v rodině, takže otcovým dědicem je Ahmed.“

„Dědicem tvého otce byl tvůj nejstarší bratr,“ zdůraznil aga.

„Mustafa zemřel ve dvou letech na nachlazení.“

„Poté, co jednou odpoledne navštívil Besmu, se mu udělalo hrozně špatně. Měli jsme podezření, že nevolnost způsobilo sušené ovoce, které si přinesl a nabídl ho také matce. Chlapec trpěl krutými bolestmi a do rána zemřel. Tvé matce bylo zle několik dní. Ale když se zotavila, byla naprosto zdrcena žalem. Teprve krátce před touto nešťastnou příhodou jsem byl jmenován agou a od samého začátku jsem tušil, že se jednalo o otravu. Vzal jsem proto zbylé ovoce a hodil jsem je psovi. Zemřel. Když jsem to pověděl tvé matce, její žal se změnil v nenávist vůči Besmě, jejíž syn se stal dědicem.“

„Proč matka Besmu neudala?“

„Udělala to, ale tvůj otec ji nebral vážně. Po několika měsících strávených o samotě, kdy se zotavovala z toho strašného utrpení, se znovu objevila v harému a tvůj otec ji rád uvítal, protože byla stále jeho favoritkou. Ty ses narodil z jejich opětovného shledání, k Besmině velké radosti. Tvůj otec měl tenkrát dva syny – jednoho od své třetí ženy Safiye – a ta čarodějnice věděla, že postavení jejího Ahmeda nebude ohroženo, protože tvá matka by se stěží mohla tajně zbavit dvou dětí. Přesto byla Kiusem

ještě před tvým početím rozhodnuta, že zaujmeš Mustafovo místo.

Proto se ti dostalo tak důkladného vzdělání, a právě proto, když věděla, že umírá, si na sultánovi vyprosila tvůj návrat z Magnesie. Celý svůj život jsi byl střežen tak pečlivě, že dokonce ani tvůj otec neměl možnost blíže se s tebou seznámit. Přála si, abyste se setkali a otec tě mohl lépe poznat, protože by pak možná mohl za svého nástupce určit právě tebe.

Věděla, že je nezbytně nutné, abys byl veřejnosti více na očích, aby tě lidé poznali a janičáři si uvědomili ten obrovský rozdíl mezi tebou a tvými bratry. Jsi dobrý člověk, vynikající voják a oddaný muslim. Když k tomu přidáme několik synů, je z tebe ideální kandidát na sultána.

Až nastane čas, kdy bude Bajezíd připraven k odchodu za svými předky do ráje, musíš jednat svižně. Předtím, než sultán naposledy vydechne, tví bratři, jejich matky a všichni jim oddaní musí zemřít. Pak se staneš sultánem a tvá matka a bratr budou pomstěni!“

Hadži Bey domluvil a v pokoji se rozhostilo ticho. Refet nervózně sledovala synovce a očekávala jeho reakci. Selim vyšel na balkon a upřel pohled do dáli přes spící hlavní město ponořené do hluboké tmy. Byl úplněk a noční ticho občas přerušilo vytí toulavých psů.

„Všichni budou uškrceni, jejich těla zavázána do pytlů s kameny, které se pak hodí do moře,“ pravil sklesle.

„Všichni kromě Besmy. Já sám tu proradnou ženu hodím psům,“ dodal.

Hadži Bey se pousmál. „Potrvá to mnoho let, můj pane. Stejně jako Prorokova kočka si budeš muset vypěstovat velkou trpělivost. Pokud se naše plány prozradí, jsi mrtvý muž.“

„Nezklamu matku, Hadži Beyi – ani tebe, můj starý příteli. Uvědomuji si, že je v ohrožení hodně lidských životů.“

„Je už dost pozdě,“ přerušila je Refet. „Raději se odebereme na lůžko. Čeká nás třídenní cesta.“

Vstali, a když jim aga popřál dobrou noc, proklouzl tajnými dveřmi ukrytými za tapiseriemi na stěně.

„Dobře se vyspi, nejdražší synovce,“ řekla Refet.

„Vrátím se k sobě, abych chránila tvé holubičky.“

„Přeji ti hezké sny, drahá teto.“ Šel s ní ke dveřím, kde se zdržel, aby sledoval, jak ji eunuch, strážící jeho harém, doprovodil do vedlejšího apartmá.

Když za sebou zavřel dveře, tlesknutím přivolal sluhu. Otrok mu pomohl se svlékáním a poté, co mu přes ramena přehodil měkký vlněný háv, se vytratil.

Selim se vrátil na balkon a pozoroval jasnou noční oblohu, posetou zářivými hvězdami. Zhluboka dýchal, aby naplnil svoji duši klidem. Věděl, jakým směrem se bude jeho osud ubírat a také jakou roli musí sehrát, aby se osud naplnil. Bude dobrým princem Selimem, oddaným svému otci, nevlastnímu bratru Ahmedovi a své rodině. Nebude se chovat vtíravě, ale lidé o něm budou vědět a všem se bude zdát, že je se svým údělem spokojený. A pak, až nastane ten správný okamžik, udeří

a zmocní se všeho. Říše bude jeho. Vždyť ostatní se nehodili k tomu, aby vládli!

Do duše se mu vetřela tvrdost. Vrátil se do pokoje, lehl si do postele a vzápětí se ponořil do hlubokého, vydatného spánku.

Kapitola 11

Druhý den ráno zářilo na jasně modré obloze slunce. Svěží vánek prohánějící se po městě s sebou přinášel vůni podzimních květin a zralého ovoce. Na přeplněných ulicích panovala sváteční nálada a všichni obyvatelé Konstantinopole si povídali o včerejší události v Eski Serai. Dnes odjížděl princ Selim s doprovodem do krymské provincie.

Podnikavější majitelé domů stojících podél hlavní cesty prodali zájemcům místa u svých oken, na balkonech a na střechách. Ti šťastlivci, kteří si místo koupili, budou mít jedinečný výhled na procesí.

Davem se rozléhalo vzrušené mumlání, když se začala otevírat hlavní brána paláce Eski Serai. Lidé s nataženými krky vyčkávali, co se bude dít. Janičáři v červeno-zelených uniformách na nablýskaných hnědých koních, kteří jako první vyjeli z brány, kolem sebe mrskali biči, aby bránili davu v dalším postupu směrem do cesty.

Za nimi jel v plném lesku Ali Hamid, sultánův vyvolávač, oděný do oranžových hedvábných kalhot a oranžové vesty. Pruhovaný oranžovostříbrný plášť, který

měl přehozený přes ramena, splýval přes blýskající se zadní slabiny koně. Na hlavě měl oranžový turban. Před bránou se zastavil a zvedl ruku, načež se obecenstvo utišilo.

„Zřete,“ promluvil hlasitě dunivým hlasem, „zřete, občané Konstantinopole, zřete laskavosti našeho velkého sultána Bajezída, Alláhova oddaného služebníka na této zemi – nechť žije věčně. Dnes jeho syn, princ Selim, dítě sultánovy milované zemřelé ženy Kiusem, opouští ve vší úctě otcův dům. Pohlédněte na něho, občané Konstantinopole, a spatříte velikost rodičovské lásky. Učte se z příkladu našeho velkého sultána Bajezída.“

„Zřete, občané Konstantinopole, šest panenských děv, nádhernějších než rozbřesk, které si náš princ odváží s sebou. Jsou darem od jeho otce, vybrané přímo ze sultánova harému. Bylo to sultánovo svobodné rozhodnutí. Kdo z vás kdy slyšel o takové upřímné štědrosti?“

Ze shromážděného davu se ozývalo souhlasné bzučení.

„Vidíte, občané Konstantinopole, mnoho darů poslali ti, kteří se bojí a respektují naši moc a důležitost. Svými dary vzdávají čest nejmladšímu synovi našeho pána. Pozorně přihlížejte této podívané, abyste mohli ve stáří vyprávět vašim vnukům o ušlechtilosti našeho sultána Bajezída, milovaného syna Mehmeda Dobyvatele z Konstantinopole.“

Sultánův vyvolávač popojížděl na koni a vždy po pár minutách zastavil, aby svůj proslov zopakoval. Po chvíli se za ním objevila karavana s nákladem darů, kterou po obou stranách lemovali princovi otroci.

Vtom se v široké bráně objevil jezdec na černém hřebci. Lidé se tlačili dopředu, aby lépe viděli, ale janičáři je okamžitě zaháněli zpět.

„To je princ,“ vykřikl kdosi v davu, načež všichni začali skandovat. „Selim! Selim! Selim!“ Princ pobídl koně a opatrně vjel do davu. Seděl vzpřímeně a úsměv mu zvedl koutky úst. Jeho oděv byl v kombinaci bílé a zlaté barvy. Na ruce se mu třpytily drahokamy a uprostřed bílého turbanu, nad čelem, zářil obrovský, krvavě červený rubín. Lidé, kterými byl obklopen, uhýbali před biči janičárů a současně se dotýkali jeho vysokých bot z pozlacené měkké kůže, vštěpujíce si do paměti jeho mládí a charisma.

Kapitán janičárů se na svém koni vtlačil vedle prince.

„Vždyť vás zraní, pane. Dovolte mým mužům rozehnat tu chamraď.“

„Znám lepší způsob než bič, kapitáne.“ Selim vsunul ruku do měšce, který měl připevněný u sedla, a vytáhl dlaň plnou mincí, které rozhodil kolem dokola. Dav se roztrousil a princ pokračoval v jízdě. Příležitostně vytáhl další mince a k radosti peroucích se mužů a žen je vyhazoval do vzduchu.

Za Selimem jela skupina eunuchů v nových žlutozelených uniformách. Za nimi nesli čtyři černí otroci Refet v nosítkách ze zlata a stříbra, následováni šesti bílými velbloudy se zlatými sedly ověšenými fialovým hedvábím, ve kterých byly pohodlně usazeny dívky Selimova nového harému. Při pohledu na postavy zahalené několika závoji se vzduchem neslo šuškání a

představivost všech přítomných pracovala na plné obrátky.

Procesí procházelo úzkými uličkami, sešlo do středu města a pokračovalo po hlavní široké třídě. Vzduch se oteploval a Cyra, pečlivě ukrytá pod vrstvou závojů, začínala být netrpělivá a přála si, aby tato orientální podívaná, jejíž nepatrnou součástí byla, už konečně skončila. Dvě hodiny poté, co projeli hlavní bránou Eski Serai, se ocitli za východními branami města a jejich tempo se zrychlilo.

Pozdě odpoledne putování přerušili a postavili tábor na kopci s výhledem na moře. Druhý den za svítání se vydali na cestu a na místo dorazili třetí den odpoledne.

Mezi zelenými kopci tyčícími se nad Černým mořem byl jako krásný drahokam posazen oslnivě bílý Měsíční palác. Na první pohled byla Cyra tím pohádkovým místem okouzlena, ale když se přiblížili a sešli na prašnou cestu, šokovalo ji, jak bylo zanedbané. Vysoké topoly lemovaly cestu po obou stranách, ale okolí bylo zarostlé hustým porostem. Jakmile zastavili před palácem, čekal ji druhý šok, když viděla, že budovy, které z větší dálky vypadaly zachovale, jsou velmi zchátralé a nutně potřebují opravit. Bylo očividné, že v paláci už dlouhou řádku let nikdo nežil, ani ho nikdo neudržoval. Když si velbloud sedl a eunuch jí pomohl slézt ze sedla, rozběhla se za Refet.

„Tak tady máme bydlet?“ otázala se.

„Sultánova štědrost zřejmě nepřekročila hranice Konstantinopole,“ odvětila suše starší žena.

„Vždyť je to příšerné místo. Tady snad nemůžeme žít,“ křičela Cyra. „Okamžitě s tím musíme něco udělat!“

„To vskutku nemůžeme,“ ozval se za jejich zády mužský hlas.

Obrátily se a hleděly do princovy tváře.

„Tvá povaha odpovídá tvým vlasům,“ zasmál se.

„Odpusťte vaší pokorné otrokyni náhlé a nevhodné vzplanutí, můj pane,“ začala se omlouvat a do tváří se jí vehnala červeň.

„Nejsi ani pokorná, ani otrokyně, Cyro.“ Barva jí zmizela z tváře.

„Ale do budoucna od vás všech očekávám, že mě budete oslovovat jako muže, ne jako nějakého dvorního poloboha. Nicméně tvůj respekt ke mně, jako tvému pánovi, by se neměl nikdy vytratit. Nikdy se nenechám ovládat ženou,“ pokračoval a pak se natočil k tetě.

„Nemám sebemenší tušení, jak by měla fungovat domácnost. Co všechno je zapotřebí udělat, aby se palác stal obyvatelným? Převezmeš prosím tě ten úkol za mě?“

„Drahý chlapče, obávám se, že je to nemožné. Také toho moc nevím. Nezapomeň, že jsme s tvojí matkou vstoupily do harému, když nám bylo teprve devět let. Od samého počátku jsme byly cvičeny k tomu, jak potěšit pána. Ale Cyra se s chodem domácnosti seznámila ve své zemi, takže bychom jí mohli tento úkol svěřit. Přesto budu na vše dohlížet, protože přece jen vím o našich zvycích mnohem více.“

„Dobrá,“ přitakal Selim. „Nicméně předpokládám, že bychom měli nejprve postavit stany, abychom měli alespoň trochu pohodlí. Cyro, pošli vzkaz o této nepříznivé situaci Hadžimu Beyovi,“ dodal.

„Ano, můj pane.“ Cyra se otočila a ukázala prstem na poblíž stojícího otroka. „Umíš jezdit na koni?“ zeptala se.

„Ano, má paní.“

„Osedlej tedy jednoho z maurských valachů a pak se za mnou vrať. Dám ti vzkaz, který osobně předáš Hadžimu Beyovi.“

Otrok odběhl, aby splnil příkaz.

„Refet, byla byste tak laskavá a napsala za mě ten vzkaz? Ještě nepíši turecky naprosto dokonale.“

„Ovšemže, má milá. Co mám napsat?“

„Napište mu, v jakém stavu se nachází palác, a požádejte ho, aby sem poslal muže, kteří by opravili budovy, vodovodní potrubí, kuchyně a lázně. Také se zmiňte o tom, že potřebujeme zahradníky a další služebnictvo. Zdůrazněte, že je nutné, aby vše bylo uvedeno do původního stavu během měsíce, protože nemáme kde bydlet a táboříme tady jako primitivní nomádi.“

Refet nařídila své služebné, aby jí přinesla pergamenový papír a tužku. Zatímco psala vzkaz, Cyra zašla za ostatními dívkami.

„Jak vidíte, mé sestry, ocitly jsme se v ne zrovna příjemné situaci,“ pravila.

„Všimla jsem si, že jsi pohotově nabídla našemu pánovi pomoc,“ ušklíbla se Sarina. „Proč bys to měla mít na starosti právě ty?“ dodala jízlivě.

„Refet nabídla mé služby našemu pánovi. Ach, Sarino, nehádejme se. Čeká nás spousta práce. Měla jsi někdy na starost početnou domácnost? Pokud ano, velmi ráda přesunu svoji zodpovědnost na tebe. Máš zájem?“

„Ne.“

„Takže mi tedy nezbývá nic jiného než si to břímě naložit na svá ramena. Předtím, než jsem se dostala do paláce, pomáhala jsem babičce s vedením otcovy domácnosti. Kdybych teď nebyla tady, zajišťovala bych chod své vlastní domácnosti. Musíme si navzájem pomáhat, abychom našeho pána potěšily.“

Sarina odvrátila zrak. „Můj otec byl zahradníkem v domě urozeného pána,“ řekla. „Vím toho hodně o květinách a rostlinách a také jak o ně pečovat.“

„To je báječné! Vezmeš si na starosti obnovu zahrad. Turci své zahrady milují a princ Selim není výjimkou. Chopíš se toho?“

„Ano,“ přitakala španělská dívka. „Ráda to zkusím.“

Cyra k ní přistoupila a objala ji kolem ramen. „Takže jsme domluveny, sestro, zahrady jsou od této chvíle tvojí zodpovědností – a tvojí doménou.“

Sarině přelétl tváří náznak úsměvu. „Postarej se o to, aby byl palác uvnitř tak nádherný, jako budou mé zahrady venku,“ prohodila napůl vážným tónem.

Cyra se zatvářila vyplašeně, ale jakmile jí došlo, že ji Sarina škádlila, usmála se, načež obě vyprskly smíchy.

Když Cyra předala vzkaz otrokovi, neměla s ostatními dívkami co na práci. Požádala proto Refet o svolení, zdali by se mohla vydat prozkoumávat okolí. Refet souhlasila, a tak se Cyra rychle vzdálila.

Stála na útesech majestátně vztyčených nad Černým mořem a ze všech stran ji obklopovaly nejen louky a pole, ale také hluboké lesy. Když se toulala mezi vysokými stromy, zaslechla bublání pramene a vydala se po zvuku. Po pár krocích se zastavila u průzračného jezírka s pískovým dnem, do kterého padala voda z malého vodopádu na jednom konci, zatímco na konci druhém voda odtékala a proudila po útesu ohraničeném obrovskými balvany. Břehy jezírka pokrýval hustý mechový koberec a hřejivé sluneční paprsky pronikaly mezi stromy. Klekla si a ponořila ruku do vody. Byla lákavě chladivá a Cyra byla z dlouhé cesty zpocená a zaprášená.

Nejprve se vykoupu a pak o tomhle místě povím ostatním, pomyslela si. Už si ani nepamatovala, kdy se naposledy koupala v soukromí. Svlékla se a oblečení nechala pohozené na místě. Sepnula si sponkami vlasy na temeni hlavy a ponořila se do vody. Chvilku plavala a pak se jen tak vznášela na hladině. Sluneční svit pozdního odpoledne vytvářel na vodní hladině světlé skvrny a Cyra se po dlouhé době cítila svobodnější a uvolněnější. Když se otočila, aby plavala zpět ke břehu, strnula při pohledu na Selima, který seděl na břehu u jejích šatů a s pobaveným výrazem ve tváři ji pozoroval.

Chodidly se dotkla dna, a když stála, vrhla na něho pohled napůl rozpačitý a napůl rozzlobený.

„Pojď ven z vody, má malá vílo, jinak se tvá hebká pleť zvrásčí.“

„Nemohu, můj pane.“

„Pročpak ne?“ otázal se znepokojeně. „Chytla tě křeč v noze?“

„Můj pane,“ začala, ale zase se odmlčela a usilovně hledala vhodná slova. „Můj pane, nejsem zvyklá stanout před mužem úplně nahá.“

„Tak to změním,“ prohodil s úsměvem.

„Prosím, můj pane –“ Její nevinné oči ho prosily, ale on se jejím pohledem nenechal obměkčit.

„Pokud nevylezeš z vody ven, má mořská vílo, pak půjdu za tebou,“ pohrozil jí se smíchem a svlékl si košili. Cyra zírala na jeho široký, hladký opálený hrudník.

Náhle dostala nápad. „Voda je velmi osvěžující, můj pane,“ zvolala.

Ano, chce si hrát, pomyslel si překvapeně princ. Ta malá divoška! Sundal si boty a kalhoty, aniž by si všiml toho, že Cyra nespustila oči z jeho tváře. Ponořil se do vody, a když vyplaval nad hladinu, zjistil, že je v jezírku sám – mezitímco se potopil, Cyra se vyškrábala na břeh a horečnatě na sebe navlékala jednotlivé svršky. Plaval ke břehu a vyběhl z vody. Z jeho očí čišela zloba.

Cyra byla ještě od pasu nahoru nahá. Prudkým pohybem si ji přitáhl k sobě a rozpustil jí vlasy, které se rozprostřely po mokrých ramenech. Pomalu ji políbil a

úmyslně ji přinutil otevřít ústa, načež se jazykem dotkl jejího. Zachvěla se a podlomila se jí kolena.

Překvapený Selim ji položil na mechový koberec. Jako šmouhy od sazí vypadaly její tmavé řasy dotýkající se bledých tváří. Zběsilý tlukot srdce jí zvedal hruď. Nikdy předtím neviděl ženu, která omdlela, a usilovně přemítal, co by měl udělat. Její očividná bezmocnost zmrazila jeho chtíč a probudily se v něm podivné ochranářské pudy. Natáhl se pro její plášť, a jakmile ji přikryl, otevřela oči.

„Prosím, můj pane,“ šeptala, „takhle ne. Nejsem venkovské děvče, abych se válela s mužem v lese.“

„Jak to, že jsi omdlela?“

„Bála jsem se, můj pane.“ Neubránila se pousmání.

„Vypadal jste velmi rozzlobeně.“

„Zasloužila by sis výprask.“

„Ano, můj pane.“

Její kajícnost působila tak vážně, že se rozesmál.

„Vždyť jsi mě vlákala do vody.“

„Myslela jsem jenom na to, jak honem posbírám své oblečení a uteču vám, můj pane. Nedomnívala jsem se, že byste mě honil nahý,“ vyhrkla ze sebe.

Upřímnost, která vyzněla z jejího hlasu, ho uvedla do rozpaků. „Musím se ti k něčemu přiznat. Už dřív jsem tě viděl nahou. Nemusíš se červenat. Jsi nádherná. Člověk by se neměl za své tělo stydět. Uvidíš, že až se lépe poznáme, zapomeneš na svoji stydlivost.“

Sklopila oči a oba dva mlčeli. Po chvíli se Selim sklonil a políbil ji. Neuniklo mu, že se zase zachvěla. „Ničeho se neboj, panenko. Neznásilním tě,“ ujistil ji jemně.

„Můj pane –,“ špitla omluvným tónem.

Prsty jí zakryl ústa, aby ji umlčel. „Měla jsi pravdu, má rozkošná Cyro. Nejsi žádná vesnická husička. Až se budeš milovat, bude to za úplňku a v provoněné komnatě. Za hudebního doprovodu v podobě perských milostných písní a s princem, který je už teď do tebe zamilovaný. Oblékni si blůzku a vrať se zpátky. Nemusím ti snad připomínat, abys o této epizodce s nikým nehovořila.“

Když Cyra odešla, posadil se na břeh jezírka a zamyšleně hleděl na klidnou hladinu. Její nahé štíhlé tělo v něm probudilo nesnesitelnou touhu. Kdyby nebyla bývala omdlela, znásilnil by ji a všechno zničil. Hadži Bey si s ním sice dlouze povídal o třech dívkách, které osobně koupil, ale neustále se vracel k Cyře. Když se ho Selim na to zeptal, aga s úsměvem odpověděl: „Jsi velmi vnímavý, můj synu. Už zakrátko sám zjistíš, proč má na mě ta dívka takový vliv. Nebudu tě tím už déle zatěžovat.“

Už při oslavě narozenin vzbudila Cyra svým chováním v Selimovi obdiv. Její moudrost, okamžitá oddanost a inteligence ho potěšily. Během třídenního putování na pobřeží Černého moře zjistil, že je přirozenou vůdkyní, ale i přesto je milá a vlídná ke svým společnicím. Dala najevo respekt jeho tetě a dnes odpoledne poznal její další povahový rys, skromnost. To stačilo na to, aby se pustil do dalšího pátrání. Chtěl poznat svoji úchvatnou otrokyni blíže, ale ne jenom její tělo, přestože právě teď to bylo její tělo, co ho vzrušilo.

Potrvá dobře měsíc, než se palác uvede do obyvatelného stavu, a pokud bude nucen zdržovat se neustále v blízkosti této neposkvrněné pokušitelky, sotva by mohl být zodpovědný za své činy. Slíbil jí, že poprvé k tomu dojde v provoněné komnatě zalité měsíčním světlem, a byl si vědom toho, že by mu neprospělo, kdyby svůj slib porušil.

Ovšemže by si mohl vzít do postele některou z ostatních dívek, ale jinou nechtěl, a kromě toho, svým rozhodnutím by mohl Cyru ranit. Překvapilo ho, když si uvědomil, že by jí nechtěl ublížit. Když se po půl hodině vrátil, vyhledal svou tetu Refet.

„Odjíždím na lov,“ oznámil jí stroze. „Tato domácnost plná zmatku a ruchu není místem pro muže! Opravy paláce potrvají určitě tak měsíc, takže do té doby mě tady nečekejte.“

Aniž by vyčkal na odpověď, vyskočil na koně, křikl na tatarské bojovníky, aby ho následovali, a vzápětí všichni tryskem zmizeli v oblaku prachu.

Kapitola 12

Otrok, který byl pověřen předáním vzkazu Hadžimu Beyovi, se vrátil se zprávou, že aga přijede následující ráno, aby situaci prověřil. Cyra mu za odměnu předala malý měšec plný mincí. „Pokud mi budeš dobře sloužit, nikdy nebudeš strádat,“ poznamenala měkce. Otrok se na ni zasvěceně usmál.

Druhý den ráno přijel aga s karavanou, která vezla náklad luxusních stanů, potravin a dalších otroků. Do západu slunce byla princova domácnost nově a mnohem pohodlněji uspořádaná a tábořištěm se linula vůně opékaného jehněčího.

Když se krajina ponořila do neproniknutelné tmy, obyvatelé stanového městečka se uložili ke spánku. Hadži Bey a Refet ještě zůstali ve stanu, aby si spolu promluvili.

„Měla jsem zařídit, aby se můj drahý Bajezíd postaral o renovaci sestřina paláce.“

„Vsadím se, že i v této záležitosti je zapletena Besma,“ pravil aga, „ale už jsem se sultánem hovořil o několika menších opravách, které je nutné provést, a získal jeho souhlas.“

„Menší opravy!“

„Možná jen malé zkreslení pravdy,“ připustil Hadži Bey. „Nicméně není nezbytně nutné, aby byl náš pán informován o rozsahu oprav. Je také méně pravděpodobné, že se o takových bezvýznamných záležitostech zmíní Besmě. Ta bude určitě hodně spekulovat a nebude pro ni snadné nasadit špehy do naší malé domácnosti.“

„Pokud se ovšem už tak nestalo,“ opáčila Refet.

„Nemožné! Víte, že jsem osobně dohlížel na výběr nových otroků a také služebnictva, které už v paláci pracovalo. Dělníky, kteří přijeli dnes ráno se mnou, jsem vybral sám, ale i přesto z nich nespustíme oči. V žádném případě se nesmí přihodit nic, co by vzbudilo podezření

té vlčice. Jakmile se princova domácnost zaběhne, dovolím jí umístit zde jednoho nebo dva špehy. Protože ale nebudou mít co donášet, během roku bude Besma ukolébána do falešného pocitu bezpečí. Už tak má v Eski Serai dost nepřátel, natož aby se příliš zajímala o neškodného prince, který bydlí v paláci vzdáleném několik dní cesty od jejího milovaného Ahmeda,“ pokračoval aga.

„Dokonce i mě někdy udivuje tvůj cit pro strategii, příteli,“ připustila Refet.

„Nebudu mít klid, dokud nebude syn Kiusem prohlášen za nástupce sultána Bajezída,“ pronesl aga ostře.

Refet upřela pohled na hrdého černého muže sedícího naproti ní. „Opravdu jsi moji sestru tolik miloval, Hadži Beyi?“

„Miloval jsem ji způsobem, kterým dokáže milovat muž, který není skutečným mužem. Byla mi matkou, sestrou, přítelkyní. Když jsem přišel do harému, byl jsem vystrašený devítiletý chlapec odtržený od své rodiny, krutě vykastrovaný a unesený z rodné země. Většina chlapců mého věku kastraci nepřežila. Byl jsem jedním z těch vyvolených, kteří přežili, ale v té době jsem si to ještě neuvědomoval. Kiusem vycítila můj strach, ačkoliv sama byla ještě dítě. Vzpomínáš si, jak se mě ujala a vzala pod svá ochranná křídla? Poté, co se stala sultánovou favoritkou, jsem byl jmenován jejím hlavním eunuchem. Když se jí narodil syn a starý aga zemřel, díky jejímu vlivu jsem získal své současné postavení. Jsem jejím velkým dlužníkem a vždy jsem s ní sdílel její sen o Selimově nástupnictví. Stejně jako já viděla zvrhlého, pokřiveného muže, kterého Besma vychovala z

Ahmeda. Má paní je mrtvá, ale vy, Refet, a já žijeme. My se postaráme o to, aby se sen vaší sestry stal skutečností.“

Ohniště v táboře dohořívala, noc ustupovala a východní oblohu rozjasňoval nový den. Místo postupně ožívalo ruchem. Dělníci, kteří přijeli z města, se pustili do práce a začali uvádět Měsíční palác do původního stavu.

Cyra společně s Firousi a Zulejkou procházely palácem a zjišťovaly, která místa potřebují opravit, zatímco řecká dívka Iris a Indka Amara převzaly dohled nad otroky určenými pro práci v domácnosti a zadávaly jim nejrůznější úkoly. Sarina se vydala do míst, kde kdysi bývaly zahrady. V duchu si dělala poznámky, co všechno bude třeba udělat, a po důkladné prohlídce tam poslala skupinu otroků, kteří měli odstranit hustý podrost a vysoký plevel.

Jakmile byly zahrady zbaveny plevele, otroci půdu obdělali, pohnojili a nově osázeli tisíci jarních cibulek, kvetoucími keři a ovocnými stromy nejrůznějších druhů. Vzduch byl prosycen vůní pozdních růží a ostatních podzimních květin, které byly převezeny ze sultánových skleníků.

Během měsíce se Měsíčnímu paláci vrátil zpět bývalý lesk a opět jako překrásný drahokam zářil mezi zelenými kopci. Venkovní stěny byly důkladně vydrhnuty pískem, aby se odstranil nános špíny. Dělníci opravili zlomené sloupy, rozbitá okna a fontány. V kuchyních se opět rozehřály trouby a špižírny se zaplnily potravinami. Střechy venkovních budov byly nově pokryty doškem a ve vyčištěných a vybílených stájích ržáli koně.

Nábytek dovezený ze skladu v Eski Serai byl prakticky rozmístěn. Lampy visely na svých místech a podlahy pokrývaly koberce. Při první obhlídce paláce objevila Cyra malé křídlo s výhledem jak na moře, tak na okolní kopce a rozhodla, že právě tam bude sídlit harém.

Před hlavními dveřmi do tohoto křídla byly obrovské dvojité dveře, kterými se vstupovalo do přijímacího salonu. Tam by mohly místní prodavačky nabízet své zboží. Napravo od hlavního vchodu byly dřevěné dveře vedoucí do nevelkého soukromého předpokoje, ze kterého se vcházelo do harému. Hlavní salon byla poměrně rozlehlá čtvercová místnost. Z oken na protější stěně ode dveří byl výhled do zahrad a na moře. Tam by měly dívky z harému při procházkách naprosté soukromí. Na levé straně salonu začínala chodba, která vedla do harémových lázní, a napravo byla klenba otevírající se do dlouhé chodby. Na levé straně chodby se nacházelo šest malých ložnicí, z nichž každá měla oddělený pokoj pro eunucha nebo otroka. Napravo byly komnaty Refet – soukromý salon a ložnice, z nichž byl výhled do nevelké, skryté zahrádky.

Bylo zřejmé, že zpočátku bude Cyra společně se Zulejkou a Firousi dohlížet na chod domácnosti, dokud nebude vyškolen schopný otrok. Amara a Iris měly na starosti služebnictvo a Sarina vládla pevnou rukou zahradníkům.

Jednoho dne odpoledne se k paláci po upravené štěrkové cestě přihnal tryskem jezdec na koni. Otrok ho okamžitě zavedl k Refet.

„Princ Selim se vrátí dnes kvečeru,“ oznámil jí stroze.

Jakmile se ta zpráva donesla k šestici dívek, nastal čilý ruch. Sarina utíkala do zahrad. Firousi spěchala do kuchyně, aby kuchaře upozornila, že dnešní večeře nesmí mít ani jedinou chybičku. Amara a Iris nařídily služebnictvu, aby ihned uklidilo a vyvětralo princovy komnaty. Cyra a Zulejka pobíhaly z jednoho místa na druhé a kontrolovaly, jak probíhají přípravy.

Když bylo vše hotovo, dívky se vrátily do svých pokojů a vykoupaly se. Refet s úsměvem ve tváři přemítala, jak dlouho bude toto období klidu a spolupráce trvat, když se vrací její synovec.

Selim byl příjemně potěšen, když ho po návratu přivítal útulný domov, teta a šest nádherných dívek, které se na něho plaše usmívaly zpoza svých průsvitných závojů.

„Tak, synovče, jak se ti líbí tvůj nový domov?“ otázala se Refet, když ho doprovodila do jeho komnat.

„Nemám slov. Když jsem odjížděl, ani ve snu by mě nenapadlo, že se vrátím do takové dokonalosti. Dokonce i zahrady vypadají jako kdysi. Jak jsi to všechno zvládla?“

„Já jsem to nebyla.“ Nevěřícně na ni zíral.

„Copak si už nevzpomínáš? Převedl jsi zodpovědnost na Cyru. Právě ona společně s ostatními dívkami z harému vykouzlila tuto krásu. Za současný stav zahrad poděkuj Sarině. Jestliže ti bude chutnat jídlo, tak o to se postarala Firousi. Služebnictvo si vzaly na starosti Iris s Amarou. Zulejka zařídila interiér a dokonce kvůli tomu dvakrát potají cestovala do Konstantinopole, aby ze

skladovacích prostor v paláci vybrala nábytek a ostatní doplňky. A na všechno dohlížela Cyra, která vládla pevnou, ale spravedlivou rukou. Je pro tebe opravdu požehnáním vlastnit tak jedinečný harém.“

„Vskutku se zdají být chytré a šikovné, ale jsou dost zkušené i v ostatních záležitostech? Nebo jsem si snad k zahřívání postele vybral skupinu amazonek?“

„Copak bys dal místo nich přednost šesti tlustým, líným a sobeckým ženám? Prožila jsem prakticky celý svůj dosavadní život v Turecku, a pokud ti nedochází, jaký poklad jsi v těch děvčatech našel, tak jsi hrozný hlupák! Tvé dívky vynikaly i při výuce ‚ostatních záležitostí‘. Pochybuji, že se od nich dočkáš zklamání! Vy muži jste všichni stejní. Kdyby býval palác vypadal po tvém návratu jako prasečí chlívek, ani dívky velmi zkušené v sexuální oblasti by tě nepotěšily.“

Selim vyprskl smíchy. „Ach, teto,“ zalapal po dechu a otřel si slzy z očí, „matka o tobě vždy prohlašovala, že jsi vážně dvojče. Ale jenom tě škádlím.“ Objal ji kolem ramen a políbil na tvář.

Refet ohrnula nos, ale v koutcích úst jí cukalo. „Věkem jsi sice dospělý muž, ale stále rád hraješ dětské hry jako malý kluk.“

Zasmál se jejím slovům. „Povečeříš se mnou dnes večer?“ změnil téma.

„Ach, málem jsem zapomněla. Tvé dívky navrhly, pokud ovšem nebudeš z toho svého výletu příliš vyčerpaný, že bys s nimi dnes večer mohl povečeřet v harému. Myslím si, že bys tam měl zajít, Selime. Po

celou dobu pracovaly tak usilovně, aby tě potěšily, a kromě toho tě sotva znají.“

„Dobře, teto. Přes měsíc jsem se zdržoval pouze ve společnosti mužů a je nejvyšší čas, abych se seznámil se svými děvčaty. Pověz jim tedy, že přijdu.“

Refet se uklonila a odešla.

Večer strávil Selim v tureckém sedu v čele stolu a spokojeně si prohlížel dívky kolem sebe. Připomínaly mu květiny na záhonech v zahradách – Amara oděná ve světle modré, Sarina v citrusově zelené, Iris v broskvové, Zulejka v pávově modré, Firousi v temně růžové a Cyra ve fialové. Jejich nezakryté tváře se prolínaly ve směsici ras a kultur. Cítil, jak se mu tělem začíná rozlévat touha. Už přes měsíc s žádnou ženou nespal, pokud nebral v úvahu nomádskou divošku, kterou jednoho dne během lovu překvapil v lese. A stejně jako všichni osmanští princové byl i Selim zdravý a potentní muž.

„Mohla bych vám zazpívat národní písně své země, můj pane? Cyra studovala můj rodný jazyk, takže vám je může přeložit,“ otázala se Firousi s tváří rozzářenou úsměvem.

Pokývl souhlasně hlavou a otrok přinesl strunný nástroj. Firousi začala brnkat a zpívat veselé písně. Byla dobrou zpěvačkou. Cyra plynně překládala texty písní Selimovi a občas se zarděla, když se v textu vyskytla necudná slova, čemuž se princ upřímně zasmál. Když Firousi zpívala romantickou perskou milostnou píseň a Sarina vstala a začala tančit, jeho touha po ženě začínala narůstat.

Selim mrkl na ostatní dívky. Nicméně už od toho odpoledne, kdy se setkal se Cyrou u jezírka, byl

rozhodnutý, že Cyra s ním půjde do postele jako první – Cyra, vyrovnaná, schopná a nesmírně žádoucí. Jaký oheň asi doutná v nitru jejího útlého bílého těla?

Mávnutím ruky přivolal otroka a nařídil mu, aby po skončení večera zavedl tetu do jeho apartmá. Otrok se uklonil a odešel. Selim dovolil děvčatům, aby ho ještě chvíli bavila, a pak s úsměvem oznámil konec večeře.

Dívky pak spolu štěbetaly a s hrdostí hodnotily společnou večeři. Princ Selim jimi byl očividně okouzlen a potěšen. Byly tak zaujaty hovorem, že si ani nevšimly nepřítomnosti Refet, dokud se mezi nimi zase neobjevila a nepromluvila.

„Můj synovec si přeje, aby za ním jedna z vás dnes večer přišla.“

Švitoření ustalo a dívky na ni vystrašeně hleděly.

„Cyro, máš hodinu na to, aby ses připravila. Teď odejdi a udělej všechno pro to, abys byla co nejkrásnější.“

Kapitola 13

Pět dívek s očima široce otevřenýma sledovalo Refet, jež odváděla Cyru k nosítkům. Celé měsíce se připravovaly a snily o chvíli, kdy si jejich pán povolá jednu z nich do postele. Kupodivu to Cyře přály. Přestože všechny trošičku pociťovaly závist, zároveň byly rády, že nemusí být tou první.

Jakmile se Cyra usadila, otroci zvedli nosítka a svižným krokem zamířili chodbou k princovým komnatám. Tichou, tlumeně osvětlenou chodbou se rozléhal splašený

tlukot Cyřina srdce, který nedokázal přehlušit ani pleskot chodidel na dlážděné podlaze. Když otroci postavili nosítka před vyřezávané dřevěné dveře, eunuch, který je doprovázel, zašeptal: „Běžte dovnitř. Náš pán už netrpělivě očekává své potěšení.“

Cyra s rozklepanýma nohama vystoupila z nosítek, váhavě otevřela dveře a vstoupila do princova apartmá.

Místnost, ve které se ocitla, byla středně velká. V jednom rohu stála kachlová kamna, ve kterých hořel oheň. Na stěnách byly rozvěšeny hustě tkané koberce v odstínech modré, zelené a červené. Vyleštěné mosazné lampy osvětlovaly pokoj hřejivou září a pod chodidly, která jako by se náhle změnila v led, pocítila měkkost koberce.

Přestože byla místnost spartánsky zařízena, nechyběly tam vkusné doplňky. Nalevo od dveří byl vyvýšený stupínek z krémového mramoru, na kterém stála čtvercová postel se sametovými nebesy ve zlaté barvě. Vedle dveří byla umístěna velká dřevěná truhla potažená zlatou kůží. V protějším rohu se nacházel nízký kulatý stolek obklopený barevnými hedvábnými polštáři. U postele stál vysoký stříbrný svícen se zapálenou svíčkou s vůní aloe. Přímo naproti Cyře byly prosklené dveře vedoucí do soukromé zahrady s výhledem na moře. Vtom k ní dolehl Selimův hlas přicházející ze zahrady.

„Pojď za mnou, Cyro,“ vyzval ji.

Když vešla do zahrady, padla na kolena a hlavou se dotkla země. Zvedl ji a letmo políbil na čelo.

„Už nikdy přede mnou takto nepadej na tvář. Je to čin hodný podřadného sluhy a ne inteligentní ženy,“ pravil důrazným tónem.

„Děkuji, můj pane,“ špitla.

Zavedl ji k sloupkovému zábradlí nad mořem. „Měsíční světlo dopadající na mořskou hladinu se nevyrovná tvé kráse, má holubičko.“

„Děkuji, můj pane.“

Podrobně si ji prohlédl. „Vidím, že tě ženy oblékly podle tradice, že?“

„Ano, můj pane.“

S úsměvem na rtech konečky prstů uchopil závoje a Cyra se zachvěla. „Je ti zima?“

„Ano, můj pane.“

„Není se co divit. Tohle oblečení se má odkrývat, ne zahřívat,“ poznamenal. „Na posteli leží vlněný župan. Zabal se do něho.“

Cyra šla do ložnice, svlékla si šest různých závojů, které ji zakrývaly od hlavy až k patě, a vklouzla do měkkého bílého vlněného županu. Stahoval se pod ňadry a padl jí tak dokonale, jako kdyby byl ušitý na míru přímo pro ni. Když se chystala vrátit do zahrady, uviděla prince, jak stojí ve dveřích a sleduje ji. Měl na sobě také dlouhý volný vlněný župan.

„Je ti tepleji?“

„Ano, můj pane.“

„Během té chvilky, co jsi tady, jsi doposud třikrát řekla

‚Ano, můj pane‘ a dvakrát ‚Děkuji, můj pane‘. Při jiných příležitostech jsi byla mnohem výřečnější.“

Vzhlédla k němu. „Omlouvám se, můj pane,“ hlesla a neměla daleko k slzám.

Chvíli ji upřeně pozoroval. V jeho očích se ďábelsky zablýsklo a vtom stál vedle ní. Vzlykajíc se rozběhla pryč, ale po pár krocích ji zastavil jeho smích.

„Myslel jsem si to,“ řekl. „Pořád se mě bojíš. Uklidni se, má rozkošná Cyro. Nikdy jsem se nezmocnil ženy násilím – ačkoliv jednou jsem k tomu neměl daleko.“

„Ach, můj pane. Tolik se stydím! Prosím, odpusťte mi.“

Přešel k ní a jemně ji objal kolem ramen. „Pojď a posaď se ke mně.“ Posadil se na hromadu polštářů a stáhl si ji dolů vedle sebe. „Teď mě poslouchej. Víš, proč jsem po našem setkání u jezírka odjel pryč?“

„Domnívala jsem se, že se na mě zlobíte.“

„Ne, nezlobil jsem se na tebe. Bál jsem se. Měl jsem strach z toho, že pokud tě budu mít neustále na očích, zapomenu na svůj slib a zmocním se tě násilím. Cítíš vůni aloe, maličká? A vidíš za okny jasné světlo úplňku? Neslíbil jsem ti právě tohle? Nejsem muž, který by ženy znásilňoval, hlupáčku.“

„To by mě nikdy nenapadlo, můj pane.“

Otočil si ji k sobě. Hlavu měla skloněnou, ale všiml si ruměnce, který jí zabarvil tváře.

„Podívej se na mě.“

Stydlivě zvedla hlavu a její zářící oči ho oslepily. Alláhu, modlil se v duchu, Alláhu, dej mi prosím sílu, abych odolal pokušení a nevzal si ji hned teď. Sklonil se k ní a políbil ji na ústa.

„Ach, tentokrát jsi neomdlela!“ zvolal v předstíraném překvapení. „Asi se odvážím zkusit to ještě jednou.“

Cyra se zachichotala. „Ano, prosím, můj pane. Když jste něžný, nebojím se.“

Přitáhl si ji do náruče. Bylo příjemné cítit její pevné mladé tělo s hedvábně měkkou pokožkou. Jejich rty se spojily a původně zamýšlený krátký polibek se prodloužil a přerostl v omamnou sladkost. Cítil, jak ho rukama objala kolem krku, načež mu k jeho úžasu její jazýček přejel přes zuby. Zachvěl se a povolil sevření.

„Ach, panenko,“ šeptal, „pokud mě budeš ještě chvíli uvádět do pokušení, možná, že podlehnu.“

„Bojím se, můj pane. Jsem jenom žena,“ vyhrkla ze sebe.

„Ach, mé ubohé dítě, v tom svém okouzlení jsem úplně zapomněl, jak může první zasvěcení do tajů lásky nahánět strach. Nepochybně ti vštěpovali, že jsi zodpovědná za rozkoš svého pána a pokud selžeš, tvůj život skončí.“

Něžně ji zase objal a rty se zlehka dotkl jejích voňavých vlasů. Tělem mu projela mohutná vlna touhy. Nesmím na ni spěchat, blesklo mu hlavou, když jí rty přejížděl po tváři.

Zvedla k němu hlavu a jeho ústa se přisála na její. Rukama ho objala kolem krku a přitiskla se k němu. Prudce vydechl, vzal ji do náruče a odnesl do postele.

Položil ji na měkké polštáře, lehl si vedle ní na bok, opřel se o loket a jeho uhrančivé oči uvěznily její v pasti, z níž nebylo úniku. Sklonil se a jazykem začal prozkoumávat její ústa. Zachvěla se, když prsty jedné ruky nedočkavě rozevřel župan a hnětl pevné, kulaté ňadro. Druhou rukou ji dráždil na vnitřní straně stehna.

„Ne!“

Zarazil se a několik vteřin putoval pohledem od jejích plných ňader přes ploché bříško k dlouhým štíhlým nohám. Z úst mu uniklo zasténání. „Ach, Cyro! Kdyby hvězdy viděly krásu tvého těla, okamžitě by vyhasly v zahanbení nad vlastní ošklivostí.“

Cyra se pohnula, aby si přitáhla župan.

„Počkej!“ nařídil jí ostrým tónem. „Rád se na tebe dívám.“

Zbledla, ale vzápětí se jí do tváří nahrnula červeň a princova ústa roztála ve smyslném úsměvu. Dlaní zakryl její ňadro, a když se palcem dotkl růžové bradavky, cítil, jak tvrdne. Zároveň pod dlaní vnímal zběsilý tlukot jejího srdce.

„Vyslov mé jméno,“ vyzval ji. „Nikdy jsem tě neslyšel, že bys ho řekla.“

„Selime,“ zašeptala.

„Znovu.“ Jeho dlaň sklouzla z ňadra a pomalu ji pohladil přes křivku jejích boků. „Selime.“

Rozpustil jí vlasy, které se jako západ slunce rozprostřely kolem hlavy.

„Jsi tak nádherná,“ mumlal. „Poznal jsem hodně žen, ale nikdy jsem nepotkal žádnou, která by byla tak překrásná. Panenko, moc tě chci. Pokud budu muset čekat, abych získal tvé srdce, vydržím to, ale tvé svůdné tělo si vezmu hned teď!“

Přitáhla si ho k sobě. „Ano, můj pane,“ přitakala Cyra měkce.

Překvapeně se na ni podíval a Cyra mu věnovala oslňující úsměv. Když se ocitla pod ním a jeho pulzující mužství se do ní chystalo vstoupit, v mysli se mu opakovalo jediné slovo – „jemně“. Její panenská blána mu blokovala přístup, a když ucítil, jak se její tělo napjalo, přestal, něžně ji políbil na tvář a pohladil po hebkých vlasech. Postupně se uvolnila a pak prudce pronikl překážkou.

Udivilo ho, že nevykřikla bolestí, ani nezavřela zelené oči. Místo toho se jí oči rozšířily překvapením nad sladkostí té bolesti a příjemnými pocity, které se jí rozlévaly po těle. Vzápětí žasla nad tím, že tiché smyslné zasténaní, které zaslechla, vyšlo z jejího hrdla.

V tu chvíli Cyra cítila, že se ponořila do víru bolesti a potěšení. Její tělo se vyklenulo proti jeho a mladá ňadra s tvrdými bradavkami se tiskla na jeho hruď. Cítila, jak se v ní rytmicky pohybuje, a když bolest polevila, v nitru jí začal vířit omamující žár.

Náhle zavzlykala jeho jméno a po tvářích jí začaly stékat slzy. Zabořil rty do jejích vlasů a potom,

neschopen se déle ovládat, vystříkl své šťávy do jejího rozžhaveného těla.

Ve zlomku vteřiny, kdy se jejich duše střetly, ztratil se v ní navždy. Zbožňoval ji. Nemohl se jí nabažit. Patřila mu úplně, a přesto to byl on, kdo se cítil zotročen.

Měsíc zmizel z oblohy a Selim pohlédl na spící dívku. Ležela na boku tváří k němu s jednou paží pod hlavou. Kochal se pohledem na její nahé tělo. Zachvěl se touhou, ale když si připomněl, že ji právě připravil o panenství, raději vstal z postele a šel ke dveřím. Přivolal otroka a nařídil mu, aby donesl umývadlo s teplou vodou, žínky, chladné nápoje a sladké dorty.

Když otrok přinesl požadované věci, Selim opatrně přetočil spící Cyru na záda. Namočil měkkou žínku do provoněné vody a jemně jí začal otírat zaschlou krev ze stehen. Sice by to měla udělat otrokyně, ale nepřál si, aby přítomnost jiné osoby v pokoji narušila kouzlo lásky, kterou vytvořili.

Poté odsunul umývadlo stranou, přetáhl přes Cyru lehkou pokrývku a vyšel ven na terasu. Zhluboka dýchal a nasával chladivý vzduch. Jeho mysl se pomalu začala vyjasňovat. Jsem zamilovaný! Ta slova mu jásavě zněla v hlavě. Nikdy předtím neprožil Selim skutečný vztah se ženou. Vždy si jenom uspokojil svoji touhu na poddajném dívčím těle během jedné nebo dvou nocí.

Byl tou dívkou očarován. Nikdy předtím nepocítil emoce, které mu nyní bouřily v těle. Probudila v něm zamilovanost, něhu a ochranářský instinkt. Jak dokázala tak nevinná dívka vyvolat tolik zmatku v srdci a mysli dospělého muže? Zavrtěl hlavou a vrátil se do ložnice.

Toužil si s ní povídat, slyšet její melodický hlas a ujistit se, že cítí totéž.

Vzal do ruky sklenku s ovocnou šťávou, a když se posadil na postel, prsty druhé ruky začal zlehka obtahovat křivky jejího těla. Cosi neslyšitelně zamumlala, načež se protáhla a otevřela oči. Podal jí skleničku a ona hltavě vypila šťávu.

„Spala jsem dlouho, můj pane? Nikdy jsem se necítila tak báječně odpočatá.“

„Několik hodin, lásko.“

Nedokázal od ní odtrhnout oči a Cyra se pod jeho uhrančivým pohledem zarděla. Postavila sklenku na stolek u postele a přitáhla si jeho hlavu na svá ňadra.

„Jestliže mě budete i nadále spalovat svým pronikavým pohledem, můj Selime, ohnivé plameny sežehnou mé tělo na popel,“ řekla tiše.

Zahleděla se na muže, jenž spokojeně odpočíval na její hrudi. „Potěšila jsem vás, můj pane?“ otázala se.

Vzhlédl k ní. V očích mu zasvítily jiskry. „Jsi naprosto jedinečná a nesrovnatelná, měsíci mého potěšení!“ polichotil jí pobaveným tónem.

Když si uvědomila pošetilost své otázky, otočila tvář a zachichotala se. Princ seskočil z postele, sevřel její dlaně ve svých a vášnivě přísahal, že nikdy žádná dívka jako ona neozdobila jeho postel, nato oba dva vyprskli smíchy. Otroci držící stráž přede dveřmi na sebe pokývli na znamení, že první dívka jejich pána je vskutku moudrá, když dokáže potěšit jejich mladého pána natolik, že se během milování šťastně smějí.

Vtom si ho prudce přitáhla k sobě na postel. „Pokud někomu povíš o této frašce, uškrtím tě,“ zamračil se na ni, ale v očích se mu blýskaly jiskřičky smíchu.

„Můj pane, jsem si velmi dobře vědoma vašeho postavení,“ ujistila ho a on si uvědomil, že jejich pošetilé dovádění bylo cosi, s čím by se nikomu jinému nesvěřila, protože to patřilo pouze do jejich soukromí. Je možné, že mě alespoň trochu miluje? přemítal v duchu.

Cyru probudil dotek čísi ruky na rameni. „Má paní, slunce už vystupuje nad obzor,“ řekla tichým hlasem otrokyně.

Pokývla hlavou, a když se protáhla, vstala z postele.

„Kam jdeš, Cyro?“ otázal se princ.

„Začíná svítat, můj pane Selime. A podle tradice se musím vrátit do ženských komnat.“

„Kdy za mnou zase přijdeš?“

„Až můj pán poručí.“

„Dnes večer?“

Obdarovala ho ujišťujícím oslnivým úsměvem. „Můj pán mě musí oficiálně povolat.“

„Budeš povolána.“ Vstal, vzal ji do náruče a odnesl k čekajícím nosítkům. Udivení otroci si zachovali netečnou tvář, když se tiše pohybovali chladnou chodbou.

Cyra přemítala o několika uplynulých hodinách, kdy byla ochromena strachem. Ale teď její srdce oplývalo štěstím a radostí.

Když se vrátila do harému, čekala tam na ni Refet. Cyra se k ní rozběhla.

„Ach, má paní. Jsem tak šťastná,“ zahlaholila.

„To ráda slyším,“ poznamenala starší žena. „Teď na tebe čeká horká koupel a masérka. A pak honem do postele, mé dítě.“

Po příjemné koupeli v parfémované vodě ukolébala masérka Cyřino vzrušené tělo a mysl do klidného stavu. Po masáži se v lázních objevila Refet.

„Pojď, drahé dítě. Zavedu tě do tvých nových komnat.“

„Už se nevrátím do původního pokoje, paní?“

„Není vhodné, aby první dívka, kterou si princ Selim pozval na lože, spala ve společné ložnici s ostatními děvčaty,“ vysvětlila Refet. „Můj synovec pověřil několik otroků, kteří tajně zařídili tvé apartmá nábytkem a vyzdobili ho k tvému potěšení.“

„Ale vždyť princ byl přes měsíc pryč a vrátil se až dnes,“ divila se Cyra.

„Nicméně během nepřítomnosti sem párkrát vyslal poslíčka.“

„Ale jak mohl vědět, že si vybere jako první zrovna mě?“

„Od první chvíle si tě oblíbil, Cyro. Vím, že Evropanky těžko mohou uvěřit tomu, že princ z Orientu, obklopený hezkými dívkami, by mohl upřímně milovat jedinou ženu, ale máš první návštěvu u mého synovce spojenou pouze s obyčejným fyzickým zážitkem?“

„Ach, ne,“ vykřikla zardělá dívka. „Bylo to krásné a úchvatné a –“ Odmlčela se, protože se jí náhle nedostávalo slov.

Refet se usmála. „Nemusíš nic říkat,“ řekla a pohladila Cyru po ruce. „Kdysi jsem zažívala stejné pocity.“ Když zastavily na konci chodby, otevřela Refet dveře a uvedla Cyru do přijímacího pokoje jejího nového apartmá.

Stěny byly obloženy tmavě modrými kachlíky a ozdobené žlutým geometrickým vzorem. Přímo před nimi, uprostřed místnosti, stála malá fontánka z vyleštěného, tmavě červeného kamene. Po levé a pravé straně byly dřevěné dveře.

„Eunuchové, kteří tě budou střežit, mají pokoj tady,“ řekla Refet a ukázala nalevo. „A tvé otrokyně budou bydlet tamhle,“ dodala a ukázala doprava.

Podlaha byla ze stejného červeného mramoru jako fontánka. Proti hlavním dveřím se nacházely dvoje dveře. Těmi dvojitými, vyřezávanými ze dřeva a pozlacenými, se vcházelo do překrásného salonu.

Cyra se nevěřícně rozhlížela kolem sebe. Žluté stěny byly obloženy těžkými dřevěnými trámy, které byly ozdobeny květinovými motivy v červené, modré, zelené a zlaté barvě a které krášlily i strop. Podlaha byla z krémového mramoru.

Nad kulatým krbem, obloženým červenými a žlutými dlaždicemi, visela nablýskaná měděná lampa kónického tvaru. Divoce tančící oranžové plameny místnost příjemně vyhřívaly a odrážely se v malých okenních tabulkách, které pokrývaly téměř celou protější stěnu, z

níž vedly dveře na verandu. Z verandy se scházelo do soukromé zahrady nad mořem obehnané vysokou zdí.

Cyra vyšla ven do chladného rána a rozhlédla se kolem sebe. Zahrada byla dokonale rozvržena. Úzké cestičky lemovaly květinové záhony. Kolem zdi byly vysázeny keříky a kromě ovocných stromů tam rostly i jehličnany, které Cyře připomněly dětství prožité ve Skotsku. Vydala se po jedné z cestiček a došla k jezírku s malým vodopádem, který vypadal, jako by byl přírodní a ne uměle vytvořený.

Vtom si uvědomila, že zahrada byla navržena tak, aby jí připomínala Glen Rae, její v dětství oblíbené místo, o kterém často vyprávěla Refet. Po tvářích se jí kutálely horké slzy, které rychle hřbetem ruky otřela.

„Přáli jsme si, aby ses tady cítila šťastná, má drahá. Jestliže jsou ale tvé vzpomínky příliš bolestivé, nechám zahradu předělat,“ pravila Refet a mateřsky objala Cyru kolem ramen.

„Ne, má paní. Nic neměňte. Slzy mi vytryskly radostí nad zjištěním, že tady žiji obklopena láskou. Nepociťuji lítost. Zahrada je nádherná.“

„Pojď se tedy teď podívat, jak synovec toto místo korunoval tím, že dal tvé rodné Skotské vysočině turecký nádech,“ pravila Refet, vzala Cyru za ruku a zavedla ji na druhý konec zahrady, kde stál nádherný kiosk postavený ze světle růžového mramoru. „Selim mu přezdívá

‚svítající kiosk‘, protože na něj dopadají první paprsky ranního slunce a odráží ranní červánky na jeho kupoli. Líbí se ti?“

Cyra pokývla hlavou.

„Budeš mít ještě spoustu času na prozkoumávání tohoto místa. Je načase, aby sis odpočinula.“

Vrátily se do salonu, kde Cyra znovu mlčky obdivovala zařízení svého nového apartmá – barevné koberce rozprostřené na podlahách, nablýskané měděné a mosazné lampy, naleštěný dřevěný nábytek, polštáře a závěsy z hedvábí a sametu v odstínech barev duhy.

Refet přešla ke zdi. „Tady je tajný vchod a východ z tvé ložnice,“ informovala Cyru a stiskla sotva viditelný vyvýšený obdélníček na trámu. Stěna se otevřela, a když vstoupila dovnitř, kývnutím naznačila Cyře, aby ji následovala. „Nikomu se o tom nezmiňuj a používej ho jenom v případě nutnosti,“ upozornila ji.

Ložnici dominovala obrovská postel se zelenými hedvábnými nebesy umístěná na vyvýšeném stupínku. V rohu místnosti byl obložený krb.

Refet tleskla rukama a v mžiku se před nimi objevily dvě otrokyně. „Toto je Fekriye a toto je Zala,“ představila je a dodala: „Patří jenom tobě.“

Dívky se uklonily a beze slova začaly Cyru převlékat do nočního úboru.

„A nyní, má drahá, odejdu, aby ses mohla ponořit do říše snů. Určitě budou jenom příjemné a plné radosti.“ Políbila ji na čelo a odkráčela pryč.

„Kdy vás máme vzbudit, má paní?“ zeptala se Zala.

„Hodinu před polednem,“ odvětila unavená Cyra. Otrokyně se uklonily a zanechaly svoji paní o samotě.

Cyra si lehla na postel, ale nemohla usnout. Neklidně se převracela ze strany na stranu, načež asi po půl hodině vstala, vzala si ze skříně plášť a vyšla ven na zahradu. Zamířila ke kiosku, a když tam došla, právě začínalo svítat. Tady, úplně sama, se může pokusit utřídit si myšlenky, které se jí honily hlavou.

Princ Selim byl do ní zamilovaný. Byla o tom přesvědčená, protože nikdo jiný než zamilovaný muž by se k ní nechoval tak něžně. Sice byla mladá a nezkušená, ale jenom hlupák by přehlédl nenasytnou touhu v jeho očích. On byl pán a ona otrokyně. Přesto se vynasnažil, aby ji uspokojil. Bude se takto chovat i k ostatním dívkám? Ne, usoudila. Nebude. Bude od nich očekávat, že se budou chovat tak, jak se to naučily v otcově harému.

Uvědomila si potenciální moc, kterou by tím získala. Musí ovšem našlapovat opatrně, protože princ Selim nebyl muž, který by se nechal ovládat ženou, bez ohledu na hloubku jeho citů. A pokud by mu neporadila syna dříve než některá z ostatních dívek… Jeho vliv by pociťovala jenom po dobu jeho života.

Při pomyšlení na ostatní dívky jí nitrem projelo bodnutí žárlivosti. Princ si kdykoliv může nechat poslat pro jinou dívku, a přestože to možná neudělá hned, až otěhotní, nebude váhat. Chán Selim byl zdravý smyslný mladý muž a Cyra byla realistka.

„Ne, ne, ne,“ zašeptala plamenně, a když si vzápětí připomněla jeho polibky, jeho něhu a jemné ruce, které opatrně prozkoumávaly tajná místečka jejího těla, pocítila nával horkosti. Toužila vrátit se do jeho postele, milovat se s ním a pak si s ním povídat.

Jsem zamilovaná, nebo jsem jenom chlípná prostopášnice? ptala se sama sebe. Nevěděla. Pomalu vstala a vracela se zpět do ložnice. Musím se vyspat, pomyslela si. Pokud si pořádně neodpočinu, budu dnes večer vypadat jako ježibaba. Ach, Alláhu, nechť dnešní den kvapem spěje k večeru.

Kapitola 14

V poledne přišel vzkaz od Selima společně s dárky na počest jejich první společné noci – a jako uznání za rozkoš, kterou mu poskytla.

Šestičlenný harém se sešel v Cyřině novém apartmá. Dívky byly zpočátku zdrženlivé, ale jakmile zjistily, že favoritka jejich pána, vědoma si svého povýšení, je stále ta stejná Cyra, kterou měly rády, pokoj brzo ožil štěbetáním a chichotáním. Cyřiny otrokyně právě podávaly šerbet, čerstvé ovoce a kávu, když vstoupil eunuch a cosi zašeptal Cyře.

„Ať vstoupí,“ řekla Cyra a obrátila se k přítelkyním.

„Přišel princův posel,“ oznámila jim stroze.

Jakmile se princův eunuch objevil ve dveřích, v místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Podle tradice před ni položil složený šátek a pravil: „Nejpožehnanější z žen, přináším vám pozdravy od našeho pána, prince a chána Selima. Nechť žije tisíc let! Posílá vám tyto dary jako důkaz své náklonnosti a žádá, abyste ho dnes večer v deset hodin navštívila.“

„Vyřiď našemu milostivému pánovi, že mu jeho otrokyně děkuje za dary a že mě může dnes večer v deset hodin očekávat.“

Eunuch se uklonil a odešel.

Cyra nespouštěla pohled ze šátku. Když ještě žily v Eski Serai, dozvěděla se něco o dárcích, které sultán Bajezíd věnoval dívkám, kterým se dostalo té cti a strávily s ním noc. Čím je šátek ozdobnější, tím větší pocta. Světle modrá látka ve tvaru čtverce byla po obvodu všech čtyř stran v šířce dvou palců ozdobena výšivkou ze zlatých nití s malými perlami, korály a tyrkysy. Se vší úctou se konečky prstů dotkla té krásy.

„Ve jménu Alláha,“ prořízl Sarinin pronikavý hlas ticho, „už ho konečně rozbal, než zemřeme zvědavostí.“

Ostatní dívky souhlasně pokyvovaly hlavou. Cyra rozložila komplikovaně složené záhyby, a když se šátek rozprostřel, odhalil překrásnou světle zelenou kašmírovou šálu, zlatý náhrdelník a náušnice s tyrkysovými kamínky, rubínový prstýnek ve tvaru srdce a několik půvabných zlatých náramků s květinovými ornamenty, které Selim sám vyrobil. Stejně jako ostatní muži z osmanské rodové linie se také princ naučil řemeslu a byl výjimečně šikovným zlatníkem.

Cyra jen mlčky na tu krásu zírala, zatímco její společnice vypískly radostí.

Firousi vycítila náladu své přítelkyně a poznamenala:

„Máš tady ještě další dárky, Cyro.“

„Další dárky?“ podivila se Cyra.

„Otrok, který doprovázel eunucha, tady zanechal tamtu krabici.“ Ukázala na velkou krabici z vyřezávané slonoviny položenou u Cyřiných nohou.

Když ji otevřela, našla tam tradiční měšec se zlatými mincemi, dva štůčky látky – pávově modrého hedvábí a tenkého zlatého mulu – a nakonec tmavě zelenou koženou krabičku se dvěma zlatými kartáči, půl tuctem hřebenů ze želvoviny a zlata, křišťálovou krabičku se sponkami ze želvoviny a perel, čtyři křišťálové flakónky na parfémy a soupravu zrcadel ve zlatém vyřezávaném rámu s pravým benátským sklem.

„Očividně sis získala princovu přízeň,“ prohodila Sarina šibalsky a prsty přejížděla po hedvábí.

Refet vzhlédla od rozpracované výšivky.

„Netuším, proč si mě vybral jako první,“ opáčila Cyra.

„Domnívala jsem se, že se rozhodne pro tebe. Včera večer jsi tak krásně tančila. Nebo možná pro Firousi, která skvěle zpívala.“

„Ve jménu Alláha,“ vyštěkla Sarina, „musíš se vždy chovat tak diplomaticky? Ovšemže na tebe žárlím, Cyro! My všechny žárlíme, ale měla jsi štěstí a vybral si tebe. I kdybych se utancovala k smrti a Firousi by zpívala tak dlouho, dokud by nechraptěla jako vrána, náš pán Selim by si nás nevšiml. Viděl by jenom tebe. Jsem s tím smířená.“ Ušklíbla se a dodala: „Ale až budeš pod srdcem nosit jeho dítě a budeš se zakulacovat, pak si vybere jednu z nás a žárlit budeš pro změnu ty!“

„Myslím si, že jsi tak záštiplná a zlomyslná jenom proto, abys zkazila Cyře radost,“ vykřikla Firousi.

„Ne,“ ozvala se Cyra. „Prostě mi připomíná pravdu. Na všechny nakonec jednou dojde a náš pán si vás pozve k sobě do postele. Bude vám dopřáno poznat štěstí a radost, kterou teď prožívám já. Je to náš osud a nesmíme dopustit, aby se kvůli malicherné žárlivosti stalo z našeho harému intrikářské hnízdo, jako je tomu v sultánově paláci. Tato domácnost je sice malá, ale určitě si všechny přejeme, aby se tady náš pán cítil šťastný.“

Refet opět sklonila hlavu k výšivce. V duchu žasla nad tím, jak někdo tak mladý může být tak moudrý. Velebme Alláha – a ostříží zrak Hadžiho Beye!

„Doufám, že bude Cyra už brzo čekat dítě. Pak se stane princovou první ženou,“ prohodila Firousi.

„Bude,“ podotkla Zulejka a upřela pohled na Sarinu. „A bude to chlapec.“

Sarina hleděla na krásnou Číňanku. „Co se stane, je Aláhova vůle, ne tvoje, Zulejko,“ řekla ostře.

„Nicméně,“ pokračovala Zulejka, „mohu tě ujistit, že Cyra otěhotní do roka. Její syn se narodí ve znamení lva a, stejně jako lev, bude bojovníkem. Jak Evropa, tak Asie se budou třást strachy při pouhé zmínce jeho jména. Stane se z něho velmi moudrý vládce, kterého bude lid milovat.“

„Zulejko, neměla bys Sarinu škádlit,“ pokárala ji Refet.

„Neškádlím ji, má paní. Všechno jsem to viděla. Vím to.“

„A kdepak jsi to viděla, dítě?“ zajímalo starší ženu.

Zulejka si z krku stáhla tenký zlatý řetízek s přívěskem z opálu ve tvaru slzy. „Má matka mi ho věnovala před mým odjezdem z Číny. Pověděla mi, že pokud bych si někdy přála vidět do budoucnosti, mám zbavit mysl všech myšlenek a soustředit se výhradně na opál.“

„Proč ses tedy nezajímala o svoji budoucnost dříve, než jsi odjela z Číny, abys zjistila, co se ti přihodí?“ chtěla vědět Sarina.

„To víš, že jsem se o svoji budoucnost zajímala a viděla jsem se s mužem, který mě miluje, a obklopena přepychem. Sáha jsem tam sice neviděla, ale přirozeně jsem předpokládala, že se jedná o něho. Ale byl to náš princ Selim. Včera večer, když si k sobě zavolal Cyru, jsem se upřeně soustředila na opál a viděla jsem, že Cyra bude žít spokojeně a její syn se stane sultánem.“

„A jaká budoucnost čeká nás ostatní?“ vyzvídala Sarina.

„Nezjišťovala jsem to, Sarino. Můj opál není nějaká tretka na hraní.“

Sarina si nevěřícně odfrkla.

„A nyní, mé mladé dámy, odpoledne pokročilo a vy jste ještě nedokončily své denní povinnosti. Cyra je pro dnešek omluvena, protože si přeji, aby si odpočinula,“ vmísila se do hovoru Refet.

Váhavě, ale poslušně vstaly a Cyra zůstala sama s Refet.

„Nemohu odpočívat.“

„Je nutné, aby ses cvičila v sebekázni, Cyro. Jakmile se staneš první ženou mého synovce, převezmeš na svá bedra hodně zodpovědnosti. Jako sultánova matka budeš vládnout všem našim ženám. Budeš muset vykonávat spoustu činností, do kterých se ti nebude chtít, dělat věci, které se ti budou zdát zbytečné a budeš je považovat za ztrátu času, ale nezbude ti nic jiného než je dělat, protože to bude tvojí povinností. Právě to je sebekázeň, kterou si musíš vypěstovat.“

„Věříte Zulejce? Určitě to řekla jenom proto, aby pozlobila Sarinu.“

„Ano, věřím jí. V našem světě existuje spousta neviditelných sil, které nám nejsou pochopitelné. Přesto náleží k životu a schopnost nazírat do budoucnosti k nim patří.“

„Je to čarodějnictví!“

„Je to dar od boha. Mluvíš jako nevzdělaná venkovská husička! Copak lidé v tvé zemi neoplývají takovými schopnostmi? Keltové a Galové jsou proslulí svojí psychickou silou. Jsem si jistá, že ji máš v sobě i ty. Nezeptala ses nikdy sama sebe, proč jsi více nebojovala proti svému zajetí? Nebojovala jsi, protože ti jakýsi vnitřní šestý smysl napověděl, že je to tvůj osud a všechno dobře dopadne. Na rozdíl od tebe si Zulejka tuto svoji schopnost rozvíjela. Lidé z její země těmto věcem rozumí, ale lidem z tvého světa, kteří jsou křesťanského vyznání, bylo vštěpováno, aby se báli věcí, které ke křesťanství nepatří a tvá přísná víra je neschvaluje. Je to ignorance nejhoršího druhu. Ale neměj obavy, má drahá. Každým dnem budeš přebírat turecký způsob života a tvá

dětinská přesvědčení brzy vymizí. Teď už si pojď odpočinout. Později se u tebe zastavím.“

Cyra vstala a odebrala se do ložnice. Slova Refet ji zmátla a cosi ji nutilo nad nimi neustále dumat. Otrokyně ji vysvlékly, a když ji omyly teplou provoněnou vodou, zabalily ji do lehkého županu. Poté je propustila a lehla si na postel. Předtím, než usnula, ji slova Selimovy tety zaměstnávala mysl.

Když o pár hodin později Refet nakoukla dovnitř, Cyra spala a ve tváři měla pokojný výraz.

Kapitola 15

Měsíce ubíhaly a Cyra stále zůstávala jedinou dívkou, kterou si Selim zval do postele. Dojemně zamilovaní stěží dokázali potlačit netrpělivost, aby byli spolu zase sami. Ačkoliv se princ choval k ostatním dívkám harému pozorně a zdvořile, cítily se přezírány. Ale naštěstí měly Cyru rády a také se od jedné z jejích otrokyň dozvěděly, že se u princovy favoritky už přes měsíc neobjevil ani náznak měsíčního krvácení, takže nevznikaly žádné nepříjemné a konfliktní situace. Cyra bude muset brzo jejich pánovi oznámit, že čeká dítě, a ten si vybere jinou dívku.

Děvčata ze Selimova harému by se jistě velmi divila, kdyby se dozvěděla, že princ a Cyra netráví všechny společné večery ve vášnivém objetí. Samozřejmě, že neopomíjeli fyzickou stránku svého vztahu, ale nemilovali se celou noc. Před rozbřeskem si rádi povídali

o nejrůznějších věcech – zpočátku o sobě a pak, když se jeden cítil ve společnosti toho druhého bezpečně, o jejich budoucnosti. Cyra neprozradila, že ví, že se Selim stane jednoho dne sultánem. Tušila, že ji miluje, ale stále byla ostražitá. Promluví teprve tehdy, až získá jeho plnou důvěru. Jejich hovory o budoucnosti se týkaly dětí, které spolu zplodí, jejich domova a problémů spojených s provincií, ve které Selim za svého otce vládl.

Princ nikdy předtím neměl opravdového přítele a ke svému úžasu si uvědomil, že se Cyra stala jeho dobrou přítelkyní. Nejen před ostatními členy domácnosti, ale i v soukromí se k němu Cyra chovala zdvořile a projevovala mu úctu, ale nikdy mu nepodlézala, ani se před ním neponižovala. A jeho chování k ní bylo naprosto stejné. Právě tyto její způsoby ji vždy budou vydělovat od ostatních.

Dny se pomalu vlekly v poklidu a spokojenosti a krátké noci plné žáru a lásky utekly příliš rychle. Dívky z harému a jejich pán žili jako rodina. Skoro každý večer jedli společně, což byla v turecké společnosti nevídaná věc, ale Selim se rád zdržoval ve společnosti tety a svých žen. Často se stalo, že domluvil na večer zábavný program. Jednou přišel indický fakír, který kouzelně zavěsil ve vzduchu lano, vyšplhal po něm a ztratil se jim z dohledu, aby se o chvíli později znovu objevil s kyticí květin, které daroval Refet. Jindy to byla cvičená zvířata a pak přišel Egypťan se skupinou tanečnic, které se Selimovi líbily, ale jeho harému ne.

Tímto způsobem se princ dozvídal více o děvčatech. Brzo zjistil, že pyšná Zulejka je ve skutečnosti plachá a že za Firousinou veselostí se skrývá nesmírně bystrá

mysl. Amara a Iris nic nepředstíraly a byly přesně takové, jak se zdály – rozkošné a poslušné. Ohnivá Sarina s břitkým jazykem byla vlastně laskavá a velkorysá, ale děsila ji představa odmítnutí. Měl je všechny rád a cítil se v jejich společnosti šťastný. Nicméně Cyra ho naprosto pohltila a prozatím si spokojeně vychutnával nekonečnou rozmanitost rusovlasé otrokyně.

A skotská dívka se těšila lásce, kterou jí projevoval její pán, ale nikdy nedávala okázale najevo své štěstí, takže v harému vládl klid. Pak ale na začátku února musela přiznat, že její spojení s měsícem bylo přerušeno a že čeká dítě. To zjištění ji nejprve potěšilo, ale vzápětí se hystericky rozplakala. Refet se pousmála.

„Zažívala jsem stejné pocity, když jsem se dozvěděla, že budu mít dítě,“ uklidňovala Cyru.

„Všechno je pryč,“ vzlykala Cyra. „Už k němu nesmím chodit a zrovna na dnešní noc si mě k sobě povolal.“

„Dnes večer můžeš za mým synovcem zajít, ale musíš mu o dítěti povědět. Uvidíš, jak bude šťastný, až se tu novinku dozví.“

Cyra si dupla nožkou. „Tyhle pověry jsou směšné! Proč nemohu po dnešní noci za Selimem chodit?“

„To nejsou žádné pověry, má drahá. Dokonce ani v Evropě vzdělaný muž nepraktikuje pohlavní styk s těhotnou ženou. Mohla by potratit. Chceš přijít o dítě? Je snad tvé vlastní potěšení pro tebe důležitější než syn mého synovce?“

„Ne! Nechci přijít o dítě, ale ani nechci ztratit Selima. Jestliže za ním nebudu moci chodit, bude ho navštěvovat

jiná dívka. Bude milovat jinou a na mě zapomene. Takovou představu nesnesu.“ Po tváři jí stékaly slzy.

„Překvapuješ mě,“ divila se Refet. „Máš pochybnosti o mém drahém synovci a důvěřuješ mu tak málo, že věříš tomu, že by tě vyřadil ze svého harému?“ Objala rozrušenou dívku. „Jen se vyplač, mé dítě. Takové stavy k těhotenství patří, ale za pár týdnů to přejde.“

„Tolik se stydím,“ štkala Cyra. „Máte naprostou pravdu. Vždyť jsem na tohle čekala. Jsem opravdu šťastná a hrdá na to, že pod srdcem nosím syna svého nejdražšího pána.“

Selimova teta vyklenula obočí. „Jsi si jistá, že je to syn?“ otázala se a svým pohledem Cyru poškádlila.

„Zulejka tvrdila, že budu mít syna, a cítím, že se nemýlila,“ opáčila.

„Tak teď si osuš oči, má drahá, jinak je dnes večer budeš mít napuchlé a zarudlé.“

Ten večer si dala Cyra záležet na svém vzhledu. Oblékla si kalhoty a živůtek ušité ze zlatého hedvábného mulu, který jí daroval Selim, a přes ramena si přehodila plášť z brokátu v odstínu mořské zeleně, který jí také poslal Selim. Byla stále štíhlá, jenom mírně vypouklé bříško prozrazovalo její požehnaný stav.

Kolem krku si připnula zlatý náhrdelník s tyrkysem a vzala si náušnice, které ladily s náhrdelníkem. Vlasy si učesala tak, jak se to Selimovi nejvíce líbilo – pěšinka uprostřed rozdělovala vlasy na dvě části, z nichž každou si svázala stříbrnou stužkou. Jeden pramen jí spadal na záda a druhý jí zakrýval pravé ňadro.

Když se přiblížila hodina jejich setkání, posadila se do nosítek a otroci ji odnesli do Selimova apartmá. Jakmile přede dveřmi vystoupila a hnala se dovnitř, otrokům se po tváři rozšířil úsměv nad očividnou netrpělivostí té nádherné dívky.

„Tolik jsi mi chyběla, srdce mého srdce,“ přivítal ji Selim.

„A vy mě také, můj pane. Byl jste na lovu, nebo jste si udělal další výlet do Konstantinopole?“

„Cyro, co víš o mých cestách do hlavního města?“ otázal se a jeho prsty jí krutě sevřely ruku.

„Můj pane, působíte mi bolest. Stačí, když řeknu, že vím, že se jednoho dne stanete sultánem?“

Povolil sevření. „Jak ses to dozvěděla?“

„Pověděl nám o tom Hadži Bey, můj pane. My tři o tom víme od samého začátku,“ vyhrkla ze sebe.

„Od jakého začátku? A kdo je to ‚my tři‘?“ naléhal na ni.

„Zulejka, Firousi a já. Tu noc předtím, než jsme přijely do Konstantinopole, nám Hadži Bey vysvětlil celou situaci a zmínil se o plánu, díky kterému se jednoho dne stanete sultánem. Domníval jste se, že to bylo nedopatřením, že nás váš otec nikdy nespatřil? Byly jsme úmyslně odstraněny z jeho dohledu, abyste si nás mohl vybrat vy. Takhle to naplánovala vaše matka. Pověřila Hadžiho Beye, aby našel tři inteligentní a krásné dívky. A měly jsme to štěstí, že jsme byly vybrány.“

„Ach tak,“ řekl Selim ponuře, „to znamená, že ty a tvé přítelkyně jste byly koupeny za příslib bohatství a moci.“

Obrátila se k němu a v zelených očích se jí blýskalo.

„Ano, Hadži Bey nás koupil, můj pane Selime. Ale ne za žádný příslib, zaplatil za nás zlatými mincemi. A každá z nás byla donucená stát úplně nahá před davem poťouchle přihlížejících tvorů, kteří se odvážili nazývat se muži. Někteří dokonce měli tu drzost a žádali o důkaz našeho panenství! Žádala snad Firousi, aby byla při svatební hostině odtržena od svého ženicha? A Zulejka, která se měla stát šáhovou ženou – žádala o to, aby ji zradila šáhova konkubína a pak byla prodána na otevřeném tržišti v Bagdádu? A co můj snoubenec, Rudolfo di San Lorenzo? Očekával on nebo já, že dopadnu právě takhle? Byl to náš osud a vůle Alláhova. Opovažujete se zpochybnit vůli Alláhovu? A opovažujete se nás obvinit z toho, že jsme se prodaly? Kdybyste se nám býval nezalíbil na první pohled, můj pane, mohly jsme vás kdykoliv zradit!“

Selim ohromeně zíral na rozhořčenou dívku. Věděl, že je temperamentní, ale její nečekaný výbuch emocí ho šokoval. „A jak byste mě asi tak mohly zradit?“ otázal se a z tónu jeho hlasu vyznívalo pobavení.

„Poslaly bychom vzkaz Besmě. Zaplatila by jmění za důkaz vaší ochoty zradit jejího syna.“

„A jak byste to asi tak provedly?“ zeptal se vážnějším hlasem.

„Pomohl by nám jeden z jejích špehů, kterých je v našem paláci několik, můj drahý pane.“

„Cože?“ Tvář mu zastřel náznak nedůvěřivosti. „Jak to víš? Kdo jsou ti špehové?“

„To ví jenom Hadži Bey a vaše teta Refet.“

„Zítra pojedu za agou a vyžádám si jména těch, kteří špehují mě a moji domácnost. A potom se jich zbavím!“

„Můj pane, jste jako dítě! Pokud by Hadži Bey nedovolil Besmě nasadit špehy do našeho paláce, určitě by se jí zmocnilo podezření a přemítala by, jaký má k tomu aga důvod. Tohle nemůžeme dopustit. Náš plán by mohl být prozrazen a vy byste mohl přijít o život,“ vysvětlovala vážným tónem. „Jste tak nezkušený, pokud jde o ženské plánování,“ dodala s úsměvem.

Rozzlobeně se otočil a zjistil, že hledí do rozpustilých zelených očí. Cyra nepatřila k lidem, kteří by si libovali v zášti, a už mu odpustila to, že byl tak podezíravý.

Její nálada byla nakažlivá a rty mu rozvlnil úsměv.

„Jsem opravdu hlupák! Můžeš mi odpustit, Cyro? Jak jsem jen mohl vyjádřit pochybnosti o tobě nebo o ostatních dívkách?“

„Není vám co odpouštět, můj pane. Poměrně dlouhou dobu jste žil obklopen nebezpečím, takže je přirozené, že každého podezíráte, ale mě, ani ostatních děvčat se bát nemusíte. Jsme vám oddané.“ Položila si hlavu na jeho rameno. „Uvědomuji si, že mám výbušnou povahu, můj pane Selime. Odpustíte své zlobivé otrokyni?“ Vzhlédla k němu a nevinně zamrkala tmavými řasami.

Neubránil se úsměvu. „Za nevhodné chování zaplatíš pokutu, malá divoško,“ zašeptal a rukou vklouzl pod její plášť olemovaný kožešinou a laskal jí tělo. Přivinula se k

němu. Uchopil do dlaně ňadro a palcem jí dráždivě třel bradavku.

Jeho rty vyhledaly mělkou prohlubeň mezi jejím krkem a ramenem, kterou zasypával polibky. Pak si ji otočil tváří k sobě, přitiskl své rty na její, a když ji vzal opatrně do náruče, odnesl ji do ložnice.

Jejich milování bylo mnohem sladší než kdy jindy. Když se ve zlomku vteřiny věčnosti jejich duše dotkly, Cyra se rozplakala štěstím.

V noci ležela, ale nespala a v matném světle pozorovala muže ležícího po jejím boku. Ve spánku se zdál zranitelný a vypadal jako chlapec, ačkoliv byl o jedenáct let starší než ona. Pokožku měl snědou, a když zavřel své tmavě šedé oči, jeho husté řasy jí připomínaly saze. Měl rovný nos a tenké rty zakrývaly bílé zuby. Na rozdíl od svých bratrů nenosil vousy. Sice jednou, když byl mladší, si nechal vousy narůst, ale vypadal tak elegantně a vznosně, že ho matka přinutila si je oholit, aby na sebe nepřitahoval nežádoucí pozornost. Přísahal, že nebude nosit vousy, dokud se nestane sultánem. Líně se protáhl a Cyru napadlo, že je přinejmenším stejně vysoký jako její otec.

Vtom ji z rozjímání vyrušil jeho hlas. „Proč nespíš, má malá vílo?“

„Nemohu usnout, protože jsem plná radostných pocitů.“

Zabořil tvář do jejích nádherných vlasů. „Už k vám nepřijdu, Selime.“ Prudce se posadil a tázavě se na ni podíval. Úsměv si pohrával s koutky jejích úst. „Čekám dítě, nejdražší pane.“

Překvapeně si ji prohlížel a z tváře se mu vytratil ospalý výraz. „Jsi si jistá?“ zašeptal. Pokývla hlavou. „Kdy?“

„Ke konci léta. Až bude dozrávat pšenice, budu dozrávat i já. Zulejka tvrdí, že to bude chlapec a narodí se ve znamení lva. Prý se stane mocným sultánem.“

„Syn,“ zamumlal. „Budu mít syna!“ Sevřel ji v objetí.

„Kdo jiný o tom ještě ví?“ chtěl vědět.

„Jenom Refet.“

„Nikdo jiný se to nesmí dozvědět, dokud –“

„Selime!“

„Dokud ti neobstarám ochutnávače jídla a dva osobní strážce. Jakmile se roznese, že čekáš dítě, Besmu nic nezastaví. Nezapomeň, že je o ní známo, že už dříve použila jed.“

Cyře zmizela barva z tváře.

„Nestrachuj se, zlatíčko. Ani tobě, ani dítěti nikdo neublíží. Hned ráno odjedu do Konstantinopole a koupím tam otroky.“

„Bylo by rozumné požádat o pomoc Hadžiho Beye, Selime. Jeho instinkty jsou spolehlivé,“ navrhla Cyra.

„Pokud mě někdo v Eski Serai uvidí, vzbudí to podezření,“ podotkl princ.

„Za svítání mohu agovi poslat vzkaz, aby na vás v Konstantinopoli počkal.“

„Ještě nějaké další tajemství, Cyro?“

Zachichotala se. „V holubníku je několik holubů, které nám daroval Hadži Bey. Jsou vycvičeni tak, že když je pustíme, poletí přímo do holubníku v Eski Serai.“

„Ten aga je ale vychytralý starý ďábel! Tak mu ten vzkaz pošli.“ Usmál se a přitáhl si ji k sobě na postel.

„Tohle je naše poslední společná noc, že?“

„Dokud se nenarodí dítě,“ upřesnila Cyra.

„Pojďme ji tedy využít do poslední minuty. Až se vrátím z města, bude na mě čekat ta nudná povinnost připravit o poctivost a zaučovat další vystrašenou pannu.“

Popadla ho za vlasy a prudce škubla rukou. Princ vykřikl v předstíraném rozhořčení. „Zvíře!“ zasyčela.

„Synu prašivého velblouda!“

Se smíchem ji přemohl a políbil na našpulené rty. Zuřivě se bránila a snažila se dostat z jeho sevření. Dokonce na něho vychrlila několik nadávek, načež se jeho obočí vyklenulo. „Opravdu mě udivuje, jak skvěle ovládáš turečtinu, má drahá, ale rád bych ti připomněl, že se noc krátí.“

Když ji pustil a Cyra se k němu přitiskla, tiše zvolala:

„Milujte mě, milujte mě, můj pane Selime. Zbývá nám tak málo času.“

Kapitola 16

Refet zvedla oči ke svému synovci. „Neschvaluji tvůj nápad, Selime. V žádném případě s tím nemohu souhlasit,“ řekla přísným tónem.

Princ sedící v sedle se na ni usmál. „Nicméně je to mé přání, teto. Vrátíme se za čtyři dny. Hlavně během mé nepřítomnosti dobře ohlídej oba mé drahoušky.“ Obrátil koně a křikl na chlapce v turbanu, který seděl na koni vedle něho: „Pojeď, chlapče.“ Vzápětí tryskem uháněl směrem ke Konstantinopoli a v patách za ním jelo jeho tatarské vojsko.

Jakmile vjeli na hlavní cestu, pootočil hlavu ke svému společníkovi. „Tak, Firousi, jak se ti líbí naše dobrodružství?“

„Moc se mi to líbí, můj pane,“ odvětila, „ale zatím jsem ještě nepochopila jeho účel,“ dodala. „Cyra čeká dítě.“

Firousi zalapala po dechu.

„Ale kromě tety to nikdo jiný neví a nesmí se to dozvědět dříve, než podniknu důležité kroky k jejich ochraně.“

„Besma!“ vyjekla Firousi.

„Ano,“ přitakal princ. „Máme se sejít s Hadžim Beyem v domě Davida ben Kiry v Konstantinopoli. David tajně dodává otroky význačným osobám. Chci u něho koupit osobního strážce a ochutnávače jídla.“

„Ale proč při své cestě potřebujete mě, můj pane? Vždyť velmi riskujete. Pokud se jenom zmínka o této eskapádě donese k nesprávným uším, vypukne obrovský skandál.“

„Chci Cyře koupit výjimečný dárek, Firousi. Potřebuji, abys mi ho pomohla vybrat, protože ty, jako žena, určitě znáš její vkus lépe než já. Záměrně jsem tě převlékl za

chlapce, abys na sebe nepřitahovala nevítanou pozornost.“

„Mám obavy, jestli se pak zbavím té hnědé barvy, kterou je natřena má kůže, můj pane,“ poznamenala Firousi.

„Jestliže se to nepodaří tvým otrokyním, můj malý klenote, můžeme to spolu zkusit za pár dní, ne?“

Princův nečekaný návrh Firousi šokoval. „Ale Cyra –,“ začala.

„Cyra si dobře uvědomuje, že čím dříve si vezmu další dívku do postele, tím méně bolestivé to pro ni bude. A nepřeji si působit jí bolest,“ přerušil ji a sklouzl pohledem k dívce jedoucí na koni po jeho boku. Byla dobře zamaskovaná. Obličej a krk měla namazané hnědou barvou a vlasy byly pečlivě schované pod turbanem. Její bujné poprsí stahoval široký pruh látky.

„Jsi velmi krásná, má drahá. Už se nemohu dočkat, až vyřídíme naši záležitost,“ polichotil jí. Firousi na něho ustrašeně hleděla a mlčela.

Jeli celý den a večer se utábořili na okraji města. Druhý den po ranních modlitbách se vydali na cestu a zamířili do židovské čtvrti. Zastavili před domem Davida ben Kiry a seskočili z koní. „Hovoř co nejméně a oslovuj mě pane,“ připomněl naposledy Selim Firousi a ta souhlasně pokývla hlavou.

V hale je přivítal sám David ben Kira. „Vaše návštěva je pro můj dům velkou ctí, princi Selime. Prosím následujte mě. Aga vás očekává v mém soukromém apartmá.“ Uklonil se a zamířil ke schodišti.

Jakmile se objevili ve dveřích do salonu, Hadži Bey ihned vstal a šel jim vstříc. „Selime, můj synu! Jak se daří? Vypadáš spokojeně. Proč tak náhle vyvstala potřeba dalších otroků? Nepostačuje snad služebnictvo, které jsem tvé domácnosti poskytl?“

„Copak ti o tom Cyra nenapsala?“

„V jejím vzkazu pouze stálo, že si přeješ zakoupit osobního strážce a ochutnávače jídla a že potřebuješ moji pomoc.“

„Nikdy nezapomíná na opatrnosti,“ podotkl Selim.

„Mohu se od ní toho tolik učit,“ dodal zamyšleně. „Cyra čeká dítě, můj starý příteli. Kdyby se tahle zpráva donesla Besmě – a Cyra mě ujišťuje, že k tomu dříve či později dojde – ta čarodějnice bude v pokušení začít jednat co nejrychleji. Ahmed nemá děti, takže nebude jásat radostí nad tím, že se stanu otcem.“

„Tvé štěstí mě těší a je moudré, že jednáš tak obezřetně,“ řekl aga a otočil se k Davidovi ben Kirovi.

„Můžete nám poskytnout otroky, které si princ žádá?“ otázal se.

„Ovšemže ano, můj pane. Naše nabídka otroků je jedinečná,“ zdůraznil a tleskl rukama, načež přiběhla služebná. Cosi jí zamumlal a o pár minut později se otevřely dveře a dovnitř vešel tucet mladých mužů.

Selim si všechny pozorně prohlédl a jeho pohled přitáhl obrovitý, tmavě hnědý černoch s nakrátko ostříhanými vlasy a vzpurným výrazem ve tváři. Ale dříve, než stačil princ promluvit, David ben Kira se obrátil k muži, který otroky doprovázel.

„Idiote!“ zařval a ukázal na otroka, který upoutal Selimovu pozornost, „okamžitě odsuď odveď toho divocha! Nabízíme otroky samotnému princi, a ne nějakému provinčnímu kupci.“

„Počkejte, Davide. Co je s tím mužem? Zdá se mi, že by mému účelu docela dobře posloužil,“ ozval se Selim.

„Ne, Výsosti. Arslan je nebezpečný. Málem zabil své dva předchozí pány. Rozhodl jsem se ho prodat některému z majitelů lomů.“

„Vystup z řady,“ nařídil Selim otrokovi. „Je to pravda?“ zeptal se ho, když ten obr stál přímo před ním.

„Ano, můj pane.“

Selimovi ale neunikla inteligence odrážející se v jeho očích. „Pročpak k tomu došlo?“ chtěl vědět.

„Sloužil jsem u krutých pánů, můj pane. Jsem otrokem od svých pěti let a za tu dobu jsem nepoznal nic jiného než bezcitnost. Ale ještě předtím jsem měl štěstí poznat láskyplnost a soucit. Nesnesu, když se někdo chová sprostě k mladým dívkám nebo když muž bije svoji ženu jenom proto, že už není krásná.“

„Se svými ženami nezacházím špatně a potřebuji silného, loajálního muže, jenž bude svým životem chránit ten nejcennější z klenotů – moji ženu, která nosí pod srdcem mé dítě,“ řekl Selim.

„Pokud si mě vyberete, budu ji střežit jako oko v hlavě, ale jestliže s ní zacházíte krutě, můj pane, nemohu být za své činy zodpovědný.“

Selim sklouzl pohledem k agovi.

„Důvěřuj svému instinktu, můj synu.“

Princ pokývl hlavou a podíval se na Davida ben Kiru.

„Vezmu si ho. Netvařte se tak vystrašeně, příteli. Potřebuji přesně takového eunucha, jako je tenhle. Vím, že bude Cyře naprosto oddaný a nikdy se nenechá podplatit.“

„Dobře, můj pane. Jak si přejete.“ David ben Kira naznačil Arslanovi, aby si stoupl stranou, a ostatní otroky poslal pryč. „Pokud jde o ochutnávače jídla, můj princi, dovolil jsem si ho vybrat společně s Hadžim Beyem. Je to Egypťan disponující neuvěřitelnou schopností odhalit dokonce i takové jedy, které nemají žádnou chuť. Také dokáže zařídit, že budete imunní vůči všem jedům. Je sice drahý, ale stojí za to.“

„Takže náš obchod je uzavřen, Davide.“

„Ano, ale nemůžete odejít z mého domu, aniž byste se občerstvil, můj pane. Jedna z mých otrokyní vyrábí vynikající šerbet, který bych nechal připravit i pro samotného Proroka.“ Tlesknutím přivolal dvě služebné, z nichž jedna nesla tác.

Drobné, nenápadné stvoření s tácem v ruce zakoplo o nízký stolek. „Zatraceně! Co tady dělá ten stůl?“ zabrblala dívka anglicky.

„Pane,“ zašeptala Firousi, „nenapadá mě lepší dárek pro moji paní, než je otrokyně, která mluví jejím rodným jazykem. Určitě by ji to nesmírně potěšilo.“

„Máš pravdu, chlapče. Davide, kolik stojí tato dívka?“

„Pět dinárů, můj pane, ale je naprosto nepoužitelná. Snažím se ji zapracovat jako servírku, ale je tvrdohlavá jako mezek a působí jenom potíže.“

„Pokud žena působí nesnáze, obvykle za tím stojí muž,“ poznamenal Hadži Bey.

„To je pravda,“ přitakal David, „a v tomto případě za to může její manžel. Je to pozoruhodný mladý muž, učenec. Hovoří, čte a píše nejen několika evropskými jazyky, ale také turecky a persky. Byl by z něho šikovný sekretář.“

„Kolik chcete za všechny čtyři?“

„Za všechny čtyři, můj pane?“ podivil se David ben Kira.

„Řekl jsem to snad jasně!“

„Počkejte. Takže padesát dinárů za Arslana, můj pane. Sto dinárů za Egypťana, což je pro vás velmi speciální cena, a já na tom tratím. Sto za sekretáře a pět za jeho nepoužitelnou ženu. Celkem je to dvě stě padesát pět zlatých dinárů, můj pane,“ počítal nahlas David.

„Sto dinárů za Egypťana, Davide. Dvacet pět za Arslana, padesát za muže a jeho manželku. Sto sedmdesát pět dinárů, a to jsem hodně štědrý,“ upravil cenu Selim.

„Můj pane! Vždyť mě ženete do chudoby! Dvě stě třicet dinárů je nejnižší cena, na kterou mohu přistoupit,“ namítl David.

„Dvě stě je vše, co vám dám.“

„Dohodnuto!“ souhlasil David ben Kira. „Ještě vám poskytnu dvoukolák a vozku, který je odveze do vašeho paláce. Chcete si je odvézt ještě dnes, můj pane?“

„Ano, ale ne na dvoukoláku, Davide. Když mi půjčíte čtyři koně, jeden z mých otroků vám je příště, až přijedu do města, vrátí. Dvoukolák by mě zbytečně brzdil v cestě. Už takhle dorazím domů až zítra pozdě večer.“

David ben Kira vstal. „Hned to zařídím. K odjezdu budete připraveni do půl hodiny.“ Přikázal čekajícím otrokům, aby šli za ním, a odešel z místnosti.

„Chlapče, pověz té dívce, že její manžel pojede s námi,“ křikl Selim na Firousi.

Firousi přiběhla k dívce, která se jmenovala Marian, a objala ji kolem ramen. „Ničeho se neboj,“ promluvila vlídným tónem. „Můj pán tě koupil proto, abys sloužila jeho ženě, a koupil i tvého manžela, který se stane jeho sekretářem. Za okamžik ho už uvidíš, ale teď jdi za Davidem ben Kirou.“

„Poděkuj za mě svému pánovi,“ odpověděla dívka a po tvářích jí stékaly slzy. „Kdyby mě bývali oddělili od Alana, umřela bych žalem. Jestliže je naším osudem být otroky, budeme oddaně sloužit tvému pánovi za jeho laskavost,“ dodala a opustila místnost.

Firousi se vrátila k Selimovi. „Tak je to vyřízeno, pane. To děvče je vděčné, že jste koupil i jejího manžela, a nebude působit potíže.“

„Je z vás okouzlující chlapec, Firousi,“ poznamenal Hadži Bey.

„Vy jste to poznal! A já měla takovou radost, že jsem vás napálila!“

„Možná by se vám to bývalo povedlo, mé dítě, kdybyste mi neukázala ty vaše úchvatné tyrkysové oči,“ připustil a zaměřil pozornost na Selima. „Hraješ velmi nebezpečnou hru, můj hochu. Proč jsi ji přivezl takhle přestrojenou? Kdyby se to dozvěděla Besma, buď si jistý, že by toho využila.“

„Potřeboval jsem, aby jela se mnou a pomohla mi vybrat speciální dárek pro Cyru, což se už stalo. Kromě Refet o tom nikdo neví. Její nepřítomnost je omluvena vysokými teplotami, takže můj plán je naprosto bezpečný.“

„Ano, v tvém harému je jenom jeden špeh, který donáší Besmě.“

„Kdo je to, Hadži Beyi? Pověz mi jméno.“

„Selime, Selime. Kdyby ses ho dozvěděl, nedokázal by ses ovládnout. Věř mi, že ten otrok nezaujímá důležité postavení a žádné z dívek nemůže ublížit.“

„Dobrá, můj příteli. Důvěřuji ti. Až doposud jsi mě vedl úspěšně a ani teď nemusím pochybovat o tvém zdravém rozumu.“

„Už sis vybral novou dívku, Selime?“ změnil aga téma.

„Ne, ale až se vrátíme do Měsíčního paláce, Firousi bude druhou dívkou, kterou si pozvu do postele, že, holubičko?“

Firousiny hnědé tváře potemněly. „Ano, můj pane,“ špitla.

„A co ostatní děvčata,“ pokračoval aga, „dělají ti radost?“

„Přirovnal bych to asi k tomu, když by ti někdo po opulentní hostině nabídl ještě několik dortů, můj příteli. Jeden je lahodnější než druhý, ale jenom hlupák by je okamžitě zhltl, zatímco moudrý muž si je důkladně vychutná jeden po druhém.“

„Tvůj přístup považuji za velmi rozumný, Selime. Vybral sis skvěle, ačkoliv mě trochu znepokojuje ta španělská dívka.“

„Má břitká Sarina? Pod její tvrdou slupkou se ukrývá vřelé srdce, Hadži Beyi, a Cyra její slabost ihned prokoukla. Sarina je šikovná a pověřili jsme ji péčí o zahrady, kde vládne jako benevolentní diktátor.“

„To rád slyším,“ usmál se aga a otočil se k přicházejícímu Davidovi ben Kirovi. „Ach, Davide, už jsme připraveni k odjezdu?“

„Ano, můj pane. Princovi noví otroci i koně čekají na dvoře.“

Vstali, a když přišli na dvůr, Selim vtiskl Židovi do ruky měšec plný mincí. „Vaše cena – a pro vás malý dárek jako důkaz mého poděkování,“ řekl a ukázal mu velký žlutý diamant.

Obchodník zalapal po dechu a nespouštěl oči z drahého kamene. „Můj pane – taková štědrost – pokud vám budu moci zase někdy posloužit, jste –“

„Budu si to pamatovat, Davide ben Kiro.“

„Výtečně, můj synu,“ zašeptal Hadži Bey. „A nyní,“ pokračoval zvýšeným hlasem, „se s vámi rozloučím.“ Nastoupil do nosítek, zvedl ruku na pozdrav a dal příkaz nosičům, aby se vydali na cestu.

Nově zakoupení otroci a princovo tatarské vojsko pod vedením prince Selima rychle ujížděli z města. Pozdě večer se utábořili u jakýchsi starobylých zřícenin a Firousi měla konečně čas popadnout dech. Když jeli poprvé do Měsíčního paláce, cesta jim trvala tři dny, takže žasla nad rychlostí, kterou nyní jeli. Poprvé sice putovali po hlavní cestě, ale zdržovala je dlouhá karavana otroků, žen a nejrůznějších věcí do domácnosti. Včera ráno vyjeli z paláce a ujížděli zkratkami, takže už pozdě večer zastavili na okraji hlavního města. Při zpáteční cestě sice také jeli zkratkami, ale zpomalovala je otrokyně, která se na koni bála.

Firousi si užívala dočasného odloučení od svých přítelkyň a také od civilizovanějšího způsobu života. Vyrůstala v kavkazských horách a se svým otcem a bratry mnohokrát tábořila pod hvězdami. S pohledem upřeným na oblohu a hlukem tábora za zády si představovala, že je zase doma. Vtom ji vylekal dotek čísi ruky na rameni. Prudce se otočila a hleděla do princovy tváře.

„O čem sníš, Firousi?“

„O své rodné zemi, můj pane. Často jsem tábořila s otcem pod noční oblohou.“

„Cítíš se v zajetí nespokojená, má malá horalko?“

„Možná trochu, můj pane,“ připustila tiše.

„Brzo budeš mít jiné zájmy a minulost spojená se smutnými vzpomínkami vybledne,“ řekl a objal ji kolem ramen.

Po tváři se jí rozprostřel úsměv. „Ano, můj pane.“

„Miluješ mě, Firousi?“

„Ne, můj pane. Vždyť vás vůbec neznám – a je možné, že vás nebudu milovat ani poté, co vás lépe poznám – ale mám vás ráda. Jste dobrý člověk a vlídný pán. Pokud mi Alláh dopřeje to štěstí, s pýchou vám porodím děti a vždy vám budu oddaná.“

Sklonil se a letmo ji políbil na čelo. „Nemohu od tebe žádat více, ale uvidíš, že mě budeš milovat, můj klenote.“

„Možná, můj pane,“ připustila a zasmála se. „Nicméně navrhuji, abychom se vrátili do tábora, jinak si vaši tatarští vojáci udělají o svém vůdci mylný dojem a budou vás přirovnávat k vašemu bratrovi Ahmedovi, který prý dává před dívkami přednost mladým chlapcům.“

„Za škádlení by sis zasloužila výprask. Neprokazuješ mi odpovídající úctu.“

„Ano, můj pane,“ hlesla pokorně, ale v očích se jí zajiskřilo.

Selim na ni vrhl zamračený pohled, ale vzápětí mu rty rozvlnil úsměv. „Jsi hrozně nestydaté děvče.“

Příští den za rozbřesku se princ s doprovodem vydal na cestu. Firousi jela až na konci skupiny, aby dohlížela na Marian.

Krátce po poledni zastavili před palácem. Selim předal nové otroky Alimu, svému hlavnímu eunuchovi. Mladý

anglický manželský pár představoval neobvyklý problém. Nestávalo se běžně, aby v harému spolu pracovali manželé, a také tam nesměli pracovat nevykastrovaní muži. Ali pohotově upozornil svého pána na malý domek, který stál na konci zahrad a kde by mohl pár bydlet. Princ nařídil, aby se domek okamžitě uklidil a zařídil, aby se tam mohli manželé nastěhovat.

„Když nebudete zrovna ve službě,“ vysvětloval svému sekretáři, „budete bydlet v tom domku. Také si musíš změnit jméno, Alane. Budeš slyšet na jméno Yussef. Ale ty, Marian, si jméno měnit nemusíš. V turečtině máme jméno se skoro stejnou výslovností. Kromě toho bude potřeba, aby tě Yussef začal učit turecky.“

„Trochu se domluvím, můj pane. Můj manžel mě už učil.“

„Jak je to možné?“

„Alan – ach, vlastně Yussef přijel do Turecka, aby se stal úředníkem v přítelově firmě. Jeho otec je obchodníkem v Londýně a chtěl, aby se něco dozvěděl o Východě. Manželův otec tvrdí, že v budoucnu se budou uzavírat důležité obchody právě s Východem. Yussef mě začal učit turecky několik měsíců před naším odjezdem. Jak vidíte, můj pane, má znalost turečtiny není nejlepší, ale vzhledem k tomu, že ji budu používat každý den, se brzy zlepší.“

„Jsem si jistý, že jsem v tobě našel neocenitelnou služebnou, Marian. Pokud se budeš dobře starat o moji ženu, nikdy nebudeš strádat.“

„Budu o ni zodpovědně pečovat, můj pane. Nikdy nezapomenu na to, že díky vaší dobrotivosti mohu teď

být se svým manželem. Kdybyste nás nezachránil, určitě bychom každý skončil v jiné domácnosti,“ rozplývala se Marian vděčností.

Když jim princ dovolil odejít, soustředil se na Firousi.

„Už zanedlouho si pro tebe nechám poslat, můj klenote. Proklouzni dovnitř tajným vchodem a důkladně ze sebe smyj tu barvu. Dnes v noci osobně zkontroluji tvé žádoucí tělo.“

Firousi zrudla a utíkala pryč. Princ ještě chvíli stál na místě a při představě, jaké potěšení způsobí svým dárkem milované Cyře a jak ho večer bude v posteli uspokojovat Firousi, protože Cyra za ním nesmí, mu tvář rozzářil blažený úsměv.

Kapitola 17

Ten den v pozdní odpoledne se Selimovy ženy sešly v salonu. Zatáhly na oknech závěsy a v kulatém otevřeném ohništi uprostřed místnosti plápolaly oranžové plameny, které zmírňovaly chlad zimního dne.

Refet byla zaneprázdněna další výšivkou a mlčky přihlížela dění v místnosti. Amara a Iris společně tkaly pestrobarevnou tapiserii. Sarina seděla v tureckém sedu na podlaze obklopená pergamenovým papírem a pery a dumala nad plány jejich první letní zahrady. Cyra, Firousi a Zulejka seděly kolem ohniště a hrály slovní hru. Každá z nich ukázala na nějaký předmět a řekla jeho název v turečtině. Na ostatních dvou bylo, aby to slovo přeložily do jiného jazyka, ale ne do jejich rodného. Tato

trojice přítelkyň byla v jazycích zdatná a tímto způsobem si procvičovaly a zlepšovaly znalosti.

Vtom poklidnou atmosféru narušil příchod princova posla a Cyře poskočilo srdce. Ale vzápětí si připomněla svůj požehnaný stav a zaryla si nehty do dlaní. Která to asi bude? Která z dívek zaujme její místo? Považovala Selimovu dychtivost po nové dívce spíše za nemravnou a v nitru se jí bouřily emoce.

Posel zamířil k Firousi, a když se před ní zastavil, dívka zrudla a vzápětí zbledla. „Nejšťastnější ze zde přítomných panen, mám tu čest ti oznámit, že náš pán, princ Selim, si žádá tvoji přítomnost ve své ložnici dnes večer v devět hodin.“

„Vyřiď mu, že jeho příkazu uposlechnu,“ odpověděla plavovlasá dívka rozechvělým hlasem.

Posel se uklonil a odešel. Švitoření ustalo a dívky sklouzly pohledem ze Cyry na Firousi a zase k Cyře. A byla to Sarina, kdo po několika dlouhých vteřinách prolomil napjaté ticho.

„Tak našeho pána už unavily zelené oči,“ prohodila nenuceně.

„Ale netouží po tvých žlutých,“ vyštěkla Zulejka a stiskla Cyře ruku. „Tvůj jazyk je pichlavý jako včelí štípnutí.“

„Není patřičné, abych navštěvovala svého pána, když nosím pod srdcem jeho dítě,“ vmísila se do hovoru Cyra.

Ve zlomku okamžiku ji obklopila štěbetající děvčata.

„Přestaňte!“ smála se Cyra. „Nemohu odpovídat na vaše otázky, když všechny naráz mluvíte.“ Okamžitě zmlkly. „Můj syn se narodí ke konci léta. Nesvěřila jsem se vám s tím dříve, protože jsem si chtěla být naprosto jistá. A když jsem tu novinu sdělila našemu pánovi, požádal mě, abych si to nechala pro sebe, dokud se nevrátí z Konstantinopole.“

Firousi začala vzlykat, ale Cyra ji objala kolem ramen.

„Vím, na co myslíš, drahá sestřičko. Netrap se. Copak jsi už zapomněla všechno, čemu jsme se naučily?“ chlácholila ji.

„Tobě to ani trochu nevadí?“

„Ovšemže že mi to vadí, ale takový je náš osud. Jsem smířená s tím, že si náš pán Selim musí vybrat jinou ženu, ale jsem šťastná, že jsi to právě ty. Je to lepší, než kdyby si vybral nějakou nevyzpytatelnou neznámou dívku, která by vyvolávala v naší domácnosti rozbroje.“

„Odpouštíš mi tedy moji pošetilost?“

„Už se stalo. Nechtěla by sis dnes večer vzít můj brokátový plášť? Odstín barvy se velmi podobá barvě tvých očí. Uvidíš, že ti bude slušet. Řeknu Fekriyi, aby ho zkrátila.“

Firousi pokývla hlavou. „Jsem blázínek,“ špitla, „ale náhle se mě zmocnil strach.“

Cyra vzala přítelkyni za ruku a odvedla ji do rohu pokoje, kde byly samy. „Posadíme se tady a v klidu si promluvíme,“ navrhla, uvelebila se na měkkých polštářích a Firousi se k ní přidala. „Nebuď tak

vyplašená, Firousi. Nemáš k tomu žádný důvod. Selim je velmi něžný a ohleduplný muž.“

„Ale ty jsi jeho žena.“

„Jsem jenom jeho favoritka,“ opravila ji Cyra. „Pokud Alláh dá, za pět měsíců se stanu jeho ženou. Že ty ses uchýlila ke svým evropským mravním zásadám? Vždyť víš, že v nich není žádná budoucnost a je to od tebe velmi pošetilé. Když nám bude přát štěstí, příští rok touto dobou budeme obě kojit naše syny, kteří budou spolu vyrůstat, má nejdražší přítelkyně. Nebyla jsi to snad ty, kdo mi před rokem na Krétě řekl, že odsud není návratu?“

Firousi se usmála. „Máš pravdu a místo pochybností bych se měla radovat. Která dívka mi teď nezávidí, nebo by si se mnou hned nevyměnila místo? Pojď,“ vstala a pomohla Cyře na nohy, „pomůžeš mi vybrat oblečení na dnešní večer. Ty znáš vkus našeho pána nejlépe,“ dodala a společně spěchaly do Firousina pokojíčku.

„Člověka by nenapadlo, že se narodila na Západě,“ řekla Zulejka Refet.

„Obdivuji její odvahu,“ poznamenala starší žena.

„Mého synovce horoucně miluje a určitě to pro ni není snadné.“

Právě v tu chvíli vešel dovnitř bez ohlášení princ Selim. Zamířil k tetě a políbil ji na tvář. „Kde je Cyra? Mám pro ni dárek.“

„Zajdi ihned za Cyrou a pověz jí, že tady na ni čeká princ,“ nařídila otrokyni.

Krátce nato se objevila Cyra v doprovodu Firousi. „Můj drahý pane,“ přivítala ho a hluboce se uklonila.

„Miláčku,“ zamumlal princ a se zalíbením na ní spočinul pohledem. „Přivezl jsem ti z Konstantinopole dárek, má lásko.“ Tlesknutím dal znamení svému hlavnímu eunuchovi Alimu, který uvedl skupinku čtyř lidí.

Selim vzal za ruku jedinou ženu a zavedl ji k Cyře. „To je Marian, drahoušku. Je jenom tvá. Pozdrav svoji novou paní rodným jazykem, Marian.“

„Vynasnažím se, abych vám sloužila co nejlépe, má paní,“ řekla dívka.

Cyřiny oči se rozjasnily. „Selime! Dívka z pomezí! Ach, to je báječné! Kde jste ji našel?“

„Z pomezí? Ale tvrdila, že je Angličanka,“ divil se princ.

„Odpusťte mi, můj pane, ale nemohl jste to tušit. Ovšemže je Angličanka, ale pochází ze severu země, z oblasti, která hraničí s mojí zemí. Lidé z anglického a ze skotského pohraničí mají velmi podobný přízvuk. Kdybyste mi býval přivezl dívku z Londýna, bylo by mnohem obtížnější jí porozumět,“ objasnila s úsměvem Cyra.

„Copak Angličané a Skotové nehovoří stejným jazykem?“

„Lidé z Magnesie také hovoří turecky, přesto jejich turečtina nezní stejně jako turečtina obyvatel Konstantinopole,“ odpověděla Cyra.

„Aha. Takže máš z mého dárku radost?“

„Ano, můj pane. O Skotech a Angličanech je známo, že spolu neustále bojují, ale tak daleko od domova je každý krajan vítán. Nemám pravdu, Marian?“

„Ano, má paní.“

Jako dalšího vyvedl Selim ze skupinky bílého muže.

„To je Yussef. Je to Marianin manžel, a přestože neschvaluji nákup křesťanských otroků, kteří jsou manželé, koupil jsem ho, protože je učenec a stane se z něho můj sekretář.“ Yussef se uklonil a Cyra mu opětovala úsměv. Moc dobře věděla, proč se Selim rozhodl koupit právě tento manželský pár – když sám ochutnal štěstí lásky, uvědomil si, jakou bolest by způsobil těm mladým lidem, kdyby je od sebe odloučil. Ale raději moudře držela jazyk za zuby.

„Zařídil jsem jim společné bydlení v malém domku, který stojí na konci zahrad, ale Marian se tam smí zdržovat, jenom pokud ji nebudeš potřebovat. Ptoleme!“ pokračoval Selim.

Starý Egypťan vykročil vpřed. „To je Ptolem, má lásko. Je vynikajícím odborníkem na jedy a bude ochutnávačem jídla. V žádném případě nesmíš nic vypít, ani pozřít, ani sušené ovoce, aniž by ho nejprve ochutnal. A jako poslední je tady tvůj osobní strážce. Jmenuje se Arslan. Málem zabil dva bývalé pány za krutost, se kterou se chovali ke svým ženám. V jeho péči budeš v naprostém bezpečí.“ Usmál se na ni. „Jak se ti líbí můj dar, drahoušku?“

„Je vskutku velkolepý. A příliš štědrý, můj princi. Mnohokrát vám děkuji.“

Selim z ní nespouštěl zrak a konečky prstů ji pohladil po tváři. „Dnes večer povečeřím sám,“ řekl, načež se otočil a kráčel ke dveřím, následován Yussefem a Ptolemem.

Toužebně za ním hleděla a pak křikla: „Zulejko, Firousi. Pojďte za mnou a vezměte s sebou Marian.“ Posadila se vedle Refet a přítelkyně s novou otrokyní se k nim přidaly.

„Rozumíš našemu jazyku, Marian?“

„Ano, má paní.“

„Tak nám pověz něco o sobě. Kolik je ti let?“

„Devatenáct, má paní. Jak už víte, pocházím z anglického pohraničí.“

„Takže to jsi určitě mnohokrát byla hostitelkou Skotům,“ poznamenala Cyra.

„Ano, má paní. A nedávno, předtím než jsme odjeli z Anglie, jsme hostili toho lumpa od krále Jakuba, lorda Bothwella.“

„Vskutku?“ zasmála se Cyra. „Dobře si na něho pamatuji.“

„Jsem dcerou prosperujícího farmáře. Před rokem jsem se provdala za Alana Brownea, svého bratrance. Alan je mladším synem londýnského obchodníka a těšil se velké přízni u hraběnky z Whitley. Ta před několika měsíci usoudila, že by mohl mít Alan prospěch z toho, kdyby se věnoval jejím obchodním zájmům v Anatolii,“ pokračovala Marian.

„Hraběnka se zajímá o obchod?“ podivila se Cyra.

„Nenarodila se jako hraběnka, má paní. Byla jedinou dcerou zámožného zlatníka. Hrabě, její zemřelý manžel, potřeboval peníze a hraběnčin otec chtěl pro svoji dceru titul. Je to velmi krásná žena.“

Cyra pokývla hlavou. „Vyprávěj dál.“

„Odpluli jsme z Anglie na jedné z hraběnčiných lodí. Plavba probíhala hladce až do chvíle, kdy jsme byli jenom dva dny od Středozemí. Pak naši loď přepadli piráti.“

„Ublížili ti, Marian?“

„Ach, ne! Řekla jsem jim, že čekám dítě, a tak mě nechali na pokoji.“

„A čekáš dítě?“

„Čekala jsem, ale přišla jsem o něj ještě předtím, než jsme přistáli v Konstantinopoli, má paní.“

Místností se rozlehlo soucitné mumlání.

„Ale teď už jsi konečně v bezpečí,“ ujistila ji Cyra.

„Nejen ty, ale i tvůj Alan,“ dodala.

Vtom vešla do salonu otrokyně, která přinesla polévku pro dámy, které se do ní, po odpoledni plném vzrušení, nedočkavě pustily. Dokonce i Firousi, z níž nervozita opadla, jedla s chutí. Když dojedly, Sarina si přisedla k Cyře.

„Nechtěla by ses dnes večer podívat na mé plánky letní zahrady, Cyro?“

Cyra na ni zírala, a jakmile jí došlo, co tím dívka sleduje, usmála se a řekla: „Ano, ráda. Přijď ke mně v

devět. Uděláme si malé posezení, jenom my dvě. Mám medové dortíky se sezamem, které ti tak chutnají.“

„Jestliže jí tím svým jedovatým jazykem způsobíš sebemenší bolest, podříznu ti hrdlo,“ zasyčela nenápadně Zulejka Sarině do ucha.

„Proč se stále domníváš, že ty a Firousi jste jedinými jejími přítelkyněmi?“ zašeptala Sarina. „Copak nemám oči, abych neviděla její utrpení?“

V devět hodin večer čekala na Firousi pozlacená nosítka. Refet a Cyra jí pomohly nastoupit. Cyra, která měla slzy na krajíčku, políbila přítelkyni na tvář. „Ať poznáš jenom radost a potěšení, nejdražší Firousi,“ řekla tiše.

Když se otroci s nosítky vzdalovali chodbou, Sarina položila paži kolem ramen své rusovlasé společnice.

„Tak kde máš ty slíbené dortíky?“ otázala se. „Má ústa už po nich prahnou,“ dodala.

Ohleduplnost španělské dívky Cyru udivila. Vždyť Sarina neměla žádný důvod, aby se k ní chovala laskavě. Cyra byla favoritkou prince Selima, šťastná matka jeho ještě nenarozeného dítěte, a pokud se Zulejka nemýlila, narodí se Cyře syn a pak se stane Selimovou první ženou. Cyra měla všechno a Sarina byla jenom jednou ze Selimových privilegovaných děvčat, šikovná na péči o zahradu, a proto použitelná. Přesto jí neuniklo, jak princova favoritka trpí, protože její nejlepší přítelkyně bude místo ní poskytovat Selimovi rozkoš. A právě proto ji chtěla rozptýlit tím, že jí ukáže plánky letní zahrady.

Až doposud byla Sarina v apartmá Selimovy favoritky pouze jednou – to ráno po Cyřině první noci strávené s

princem. Tenkrát se nezdržela dlouho a teď ji Cyra ráda provedla po elegantně zařízených pokojích.

Po krátké prohlídce rozložila Sarina pečlivě nakresleně plánky na nízký stolek a vysvětlovala Cyře, co přesně kde poroste.

„Samozřejmě teď, když máš své apartmá, upravím plánky zahrady podle tvého přání, aby odpovídala tvému vkusu,“ poznamenala.

„A co jsi naplánovala?“ chtěla vědět Cyra.

„Zlaté růže.“

„To je úžasné! Právě ty patří k mým nejoblíbenějším a budou se nádherně vyjímat nejen v zeleni keřů a stromů v údolí, ale i u mramorového sloupkového zábradlí a modré mozaiky fontánky,“ rozplývala se Cyra.

Sarina se usmála. „Opravdu se ti líbí, nebo jsi zase jednou vsadila na diplomacii?“

„Skutečně se mi zlaté růže líbí a vím, že zahradám rozumíš. Mně chybí trpělivost, kterou máš ty. Je vidět, že práci s květinami a rostlinkami opravdu miluješ.“

„Když jsem byla dítě, často jsem svého otce doprovázela po vévodových zahradách a hodně jsem se od něho naučila.“

„Stýská se ti po něm?“

„Je mrtvý,“ řekla Sarina. „Zemřel rok předtím, než jsem přijela do Konstantinopole. Po jeho smrti jsem se s matkou, bratry a sestrami vrátila do matčiny rodné vesnice. Leží u moře blízko města Malaga. Královna Isabella a král Ferdinand osvobozují Španělsko od

Maurů, kteří často přepadají vesnice na pobřeží a vesničany, jež zajmou, prodají do otroctví. Boří domy, dobytek, který nemohou odvést s sebou, zabíjí. Obyvatele naší vesnice trápilo, že jsou jejich přátelé a příbuzní násilím odvláčeni, a tak jsme na vysokém kopci s výhledem na město postavili kamennou věž. Střídali jsme se v hlídkách, a jakmile by se k pobřeží blížily maurské lodě, hlídka by varovala vesničany zvoněním zvonu ve věži. Když jsme pak jednoho dne zaslechli vyzvánění, popadli jsme, co se dalo, a uprchli do okolních kopců. Byli jsme v půli cesty do skrýše, když jsem zjistila, že s námi není náš kocour. Myslela jsem si, že se ještě stihnu vrátit a vzít ho s sebou. Do domu jsem se sice dostala, vzala jsem Pedra, ale při odchodu mě zajali. Odvezli mě do Alžíru, kde mě prodali obchodníkovi s otroky z Konstantinopole, a pak mě koupil eunuch ze sultánova paláce.“

„Neublížili ti?“

Sarina si z tváře odhrnula kaštanové lokny. „Svatá matko! Ne! Krásná dívka má dvojnásobnou cenu, pokud je panna.“

Cyra se rozhodla, že raději změní téma. I když byla šťastná, vzpomínky na to, jak se dostala do Turecka, ji stále bolely. „Máš ráda kočky?“ zeptala se.

„Ano,“ přitakala Sarina. „I přesto, že je kočka zodpovědná za to, že jsem se dostala do otroctví, nepřestala jsem je zbožňovat.“

Cyra přivolala Marian. „Přines mi košík, který stojí u mé postele, Marian.“

Dívka odběhla a o minutu později se vrátila s proutěným košíkem, který postavila na stolek. Sarina vykřikla radostí a hned z koše vyndala mňoukající kotě.

„Selim mi dal kočku,“ vysvětlovala Cyra, „a před pár týdny mě ta malá dračice překvapila pěti koťátky. Vezmi si prosím tě dvě, ale ne to černé, které patří Zulejce. Už jsem začínala být zoufalá, že se mi nepodaří najít jim nový domov.“

„Ach, děkuji ti!“ zvolala Sarina a vybrala si mourovaté a šedé kotě. „Jsou to taková zlatíčka! Myslíš, že mi Refet dovolí, abych si je nechala?“

„Ovšemže. Kočky byly oblíbeným zvířetem samotného Proroka. Staly se z nás přítelkyně?“

„Ano,“ špitla Španělka a v očích se jí třpytily slzy.

„Cítila jsem se tak opuštěná. Ty, Firousi a Zulejka jste přítelkyněmi od prvního dne a zdá se, že Amara a Iris spolu také dobře vychází. Vím, že mám břitký jazyk, ale nemám v úmyslu být protivná. Ta slova ze mě prostě vypadnou, ani nevím jak. Odpustíš mi, že jsem se chovala tak zlomyslně?“

Cyra byla jejím nečekaným výlevem emocí překvapená.

„Samozřejmě, že jsme přítelkyně. Je mi jasné, že když začneš mluvit ostře, nemíníš to vážně.“

Sarina vstala a v náruči držela koťata. „Je pozdě a ty se potřebuješ pořádně vyspat. Smím za tebou zase někdy přijít?“

„Jsi u mě kdykoliv vítána, a děkuji ti,“ rozloučila se s ní Cyra.

Když Sarina odešla, pomohla Marian Cyře s převlékáním. Poté Cyra otrokyni, která se už nemohla dočkat svého manžela, propustila, a když ležela v obrovské posteli, tváře jí smáčely horké slzy.

Kapitola 18

Ačkoliv Cyra nesdílela se Selimem lože, stále s ním trávila hodně času. Ráno byl princ obvykle zaneprázdněn správními záležitostmi. Jednou za týden se konalo soudní zasedání, kam lidé z provincie přinášeli k vyřízení své stížnosti. Protože si Cyra byla vědoma toho, že dítě, které čeká, je potenciálním dědicem, přičemž ona sama se možná jednoho dne stane sultánovou matkou, pravidelně se tohoto zasedání účastnila, aby poznala, jak v praxi funguje muslimské právo. Její místo bylo za vyřezávanou zástěnou za Selimovým trůnem, kde seděla ve společnosti Marian a věrného Arslana.

Fascinovaly ji zákony vztahující se na ženy. Ve srovnání s křesťanskou Evropou byly osvícenější a spravedlivější.

Jednoho dne předstoupila před Selima asi čtyřicetiletá žena. Poklekla a začala vyprávět svůj příběh.

„Jmenuji se Cervi, můj pane. V patnácti letech mě můj otec provdal za mladého obchodníka, Raziho Abua. Porodila jsem mu dva syny a dceru. Dvacet pět let jsem mu byla věrnou a poslušnou manželkou. Před čtyřmi měsíci se Razi Abu se mnou rozvedl, aby se mohl oženit s tanečnicí, kterou potkal v taverně. Podvolila jsem se

manželově vůli, ale vyhodil mě na ulici bez peněz. Nechce mi vrátit ani věno a musím žebrat o kousek chleba. Žádám tímto o spravedlnost, můj pane. Podle zákona mám nárok na vrácení věna.“

„To je pravda,“ přitakal princ. „Ale copak nemáte nikoho blízkého, na koho byste se mohla obrátit? Co vaši synové a dcera?“

„Má dcera je vdaná a žije v Konstantinopoli, princi Selime. Pokud jde o mé syny, jsou také ženatí a se svými manželkami a dětmi bydlí v domě svého otce. Zakázal jim, aby mi pomohli, přestože by to rádi udělali.“

Princ pokývl hlavou. „Dostavil se obchodník Razi Abu k soudu?“

„Razi Abu,“ zvolal soudní úředník, „prosím předstupte.“ Dav zmlkl.

Selim se otočil ke kapitánovi stráže. „Zajděte do domu obchodníka Raziho Abua a přiveďte sem nejen jeho, ale také jeho manželky a všechny děti. Ale ještě předtím doveďte Cervi do malého předpokoje, kde zatím může v soukromí počkat.“

Zatímco se v místnosti rozléhalo vzrušené špitání, Selim pootočil hlavu na stranu a tiše promluvil: „Cyro, postarej se, aby ta žena dostala najíst. Vypadá, jako by se už týdny pořádně nenajedla.“

„Ano, můj pane. A také bych jí mohla dát nové oblečení, protože to, co má na sobě, jsou hadry.“

„To je od tebe velmi laskavé.“

Cyra vyklouzla z úkrytu a spěchala do harému, zatímco Arslan měl nařízeno přivést za ní Červi.

„Nebojte se,“ řekla Cyra vlídným tónem, když před ní ta žena stanula celá rozechvělá.

Než se stačila Cervi vzpamatovat, ocitla se v lázních, kde ji Cyřiny otrokyně umyly a namasírovaly. Po důkladné očistě dostala talíř plný rýže a jehněčího kebabu a medové a mandlové zákusky a pak ji oblékly do čistých šatů. Jakmile byla připravena, Cyra ji popadla za ruku a spěchaly palácovými chodbami do tajné komnaty za Selimovým trůnem.

„Zavolají si vás až poté, co bude vypovídat váš manžel. Zůstaneme tady a budeme poslouchat.“

Obchodník ještě nepřijel, a tak se mezitím princ Selim zabýval jiným případem. Jednalo se o klenotníka, který vlastnil několik obchodů v Konstantinopoli, ale žil v obrovském domě v krymské provincii, kde Selim vládl. Muž se ohrazoval proti placení daní.

„Ale Výsosti, vždyť jsem obyvatelem Neapole,“ bránil se.

„Vlastníte tam půdu?“ zajímalo Selima.

„Ne, můj pane.“

„Máte tam nějaké obchody?“

„Ne, můj pane.“

„Platíte tam daně?“

Klenotník pod Selimovým přísným pohledem zaváhal.

„Ne, můj pane.“

„Kdy jste tam byl naposledy?“

„Narodil jsem se tam, můj pane. Když mi byly dva roky, rodiče se přestěhovali do Konstantinopole.“

„A kdy jste tam byl naposledy?“

„Nebyl jsem tam od svých dvou let.“ Shromážděný dav se otřásal smíchy.

„Takže,“ pokračoval Selim, „své rodné město jste neviděl od svých dvou let. Nevlastníte tam půdu, ani žádné obchody, ani tam neplatíte daně. A odvážíte se prohlásit, že jste obyvatelem Neapole. Hovoříte rodným jazykem?“

„Velmi špatně, můj pane,“ připustil klenotník a nervózně šoupal chodidly.

„Ve jménu Alláha!“ zařval Selim. „Vždyť vy jste obyčejný podvodník! Nyní mě dobře poslouchejte, Carlo Giovanni. V koránu se praví, že ti, kteří nenásledují vyznání pravdy, musí platit jak pozemkovou daň, tak daň na hlavu. Váš otec platil obě daně za svoji rodinu až do své smrti před třemi lety. Nejste muslim, a žijete v muslimské zemi. Stejně jako obyvatelé muslimské země využíváte všech výsad. A protože nejste muslim, daně platit musíte! Snadno bych vás mohl připravit o vaše obchody a veškerý majetek, ale budu k vám milosrdný. Doplatíte všechny daně a navíc, za mého dozoru, rozdáte chudým obyvatelům provincie tři tisíce zlatých dinárů. A hlavně mi tady nenaříkejte, že si to nemůžete dovolit, protože vím, že můžete. V případě, že se pokusíte vládu podvést, zalituji své shovívavosti a krutě potrestám nejen vás, ale i celou vaši rodinu.“

S výrazem úlevy v pobledlé tváři políbil klenotník spodní okraj princova taláru a uháněl pryč. Jakmile zmizel, dveře se znovu otevřely a dovnitř vstoupil kapitán stráže, který vedl Raziho Abua a jeho rodinu.

„Ta coura!“ zasyčela Cervi. „Nosí šperky, které jsem dostala jako věno.“

Selim sledoval, jak se Razi Abu arogantně zastavil před trůnem. Byl to malý podsaditý muž s pronikavýma černýma očima. Jeho oblečení bylo ušité z toho nejjemnějšího brokátu a uprostřed bílého hedvábného turbanu zářil safír o velikosti broskvové pecky. Perfektně zastřižené vousy měl namazané voňavým olejíčkem a jeho tlusté prsty byly obtěžkány prsteny. Náhodný pozorovatel by mohl tohoto muže považovat za vzor slušnosti, ale Selimově pozornosti neunikly tenké popraskané modré žilky podél jeho nosu, které nasvědčovaly tomu, že jde o pijana. Razi Abu se nepřiměřeně uklonil.

„Víte, proč jsme vás sem zavolali?“ zeptal se princ.

„Ne, můj pane.“

„Cervi, se kterou jste se rozvedl, prohlásila, že jste odmítl vrátit jí věno a vyhodil ji na ulici bez peněz. Dokonce jste prý zakázal synům, aby jí pomáhali. Svatý korán takové podlosti zakazuje.“

„Výsosti, ta stará žena zapomněla, že peníze ze svého věna utratila už dávno. Jak stárne, je čím dál tím víc pomatenější a nepamatuje si na to.“

Mezi ženami zahalenými závoji se ozvalo zlostné odfrknutí.

„Ale proč jste odepřel synům právo pomoci své matce?“ vznesl Selim další dotaz.

„Kdyby bývali chtěli, tak jí pomohli. Hadí uštknutí je jemnější než nevděčný syn,“ odpověděl muž.

Selim zaslechl další odfrknutí.

„Kdo vydává ten zvuk?“ otázal se přísným tónem. Dav mlčel.

„Jestliže se nepřiznáte, jak mohu spravedlivě vyřešit tento případ? Toho, kdo poví pravdu, odměním.“

Ze skupinky žen vystoupila žena zahalena několika závoji. „Jmenuji se Dipti a jsem druhou manželkou Raziho Abua. On lže, můj pane. Cervi ty peníze neutratila. Dal je společně s mým věnem a věnem dvou dalších manželek Hatije a Medji tamhleté,“ řekla a ukázala na vysokou postavu oděnou v nádherné levandulové feridji.

Selim si všiml, že ostatní ženy měly na sobě obyčejné černé feridje z lamí vlny, které byly typické pro chudé ženy.

„Potom,“ pokračovala Dipti, „vyhrožoval Cerviným synům, že je vydědí, pokud by se jí snažili pomoci. Co jiného jim zbývalo než poslechnout, můj pane? Žijí se svými rodinami v našem domě. Pracují pro svého otce a nemají žádný majetek.“

Princova tvář se zachmuřila. „Toto jsou velmi závažná obvinění, Razi Abu. Co nám k tomu povíte?“

„Všechny žárlí na moji milovanou Bosfor, můj pane. Tato jarní květinka přinesla do mého stáří radost a štěstí. Je tak něžná a milující.“

„Pchá,“ vyštěkla Dipti. „Poslouchejte mě, můj pane. V zájmu své něžné a milující Bosfor nás všechny okradl. Předtím, než přišla do našeho domu, každá z nás měla, jak to zákon povoluje, své vlastní komnaty, včetně kuchyně a ložnice, a vlastní otroky. Teď se s Hatijí a Medji tísníme ve dvou malých pokojích, protože Cervino apartmá nebylo pro Bosfor dost velké a Razi Abu musí kvůli ní přestavět harém. Otrokyně nám odebral, aby jich Bosfor mohla mít ještě víc, a nám teď slouží jedna stará babizna. Naše cenné šperky zmizely, aby vzápětí zdobily ji. Neodvážily jsme si stěžovat, protože jsme měly strach, že skončíme na ulici jako ubohá Cervi.“

„Může doložit vaše obvinění někdo jiný, Dipti?“ Hatije a Medji vystoupily z davu. „My, můj pane.“

Vtom před prince předstoupil ještě jeden mladý muž.

„Jmenuji se Jafar, můj pane, jsem Cervin syn a nejstarší ze synů Raziho Abua. Ženy mluví pravdu. Bylo s nimi zacházeno velmi hanebně, s mojí matkou pak nejhůře z nich. Otec nebyl nikdy mírný muž, ale dokud nepotkal tu Bosfor, tak se alespoň choval ke své rodině s úctou. Kdyby býval přijal tu ženu za svoji konkubínu, nevadilo by nám to. Otec s námi špatně zachází od chvíle, kdy k nám přišla. Sebemenší urážka vůči její osobě je oznámena otci a provinilec je přísně potrestán. Bojíme se o své životy,“ vypověděl a ustoupil zpět mezi své bratry.

Princ očima vyhledal Bosfor. Naznačil jí, aby vystoupila vpřed. „Zajímalo by mě, zdali k tomu máte co říct.“

Dívka se vznešeně nesla ke stupínku a uklonila se. Pak k němu zvedla své hnědé oči.

„Ta mrcha se opovažuje s ním flirtovat,“ zašeptala Cyra.

Pod průsvitným závojem byly její rysy neurčité. Selim se předklonil a závoj jí odstranil. Na tvářičce, která se na něho nevinně usmívala, byla nanesena vrstva líčidel, že připomínala tvář kurtizány. Mohlo jí být tak sedmnáct. Selim byl pohledem na ni znechucen, protože nenáviděl nestoudné ženy, ale své opovržení nedal najevo.

„Milostivý princi,“ promluvila tichým, chraplavým hlasem. „Tato obvinění jsou pouhými šílenostmi žárlivých starých žen a hamižných synů, kteří se nemohou dočkat svého dědictví.“

„Proč jste se nemohla spokojit s postavením hýčkané konkubíny? Jistě jste si byla vědoma toho, že se Razi Abu musí rozvést s jednou ze svých věrných manželek, aby se mohl oženit s vámi. Já osobně bych považoval takové rozhodnutí za velmi necitelné.“

„Jsem čestná žena, můj pane.“

„Pchá,“ odfrkla si Dipti.

Bosfor se k ní otočila. „Ty stará čarodějnice! Budeš litovat toho, že se pleteš do mých věcí. To já porodím svému pánovi syna,“ zasyčela.

„Jééé! Takže k tvým ostatním hříchům můžeme přidat cizoložství!“

„Přestaňte!“ okřikl je princ. V místnosti se rozhostilo ticho. „Vážená Dipti, obvinění, která jste vznesla, lze považovat za velmi závažná. Zákon stanovuje, že taková obvinění musí potvrdit čtyři svědci. Pokud nemůžete obvinění prokázat, musím vás odsoudit k osmdesáti ranám bičem. Přejete si stáhnout svá obvinění?“

Bosfor se na starší ženu povýšeně uculovala. „Nemá žádný důkaz a pošpinila moji dobrou pověst. Musí být proto potrestána.“

„Existuje důkaz.“

„Ne!“

„Ano! Bosfor se přestěhovala do našeho domu před čtyřmi měsíci, když se Razi Abu rozvedl s Cervi, a oženil se s ní teprve před měsícem. Po celou tu dobu neměla ani jednou měsíční krvácení.“

Princ se pousmál. „Někdy se stává, že nedočkaví milenci fyzicky stvrdí sňatek ještě před svatebním obřadem, vážená Dipti. Nemohlo by se právě toto přihodit Bosfor a Razimu Abuovi?“

Cervi pevně sevřela Cyře ruku. „Ach, Alláhu! Ubohý Razi Abu. Když se Dipti rozzlobí, nic nezastaví její jazyk. Teď poví všechno.“

Cyra sklouzla pohledem ke kupci, jehož pleť získala zelený nádech. Pocítila bodnutí lítosti a zašeptala Selimovi: „Vykliďte soudní místnost, můj pane, jinak bude Razi Abu veřejně zostuzen. Jeho hřích není zase až tak závažný.“

Selim pokývl hlavou a vydal příkaz. V místnosti zůstal jenom Razi Abu s rodinou a přivedli zpět Cervi.

Dipti se zhluboka nadechla. „Už pět let nedokáže Razi Abu ovládat své kopí, můj pane. Vysoké horečky zabily jeho potenci. Je stejně nepotřebný jako eunuši. Ale to není všechno. Když Bosfor pobývala v našem domě několik týdnů, pět z nás žen se rozhodlo za ní zajít a domluvit jí. Šly jsme za ní, a když jsme se zastavily přede dveřmi její komnaty, zaslechly jsme neznámý mužský hlas. Tajně jsme nakoukly dovnitř a uviděly jsme tohle nestydaté stvoření, jak se nahaté vyvaluje na posteli s cizím mužem. Od té doby jsme ji sledovaly a ten samý muž ji ještě dvakrát tajně navštívil.“

Selim se otočil k Razimu Abuovi. „Je to pravda?“ Muž smutně pokývl hlavou.

„Vyhodil jste na ulici svoji oddanou manželku jenom proto, abyste se oženil s ženou, která vám nasazuje parohy pod vlastní střechou a čeká dítě s jiným mužem? Proč?“

Kupec měl slzy na krajíčku. „Dozvěděl jsem se to až poté, co jsem se s ní oženil. Když jsem zjistil, že čeká dítě, a chtěl jsem ji vyhodit, vyhrožovala, že veřejně rozhlásí, že jsem nemohoucí.“

„To ale neomlouvá vaši krutost k Cervi, takže vás odsuzuji následovně. Zaprvé, vrátíte jí její věno. Zadruhé, zaplatíte jí desetinásobek té částky jako náhradu škody a umožníte jí přístup do vašeho domu, aby si mohla odnést všechny své osobní věci a šperky. Zatřetí, přepíšete dvě třetiny podílu na vaše syny. A nakonec vás odsuzuji k roku vězení za nehorázné porušení zákona koránu.

Kdybyste byl mladší, bez rozmýšlení bych vás poslal na galeje. Jste sobecký a bezohledný muž, Razi Abu. Doufám, že během roku stráveného ve vězení budete mít do statek času na přemýšlení o vašich hříších a vrátíte se domů jako ušlechtilejší a soucitnější muž.“

Razi Abu vrhl na Bosfor pohled plný zloby.

„Ne!“ zaječela. „To nemůžete udělat. Mé dítě se narodí jako nemanželské.“

„Zapuzuji tě. Zapuzuji tě. Zapuzuji tě,“ zopakoval Razi Abu.

„Tímto jste legálně odloučena od svého manžela, Bosfor,“ řekl Selim. „Nyní si vyslechněte svůj trest. Prokázalo se vaše cizoložství, takže budete odvezena na veřejnou náves ve vesnici, kde vysvlečená dostanete sto ran bičem. Nicméně jsem milosrdný muž a ovoce vašeho hříchu je nevinné, takže odkládám vykonání rozsudku až do doby, kdy se dítě narodí. Mezitím budete zavřena ve vesnické káznici.“

„Můj pane, slitujte se! Takový trest mě zabije! A co se stane s mým dítětem?“

„Bude svěřeno do péče bezdětného páru.“ Pokynul stráži. „Odveďte je. Soud skončil.“

Selim sešel ze stupínku, přijal díky od Cervi a její rodiny a pak zmizel za vyřezávanou zástěnou. Vtiskl Cyře letmý polibek, vzal ji za ruku a spěchal s ní do svého apartmá.

Natáhla se pohodlně na pohovku, zatímco otrok pomohl Selimovi vysvléknout těžký talár a turban. Pak si princ natáhl široké kalhoty stažené u kotníků a hedvábnou

košili se širokými rukávy a posadil se vedle Cyry. Otroci přinesli misku s ovocem a silnou, sladkou kávu v malých porcelánových šálcích. Cyra se ušklíbla a odstrčila šálek s kávou stranou.

„Dala bych si studenou vodu ochucenou šťávou z mandarinky,“ prohodila.

Když jí otrok přinesl vodu, Selim dal všem znamení, aby odešli. Cyra na něho obdivně pohlédla.

„Děkuji vám za slitování, které jste projevil s Bosfor, můj pane.“

„Slyšel jsem, jak jsi zalapala po dechu, když jsem vynesl rozsudek.“

„Chudáček to dítě. Vždyť jeho matka zemře,“ vyhrkla ze sebe Cyra.

„Několik ran bičem ji nezabije,“ opáčil princ.

„Pokud bude bičována peříčkem.“

„Rozsudek je jenom jeden, Cyro. Korán má jasně dané zákony, pokud jde o cizoložství. Kdyby byla bývala udala jméno toho muže, stihl by ho stejný trest. Protože to ale neudělala, cosi mě přimělo uvěřit tomu, že je v ní špetka dobra, a měl jsem s ní slitování.“

„Právě ve chvíli, kdy jste vynesl rozsudek, jsem ucítila první pohyby našeho syna.“

Selim se šťastně usmál. „Tím dal najevo, že schvaluje můj rozsudek.“ Přitáhl si ji k sobě. „Jestliže na něho budu moci působit v oblasti zákonů, pak ho možná také přesvědčím k dalšímu rozšiřování hranic naší říše.“ Vzal její dlaň do své, a když vstala z pohovky, zavedl ji k

velkému čtvercovému stolu. Ukázal na mapu, která tam ležela rozprostřená.

„Evropa,“ řekl a bouchl rukou do stolu. „Jednoho dne rozšířím říši, takže bude pokrývat celou Evropu, možná dokonce i ostrov, o který se tvé Skotsko dělí s Anglií. A obrátím spoustu lidí na pravou víru!“

„Ukažte mi, kde leží Skotsko,“ požádala ho.

Špičkou ukazováčku se dotkl červeného flíčku v modrém moři.

„Je tak maličké!“ zvolala překvapeně. „Kde leží San Lorenzo?“

Posunul prst k žluté části.

„Je dokonce menší než má rodná země.“ Povzdechla si.

„Často přemýšlím o tom, jak se asi daří otci. A Adamovi a babičce Mary.“

Několik vteřin se rozhodoval, zdali jí to má říct, a došel k závěru, že má právo to vědět. „Tvůj otec se s rodinou vrátil domů. Tvým únosem byl velmi zdrcen.“

Všiml si, že jí slzy zastřely zrak.

„Je to tak lepší, Selime. Otci se v San Lorenzu moc nelíbilo. Stýskalo se mu po jeho statcích.“

Když zpozoroval v jejích očích záblesk nevyslovené otázky, usmál se. Byl si natolik jistý její láskou a oddaností, že věděl, že se ho nezeptá, aby ho nerozrušila, ale také věděl, že ji bude sžírat zvědavost.

„Rudolfo di San Lorenzo se oženil s princeznou Marií-Helenou z Toulouse,“ sdělil jí stroze.

Výbuch smíchu, který následoval, ho šokoval.

„Ach, ne!“ zalapala po dechu. „Ubohý Rudi!“ Její smích rozzářil komnatu. Vzápětí zpozorovala jeho zmatený výraz a ovládla se. „Jedno léto panovalo tak nesnesitelné horko, že jsme odjeli do horské vesničky, která je proslavená minerálními vodami. Princezna Marie-Helena tam také přijela. Byla o několik let starší než já i Rudi. Je tlustá, snědá a tvář jí hyzdí několik mateřských znamének. Pořád jenom něco jedla a stěžovala si na nedostatek vhodných společníků.“

„Chudák Rudi,“ zasmál se Selim. „Měl se oženit s tebou a nakonec skončil s tlustou princeznou.“

Cyra opět upřela zrak do mapy. „Jak se v takové mapě čte?“ chtěla vědět.

„Každá země je tam vyznačena různou barvou a je u ní napsáno její jméno. A jsou tam také vyznačena hlavní města.“

„Tady je Turecko!“ vykřikla radostně. „A Konstantinopole! Ale kde jsme my?“

Špička jeho ukazováčku se přesunula k oblasti ležící severovýchodně od města.

„Tahle celá zelená část je říše?“ Pokývl hlavou.

„Ach, je tak obrovská!“

„Kdepak, není,“ podotkl. „Od roku, kdy můj dědeček obsadil Konstantinopoli, nebylo k říši připojeno žádné nové území. Ba právě naopak. Když se můj otec stal sultánem, říše o některá z nich přišla. Egyptští mameluci

ovládli Sicílii a Benátky obsadily Kypr. Ale opět získám tato ztracená území zpět – a rozšířím říši o další.“

„Dovolí vám otec odejít do války, můj pane?“ zajímalo Cyru.

„Mého otce více než moc zajímá krása. Kdyby chtěl a více se snažil, mohl se stát významným bojovníkem, ale raději se zdržuje v Konstantinopoli. Alláh nám pomáhej, jestliže se křesťané rozhodnou zahájit jednu ze svých krvavých křížových výprav.“

Cyra se neubránila úsměvu. „Vaše obavy jsou zbytečné, můj pane Selime. Francouzský král Karel VIII. je velmi zaneprázdněn invazí do Itálie. Anglický král Jindřich VII. se znovu pokouší ovládnout Iry. Ve Španělsku Isabella a Ferdinand rozdělují svoji energii mezi inkvizice, mořeplavce Kolumba a perzekuci Maurů. Pokud jde o Jeho Svatost, papeže Alexandra VI., tak o něm se povídá, že si zajistil své postavení úplatky a mnohem více než obhajování víry ho zajímá hromadění majetku pro sebe a své nemanželské potomky.“

Selim byl udiven jejím proslovem. „Na ženu východního prince žijící v uzavřeném paláci jsi pozoruhodně dobře informována, má lásko. Pochybuji, že ten největší šiřitel drbů v západní Evropě disponuje takovým množstvím informací jako ty. V čem tkví tvé tajemství?“

„Žádné tajemství, můj pane. Politika mě prostě zajímá. Hadži Bey o tom ví, a proto mě informuje o dění v Evropě. Jak jinak bych vám mohla být nápomocná? Vždyť máte tolik práce.“

Rukou ji objal kolem ramen a konečky prstů druhé ruky zlehka přejel po mapě Evropy. „Kdybych ti to dovolil, tak by sis nasadila brnění a jela do bitvy po mém boku, že? Jaká šťastná náhoda mi přivedla tak inteligentní a odvážnou ženu?“

„Určil to osud, můj Selime.“

„Ach, tolik tě miluji! Neznám jinou ženu, která by se ti vyrovnala!“

Sevřel ji v náruči, a jak ji vášnivě líbal, cítil pohyby v jejím bříšku.

„Náš syn tě brání,“ zamumlal jí do provoněných vlasů.

„Firousi vás už neuspokojuje, můj pane?“ škádlila ho.

„Hluboce vás miluje.“

„Firousi pro mě neznamená nic víc než okouzlující a rozkošnou cukrovinku, ale já dychtím po opravdovém jídle, ne po sladkostech. Kromě toho se mnou ta malá plavovláska nebude sdílet lože příliš dlouho. Pravděpodobně čeká dítě.“

Cyra k němu vzhlédla a v očích jí uličnicky jiskřilo.

„Která z dívek bude další, můj pane?“

„Jsi nestoudná.“ Zamračil se na ni.

„Jsem realistka,“ namítla, načež prudce uskočila. „Váš syn mě teď kopl velmi neomaleně!“ vykřikla.

Selim se zasmál. „Varuje tě, aby sis držela své místo, ženo,“ prohodil.

Její dlaně spočinuly na zakulaceném bříšku.

„Poslouchej mě, můj synu. Ať se přihodí cokoliv, navždy budu tvojí matkou a ty jsi jenom můj syn.“

Princ na ni obdivně pohlédl. „Jakým sultánem bys byla, má lásko.“

„Jakým sultánem budete, můj Selime!“

Kapitola 19

Ten rok přineslo jaro Turecku příznivé počasí. Jarní déšť nebyl nikdy tak mírný a krajina tak svěží a zelená. Věřící v mešitách děkovali Alláhu za jeho štědrost a jejich vznešeného sultána. Obchod prosperoval a osmanská kultura pod laskavou rukou sultána Bajezída vzkvétala.

V polovině června si byla plavovlasá kavkazská dívka jistá, že čeká dítě – ke své radosti, k Selimově pobavení a znepokojení Refet. Jedné noci za úplňku přijel tajně Hadži Bey a okamžitě byl zaveden do Cyřiny soukromé zahrady, kde už na něho u fontánky z modré mozaiky čekal Selim, jeho teta a skotská dívka, která se kochala pohledem na plné květy zlatých růží osvětlených měsíčním světlem.

„Zdravím vás, má dcero,“ přivítal se aga s Cyrou, jež byla očividně v pokročilém stavu těhotenství. „Vidím, že se vám daří dobře.“

„Myslím si, že ještě chvíli vydržím snášet urážky toho malého divocha,“ odpověděla dívka a pohladila si vypouklé bříško.

„Urážky?“

„Mám na mysli jeho kopání, Hadži Beyi. Není to jenom slabé klepání, ale pořádně silné rány. Jsem od něho docela pěkně pohmožděná.“

„Jste si jistá, že je to syn?“

„Ach, ano! Takhle by se žádná turecká dívka urozeného původu nechovala. Toho se opováží jenom malý uličník,“ řekla s úsměvem.

„Rozkvétá jako růže, že, Hadži Beyi?“ vmísil se do hovoru Selim.

Agovu tvář rozjasnil úsměv. „Tvá radost přináší radost i mně, můj drahý Selime, ale zajisté jsi mě nenechal zavolat jenom kvůli tomu, abys se mnou sdílel své štěstí.“

„To já jsem pro tebe nechala poslat,“ ozvala se Refet.

„Musíš mi pomoci předtím, než nás tenhle nafoukaný mladý kohoutek přivede do záhuby. Ani ne za dva měsíce porodí Cyra své dítě a o necelé čtyři měsíce později přivede na svět dítě Firousi. Až se o tom dozví Besma, bude jako nepříčetná.“

„Už se to k ní doneslo,“ řekl Hadži Bey, „a nelenila a běžela za sultánem. Naštěstí vzpomínka na Selimovu matku je v jeho mysli i srdci pořád čerstvá a postarám se o to, aby tomu tak bylo i nadále. Za tři dny bude sultán pořádat recepci, na které mu bude představena nádherná kazašská dívka. Říkám jí Kiusem, jako vaší sestře. A dokonce se jí neuvěřitelně podobá. Nějaký čas jsem ji před sultánem schovával, ale mohu vám zaručit, že ji bude sultán od prvního okamžiku zbožňovat a nebude mít čas poslouchat Besminy stížnosti a šílenosti.“

„Buď požehnán za svoji prozíravost,“ špitla Refet.

„Nicméně bych ti, Selime, radil, abys na pár týdnů odjel na lov a počkal s výběrem nové dívky, dokud se Cyře nenarodí dítě,“ pokračoval aga.

„Měl bys poslechnout jeho radu, můj drahý synovče, předtím než Besma přesvědčí Bajezída, že ty a tvá rozrůstající se rodina pro něho představujete hrozbu.“

„Nechce se mi nikam jet.“

„Přesto na lov odjedeš!“ namítl aga ostrým tónem.

„Neplánovali jsme všechny tyto roky turecké budoucnosti jenom proto, aby tvé rozmary naše plány zničily. Na mně vůbec nezáleží, ale jaká budoucnost by čekala tvoji tetu, nebo Cyru, nebo Firousi, nebo vaše nenarozené děti, kdyby sultán pojal podezření? Pojedeš lovit, můj synu. Jeď do hor a vezmi si s sebou několik Tatarů, ale hlavní jednotku zanech doma, aby strážila palác. Za dva nebo tři dny se ‚náhodou‘ setkáte s agou Balim a jeho janičáry. Je to mladý muž asi v tvém věku a má v janičárském sboru nejvyšší postavení. Janičáři neví skoro nic o dobré práci, kterou jsi odvedl v Magnesii. Pamatují si tě jenom jako hloupého hošíka a Besma se pilně snažila, aby tuto podobu udržela při životě. Tvůj nevlastní bratr každým dnem stále více degeneruje. Ačkoliv ho matka přinutila, aby se stýkal se ženami, stále má raději chlapce a nemá žádné syny. Besma začíná být zoufalá a tajně spřádá plány na sultánovo svržení, aby mohla na trůn dosadit svého syna.“

„Ale musím se vrátit včas, abych byl u porodu svého syna.“

„Osobně ti to zaručuji,“ ujistil ho aga. „Ale pamatuj si, Selime – narození tvého syna znamená jistotu, že nastoupíš po otci na trůn.“

Princ se nad agovou poznámkou ušklíbl, ale nebyl hlupák, a Hadži Bey trefil do černého. Posledních několik měsíců Selima život uspokojoval natolik, že málem zapomněl na své cíle.

A tak příští ráno Selim s půl tuctem tatarských vojáků vyrazil tryskem z Měsíčního paláce a zamířil do okolních hor, kde ho čekalo ‚náhodné setkání‘ s mladým vojevůdcem janičárů.

Třicetiletý aga Bali byl vysoký statný muž s vrozeným smyslem pro velitelství. Na rozdíl od mnoha janičárů, kteří byli evropského původu a barvili si světlé vlasy načerno, Bali hrdě oslňoval hustými, tmavě zlatými vlasy. Zjistil totiž, že mu jeho světlé lokny získávají značnou přízeň žen. Ve čtvercové tváři s vysokým čelem a krátkým nosem vynikaly černé oči, které vykukovaly zpoza hustého obočí a dodávaly mu výraz dravého lva. Silnou čelist lemovaly světle žluté vousy.

Aga Bali si potrpěl na disciplínu a pod jeho vedením janičárský sbor vzkvétal, nabýval na síle a vzbuzoval strach. Bali a jeho muži byli loajální k Bajezídovi, ale hleděli do budoucnosti, která jim nabízela tři možnosti – dědice prince Ahmeda, prince Korkuta a prince Selima – oddaného muslima, inteligentního a zdatného válečníka.

Turecko zažilo dva mocné sultány za vlády osmanské dynastie – Mehmeda II., dobyvatele Konstantinopole, a jeho syna, Bajezída II. Říše se stávala stále mocnější, a pokud nechtěla o tuto moc přijít, potřebovala schopného

sultána, který by nastoupil na trůn po Bajezídovi. Aga Bali si byl vědom toho, že ani Ahmed, ani Korkut nejsou těmi správnými muži na tuto pozici, a proto začal nenápadně zjišťovat názory svých kapitánů a jejich nejslibnějších vojáků.

Všichni byli nakloněni princi Selimovi a aga Bali informoval Hadžiho Beye. Scéna byla připravena, ale po dobu vlády sultána Bajezída neměl Bali se sborem janičárů do této záležitosti zasahovat. Teprve až nastane den, kdy bude prohlášen nový sultán, aga Bali a jeho muži se postaví za prince Selima.

Kapitola 20

Léto s sebou přineslo nesnesitelné horko. Princ odjel pryč a jeho nepříliš početná domácnost se zaběhla do poklidné a nudné denní rutiny. Na první pohled by se zdálo, že si žijí spokojeně, nebýt Selimových Tatarů hlídajících palác, jejichž přítomnost jim neustále připomínala potenciální nebezpečí.

Tatarští válečníci, loajální princi, strážili palác i jeho rodinu až s děsivou ostražitostí. Tito muži neměli rádi Besmu, ani jejího syna, a ačkoliv se k tomu nikdy nepřiznali otevřeně, jejich největším přáním bylo, aby se princ a jeho dědicové stali nástupci sultána Bajezída.

Jednoho dne v půlce srpna zářilo slunce na obloze nad Černým mořem jako ohnivá koule. Už v deset hodin ráno byly růže, které zvlažila rosa, ovadlé.

Cyra seděla na okraji mozaikové fontány ve své zahradě a chladila si oteklé nohy ve vodě. Za normálních

okolností by bylo horko jakžtakž snesitelné, ale na konci posledního měsíce těhotenství jí připadalo zničující.

Vtom vstoupila do zahrady Marian a rozběhla se ke své paní. „Zbláznila jste se, má paní? Strkat nohy do ledové vody? Vždyť se nachladíte.“

„V takovém vedru se snad ani nachladit nelze. Možná ale chladivá voda probudí mého líného synka.“

„Jak to líného? Celé léto jste nedělala nic jiného, než si stěžovala na jeho kopání,“ připomněla jí Marian.

„Já vím,“ povzdechla si Cyra, „ale už dva dny jsem necítila žádné pohyby. Marian, nemůže být mrtvý? Takové neštěstí bych nepřežila!“

„Ne, ne, má paní! Zbytečně se netrapte. Má babička říkala, že když se dítě přestane pohybovat, blíží se čas porodu. Nemáte bolesti?“

„Ne. Ale cítím se nezvykle klidná, přestože bych se ráda zaměstnala nějakou činností. Dnes dopoledne překontroluji, zdali je vše připraveno na porod. Teď mi prosím dones ručník, abych si mohla osušit nohy. Voda mě příjemně osvěžila.“

„Přines ručník pro moji paní,“ křikla Marian na otrokyni, která jí během pár vteřin předala ručník. Pak Marian osušila nohy své paní a obula jí zelené kožené střevíčky.

Cyra vešla do salonu a, stejně jako to dělala poslední dva měsíce každý den, otevřela truhlu z cedrového dřeva a vyndala malinké vyšívané košilky, plenky a oblečky. Pečlivě každý kousek prohlédla a pak ho položila zpět do truhly. Miniaturní velikost oblečků ji udivovala a zároveň

lekala. Copak je člověk skutečně tak malinkatý, když se narodí?

V poledne pojedla nějaké ovoce a krajíček měkkého bílého chleba natřeného tenkou vrstvou sýra. Sotva dojedla, objevil se ve dveřích posel se zprávou, že princ Selim se večer vrátí domů. Nařídila otrokům, aby se začali připravovat na pánův příjezd.

Během odpoledne se jasná obloha zatáhla. Vnímavé Refet neuniklo, že horečnatá aktivita začíná Cyru unavovat, a přikázala jí, aby si odpočinula.

Cyra si šla lehnout, a když ji po hodině probudilo burácivé zahřmění, vstala a přešla k oknům. Všechna je otevřela, aby vánek osvěžil zatuchlý vzduch v ložnici. Vtom ucítila, jak jí po nohou stéká proud vlažné vody. Celá vyděšená zalapala po dechu a zavolala na Marian.

Marian rychle pochopila, co se stalo. Položila Cyru na pohovku a podložila jí nohy polštáři.

„Dítě se začíná hlásit na svět,“ řekla. „Tušila jsem, že váš neklid v uplynulých dnech je předzvěstí jeho narození.

Nyní v klidu ležte a já doběhnu pro paní Refet. A pošlu vám Fekriyi a Zalu, aby vám dělaly společnost.“

„Ale vždyť nemám žádné bolesti,“ opáčila Cyra.

„Na to je ještě dost času, má paní. U některých spustí vstup do tohoto světa bolest, u jiných odtok plodové vody. Má matka úspěšně odrodila oběma způsoby.“

„Marian, pověz Yussefovi, ať okamžitě pošle Selimova posla za princem. Určitě zná cestu, kterou princ jezdí.

Selim se musí co nejdříve dozvědět, že se jeho syn chystá vstoupit do tohoto světa.“

„Hned to vyřídím, má paní. Vsadím se, že můj pán předstihne i tu bouři,“ zachichotala se.

Když Marian odešla, Cyra jenom ležela a hlubokým dýcháním se snažila zmírnit své obavy. Zítra touto dobou bude můj syn na světě a budu ho chovat v náruči, pomyslela si. Ale vzápětí si vzpomněla na matku. Meg zemřela při porodu a Adamova matka také. Rozechvěla se strachy.

„Alláhu – Bože –,“ šeptala, „nechte mě žít! Nechci zemřít. Nechte mě přežít, abych mohla zase ležet v Selimově objetí.“ Odmlčela se. „Ach, prosím,“ dodala.

Vtom se do pokoje vřítila Refet v doprovodu Zaly a Fekriye.

„Poslala jsem pro porodní bábu. Máš bolesti?“ Cyra zavrtěla hlavou.

Selimova teta hbitě vydala příkazy a pomohla Cyře vstát. Všechny tři ženy vysvlékly dívku z kalhot a haleny, opláchly ji bylinkovým odvarem a zabalily ji do lehkého županu. Zala a Fekriye připravily postel a Refet Cyru uložila.

Když přijela porodní bába Fatima, prohlédla Cyru.

„Ještě to bude trvat několik hodin, ale na první dítě to není špatné. Je na porod dobře stavěná,“ oznámila jim.

Krátce nato přiběhla Marian. „Tak posel už je na cestě, má paní. Slíbil, že bude uhánět tak, jako by měl v patách sedm džinů,“ vyhrkla ze sebe.

Cyra si povzdechla úlevou a vzápětí pocítila v bederní oblasti slabou křeč.

„Myslím, že jsem teď měla stah,“ vykřikla vzrušeně.

„Počkáme, zdali budou následovat další, má paní. Potom budeme s jistotou vědět, jestli porod začal,“ řekla Fatima.

Stahy začínaly nabývat na pravidelnosti, ale pár hodin se podobaly jenom slabým křečím, které doprovázely měsíční krvácení. Poté nabíraly na síle a délce trvání.

Hodiny ubíhaly a princ nepřijížděl. Zvedl se silný vítr, oblohou se neslo jedno hřmění za druhým, ale nepršelo.

„Umřu,“ zasténala Cyra. „Zemřu, jako zemřela má matka. Nikdy už neuvidím Selima,“ špitla a rozplakala se.

Refet konejšila dívku v náruči. „Nezemřeš. Porod postupuje naprosto normálně a bez komplikací.“

„Ta bolest je hrozná. Asi to už nevydržím. Tolik se bojím.“

„Pchá,“ vyštěkla porodní bába. „Vaše bolest je slabá, můj ptáčku. Viděla jsem dívky, které se svíjely a křičely skutečnou bolestí. U vás je všechno v pořádku. Máte lehký porod a jste vystrašená jenom proto, že je to pro vás něco nového.“

Slova porodní báby ji moc neuklidnila. Uprostřed noci k nim náhle dolehl klapot koňských kopyt a o pár minut později vtrhl do pokoje Selim.

„Miláčku,“ zašeptal a přivinul si ji k sobě.

„Selime,“ vzlykala a přes slzy se pousmála. „Teď, když jsem tě naposledy viděla, mohu pokračovat.“

Udivený princ vrhl na tetu tázavý pohled.

„Probíhá to naprosto normálně, synovče,“ uklidnila ho.

„Cyra je jenom trochu vystrašená.“

„Měl jsem dovézt lékaře z Konstantinopole,“ zuřil Selim.

Fatima si hlasitě odfrkla. „A k čemu by nám tak asi byl tady dobrej? Jsem nejznámější porodní bába v celém kraji, Vaše Výsosti. Doktor by akorát omámil paní opiáty a dítě by přišlo na tento svět otupělé a oslabené.“

Selim ji sjel zlým pohledem a obrátil se k Cyře. „Vezmi mé dlaně do svých,“ vyzval ji. „Jakmile se dostaví bolest, pevně stiskni. Budu s tebou sdílet tvé utrpení a uvidím, jak můj syn přichází na svět.“

Zůstal s ní až do konce a odmítl jídlo a pití. Když se blížila půlnoc, Cyra úpěnlivě zaječela, načež porodní bába zvolala: „Hlavička dítěte! Vidím hlavičku!“

„Dojdu pro svědky,“ zašeptala Refet Selimovi a spěchala pryč.

O chvíli později se vrátila se Zulejkou, Sarinou, Cyřiným osobním strážcem Arslanem, svým eunuchem Anberem a jedním otrokem z harému, o kterém věděla, že donáší Besmě.

Cyra znovu zaúpěla a svíjela se v křečích. Fatima zavedla dívku k porodní stoličce, kde jí, v obklopení svědků, pomohla přivést dítě na svět. Byla právě půlnoc a

spustil se prudký déšť. Dunivé hřmění otřáslo palácem a vtom tíživé ticho prořízl pronikavý pláč dítěte.

„Velebme Alláha a Mohameda, Jeho Proroka! Je to chlapec!“ oznámila Fatima a předala křičící novorozeně Marian. Pak se opět věnovala Cyře.

Marian novorozeně otřela olivovým olejem, zabalila do teplé deky a podala Selimovi. Princ s posvátnou úctou zíral na uzlíček v náruči. Vážný výraz v tmavě modrých očích jeho synka jako by říkal: „Je směšné, že budu tak malý a bezmocný, když mě čeká spousta práce.“

Mezitím porodní bába ošetřila Cyru a uložila ji do postele. „Podejte mi mého synáčka,“ zašeptala vyčerpaná Cyra.

Fatima pokývla na prince a ten vložil novorozeně Cyře do náruče.

„Marian, pomoz mi posadit se.“ Dívka opatrně zvedla svoji paní. Cyra dítě rozbalila a pozorně si ho prohlížela.

„Všechno je na svém místě, má paní. Už jsem to překontrolovala,“ řekla Marian.

„Nosík má po dědečkovi,“ poznamenala Cyra s úsměvem. „Podívejte! Podívejte se na jeho dlaničky! Na levé má blesk a na pravé miniaturní váhu!“ zvolala.

Selim a Refet sklonili hlavy. „Má pravdu, synovče. To je znamení. Zulejka předpověděla, že bude významným válečníkem a moudrost mu nebude cizí. Jaké mu dáš jméno?“

„Moudrý válečník,“ zažertoval Selim. „Bude se jmenovat Sulejmán,“ řekla Cyra pevným hlasem.

Princ na ní ulpěl pohledem a po chvíli mu tvář rozjasnil úsměv. „Ano,“ přitakal. „Bude se jmenovat Sulejmán.“

Kapitola 21

Když se druhý den odpoledne Cyra probudila, jako by zapomněla na události předcházejícího dne. Sluneční paprsky potečkovaly stíny listů stromů v zahradě, fontánka vesele zvonila a vzduch byl chladný a svěží.

Při pohledu na štíhlou postavu bez vypouklého bříška si vše připomněla, a když se otočila na bok, aby přivolala Marian, spatřila kolébku stojící vedle postele. „Velebme Alláha a Mohameda, Jeho Proroka,“ zašeptala. „Je to chlapec! Můj syn! Můj syn Sulejmán!“ Naklonila se ke kolébce, aby viděla na chlapečka. Spal a drobounké ručičky sevřené v pěstičky měl položené po stranách hlavičky. Měl černé vlnité vlásky. Nadzvedla deku, která zakrývala tělíčko, a uviděla světle růžové, pevné končetiny. Vtom ji vylekal známý hlas. „Už jsi vzhůru?“

„Selime! Jak se vám líbí Sulejmán? Není nádherný? Není to nejúchvatnější dítě, které jste kdy viděl?“

Princovy rty rozvlnil úsměv. „Ano, má holubičko. Je krásný, protože se podobá své matce.“

Komnatou se roznesl její šťastný smích. „Ach, vy hlupáčku! Je celý vy a nezapře v sobě osmanský původ. Požehnejme za to Alláhovi!“

„Miluji tě, Cyro! Nejenom proto, že jsi mi dala syna, ale také protože jsi velmi statečná a zbožňováníhodná žena.“

„Ale včera jsem statečnost neprojevila. Byla jsem tak vystrašená, můj pane, a přesto dnes vysvitlo slunce a vše je v pořádku. Teď vím, že můj strach pramenil z toho, že jsem procházela čímsi neznámým. Už nikdy nedopustím, aby mě ovládl strach.“

„Přinesl jsem ti nějaké dárky, má lásko.“ Předal jí krabičku z jemné kůže.

Když ji Cyra otevřela, úžasem zalapala po dechu. Na sametovém polštářku se vyjímal nejkrásnější smaragdový náhrdelník a podlouhlé zlaté náušnice osázené malými smaragdy. „Ach, taková krása,“ špitla.

„Ladí s barvou tvých očí. Bajezíd je věnoval mé matce, když jsem se narodil. Chtěl jsem, abys je dostala ty. Ale přinesl jsem ti ještě něco jiného.“ Podal jí tenký zlatý řetízek s kulatým medailonkem.

Medailonek byl rozdělen na dvě části, z nichž jednu tvořila filigránová zlatá mřížka, a ve druhé byl vytepán půlměsíc. Opatrně ho držela v prstech.

„Vyrobil jsem ho pro tebe, Cyro.“

„Je to pro mě velká čest, můj pane. Tento medailonek má pro mě nepopsatelnou hodnotu, protože ho stvořila vaše ruka.“

„Jsi první žena, která mi porodila syna, a je správné, abych ti prokazoval úctu. Ale teď si s tebou potřebuji promluvit o tetě. Protože jsi teď oficiálně vůdkyní mých žen, možná si budeš přát, aby se vrátila do Konstantinopole.“

„Ach, ne, Selime! Ať prosím všechno zůstane při starém. Mám Refet ráda a nedokážu si představit, jak

bych to bez ní zvládala. Pokud bychom ji poslali do Konstantinopole, Besma by jí bezpochyby ztrpčovala život.“

„Díky tobě je ze mě velmi šťastný muž, má milovaná. Bude tedy po tvém.“

Vtom mladé rodiče vylekal náhlý pláč novorozeněte.

„Co je mu?“ vykřikla Cyra.

„Domnívám se, že princ Sulejmán dostal hlad,“ prohodil Selim se smíchem. Vyndal chlapečka z kolébky a podal ho Cyře, která si ho přiložila k prsu. Spokojeně se na sebe usmívali a tiše naslouchali hltavému sání svého syna.

Kapitola 22

S příchodem podzimu se na vrcholcích vzdálených hor objevila první sněhová pokrývka, ale na pobřeží byl vzduch ještě teplý. Nad vinicemi a sady, překypujícími zralým ovocem, se vznášela sladká vůně hroznového vína a jablek.

Lenivé včelky bzučely v květech podzimních květin a v zahradách Měsíčního paláce se rozléhal dětský křik. Na trávě tam dovádělo šest malých chlapců ve věku od dvou do sedmi let.

„Sulejmáne,“ zvolala krásná rusovlasá mladá žena,

„buď opatrný a dávej pozor na své bratříčky! Nezapomínej, můj lvíčku, že jsou ještě malí.“

„Ano, matko,“ křikl vysoký štíhlý tmavovlasý chlapec.

Cyra se obrátila ke svým společnicím. „Někdy zapomíná, že Abduláhovi a Muradovi jsou teprve dva a tři roky,“ poznamenala.

Zulejka se usmála. „Abduláh se umí o sebe postarat sám,“ řekla. „Je tak tlustý, že mě překvapuje, že ho ostatní nepoužívají jako míč.“

„Murad je silnější,“ podotkla Cyra. „Je tak zavalitý, že si dokonce ani nevidí na nohy. S děvčaty jsme takový problém nikdy neměly, že, Firousi?“

„Ne. Mé dívky jsou dokonalé.“ S láskyplným pohledem sklouzla ke dvouletým plavovlasým stvořením, která jako by jí z oka vypadla. Holčičky seděly na trávě u jejích nohou a hrály si. „Jsem ráda, že jsou dvojčata,“ řekla.

„Kdybych bývala měla jenom jednu dceru, možná bych

si připadala osamocená a vlastně si myslím, že Selimovi udělaly po šesti synech radost.“

„Ovšemže ho jejich narození velmi potěšilo,“ pravila Cyra, „a rád je rozmazluje.“

Tři mladé ženy se na sebe podívaly a rty jim rozvlnil úsměv. Osm let života v zajetí je změnilo. Jejich postavy těhotenstvím dozrály, ale díky sebekázni neztloustly a byly stále štíhlé. Šťastný a spokojený život, který vedly, se odrazil na jejich tvářích, které byly ještě krásnější.

Zulejka byla od dětství vedena k tomu, že se bude muset o svého muže dělit, a Firousi se Cyrou byly vytrženy ze svých kultur v poměrně nízkém věku, takže dokázaly přijmout turecký způsob života. Když seděly v zahradě, povídaly si a šily, zatímco kolem nich si hrály děti, představovaly dokonalý obraz spokojeného rodinného života.

Ode dne, kdy poprvé přijely do Měsíčního paláce, se událo několik změn. Dvě dívky z šestice Selimova harému je opustily na černém velbloudovi smrti – Iris při porodu mrtvého syna a Amara zemřela, když během druhé zimy dostala vysoké horečky. Subtilní dívka z teplých indických planin si nikdy nezvykla na turecké podnebí.

Jediné, co trochu narušovalo jejich spokojenost, bylo to, že se prostořeké Sarině s dobrým srdcem nedařilo otěhotnět. Selim si ji brával často do postele, ale i přesto stále nepoznala nejkrásnější období života ženy, mateřství. Všechny děti ji zbožňovaly a ona je na oplátku milovala a rozmazlovala. Nicméně bylo jí teprve

čtyřiadvacet, takže možná ještě nebyl všem nadějím konec.

„Otče! Otče!“ zajásaly děti, jakmile spatřily Selima, který se k nim blížil. Během zlomku vteřiny ho chlapci obklopili. Selim s každým z nich prohodil několik slov, ty nejmladší pohladil po hlavě, zatímco ty nejstarší něžně plácl po zádech. Malá Guzel a Hale se rozběhly za svými bratry. Selim je vzal obě do náruče.

„A jak se dnes mají mé princezničky?“ zeptal se.

Dvojčata se chichotala, schovávala obličeje za drobné ručičky a pokukovala po otci mezerami mezi prstíky. Zamířil ke svým třem ženám a postavil dcery na zem.

„Každým dnem se více a více podobají své svůdné matce.“ Firousiny tváře zabarvil ruměnec.

Princ se otočil k nejstaršímu synovi. „Sulejmáne, najdi tetu Sarinu a pověz jí, že toužím po její přítomnosti. Pak se vrať ke studiu.“ Chlapec se uklonil a s pocitem důležitosti spěchal pryč. „Marian!“ přivolal Cyřinu otrokyni. „Odveď děti dovnitř a pověz jejich učitelům, že tam mají zůstat.“

Marian se hned rozběhla k dětem. Selim byl dobrý pán, ale bylo o něm známo, že reaguje přísně, pokud není jeho příkaz okamžitě splněn.

Během chvilky si k ostatním ženám přisedla Sarina.

„Doneslo se mi, že Besma konečně dosáhla svého prvního cíle. Můj nevlastní bratr Ahmed se vrátil do Konstantinopole a sultán slíbil, že ho už nikam nepošle. Přidělil mu část paláce, aby měl svůj vlastní dvůr, a

věnoval mu dvanáct ze svých nejhezčích děvčat,“ promluvil Selim.

„Dvanáct!“ žasla Cyra.

„Jako mladšímu synovi se mi dostalo té cti, že jsem si mohl vybrat šest dívek, ale Ahmed jako dědic obdržel dvakrát tolik.“

„Alláh jim pomáhej,“ zamumlala Zulejka.

„Ano, má květinko Orientu. Alláhovu pomoc budou jistě potřebovat, ale vyskytl se závažnější problém. Princ Ahmed zítra večer přijede na krátkou návštěvu, protože dělníci dokončují úpravy jeho části paláce v Eski Serai.“

„Kdo za tím stojí?“ ozvala se Cyra.

„Vsadím se, že Besma. Tajně doufá, že pobytem tady probudí v mém bratrovi žárlivost, když pozná náš způsob života a také mých šest synů, již podle zákona nahradí Ahmedovy syny, pokud by ovšem nějaké nezplodil.“

„Co podnikneme, můj pane?“

„Nebudeme nic podnikat, Cyro. Na svém chování nebudeme nic měnit. Ahmed mi záviděl, už když jsme byli děti. Jednou mi sebral hračku, kterou mi daroval otec, přestože dávno nebyl ve věku na hraní. Bude žárlit na mé ženy a syny. Jednoduše mu choďte na oči co nejméně. Pokud se budete muset zdržovat v jeho společnosti, chovejte se srdečně.“

Ženy souhlasně pokývly hlavou.

„Bude se moci v paláci svobodně pohybovat, můj pane?“ chtěla vědět Cyra.

„Ano, ale kromě harémových prostor, Cyro.“

„Sulejmán a Mohamed mají svá vlastní apartmá, můj pane. Nehrozí nebezpečí, že by jim mohl ublížit? Vždyť je nechvalně proslulý svým vztahem k chlapcům.“

„Neměj obavy, má lásko. Už jsem pověřil Arslana hlídáním tvého a Firousina syna. A domácí stráž bude během pobytu mého bratra mimořádně ostražitá.“

„Děkuji, můj pane.“

„Zítra vás čeká hodně práce, dámy. Postarejte se, aby byla domácnost perfektně připravena na příjezd mého bratra, a oblečte si nejlepší šaty.“

Uklonily se a zadumaně odešly.

„V hrnci začíná vřít voda,“ mumlal si Selim. „S Alláhovou pomocí dokážu, že jsem lepší kuchař. Užívej si mé pohostinnosti, dokud to jde, bratře. Čeká nás ještě setkání na bitevním poli.“

Příští den ráno se v Selimově paláci objevil dědic trůnu. Zvnějšku byl vztah mezi princi přátelský a upřímný. Ačkoliv Besma zavalovala syna jedovatými poznámkami o Selimovi, Ahmed nebyl hloupý. Selim nikdy neprojevoval ambice, ani nepřátelství vůči staršímu bratrovi, a když nebyl Ahmed v matčině blízkosti, zjistil, že má mladšího bratra rád. Selim se vynasnažil, aby se Ahmed cítil během návštěvy jako v bezpečném pohodlí svého domova.

První večer byla palácová jídelna s nízkou kupolí jasně ozářena. Žár dřevěného uhlí v mosazných kamínkách zmírňoval chlad zářijového večera. V rohu u oken stála skupina hudebníků, která doprovázela graciézní tanečnici, jež předváděla své umění na mramorové

podlaze. Princ Selim, pohodlně usazený na měkkých polštářích u nízkého stolku, věnoval pozornost staršímu nevlastnímu bratrovi. Vzhledem k věku a postavení se Refet dostalo té cti, že tam mohla být s nimi.

Když dívka zakončila taneční vystoupení, uklonila se a cupitala pryč z místnosti. Mezitím otroci sklidili ze stolů talíře a přinesli mužům vodní dýmky.

„Jsem nadšen tvou pohostinností, můj drahý Selime, ale jak to, že jsem ještě neviděl krásky z tvého harému?“

„Dezert by se měl vždy podávat až na konec, bratře.“ Princ Ahmed se zařehtal. „Velmi výstižné, Selime!

Pěkně jsi mě vyplísnil. Matka tvrdí, že mé chování je vulgární.“

Selim dal kývnutím znamení eunuchovi a zase se otočil k bratrovi. „Pojď se mnou na pódium, Ahmede, a já ti představím své ženy.“

Odebrali se k vyvýšenému mramorovému stupínku, který byl obložen polštáři. Refet se posadila poblíž na koženou stoličku. Když dva otroci otevřeli široké dveře, do jídelny vplula postava zahalená závoji ve světle zeleném vlněném kaftanu se zlatým lemováním. Zastavila se před pódiem a otrok jí stáhl dlouhý hábit. Dívka měla na sobě pruhované kalhoty se širokými zlatými a zelenými pruhy, průsvitnou bílou blůzku zakrýval živůtek ušitý ze zlaté látky a na nohou měla zelené hedvábné střevíčky. Ohnivě zlaté vlasy jí splývaly na záda a nádherně se leskly. Kolem krku se jí třpytil smaragdový náhrdelník a na uších smaragdové náušnice. Když poklekla před Selima, nejprve si přitiskla okraj jeho róby na čelo a pak na rty.

„Povstaň,“ vyzval ji. „Ahmede, toto je má první žena, Cyra. Před mým drahým bratrem si můžeš odstranit závoj, lásko.“

Štíhlou rukou si stáhla z tváře průsvitnou zelenkavou látku. „Vítejte v Měsíčním paláci, princi Ahmede. Nechť je váš pobyt v našem paláci radostný.“

Ahmed několik dlouhých vteřin zíral do studených zelených očí, poté se zadíval na její tvář a významným pohledem změřil štíhlé tělo. „Za jedinou noc v její posteli bych byl ochoten vzdát se svého dědictví, bratře Selime.“

Selim se neubránil úsměvu. „Díky, drahý bratře,“ pravil, „ale život venkovského pána se mi zamlouvá víc, takže tvá říše není v ohrožení. Pojď se ke mně posadit, Cyro.“

Jakmile Cyra dosedla na polštáře, ve dveřích se objevilo další stvoření. Jeho vlněný kaftan byl také zlatě olemovaný, ale byl v odstínu perské modré. Když otrok svlékl ženě plášť, Selim si všiml, že její úbor byl až na barvy naprosto stejný jako Cyřin. Stříbřitě plavé vlasy měla dívka vyčesány nahoru, takže jí přidávaly na výšce. Na krku měla safírový náhrdelník. Poklekla před stupínek, a když projevila princi nejhlubší úctu, sundala si závoj a vrhla oslňující úsměv na prince Ahmeda.

„Toto je má druhá žena, má paní Firousi.“

„Úchvatná,“ zamumlal Ahmed.

Firousi vystoupila na stupínek a posadila se vedle Cyry, když vtom do jídelny vstoupila Zulejka. Zaujala místo před stupínkem a nechala otroka, aby jí svlékl jasně červený vlněný kaftan se zlatým lemováním, pod kterým

měla pruhované zlatočervené kalhoty, průsvitnou bílou blůzku, zlatý živůtek a červené hedvábné střevíčky. Krk jí zdobil náhrdelník s třpytícími se rubíny. Lesklé černé vlasy měla spletené do silného copu.

Selim přejel očima ze Cyry na Firousi a na Zulejku. Při pohledu na stejné kostýmy mu zacukalo v koutcích úst.

„A toto je má paní Zulejka, má třetí žena.“ Zulejka si odhrnula závoj, chladně pokývla na Ahmeda a usadila se vedle Firousi.

„Jsou vskutku nádherné, bratře. Obávám se, že se ve mně probudí žárlivost, pokud i tvé ostatní ženy jsou tak krásné.“

„Mám jenom tři ženy a jednu favoritku, Ahmede. Dvě dívky bohužel zemřely.“

Sotva dořekl poslední slovo, do místnosti vplula poslední dívka ve zlatě lemovaném bílém vlněném kaftanu a zamířila k pódiu.

„Ach, Sarino, pojď sem, má trnitá růžičko.“

Selima neudivilo, že Sarina byla oblečena stejně jako její společnice, s tím rozdílem, že její kostým byl v bílé a zlaté barvě. Ozdobila se jenom obyčejnými zlatými šperky, protože její přítelkyně dostaly překrásné náhrdelníky od prince Selima jako projev úcty a výraz díků za to, že mu porodily syny. Sarina padla na kolena a její kaštanové lokny jí spadly do tváře. Když opět vstala, sundala si závoj.

„Toto je má favoritka, má paní Sarina.“

„U favoritky se obvykle nepoužívá titul má paní,

bratře,“ poznamenal Ahmed.

„Ale v tomto domě tomu tak je,“ opáčil Selim tónem podbarveným ostrostí. „Ačkoliv Alláh ještě neobdařil Sarinu dětmi, v mém životě a k mému štěstí je nepostradatelná.“ Sarina vrhla na svého pána milující pohled plný vděčnosti a pak se posadila k ostatním dívkám. „Až zítra navštívíš mé zahrady, vzpomeň si na Sarinu,“ pokračoval Selim. „Právě Sarina za ně nese zodpovědnost od prvního dne, kdy jsme sem přijeli, a o mých zahradách kolují po celé provincii jenom pochvalné řeči.“

„Nepředpokládám, že v rámci své pohostinnosti dovolíš jednomu z těchto klenotů, aby mi během mé návštěvy zahříval postel, bratře?“ prohodil se smíchem Ahmed.

Refet vypadala pohoršené a Selimovy ženy se zhrozily.

Cyřině pozornosti neuniklo, jak se Selimovy tváře nepostřehnutelně napjaly vztekem, což šikovně zakryl pobaveným výrazem. „Ty jsi ale šprýmař, Ahmede,“ prohodil. „Náš budoucí sultán jistě ví, že to, co žertovně navrhl, je podle našeho náboženského zákona nemožné. Nicméně jsem na tvé pohodlí nezapomněl. Ve tvém apartmá na tebe budou čekat tři ze tvých dívek, které sem poslal Hadži Bey.“

„Tvá pozornost mě zanechává naprosto oněmělého, Selime.“

Selimovy rty se zkřivily v úšklebku. „Ještě předtím, než půjdeme spát, bych tě rád seznámil s tvými synovci a neteřemi.“ Pokývl na svého hlavního eunucha, který vyklouzl postranními dveřmi a o minutu později se vrátil s osmi dětmi.

Před pódiem se děti seřadily podle věku a hluboce se uklonily otci a svým matkám. Chlapci měli na sobě skvostné dlouhé žluté hábity a děvčata zelené kaftany.

„Nejstarší syn mé první ženy, Sulejmán. Je mu sedm,“ začal princ představovat své potomky.

„Ach, ano,“ řekl Ahmed, „můj dědic. Věděl jsi, že jednoho dne budeš sultánem, synovče?“

„S vůlí Alláhovou, můj strýčku. Nechť žiješ tisíc let.“

Ahmed na chlapce zvědavě civěl, Sulejmán z něho nespouštěl zrak a jeho pohled byl neochvějný.

„Můj druhý syn, Mohamed, kterého mi porodila Firousi. Je mu šest a půl.“ Chlapec se uklonil. „Zulejčin pětiletý syn Omar. A tenhle malý uličník je Cyřin syn, čtyřletý Kasim. Vedle něho stojí Zulejčin druhý syn Abduláh, kterému jsou tři. A konečně můj nejmladší syn, Murad, kterého povila Cyra. Jsou mu dva roky.“

„Velmi působivé, bratře. Jsou tak roztomilí a teď mohu být klidný, když vím, že osmanská rodová linie nevymře,“ konstatoval Ahmed a sklouzl pohledem k dvojčatům. „A kdopak jsou tyto krasavice?“

„To jsou Firousiny dcery, Hale a Guzel.“

„Hale, ‚měsíční světlo‘, a Guzel, ‚ta krásná.‘ Vskutku okouzlující,“ mumlal Ahmed. „Pojďte ke mně, maličké, a posaďte se strýčkovi na klín.“

Hale dupla nožkou a vykřikla: „Ne!“

Její odmítavá reakce naštěstí Ahmeda pobavila. Dobře se najedl, takže byl v rozmařilé náladě. „Teď se, poražen, odeberu na lože, bratře Selime. Tvá dcerka bolestně

ranila mé srdce.“ Líně se zvedl, uklonil se Refet a ženám bratrova harému a v doprovodu osobních otroků opustil síň.

Hale vylezla otci na klín a pohodlně se tam usadila.

„Strýček Ahmed se mi vůbec nelíbí,“ oznámila vážně.

„Je to ošklivý muž!“

Kapitola 23

K radosti a úlevě nejen Selima, ale i celé jeho rodiny se princ Ahmed nezdržel v Měsíčním paláci příliš dlouho. Jakmile přišla zpráva, že je jeho apartmá v Eski Serai připravené k nastěhování, sbalil si věci a odjel. Déle než rok žili obyvatelé Měsíčního paláce v relativním klidu a jejich životy byly oproštěny od intrik. Ale bohužel nic netrvá věčně.

Část paláce Eski Serai, ve které žil princ Ahmed, nebyla přívětivým místem. Jelikož se ještě nestal otcem žijícího syna – osudem jeho dívek byly potraty, porody drobounkých novorozeňat ženského pohlaví nebo mrtvých plodů – žádná z žen nezískala v jeho harému výsadní postavení. Podle nálady střídal favoritky i po hodině, což vedlo ke zmatkům. Ahmedovy ženy byly příliš zaneprázdněny spřádáním intrik proti sobě navzájem, takže neměly čas dohlížet na služebnictvo, a princ ve snaze osvobodit se od matčina vlivu nepověřil Besmu, aby kontrolovala chod domácnosti. Následkem toho vládl nejen v Ahmedově apartmá, ale i v komnatách jeho žen nepořádek a špína.

Hadži Bey byl o tom informován, ale sultánovi se ani slůvkem nezmínil. Místo toho se postaral o to, aby

historky o nedbalosti a úpadku dědice Ahmeda postupně prosákly celou říší. Vyčkávaje na svůj čas, aga cítil, že s trochou štěstí zdědí Selim, oddaný muslim a otec šesti zdravých synů, Bajezídův trůn bez boje a krveprolití.

Besma, dobře si vědoma enormního rozdílu mezi vlastním, ohavným potomkem a pohledným synem své již mrtvé sokyně, se rozhodla poctít synovu domácnost návštěvou. Když vstoupila do apartmá, znechuceně si odfrkla při pohledu na chuchvalce prachu pod nábytkem, oblečení poházené na podlaze a shnilé ovoce v misce. Vzduch byl nasycen charakteristickým zápachem moči. Kopla do otroka, který spal na zemi u dveří. Prudce vyskočil.

„Kde je tvůj pán?“

Otrok ukázal k zahradám. Besma se rázným krokem vydala směrem, kterým ukazoval jeho chvějící se prst. Když vyšla ven, schovala se za sloup a pozorovala dění na zahradě.

Její syn ležel s odhaleným hrudníkem na pohovce u bazénu, ve kterém dovádělo několik nahých mladých dívek a chlapců. Ubíhající roky Ahmeda hodně změnily. Nebyl vysoký, ale vždy býval silnější. Nestřídmost v jídle a pití změnila jeho elegantní podsaditost v rozteklou tloušťku. Ačkoliv muslimský zákon zakazoval alkohol, pil potají, ale jeho závislost se odrážela v krvavých očích a opuchlém nose protkaném spletí modrých žilek, který měl kdysi jestřábí tvar, stejně jako Selimův nos. Jeho neupravené šedivějící vlasy a vousy potřebovaly holiče.

Besma znechuceně pozorovala dívky z Ahmedova harému, které zaujímaly velmi nechutné a do očí bijící

pózy. Když jedna z nich na Ahmeda křikla, aby se podíval, hltal je pohledem a spokojeně se uculoval.

Právě v tom okamžiku Besma vystoupila z úkrytu a zabránila synovi ve výhledu. Stroze na něho pokývla hlavou, načež se otočila ke skupince rozdováděných děvčat a chlapců. „Vypadněte!“ nařídila jim. „Chci si promluvit se svým synem!“ Všichni na ni oněměle zírali.

„Vypadněte!“, zaječela a princovo dvořanstvo se rozuteklo.

„Zapomněla ses, matko. Já jsem tady pánem,“ ohradil se rozčileně Ahmed.

„Kdepak, to ty ses zapomněl, můj synu. Pánem v tomto paláci i v celé říši je Bajezíd. Dobře si to zapamatuj.“

„Co chceš?“ zeptal se hrubě.

„Mluvit s tebou o způsobu, kterým vládneš. A z toho, čeho jsem právě byla svědkem, jsem usoudila, že přicházím v nejvyšší čas. Tvé apartmá je špinavé jako prasečí chlívek! Otrok spal na podlaze a tvé dívky a chlapci se chovají vulgárně. Do rána bude vědět o této příhodě celá Konstantinopole. Zatímco se tvá pověst stále zhoršuje, Selimova se zlepšuje. Otevřeně porušuješ naše zákony, válíš se v hnoji, stýkáš se s mladíky a k ženám jsi hrubý. Selim je pravidelně vídán v mešitě, jeho domov je místem plným radosti a navíc zplodil několik synů. Člověk by si myslel, že dědicem je on!“ vychrlila ze sebe rozhořčeně Besma.

„Já jsem dědic, matko. Já se stanu vládcem po svém otci. Selim je jenom mladší syn.“

„Selim je miláčkem lidu, ty hlupáku! Pokaždé, když přijede do města, davy lidí mu provolávají slávu. Když vzal nedávno s sebou i své tři starší syny – dědice Sulejmána a prince Mohameda a Omara, lidé je vítali dokonce ještě nadšeněji. Kdyby sis udělal čas a vyšel ven z toho svého doupěte, viděl bys to na vlastní oči.“

„Já jsem dědic,“ opakoval Ahmed.

„Pchá!“ vyštěkla jeho matka. „Dokud nezměníš způsob života, nikdy se nedočkáš toho, že usedneš na trůn. A pokud přežiješ Bajezída, nechají tě tví bratři vládnout?“

„Co mám podle tebe dělat, matko?“ zaúpěl. „Já jsem dědic.“

„Uděláš přesně to, co ti řeknu?“ naléhala na něho. Pokývl hlavou.

„Pošlu sem ženu z pavilonu starších žen, aby dohlížela na tvé otroky, kteří budou udržovat domácnost v čistotě. S pitím musíš okamžitě přestat! A pokud jde o zhýralé večírky, tak ty co nejvíce omezíš. Aga má všude nasazené špehy a není náš přítel. Až se staneš sultánem, první věc, kterou provedeš, bude, že mu usekneš hlavu.“

„To je všechno!“

„Ne! Přesvědčím Bajezída, aby do Eski Serai povolal Selimovy čtyři nejstarší syny. Sulejmánovi je devět a nejmladšímu z těch čtyř, princi Kasimovi, je šest. Jako tví dědici by měli být drženi pod ochranou a neměli by běhat po venku jako nějací vesničtí kluci. Příští rok sem dostaneme Abduláha. O rok později Murada a postupně získáme i další Selimovy syny, jakmile dosáhnou šesti

let. Kdoví, jak se nakonec chlapci pod naším pozorným dohledem projeví?“

„Myslíš, že Selim dovolí, aby sem šli?“

Besma se zlomyslně ušklíbla. „Nebude mít na výběr,“ řekla. „Jestliže nevyhoví otcově přání, postaví se tím proti němu, což bude považováno za vlastizradu.“

Hadži Bey se dozvěděl o Besminých úmyslech během několika minut. Bylo až směšně snadné dosadit špehy mezi Ahmedovy otroky. Aga ihned nadiktoval vzkaz svému sekretáři, který ho potom vložil do malého pouzdra. Pouzdro připevnil k noze poštovního holuba, kterého vypustil směrem k Měsíčnímu paláci. Dále se musel postarat o to, aby byl prozatím sultán pro Besmu zaneprázdněný.

O pár dní později dorazil Selim do Konstantinopole se Sulejmánem po svém boku. Jakmile se objevili v paláci, aga okamžitě zařídil jejich přijetí u sultána Bajezída, jenž neviděl nejstaršího vnuka ode dne, kdy chlapec podstoupil rituál obřízky. Pohled na urostlého mladíka ho potěšil.

Sulejmán byl na svůj věk poměrně vysoký. Jeho štíhlé tělo bylo vypracované. Měl šedozelené oči a z častého pobytu v přírodě byl opálený. Krátké černé vlasy se mu vlnily. Sulejmán byl bezpochyby Osman, z čehož měl sultán radost.

Chlapec měl na sobě žluté kalhoty, jasně červené kožené vysoké boty, bílou košili se zelenou výšivkou a zelený vlněný plášť. Kolem pasu měl zelenou hedvábnou šerpu, na níž měl připevněnou malou zlatou dýku

posázenou polodrahokamy. Uklonil se. „Nechť žiješ deset tisíc let, mocný sultáne světa,“ pozdravil dědečka.

Bajezíd s obdivem hleděl na vnuka, čehož využil Selim, a rychle promluvil.

„Přijíždím s pozváním, můj pane otče. Od chvíle, kdy jsem opustil tvůj palác, jsi k nám nepřijel na návštěvu. Z šesti synů, které mám, tě zná jenom jeden. Mé ženy mi neustále připomínají, že bych se měl stydět za svoji pohostinnost, když nepozvu ani vlastního otce, aby se mnou pojedl pod mojí střechou. Budu velmi rád, pokud poctíš můj domov svojí návštěvou, říše tě jistě může několik dní postrádat.“

„Ach, ano, dědečku,“ vypískl Sulejmán. „Přijeď! Vezmu tě na lov!“

„Tak ty jezdíš lovit, chlapče? Copak se ti už podařilo chytit?“

„Tady se podívej,“ řekl Sulejmán a položil před sultána šest bílých vyčiněných hranostajích kůží. „V zimě mě otec vzal na lov do hor, kde jsem je chytil do pasti. Je to dárek pro tebe, dědečku.“

Sultán vzal opatrně kožešiny do rukou, důkladně si je prohlédl, ale neobjevil sebemenší stopu po pasti. „Chceš, abych přijel za vámi na návštěvu, Sulejmáne?“ otázal se s úsměvem.

„Ano! Ano!“ pokývl mladík horlivě.

„Dobrá, odjedu hned s vámi,“ řekl Bajezíd, načež vstal z trůnu, vzal vnuka za ruku a kráčeli ke dveřím.

Sultán se měl původně zdržet v Měsíčním paláci týden, ale během jeho pobytu Sarina, která konečně k potěšení všech počala dítě, porodila zdravého chlapečka. Se svolením pyšného dědečka dostal jméno Bajezíd a sultán si návštěvu v synově domácnosti prodloužil.

Jedno odpoledne, když sultán odešel z apartmá princovy čtvrté ženy a jejího synáčka, za ním přišel Selim. „Pojď se se mnou projít do zahrad, otče. Rád bych si s tebou promluvil a tam náš rozhovor nikdo nevyslechne.“

„Co tě trápí, můj synu?“

„Jde o Sulejmána a jeho bratry. Už oslavili šesté narozeniny a jako dědici trůnu by měli odjet do Eski Serai, kde by žili pod tvojí ochranou. Považuji za důležité, abychom si o této záležitosti spolu popovídali předtím, než se vrátíš do Konstantinopole.“

Bajezíd se rozhlédl po zahradách. Nedaleko od nich seděly pod vysokými stromy tři ze Selimových žen a kolem nich si hrálo šest jeho vnuků a dvě vnučky, Hale a Guzel. Cyra pohupovala kolébkou, ve které ležela její devítiměsíční dcera Nilufer. Ačkoliv by sultán měl nejraději vnoučata ve své blízkosti, věděl moc dobře, jaké riziko by přestěhování chlapců představovalo. „Tví synové do Konstantinopole nepojedou. Ochrana dědiců je sice moudrým rozhodnutím, ale chlapci jsou tady velmi šťastní a spokojení. Na venkově dospějí v lepší muže, než kdyby vyrůstali ve městě. Kromě toho potrvá ještě pár dlouhých let, než předám trůn svému nástupci. Vyčkejme, dokud nebudou starší, a pak si znovu promluvíme o jejich přestěhování do hlavního města.“

„Odpusť mi, můj pane, že zavrhuji tvoji štědrou nabídku, ale tradice káže, aby Sulejmán, Mohamed, Omar a Kasim odjeli. Copak by asi řekli lidé, pokud by zůstali tady? Byl jsi ke mně velmi laskavý a nechci, aby na tebe dopadla jejich kritika.“

Bajezíd upřel pohled na syna. Hráli spolu tuhle hru. Selim si nepřál, aby se jeho synové odstěhovali do Konstantinopole o nic více než on, a sultán to věděl. Ale Selim mu vždy projevoval naprostou oddanost, takže to přešel bez povšimnutí a odkašlal si.

„Lidé si o mně budou povídat, že jsem sentimentální starý hlupák, ale nikdy neřeknou, že nejsem sultánem. Podle zákona o nástupnictví tví synové nahradí Ahmeda, jestliže ten idiot usedne na trůn. Nicméně jeho zvrhlé zlozvyky mu ničí zdraví a pochybuji, že se udrží u moci dlouho, pokud vůbec někdy na trůn usedne.

V cestě k trůnu ti stojí tvůj bratr, princ Korkut. Ale ten vládnout nikdy nebude, protože po takové zodpovědnosti netouží. Takže ty, můj synu, se staneš jednoho dne sultánem, jak by se jím býval stal tvůj bratr Mustafa. Budeš mocným sultánem a po tobě nastoupí Sulejmán, který bude muset být dokonce mocnější než ty. Kdybychom ho na mém dvoře drželi pod kontrolou už v tak mladém věku, podkopávali bychom tak jeho sílu. A to nedopustím! Považuj to za mé poslední slovo.“

Selim padl na kolena před otce. Sklonil se, až se hlavou dotkl sultánových bot. „Jsem tvým oddaným služebníkem, můj pane. Děkuji ti z celého srdce.“

Bajezída v očích tlačily slzy, a když je rychle rukávem setřel, vzal syna za ruku a postavil ho na nohy. Mlčky na

sebe hleděli. „Ty se staneš mým dědicem,“ přerušil sultán ticho, načež se otočil a vracel se paláce, zanechávaje za sebou užaslého Selima.

O několik dní později se sultán Bajezíd, ač nerad, rozloučil se Selimem a jeho rodinou a vydal se na zpáteční cestu do hlavního města. Jakmile přijel, Besma nelenila a vklouzla do jeho apartmá.

„A jak jste se měl v Měsíčním paláci, můj drahý pane?“ zeptala se, když se pohodlně uvelebila na dlouhé pohovce. „Zdržel jste se déle, než jsme očekávali, a už se nám po vás stýskalo.“

„Moc se mi tam líbilo.“

„A daří se princi Selimovi a jeho rodině dobře?“

„Ano. Během mé návštěvy se mu narodil další syn, kterého pojmenovali po mně, Bajezíd.“

Besma zaskřípala zuby. „Nejstaršímu chlapci je devět, že?“

Sultán pokývl hlavou.

„Je na čase, aby se i se svými dalšími třemi bratry přestěhoval do Eski Serai. Kdy je máme očekávat?“

„Neočekávejte je. Zakázal jsem Selimovi, aby je poslal do našeho opatrovnictví. Zůstanou na venkově, protože jim život ve zdravějším prostředí jedině prospěje.“

„Cože?“ vyjekla Besma, seskočila z pohovky a neklidně rázovala sem a tam. „Zešílel jste? Vždyť ti chlapci jsou dědici! Je třeba je přemístit sem, abychom na ně mohli dohlížet. Ahmed musí být ochraňován!“

„Před čtyřmi malými chlapci? Spíše musíme chránit je!“

„Co tím míníte, můj pane? Před kým je chcete chránit?“ vyzvídala Besma.

„Nemyslím si, že zrovna tohle je potřeba rozebírat,“ odvětil sultán.

„Co se tím snažíte naznačit?“ zavřeštěla Besma.

„Že se stávají nehody. A ztiš svůj hlas, má paní. Nezapomínej, že sultánem jsem stále já a ty jsi má otrokyně. Přestáváš se ovládat! Možná by ti prospělo několik pořádných ran bičem.“

„Snad si o mně nemyslíte, že bych těm dětem ublížila? Za jakou ženu mě považujete – mě, která vám porodila dědice?“

„Vím přesně, co jsi za ženu,“ opáčil ostrým tónem.

„Kiusem mi dala dědice, který se jmenoval Mustafa. Určitě si vzpomínáš, že zemřel, když mu bylo dva a půl roku, a povídá se, že jsi ho otrávila.“

„To jsou výmysly duševně vyšinuté ženy! Vždyť Kiusem po synově nešťastné smrti zešílela.“

„Obvinění truchlící matky. Obvinění, o kterém jsem věděl, že je pravdivé. Kiusem nebyla nikdy šílená.“

Besma otevřela ústa dokořán, ale vzápětí se vzpamatovala. „Pokud se domníváte, že jsem otrávila Mustafu, proč jste mě nezabil?“ zeptala se.

Bajezíd si povzdechl. „Uplynulých třicet dva let jsem si každý den kladl tutéž otázku. Nezabil jsem tě možná proto, že Ahmed byl malý a potřeboval matku, nebo

možná proto, že tvá smrt by mi stejně milovaného syna nevrátila. Ale buď opatrná, ženo. Klidně bys mohla skončit v pytli na dně moře. Ahmed už matku dávno nepotřebuje, a já také ne!“

Moudřejší žena by v tento okamžik hbitě vyklouzla z pokoje, ale u Besmy převládl vztek nad rozumem.

„Opovažujete se mě nazvat vražedkyní?“ zasyčela.

„Ano, a představ si, že jsem slyšel muže na ulici, kteří ti říkali horšími jmény. Dávej si pozor, má ženo! Selim i s rodinou spadá pod moji ochranu. V případě, že by se jim cokoliv přihodilo, uškrtím tě a tvé bezcenné tělo hodím psům.“

Besma zbledla, vrhla po sultánovi nenávistný pohled, a aniž by cokoliv namítla, rozběhla se ke dveřím.

Kapitola 24

Slibné jarní počasí roku 1509 se počátkem května podivně změnilo. Ráno devátého se žlutá obloha zrcadlila v hnědošedé mořské hladině. Venku panovalo mrtvo a už několik hodin nebyl slyšet ptačí zpěv, který by přerušoval monotónní ticho. Bylo pár minut před polednem.

Otroci v Měsíčním paláci pobíhali sem a tam a věnovali se denním povinnostem. Podobné počasí trvalo už několik dní a ani v noci to nebylo lepší. Při západu slunce se nezvedl vánek, který by ochladil pokoje, a ohnivé měsíční světlo dopadající na palác měnilo zářivě bílý odstín mramoru v krvavě červený.

Vtom se v dálce ozvalo tiché zadunění. Přibližovalo se od Konstantinopole a postupně nabíralo na hlasitosti a

síle, až explodovalo v burácející vichr, který mohutnou silou ohýbal stromy až k zemi a hnal se přes vodu. Země se zvedla a sténala jako mučené zvíře. Palác a venkovní budovy se otřásly až k základům.

Otroci se vrhli na zem a ječeli hrůzou. V půdě se objevovaly pukliny, které se zvětšovaly a vtahovaly do sebe vše, co jim stálo v cestě, načež se zavřely a kořist rozmačkaly.

Cyra právě seděla v saloně a hrála se Sulejmánem šachy. Při prvním otřesu vyskočila na nohy. „Sulejmáne! Honem doběhni pro děti a přiveď je sem!“ vykřikla.

Chlapec se rozběhl ke dveřím, kde se srazil s Marian, která nesla v náruči Sarininu uplakanou čtrnáctiměsíční dceru Mihri-Chan, a v patách jí šlo sedm starších dětí, z nichž dvě vedly ty nejmenší za ruku.

„Marian! Díkybohu za tvůj zdravý rozum!“

„Kam jinam bych je mohla vzít, madam? Na ty neschopné otroky nemůžeme spoléhat, protože jsou příliš zaneprázdněni hledáním vhodných úkrytů pro sebe samé.“

Vtom se země opět zachvěla a nejmenší děti se rozplakaly. Jakmile otřes přestal, do pokoje se vřítila Refet se Sarinou, Zulejkou a Firousi. Děti se hned rozprchly ke svým matkám.

Cyřina šestiletá dcera Nilufer stála ve dveřích do zahrady. „Mami, proč moře utíká pryč?“ zeptala se.

Cyra spěchala k dcerce, a když se zadívala směrem, kterým mířil její natažený prstík, viděla, že se mořská hladina stahuje do zálivu. Ohromeně zírala před sebe.

„Jednou jsem viděla stejný jev v Číně. Voda nejprve ustoupila, aby se vzápětí vrátila v jediné obrovské vlně,“ ozvala se Zulejka, stojící za jejími zády.

„Myslíš si, že by mohla dosáhnout až k paláci?“

„Obávám se, že ano. Teď si musíme pospíšit a co nejrychleji se dostat do věže Selimovy hvězdárny!“ Každá popadla Nilufer z jedné strany za ruku a vrátily se do salonu. Společně pak všichni utíkali do princovy hvězdárny a cestou přibrali otroky, které potkali. Lapajíce po dechu vystoupali po schodech do bezpečí. Jakmile za sebou zavřeli dveře, otroci a některé z dětí se samou úlevou zhroutili na podlahu, zatímco ženy a starší děti si stouply k oknu a pozorovaly děsivou scénu odehrávající se pod nimi.

Moře přestalo ustupovat, načež se voda slila do ohromné masy, která se teď hnala k břehu, lehce se přehoupla přes útesy, na kterých byl postavený palác, a rozlila se po celé ploše.

„Ach, mé zahrady,“ zasténala Sarina. „Sůl všechno spálí a růže právě rozkvétaly!“

Cyra potlačila zachichotání. Právě přežili silné zemětřesení a jen o vlásek unikli přílivové vlně, a Sarina myslela na své zahrady.

„Voda rychle opadne a pak opláchneme zahrady a pole čistou vodou,“ utěšovala ji Zulejka.

Během chvilky se voda přenesla zpět přes útesy jako obrovský vodopád a zanechala za sebou divoce se mrskající ryby marně bojující o život a malé korýše, kteří cupitali po zahradě. Vtom se země opět lehce zachvěla,

ozvalo se zahřmění, obloha se zatáhla a setmělo se, nato se spustil prudký liják.

„Zalo, rozsviť lampy,“ nařídila Refet otrokyni.

Bledá dívka uposlechla příkazu, ale dokonce ani blikající světla nedokázala rozptýlit oblak katastrofy, který se nad nimi vznášel. Země se stále chvěla, sice ne tak silně, ale i slabé otřesy měly v sobě cosi výhrůžného. Náhle jedna z otrokyň začala hystericky ječet.

Mladí princové na ni vrhli znechucený pohled, zatímco mladší děti měly oči dokořán. Cyra přistoupila k dívce a uhodila ji přes tvář. „Okamžitě přestaň vyvádět, Ferilze. Je to zemětřesení, nic víc!“ pokárala ji přísným, ale uklidňujícím tónem, přestože měla srdce sevřené strachem a v mysli se jí stále dokola vracely ty stejné otázky.

Kde je Selim? Odjel na týden do Konstantinopole. Je ještě v hlavním městě? Je v bezpečí? Jak silné zemětřesení zasáhlo Konstantinopoli? Věděla, že se musí těchto myšlenek zbavit a soustředit veškeré síly na udržení chodu domácnosti.

Obloha se postupně vyjasňovala a déšť ustal. Nastalo naprosto perfektní květnové odpoledne. Z hor vanul svěží vánek a na jasně modré obloze zářilo slunce.

„Myslím si, že teď můžeme s klidem říct, že to nejhorší je za námi, a můžeme se vrátit do paláce,“ oznámila Cyra.

Když sestoupali po točitém schodišti věže, pomalu kráčeli přes trávník nasáklý mořskou vodou k Měsíčnímu paláci.

Ve zdi hlavní verandy zela velká prasklina. Cyra se sklonila a důkladně si ji prohlédla. „Není hluboká,“ poznamenala. „Půjde to opravit.“

Vešli do dvora, kde Cyra několikrát udeřila zlatou holí potaženou jehněčí kůží do velkého gongu. Několik vteřin tiše vyčkávali a pak začalo služebnictvo vylézat z úkrytů.

Cyra je v duchu přepočítávala. Zjistila, že chybí jenom dva otroci. „Je někdo zraněn?“ otázala se. „Kde je Shem a Latife?“

Hlavní eunuch k ní spěchal, jako obvykle vědomý si své důležitosti, což šlo Cyře na nervy.

„Kde jsi byl, když se země chvěla? My, ženy, jsme se musely o všechno postarat, zatímco ty jsi byl někde zalezlý, Alláh jistě ví kde – pravděpodobně ve sklepě se zásobami potravin. Postrádám dva otroky. Víš něco o jejich zmizení?“ setřela jeho sebejistotu tónem ostrým jako břitva.

„Jako hlava domácnosti mého pána Selima –,“ začal eunuch.

„Tvojí povinností, jako hlavy domácnosti tvého pána Selima, bylo v první řadě zajistit naši bezpečnost,“ přerušila ho Cyra. „A to se nestalo. Vrať se do svých komnat.“

Ne příliš vysoký muž se napřímil. „Vy bídná ženo,“ vypískl, „kdo si myslíte, že jste, když se opovažujete takhle se mnou mluvit?“

Ostatní otroci nad jeho drzostí zalapali po dechu. „Jsem první žena našeho pána a matka dědice. Odeber se nyní

do svého apartmá, Ali. Jsi unavený a očividně v šoku,“ vypravila ze sebe pomalu a důrazně Cyra.

Zahanbený zavalitý eunuch se prosmýkl kolem skupinky otroků. Jakmile odešel, promluvil jeden z otroků. „Má paní, když jsme ucítili první záchvěvy, zahlédl jsem Shema, jak běžel na pastviny pustit pánovy koně. Ale co se s ním stalo potom, to nevím.“

„Já to vím,“ ozval se další otrok. „Doběhl na pastviny, a když pustil koně, utíkal pryč. Jenže v zemi se otevřela prasklina, do které spadl, a pak se za ním země zavřela dříve, než jsem mu mohl pomoci.“

„Myslím, že Latife je mrtvá, má paní. Na stropě se uvolnila lampa a spadla jí na hlavu. Leží v chodbě spojující harém s princovým apartmá,“ přidal se jiný otrok.

Cyra tiše nařídila služebnictvu, aby se pustili do práce a začali vracet poničenou domácnost do původního stavu. Poslala dva otroky, aby se přesvědčili, zdali je Latife opravdu mrtvá. Měla štěstí a přežila. Sarina se zahradníky spěchala zjistit škody, které zemětřesení napáchalo v zahradách.

Vysoké zdi obklopující palác byly naprosto zničeny, na několika místech byly v půdě rozsáhlé trhliny, které se nezavřely, a pole byla rozhrabána. Kromě dvou kůlen všechny budovy stály na svém místě. Sice měly popraskané zdi, ale k žádným vážným škodám nedošlo. Až na Shema všichni otroci přežili, stejně jako domácí zvířata a princovi koně. Tuto radostnou zprávu doručil Cyře a Refet eunuch Anber. Cyra pohlédla na muže

tmavé pleti, který jí tolik připomínal Hadžiho Beye, jehož byl chráněncem.

„Kde jsi se zdržoval během zemětřesení, Anbere?“

„Shromáždil jsem co nejvíce domácích otroků a odvedl jsem je do bezpečí, má paní.“

„Jsi oddaný našemu pánovi, Anbere?“

„Udělal bych cokoliv, co je mé v moci, abych ho ochránil, má paní.“

„Už brzo budeme potřebovat nového hlavního eunucha.“

V ebenové tváři zazářil úsměv.

„Je smutné, že ztratíme našeho dobrého Aliho.“

„Uposlechnu váš příkaz, má paní.“

„Musí to být naprosto přirozená smrt, Anbere,“ zdůraznila.

„Možná by postačilo trochu narkotika,“ přidala se šeptem Refet. „Ruka někdy bývá náchylná k sesmeknutí,“ dodala.

Chápavě se na sebe usmáli, načež Anber odešel. „Ali pro nás nepředstavuje žádnou velkou ztrátu,“ poznamenala Cyra.

„Je to Besmin nejvýkonnější špeh,“ podotkla Refet.

„Obětovala bych svůj plášť olemovaný hranostají kožešinou za to, abych na zlomek okamžiku mohla spatřit výraz v její tváři, jakmile se jí donese zpráva o jeho úmrtí.“

„Mám takový zvláštní pocit,“ zašeptala Cyra, „že se blíží čas vítězství našeho drahého pána. Je proto nezbytně nutné obklopit se jenom těmi loajálními. Příliš dlouho jsme dopřávali Besminým špehům svobodu.“

Refet se natáhla a vzala Cyřinu dlaň do své. „Žehnám tomu osudnému dni před sedmnácti lety, když jsi k nám přišla. Podobáš se rodilé Turkyni více než já a pro Selima tolik znamenáš.“

„Loajalita a ctižádost nepatří jenom k turecké povaze, má paní. S těmito povahovými rysy byste se setkala i u Skotů. A mimochodem, žiji tady více než polovinu svého dosavadního života, takže je přirozené, že jsem si za tu dobu osvojila turecké způsoby.“

„Je to už hodně dávno, kdy jsme spolu hovořili o tvém dřívějším životě, drahé dítě. Pokud ti tím nezpůsobím bolest, zodpovíš mi jednu otázku?“

„Jestliže budu znát odpověď, tak ano,“ řekla Cyra.

„Chtěla jsem se zeptat, jestli ses nikdy ani trochu nebála. Nikdy jsem totiž v sultánově paláci neviděla tak klidné a vyrovnané dívky, jako jsi ty, Firousi a Zulejka. U Zulejky by mě to nepřekvapilo, protože se na Východě narodila, ale ty a Firousi jste křesťanky.“

„Všechno se seběhlo tak rychle, že jsem z toho byla v šoku a neměla čas nad svým osudem přemýšlet,“ odpověděla Cyra. „Strach jsem pocítila ten večer, kdy mě nabízeli na aukci v Candii. Stála jsem nahá na stupínku, a přestože bylo teplo, naskočila mi po celém těle husí kůže. Ačkoliv mi připadalo, že tam v hanbě stojím celou věčnost, netrvalo to dlouho. Když mě Hadži Bey koupil, zabalil mě do svého pláště a ihned odvezl do domu, kde

jsem dostala oblečení a poprvé se setkala s Firousi a Zulejkou. Tu noc jsme si přísahaly, že nehledě na to, co nám naše osudy přinesou, budeme k sobě vždy upřímné a budeme se vzájemně podporovat. A pak už nám nezbýval na obavy čas. Otevřel se nám nový svět. Jenom hloupá žena by naříkala nad svým osudem a prosila o smrt. Rozhodly jsme se pro život a s ním spojená překvapení, která nám přinese.“

Refet nespouštěla ze Cyry zrak. „Můj synovec má opravdu velké štěstí, že tě má.“

Když se setmělo, otroci rozsvítili lampy a přinesli jim večeři. Země se ještě v nepravidelných intervalech mírně chvěla. Obě ženy se v tichosti najedly, ponořeny do svých myšlenek a uklidněné skutečností, že se jejich život vrátil zpět do relativního bezpečí.

Na tmavé sametové obloze se rozjasnil bílý měsíc, jehož světlo dopadalo na klidnou mořskou hladinu. Noční zvuky křik sovy, svěží vánek a kvákání žab v nedaleké mokřině naplňovaly vzduch tolik potřebnou jistotou. Příroda se znovu vracela ke své vyrovnanosti.

Následující ráno navštívil mladý Sulejmán matku v jejím apartmá, právě když snídala. Posadil se ke stolu naproti ní a vzal si nějaké ovoce. „Mohamed a já pojedeme do Konstantinopole hledat otce.“

„Nikam nepojedete,“ odvětila Cyra nevzrušeně.

„Musíme tam jet,“ opáčil syn. „Otec může být mrtvý nebo zraněný! Kdo by se o něho staral? Copak tě nenapadlo, že by Besma mohla využít zemětřesení jako zástěrky k otcově vraždě?“

„Sulejmáne!“ okřikla ho Cyra varovně. „Věřím, že se tvůj dědeček postará o otcovu bezpečnost. Mimoto, sultán je v Yeni Serai, a jistě víš, že harém je v Eski Serai.“ Hovořila se synem anglicky, jak to dělala pokaždé, když si nepřála, aby jí otroci rozuměli. „Kromě toho, můj synu, otec je už nejspíše na zpáteční cestě domů.“

Sulejmán se hrdě narovnal. „Je mi skoro patnáct, matko. Jsem téměř dospělý muž a v nepřítomnosti otce se stávám hlavou této domácnosti. Copak mi to otec takhle neříkal? Rozhodl jsem se, že pojedu se svým bratrem Mohamedem do Konstantinopole, abych se tam podíval po našem otci.“

Jejich pohledy se střetly.

„Nehraj si přede mnou na důležitého Turka, můj chlapče,“ pravila Cyra. „Jsi, a vždy budeš, můj syn. Domníváš se snad, že by mi tvůj otec nebo dědeček odpustili, kdybych ti tohle bláznovství dovolila a něco se ti stalo? Jsi dědicem! Kam se poděla tvá moudrost? Opravdu bys odjel a zanechal tento dům plný žen a dětí bez ostrahy?“

„Budou vás chránit vojáci,“ odpověděl rozmrzele Sulejmán.

„A kdo by je vedl do boje v případě nutnosti? Mám si nasadit brnění a odjet válčit, zatímco ty se budeš potulovat po hlavním městě?“

Sulejmán se podíval na mladou matku a vyprskl smíchy.

„Nevím, co je na tom legračního,“ prohodila Cyra.

Potlačil smích. „Nejdražší matinko, jsi tak hezká. A dokonce i přes vztek, který tebou zmítá, vidím ti v očích ducha tvých skotských předků. Dokážu si živě představit, jak se v brnění vydáváš do boje.“

Cyra se natáhla přes stůl, zabořila dlaň do jeho tmavých vlasů a prudce trhla.

„Au!“ zapištěl chlapec a snažil se jí vytrhnout.

„Copak nemáš ke své matce žádný respekt?“ smála se Cyra.

„Poníženě prosím o odpuštění, matinko.“

Povolila sevření a tvář jí zvážněla. „Možná nastal ten správný čas, aby ses dozvěděl více, Sulejmáne. Jsi téměř dospělý muž, ačkoliv mě to stále udivuje. Po včerejším zemětřesení jsem poslala vzkaz do Konstantinopole. Holubi Hadžiho Beye jsou spolehliví za všech okolností. V brzké době můžeme očekávat odpověď, takže vyčkejme na zprávu z hlavního města.“

Sulejmán se se šarmem vzdal, protože v srdci věděl, že má matka pravdu, a připadal si trochu hloupě, když dovolil emocím převládnout nad rozumem.

Pozdě odpoledne vletěl unavený holub otevřenou sloupovou halou do Cyřina salonu. Cyra popadla vyčerpané stvoření do rukou a ucítila jeho rychlý pulz. Statečný válečník, pomyslela si a z nožičky mu odepnula malé pouzdro se vzkazem. Pak předala holuba otrokovi a nařídila mu, aby se mu předtím, než ho vrátí do holubníku, postaral o krmení a pití.

Posadila se na pohovku, otevřela pouzdro a vytáhla kousek papíru. Hadži Bey napsal vzkaz ve svém rodném

jazyce. Když Cyra přijela s přítelkyněmi do Turecka, naučil je tento starobylý jazyk. Záměrně ho používali v osobní korespondenci, pro případ, že by se k dopisům dostal některý ze špehů.

Vzkaz byl stručný. Selim i ostatní členové sultánovy domácnosti byli v bezpečí. Paláce, veřejné a vládní budovy sice byly poškozeny, ale škody nebyly příliš rozsáhlé. Přesto se hlavní město ocitlo v troskách. Přes hradby se převalily vysoké vlny, zanechávajíce za sebou mrtvé a zraněné. Sultán a jeho dvůr se na přechodnou dobu přestěhují do Adrianopole, kam je Selim ještě před návratem domů doprovodí. Na závěr Hadži Bey Cyru varoval, aby za žádných okolností neopouštěli palác.

Cyra si vzkaz přečetla dvakrát, načež ho vložila do malých kamínek a hleděla do ohně tak dlouho, dokud ten kousek papíru zcela nepohltily plameny. Tlesknutím přivolala otroka a nechala svolat rodinu.

Ženy a tři nejstarší chlapci se dostavili během pár minut. Nejprve je informovala o vzkazu od Hadžiho Beye a pak nechala poslat pro hlavního eunucha Aliho. Vzápětí jí přišel Anber oznámit, že je hlavní eunuch nemocný a nevstává z postele.

Znepokojeným hlasem nařídila, aby bylo o Aliho dobře postaráno. Kolemstojící otroci žasli nad tím, jak může jejich paní projevit takovou vlídnost k muži, který se k ní choval hrubě.

Druhý den Ali zemřel a Cyra se souhlasem Refet a ostatních žen jmenovala Anbera hlavním eunuchem.

Ještě celý měsíc a půl pokračovaly otřesy, ale už nebyly tak silné jako při prvním zemětřesení. Rozběhly se

opravy paláce a venkovních budov. Mezitím poslal Selim vzkaz, že zůstane s otcem, dokud se zase vše nevrátí do starých kolejí.

Aby zmírnily pocity osamělosti, vrhly se princovy ženy do práce. Otroci a dělníci z blízké vesnice pracovali na opravách Měsíčního paláce a úpravách pozemků. Cyra vyslala skupinku Tatarů, aby zjistili rozsah škod, které zemětřesení napáchalo v celé provincii.

Zprávy o poškození majetku přicházely každý den, a poté, co si je Selimovy ženy přečetly, posílaly další vojáky do postižených míst s nákladem potravin z palácových zásob a měšci dinárů. Celá oblast se postupně vracela k původnímu stavu. Poškozené domy byly opraveny, stáda farmářských zvířat byla sehnána dohromady nebo byla zakoupena nová, pole byla obdělána, poranění se zahojila – a nejdůležitější ze všeho, hladové krky byly nasyceny. Každý muž, žena i dítě v kraji šestkrát denně žehnali princi Selimovi.

V polovině července se konečně čtyři ženy mladšího syna sultána Bajezída mohly v klidu posadit a mít důvod ke spokojenosti nad dobře odvedenou prací. Otřesy úplně přestaly a v jejich malém světě se domácnost vrátila do běžného každodenního chodu. Žhavé paprsky letního slunce vyháněly pšenici do výšky a vše nasvědčovalo tomu, že po květnovém zemětřesení se příroda chovala, jak nejlépe mohla.

Jednou odpoledne, když Cyra seděla v salonu a šila, hlavní eunuch dovolil vstoupit poslovi pokrytému vrstvou prachu od hlavy až k patě. Selim se vrací domů!

„Není příliš daleko, má paní, přestože ho rozjásání venkované stěží nechali projet. Ujížděl jsem, co nejrychleji to šlo.“

„Vedl sis dobře,“ pochválila ho Cyra, jejíž tvář zahaloval závoj. „Anbere, zařiď, aby dostal nějaké občerstvení, než půjde do své komnaty, a poinformuj o vzkazu moji tetu a sestry.“

Jakmile odešli, nařídila otrokyním, aby jí připravily koupel a čisté oblečení.

Když přijel princ Selim s tatarskou kavalerií domů, běžely ho přivítat jeho čtyři překrásné ženy, které zapomněly na společenská pravidla a dekorum. Princ seskočil z koně, rozpřáhl ruce a zázrakem, o kterém ví jenom sám Alláh, se mu podařilo obejmout je všechny naráz.

Tatarští válečníci se radostně usmívali. Tohle byl muž – princ, který se jednoho dne stane sultánem!

Selim tam stál, unavený z dlouhé cesty, v obklopení svých čtyř žen, které se smály a zároveň plakaly štěstím nad jeho návratem. Krátce nato se z paláce vyřítili jeho synové, následujíce příkladu svých matek. Skupinku vedl Sulejmán, kterému mělo být příští měsíc patnáct, a nejmladší čtyřletý princ Nureddin ji uzavíral. Devět zdatných chlapců. Desetileté princezny Hale a Guzel, šestiletá Nilufer a dokonce nejmladší princezna Mihri-Chan slušně vyčkávaly ve sloupové hale před vchodem. Když k nim Selim došel, Nilufer, která zdědila jemné rysy a neuvěřitelně zelené oči po matce, se k němu vrhla, a když ji vzal do náruče, zasypala ho polibky a pak žadonila, aby ji posadil na koně.

„Vidím, že se učí tvým způsobům, má lásko,“ smál se princ a otočil se k Cyře. „Nejprve kompliment a potom žádost. Není sice tak jemná jako ty, ale je ještě příliš malá.“ Sklonil se dolů a vyzvedl dítě nahoru do sedla.

„Smíš ho zavést do stájí, Nilufer. Zvládneš to sama?“ Oči se jí rozzářily a uchopila opratě. „Ano, otče.“

„Selime, je příliš malá, aby jela na tak velkém koni,“ protestovala Cyra.

„Je osmanská princezna a Osmané jsou dobrými jezdci,“ opáčil Selim, zlehka poplácal koně po hýždích a ten začal klusat směrem ke stájím s hrdou Nilufer v sedle. Princ se obrátil ke svým mužům. „Vedli jste si dobře. Teď běžte a dopřejte si pořádnou koupel. Dnes večer pro vás uspořádám hostinu.“ Když se s nimi rozloučil, doprovodil rodinu do paláce. „Dnes večer povečeřím s nejstaršími syny a jejich matkami,“ oznámil, zatímco jeden otrok mu svlékl zaprášený plášť a druhý stáhl špinavé vysoké boty.

„Cyro, pojď se mnou. Rád bych si s tebou promluvil.“ Zamířil ke svému apartmá. „Jak se daří tetě? Proč mě nepřišla přivítat?“

„Daří se jí velmi dobře, můj pane, ale vyčerpala ji práce v uplynulých týdnech. Požádala mě, abych vám vyřídila, že ji máte navštívit, až se vykoupete a převléknete.“

Pokývl hlavou. „Co jsi, ve jménu Alláha, provedla s lidmi v této provincii? Očarovala jsi je snad? Neprojeli jsme jedinou vesnicí, aniž by mě lidé nezastavili a nenabídli občerstvení a panny ve věku na vdávání.“

Vstoupili do apartmá.

Cyra se neubránila úsměvu. „Vaším jménem jsem rozdělila lidem potraviny a dináry. Copak jste si nevšiml, že jsou všechny poškozené domy opraveny a na polích dozrává obilí?“

„Ano. Až na několik puklin v zemi by člověk nepoznal, že tento kraj zasáhlo zemětřesení.

„Ale zasáhlo, můj nejdražší. Palác a okolní pozemky zalila mořská voda. Kdyby se potom nespustila bouře, teď by tady všude byla solná poušť.“

„Děkuji Alláhovi, že jsi nebyla ve městě, má holubičko. Obrovská vlna se přelila přes městské hradby. Stovky lidí se utopily. Co nezničila voda, spálily požáry, které následně vypukly. Sultán jen o vlásek unikl smrti. Odjel jen hodinu předtím, než mořská voda zatopila jeho soukromé apartmá v Yeni Serai. Tři otroci, kteří tam uklízeli, se utopili.“

„Ach, to je příšerné! My jsme naštěstí přišli jenom o jednoho otroka.“

Princ pokračoval ve vyprávění. „V zahradách Eski Serai jsme postavili stany, ale když se ukázalo, že otřesy neustaly, sultán se rozhodl přestěhovat svůj dvůr a vládu do Adrianopole. Než jsme odjeli, otevřel sýpky pro lidi z města a po celou tu dobu, kdy jsem s ním byl v Adrianopoli, jenom plánoval opravy a přestavbu Konstantinopole, která už byla zahájena. Ubohý otec si dělal starosti o moji rodinu, ale Hadži Bey ho ujistil, že jste všichni v bezpečí, což přirozeně zklamalo Besmu, když se k ní ta zpráva donesla.“

„Ta čarodějnice!“ zasyčela Cyra a oči se jí zúžily do tenkých štěrbinek. „Můj pane, musíte mi odpustit, že

jsem jednala bez vašeho svolení, ale vyvstala nutnost zbavit se hlavního eunucha Aliho. Byl to špeh, kterého do paláce nasadila Besma.“

„Ali?“

„Ano, můj pane. Kdysi jsem vám řekla, že nevím, kdo patří k jejím špehům. Nelhala jsem vám. Nicméně před několika lety Hadži Bey usoudil, že bych to měla vědět. Těmi dalšími byli bílý eunuch v apartmá vaší tety, pomocnice v lázních a jedna z otrokyň přidělena k mému apartmá. Ali zemřel zjevně přirozenou smrtí.“ Selim vyklenul obočí, ale Cyra pokračovala. „Hlavním eunuchem jsem jmenovala chráněnce Hadžiho Beye, Anbera.“

Princ souhlasně přikývl. „A co se stalo s těmi ostatními, má lásko?“

„Otrokyni jsem odměnila za její služby tím, že jsem ji provdala za bohatého sedláka v tomto kraji. Pomocnice v lázních nešťastnou náhodou uklouzla, když tam byla sama, udeřila se do hlavy a utopila. Eunucha chytla stráž, když se snažil utéci s kapsami plnými šperků vaší tety Refet. Nechali jsme ho popravit, aby se stal varováním pro ostatní otroky, že takové věci nebudeme tolerovat.“

Selim jemně hvízdl. „Až zdědím sultanát, budu rád, má drahá ženo, když budeš stát na mé straně a ne proti mně.“

„Lituji, že jsem musela provést taková opatření, ale jsem si jistá, že se blíží chvíle, kdy na sebe převezmete povinnosti, které vám určil osud. Pokud nebudeme před Besmou v bezpečí ve vlastní domácnosti, nebudeme v bezpečí nikde. Bajezíd nebude žít věčně, a až odejde do ráje, začne bitva. Není rozumné zdržovat se tím, že se o

nás budete znepokojovat. Jsme sice domácnost složená z žen a dětí, ale v této provincii, kde jsou vám lidé oddaní, a v obklopení věrných otroků se dokážeme ubránit.“

Něžně si ji k sobě přivinul. Byl cítit potem a koňmi. „Je mi líto Rudolfa di San Lorenza. Kdyby tě měl po svém boku, mohl by býval vládnout Evropě,“ poznamenal.

„Ne, Selime. Byla bych bývala jenom hraběnkou. Neoplývá vaší inteligencí, ani předvídavostí a považoval by mě za svůj majetek. Legálně jsem sice vaší otrokyni, ale nikdy jste se ke mně nechoval špatně. Milujete mě jako ženu a respektujete moji osobnost. A přestože jste Turek každým coulem, nevadí vám skutečnost, že mám v hlavě mozek.“ Při posledních slovech se jí zajiskřilo v očích. Přestože byl Selim mocný muž a nenechal si od nikoho radit, často vyhledával Cyru, aby ji požádal o radu.

„Ty jedna nestydatá otrokyně,“ pokáral ji se smíchem,

„nejsem okouzlen tvojí bystrou myslí, ale tvým zralým tělem s oblými křivkami.“ Rukou jí zajel pod plášť.

Cyra mu vyklouzla a s předstíraným úžasem zvolala:

„Můj pane! Žádný turecký slušný muž by se neodvážil oslovit dámu, když by mu ještě na těle ulpívala špína z cesty. Co by na to řekli otroci?“

„K čertu s otroky,“ zamumlal a už ji povalil na polštáře. Vtom jako na zavolanou vstoupil do pokoje otrok. „Vaše koupel je připravena, můj pane.“

„K čertu s koupelí!“ zařval Selim a zamračil se na svoji favoritku, která si skousla ret, aby potlačila smích. „Jestli se ti na rtech objeví jen náznak úsměvu, uškrtím tě.“

„Ano, můj pane,“ zalapala po dechu a polkla zasmání, které se jí dralo z úst.

Vtom se místností rozlehl jeho burácivý smích, načež se k němu připojilo Cyřino zvonivé chichotání. Otrok stál s ústy pootevřenými úžasem a bál se pohnout.

Selim si otřel slzy z očí. „Uvidíme se dnes večer?“

Cyra mu věnovala oslnivý úsměv, vstala a opustila princovo apartmá.

Kapitola 25

Tenkrát ještě netušili, že příští rok bude posledním rokem, který společně prožijí v klidu a pohodě. Byl to šťastný rok, protože Selim pobýval doma mnohem častěji než dříve.

Občas, když se vydal do Konstantinopole, vzal s sebou své tři nejstarší chlapce. Ti se pak vraceli zpět nadšeni návštěvou hlavního města a všem vyprávěli o tom, jak se město přestavuje a jak je obyvatelé s jásotem vítali.

Princ brával syny velmi často na lov. Dokonce s nimi jezdil i nejmladší syn Nureddin na chundelatém poníkovi.

Selim rád trávil dlouhá odpoledne na plachetnici v zálivu se svými dcerami, což mu umožnilo lépe je poznat. Například Hale se podobala matce nejen vzhledem, ale i povahou. Guzel, její sestra-dvojče, byla zamyšlenější a citlivější. Jeho nejmladší dcera byla tvrdohlavá uličnice, ale když se rozhodla, dokázala být naprosto podmanivá. Věděl, že je Mihri-Chan

rozmazlená, ale nedivil se tomu, protože Sarina měla jenom dvě děti.

Nicméně nejoblíbenější dcerou byla Nilufer. Nebyla mu podobná, a ačkoliv zdědila po Cyře jemné rysy, nepředstavovala pouhou matčinu repliku. Nilufer byla rozhodně sama sebou. Byla bystrá, okouzlující a nezávislá, přešlo velmi ženská. Stala se přirozenou vůdkyní a dokonce i její starší sestry se jí podrobovaly.

Večer se většinou princ scházel s tetou a svými ženami. Vedli spolu dlouhé hovory a někdy jim večer svým vystoupením zpříjemnily tanečnice. Jednou začas přijeli na návštěvu hosté z hlavního města nebo ze vzdálených provincií a Selim s nimi jednal za zavřenými dveřmi i několik dní.

Jediné, co kazilo jejich radostný život, bylo zjištění, že vždy silný a zdravý Selim trpí žaludečními potížemi. Zpočátku se zdálo, že jsou to jenom problémy se zažíváním. Cyra mu nařídila nedráždivou dietu, po které příznaky vymizely, ale za pár týdnů se nevolnost znovu objevila. Znepokojená Cyra poslala vzkaz Hadžimu Beyovi a o několik dní později přijel do Měsíčního paláce Alaeddin Cerdet, sultánův osobní lékař. Selim se bránil, ale nakonec ho lékař důkladně prohlédl.

„Jsou to žaludeční vředy,“ oznámil Alaeddin stroze.

„Nesmysl,“ vyštěkl Selim. „To je nemoc slabých mužů. Nikdy jsem nebyl nemocný.“

„Nicméně, Výsosti, skutečnost je taková, že máte žaludeční vředy, a protože vás znám od narození, nepřekvapuje mě to. Vředy nejsou nemocí slabých mužů, ale způsobuje je napětí. Ohlédněte se zpět a vybavte si, v

jakém prostředí jste vyrůstal. U slabého muže by se vředy objevily o patnáct let dříve. Musíme je hlídat. Předepíši vám tekutou dietu a odpočinek v posteli.“

„Tekutou dietu? Odpočinek v posteli?“ zvolal Selim.

„Jsem snad stařec, abych se válel v posteli s teplými cihlami u nohou a šálou kolem ramen a nechal se krmit masovým vývarem? Jsem Osman.“

„Jste synem Osmana, Výsosti, ale pokud neuposlechnete mých rad, nikdy na trůn neusednete,“ pronesl vážným tónem Alaeddin Cerdet.

Selim vypadal překvapeně.

„Domníváte se, můj pane,“ pokračoval lékař, „že by vám Hadži Bey poslal jen tak nějakého obyčejného lékaře? Důvěřujte mi – a poslechněte mě. Tekutá dieta a odpočinek na lůžku jsou jenom přechodná opatření, abychom dostali vředy pod kontrolu. Nebude to nadlouho.“

V příštích dnech Selim odpočíval a s odporem popíjel masový vývar. Bolest ustala a dieta nebyla tak drastická, ale přesto jednoduchá, a pokud dodržoval doporučení Alaeddina Cerdeta, bolest se nevracela. Ale protože do Měsíčního paláce často přijížděli hosté, ne vždy šlo uposlechnout lékařových rad. Jako správný hostitel nechal pro návštěvy připravit kořeněné pilafy, jehněčí kebaby, medové a ořechové zákusky a horkou sladkou tureckou kávu. A Selim si nemohl dovolit jíst před svými hosty dietní chody. Kdyby se rozneslo, že je nemocný, důvěra lidí by se mohla pomalu vytrácet. Takže si pochutnával na sytých jídlech, která byla podávána hostům, a pak musel snášet kruté bolesti, jež zmírňovaly

opiové pilulky, které mu předepsal Alaeddin Cerdet. Čím více hostů navštívilo palác, tím častěji trpěl princ záchvaty bolesti, které začínaly neblaze ovlivňovat jeho osobnost. Začínal být přísnější a trpělivost mu přestávala být vlastní.

Podzim vystřídal léto a navzdory květnovému zemětřesení byla sklizeň dobrá a sýpky se zaplnily obilím. Několik týdnů pršelo, a když déšť ustal, nastaly slunečné a teplé dny. Potom všechny náhle zaskočila zima.

Přihnala se z nedalekých hor a přinesla s sebou sníh a ledový vítr. Byla to nejhorší zima, na kterou si vesničané pamatovali. Museli odvést stáda dobytka z pastvin, kde by jinak zvířata umrzla, a ve dne v noci se lidé choulili doma u krbů a zásoby dřeva se jim rychle ztenčovaly.

Po zimě, která se zdála nekonečná, konečně přišlo jaro. Rozkvetly tulipány, hyacinty a narcisy a vzduch provoněly mandloně obsypané květy, které připomínaly světle růžové mráčky.

Po dlouhé zimě, kdy byla Selimova rodina zavřena v paláci, přivítaly ženy příležitost posedět si v zahradách a kochat se pohledem na pestrobarevný koberec květin. Chlapci se věnovali koním a děvčata si hrála na svěže zeleném jarním trávníku.

Selim se rozhodl, že využije příznivého počasí a zajede do Konstantinopole, než začnou jarní deště, a jednoho slunečného rána odjel i se skupinou Tatarů. Mladí princové zklamaně sledovali, jak jejich otec odjíždí. Chtěli ho doprovázet a to, že je otec nechal doma, považovali za urážku.

Dva ze Cyřiných synů, třináctiletý Kasim a jedenáctiletý Murad, společně se Zulejčiným dvanáctiletým synem Abduláhem utekli učitelům a odjeli lovit do okolních kopců. Byl teplý den a od moře vál solí prosycený vánek. Cestou sice narazili na několik kusů zvěřiny, ale spokojili se s několika králíky. Projížděli se na koni, zaplavali si v malém jezírku s ledově chladnou vodou a pak si lehli na záda do trávy a střídavě popisovali tvary obláčků, které se jim míhaly nad hlavami.

Když slunce začalo klesat za horizont a vzduch se ochladil, vyhoupli se na koně a ujížděli k domovu. Právě se tryskem řítili přes horskou louku, když vtom Abduláh prudce zastavil. Pod sebou spatřili palác usazený na útesu nad mořem a opuštěnou cestu, která k němu vedla. Abduláh zahlédl početnou skupinu jezdců, již se schovávali mezi stromy lemujícími cestu. Kasim bratrům tichým hlasem navrhl, aby se k nim pokusili přiblížit a zjistili, kdo jsou ti vetřelci zač.

Přivázali koně ke stromům a neslyšně se proplížili lesem. Od válečníků je dělilo jenom několik stop. Bylo jich kolem stovky a zdržovali se na malé mýtince. Měli na sobě černé úbory bez odznaků, ze kterých by se dalo určit, komu slouží.

„Jak dlouho tady budeme muset ještě čekat, kapitáne?“ zeptal se netrpělivě jeden z mužů.

„Jakmile slunce zapadne, tak další dvě hodiny,“ odsekl mohutný muž s krutým výrazem ve tváři. „Měsíc výjde až o půlnoci a v té době už zbydou z Měsíčního paláce jenom doutnající trosky,“ dodal.

„A co uděláme s jeho obyvateli?“

„Muži si mohou užít s ženami, ale pak je zabijí. Pokud jde o děti prince Selima a otrokyně, tak ty zabijete hned. Tak zní Besmin příkaz. Musí to vypadat, že tenhle hrůzný čin mají na svědomí Tataři.“

Mladí princové na sebe vyděšeně zírali, a když se vzpamatovali, tiše jako myšky proběhli lesem a rychle se vyškrábali do kopce ke koním.

„Abduláhu, vezmi Murada, vraťte se co nejrychleji domů a varujte rodinu. Jeďte cestou podél pláže a ve jménu Alláha si pospěšte! Slunce se už chystá zapadat,“ nařídil jim Kasim a vyskočil na koně.

„Kam chceš jet, Kasime?“ zeptal se rozechvělým hlasem Abduláh.

„Za otcem do Konstantinopole. Když pojedu celou noc, měl bych tam dorazit zítra ráno. Ale teď už jeďte!“ Otočil koně a tryskem vyrazil vpřed.

Abduláh a Murad se vyhoupli na koně a navedli je na úzkou stezku vinoucí se podél pláže. Když dojeli k Měsíčnímu paláci, zabočili do zahrad a koně se tryskem řítili přes zahradu.

Cyra seděla v altánku a vychutnávala si poklid blížícího se večera, když vtom zahlédla koně uhánějící po cestě do kopce. Okamžitě vyskočila a svižným krokem zamířila k paláci. Tam se před vchodem do svého apartmá střetla s chlapci. „Co vás to jen napadlo!“ zakřičela na ně.

„Nejprve utečete učitelům a pak koňskými kopyty poničíte zahrady. Alláh stůj při vás, až teta Sarina uvidí záhony s tulipány.“

„Kapitán Riza,“ lapal po dechu Abduláh a seskočil z koně. „Dojdi pro kapitána Rizu, teto Cyro! Honem!“

Cyra nepřehlédla naléhavost a strach ve tvářích mladíků a okamžitě nechala přivést kapitána stráže Selimova paláce. Abduláh mu ve stručnosti vylíčil, co viděli a zaslechli. Cyra zbledla, ale kapitánova tvář potemněla vztekem. „Ta prašivá mrcha,“ zařval. „Celé ty roky vyčkávala a teď se rozhodla zasáhnout!“

„Zvládneme jejich útok odrazit?“ zeptala se Cyra.

„Nemáme šanci, má paní. Mám tady jenom pětadvacet mužů. Dalším pětadvaceti jsem dovolil odjet domů, aby pomohli svým rodinám s jarními pracemi, a sto mužů odjelo s princem do hlavního města. Nezbývá vám nic jiného než uprchnout a modlit se, aby Alláh ochránil otroky!“

„Ne! Neopustím ty, kteří nám byli oddaní. Nenechám je zemřít. Musíme je zachránit,“ opáčila rozhorleně Cyra.

„Situace je beznadějná, má paní,“ podotkl kapitán Riza a bezmocně pokrčil rameny.

„Matko,“ pípl malý Murad, „můžeme se schovat v Džinově jeskyni, kterou otec zařídil pro případ nouze.“

„Ovšemže!“ zvolala Cyra. „To je nejlepší řešení. Jak jsem jen mohla dovolit, aby strach ochromil můj rozum. V jeskyni nás Besmini vrazi nikdy nenajdou!“

Kapitán Riza vypadal zmateně. „Džinová jeskyně?“

„Ano, kapitáne. Džinovu jeskyni tvoří několik jeskyní a nachází se pod útesy u pláže. Selim se domnívá, že ji kdysi dávno používali piráti. Jeskyně je zakrytá keři a

vstup chrání tajné dveře. Jakmile jste uvnitř, dveře se nasadí tak, že je žádný vetřelec nedokáže zvenku otevřít. Uvnitř dokonce tryská pramen s čistou vodou a je tam vyvýšené místo, které slouží jako pozorovatelna. Je z ní výhled jak na okolní krajinu, tak na moře. Zůstaneme tam schovaní v bezpečí, dokud se nevrátí náš pán.“

„U Prorokova koně, tohle je ohromné štěstí.“ Kapitán Riza se obrátil k otrokovi. „Dojdi pro hlavního eunucha!“ přikázal mu, načež se otočil k Cyře. „Počkáme, dokud se nesetmí. Pod rouškou tmy pak všichni členové domácnosti odejdou do Džinovy jeskyně. Vyšlu ven dva pozorovatele, kteří nás budou varovat, jakmile Besmini vrazi zahájí útok. Pokud nám bude přát štěstí, stihneme se ukrýt před jejich příchodem.“

Slunce se ještě pár minut vznášelo nad mořem a pak se ztratilo za obzorem.

„Běžte, má paní,“ řekl kapitán Riza. „Nemáme moc času.“

Po setmění nastal v paláci čilý ruch. Anber vysvětlil otrokům vážnost situace, a ačkoliv byli vystrašeni, věděli, že je rodina prince Selima – jejich rodina – bude chránit.

V kuchyni pověření otroci připravovali zásoby potravin, zatímco jiní ukrývali cenné věci a v dětských pokojích chůvy balily oblečení pro své mladé svěřence.

Hodinu po západu slunce začal hromadný odchod z Měsíčního paláce. Všichni si s sebou nesli oblečení, protože se Cyra obávala, že až vrazi zjistí, že jim hlavní kořist utekla, budou brát vše, co jim přijde pod ruku. Mladí princové a princezny si s sebou vzali své domácí

mazlíčky. Cyra to považovala za rozumné, protože si myslela, že zodpovědnost za jiná stvoření zmírní jejich strach. Selimovy ženy a Refet měly u sebe své šperky.

Džinovu jeskyni vlastně tvořilo několik jeskyní – naproti vchodu byla rozlehlá hlavní místnost se dvěma menšími, které na sebe navazovaly, a nalevo od vchodu byla ještě jedna menší jeskyně.

Kamenné dveře představovaly zázrak rovnováhy. Když se zavřely, zapadly do dveřního otvoru tak přesně, že by je nikdo neobjevil. Dveře se otevíraly zatlačením v jednom rohu, pokud ovšem nebyla těžká železná závora zasunutá do níže položeného kamenného válce na vnitřní straně vchodu.

Kromě velikosti měla jeskyně další dvě výhody. Pramenila tam čistá voda, jejíž pramen tryskal ze skály a stékal do umývadla, které vyhladil čas. Druhou výhodu představovaly kamenné schody, které vytvořila sama příroda a jež vedly na pozorovatelnu, odkud se dalo sledovat okolí včetně moře, aniž by byl pozorovatel kýmkoli spatřen. Když mladí princové náhodou jeskyně objevili a pověděli o nich otci, Selim namazal mechanismus, který ovládal chod dveří, a ve všech místnostech nainstaloval kovové držáky na pochodně. A také se před chlapci zmínil o tom, že Džinová jeskyně by byla skvělým úkrytem, protože by ji nikdo nenašel, a dodal, že původními majiteli jeskyně byli pravděpodobně piráti, kteří ji v dávných dobách používali jako úkryt nejen pro sebe, ale i pro svoji kořist.

Princové ji objevili náhodou, když si hráli v její blízkosti a Sulejmán odhodil Omarův míč příliš prudce. Míč prolétl keři a narazil do vchodu jeskyně. Ke svému

zklamáni tam nenašli žádný poklad, ale dnes jim Džinová jeskyně věnuje nejcennější poklad ze všech – jejich životy.

Jakmile dorazili do jeskyně, zjistili, že otroci ze statku přesunuli půl tuctu dojnic a všechny kozy a drůbež do nejodlehlejší části. Muži kapitána Rizy přivedli koně a lovecké psy. Naštěstí stáda dobytka a ovcí se už pásla na horských pastvinách.

Menší postranní jeskyně byla přidělena princově rodině a jejich služebnictvu. Když otroci rozrolovali provizorní lůžka, mladší děti šly spát a jejich chůvy na ně dohlížely. Ostatní otrokyně byly ubytovány v nejbližší ze zadních místností, zatímco otroci a eunuši se zabydleli v hlavní jeskyni.

Dva vojáci, které kapitán Riza pověřil sledováním vetřelců, se vrátili v doprovodu třetího muže, který za sebou širokým koštětem zametal lidské a zvířecí stopy. Pak ještě spočítali, kolik jich je celkem, a muži zavřeli kamenné dveře. Mezitím už na pozorovatelně tři páry očí pronikaly tmou.

„Teď mě všichni poslouchejte,“ promluvil kapitán Riza, stojící uprostřed hlavní jeskyně. „Ocitli jsme se v ohrožení života. V bezpečí zůstaneme jenom tehdy, pokud budete všichni potichu. Můžete si spolu ještě tiše povídat, ale jakmile dám znamení, všichni musíte zmlknout. Poté budou moci hovořit jen ti, kteří k tomu dostanou mé svolení. Pokud zaslechnu hlas, který bych neměl slyšet, vytrhnu tomu dotyčnému jazyk z úst. Rozumíte mi?“ Vousy se mu naježily, načež všichni přítomní pokývli.

Pochodně vrhaly narůžovělé stíny na pískově zabarvené zdi jeskyně. Vystrašená skupina lidí si důvěrně špitala, protože na ně dopadla děsivá skutečnost jejich situace. Mysl každého z nich zaměstnávala ta stejná myšlenka – kdesi venku se potulovala horda násilníků, kteří měli v úmyslu vraždit. Ale oni nechtěli zemřít – alespoň ne teď. A vůbec ne tak krutým způsobem.

Princ Sulejmán postával v rohu a hrabal kopím v zemi. Jeho mladá tvář byla napjatá a rozzlobená. Nechtěl být zavřený v této kamenné pevnosti. Toužil se dostat ven a pomstít se těm, kteří se chystali napadnout jeho rodinu. Matka ho přinutila vstoupit do Džinovy jeskyně pomocí ostrých slov, a přesto, že si kapitán Riza našel čas, aby mu vysvětlil logiku této situace, hluboko v nitru mu vřel vztek. Sulejmán bral své postavení nejstaršího syna a dědice prince Selima velmi vážně. Vtom mu na rameno dopadla čísi ruka. „Stejně jako ty, Sulejmáne, bych byl radši tam venku,“ ozval se hlas jeho oblíbeného bratra Mohameda. Chlapci měli jedinečný vztah. Věkový rozdíl mezi nimi byl jenom čtyři měsíce, pouhé čtyři měsíce rozdílu mezi dědicem a druhým synem. Přesto měl mladší Mohamed staršího bratra rád a nikdy na něj nežárlil. Otroci mu přezdívali „šťastný Hammed“, což dokonale vystihovalo jeho povahu. Sulejmán měl tmavé vlasy, zatímco Mohamed hnědé. Ze Sulejmánových šedozelených očí vyzařovala autorita, ale byl poněkud plachý. V Mohamedových tmavě modrých očích se blýskaly jiskřičky smíchu a byl extrovertem rodiny.

Selimovy děti vyrůstaly v neobvyklém prostředí plném lásky. Pouto přátelství mezi čtyřmi princovými ženami bylo silné a Cyra, Firousi a Zulejka neustále dodržovaly slib, že se za všech okolností budou vzájemně

podporovat, který si odpřísáhly v Candii před osmnácti lety.

Sulejmán byl dědicem. Nikdy se nad tím nikdo nepozastavoval. Devět chlapců a čtyři dívky se navzájem ochraňovali, ale také se prali a škádlili jako děti v jiných rodinách. Věděli, že pochází z významné rodové linie, ale vždy uznávali, že dědicem je Sulejmán, a byli na to pyšní. Až se jejich nejstarší bratr jednoho dne stane sultánem, skoncuje s barbarským zvykem, který velel vyvražďovat ostatní potenciální dědice. Žádného z bratrů nikdy ani ve snu nenapadlo, že by se mohl zbavit Sulejmána a ukrást si trůn pro sebe.

Ochraňoval je jejich dědeček a výhodou bylo, že žili v izolovanosti daleko od Konstantinopole. A bylo samozřejmé, že si tento postoj budou udržovat až do konce života.

„Kapitáne, už přijíždějí!“ Hlavní jeskyní se rozlehl hlas vojáka, jenž držel hlídku na pozorovatelně.

„Okamžitě všichni zmlkněte,“ nařídil kapitán Riza a už se řítil nahoru po schodech. Když vykoukl do tmy, spatřil před sebou osvětlený palác a podařilo se mu rozpoznat obrysy jezdců na koních pohybujících se ve stínu v blízkosti paláce. Selimovy ženy také vyběhly do pozorovatelny. Doléhal k nim zběsilý řev mužů a jejich slova se nesla čistým nočním vzduchem.

„Nikdo tady není! Palác je prázdný!“

„To není možné! Musí být někde schovaní!“

„Prohledejte sklepy a okolní pozemky!“

„Kapitáne, domácí zvířata také zmizela!“

„Začněte s vypalováním stodol! Podpalte úplně všechno. Musíme je najít. Nemohou být daleko.“

„Možná je někdo předem varoval, stihli se dostat k moři a uprchli na lodích!“

„Ne, kapitáne, lodě jsou tady.“

„Vezmi si deset mužů, vraťte se do vesnice, kterou jsme projížděli, a důkladněji prohledejte. Vesničané Selima milují a určitě by jeho rodině poskytli úkryt. Najděte je!“

Tmavé postavy pobíhaly po paláci, přilehlých budovách a zahradách. Nevynechaly jediný zastrčený kout a šťouraly do každé praskliny, podupaly zahrady, rozbíjely sochy – a pak na obzoru vzplála jasná záře.

„Ach, vždyť vypalují vesnici,“ zašeptala šokovaná Cyra.

„Nestrachujte se, má paní. Nebude problém znovu ji postavit a lidé neztratili instinkt přežití. Určitě včas utekli, aby se někde ukryli.“

„Cyro,“ vzlykala Firousi, „zapálili náš palác!“

Po celou noc s hrůzou v očích sledovali, jak jejich nádherný bílý palác pohlcovaly oranžové plameny šlehající do závratné výšky. Oheň sice nepoškodí vnější mramorové zdi, ale i tak bude palác zničen.

Šedivý rozbřesk následujícího dne byl předzvěstí příchodu jarních dešťů. Den byl ponurý, stejně jako jejich nálada. Kapitán Riza poslal dva ze svých mužů, oděných stejně jako vetřelci, na výzvědy. Když se o několik hodin později vrátili, informovali kapitána Rizu o tom, že kapitán nepřátelského vojska usoudil, že se rodina prince

Selima určitě zdržuje kdesi v blízkém okolí, a rozhodl se utábořit a strávit ještě jednu noc na pozemku paláce, aby po nich mohli pátrat. Jeho vlastní špehové si ověřili, že princovy ženy a děti neutekly do Konstantinopole, ani žádným jiným směrem. Sice se jim ve vesnici podařilo chytit několik lidí, které mučili, ale vesničané nic neprozradili.

Džinová jeskyně byla po chladné, kruté zimě vymrzlá, ale oheň nemohli rozdělat, protože by je unikající kouř prozradil. Všichni se třásli zimou a cítili se špatně. Ráno zůstali zachumláni na provizorních lůžkách a zmítalo jimi střídavě zoufalství a naděje, že se mladý princ Kasim bezpečně dostal do hlavního města a vracel se s pomocí.

Ten den dopoledne zastavil unavený mladík na koni před hlavní bránou do paláce Eski Serai v Konstantinopoli. Seskočil z koně a zabouchal na obrovská vrata. V okně strážního domku se objevil starší muž s prošedivělými vlasy.

„Okamžitě otevřete vrata,“ křikl chlapec. „Vezu naléhavé poselství pro prince Selima.“

Strážný vrhl opovržlivý pohled na ušpiněného hocha.

„Kdo se dožaduje vstupu do paláce? Odejdi, chlapče! Nemáme čas na dětské hry!“ zabrblal nevrle a vyklonil se z okna.

„Jsem princ Kasim, syn prince Selima a sultánův čtvrtý vnuk. Otevřete bránu, nebo z vás stáhnu zaživa kůži, jakmile se k vám dostanu!“

„Otevři bránu,“ nařídil starý voják mladšímu společníkovi.

„Ale jak víš, že ten kluk nelže?“

„Sloužím sultánově rodině už třicet let a jenom Osman by se odvážil mluvit s tureckým vojákem takovým způsobem. Otevři bránu!“

Mladý voják dal znamení strážným, načež se vrata rozevřela. Princ Kasim zamířil do otcova apartmá.

„Okamžitě najdi otce,“ přikázal otrokovi, který k němu běžel, aby ho přivítal.

„Můj pán Selim vydal příkaz, že si nepřeje být vyrušován až do polední modlitby. Nenuťte mě neuposlechnout jeho nařízení, mladý pane.“

„Kde je?“

„Ve svých komnatách, princi, ale není – ach – není sám.“

Mladý Kasim vyklenul obočí, proběhl kolem otroka, utíkal po chodbě a vstoupil do apartmá. Otroci, kteří střežili vchod do ložnice, vyskočili, ale zareagovali příliš pozdě, protože Kasim už stál ve dveřích.

Selim spal a vedle něho ležela do klubíčka schoulená mladá dívka, kterou Kasimův příchod probudil. Překvapeně zamrkala a vystrašeně zírala na mladého prince. „Jdi pryč,“ nařídil jí a přešel k otci, aby ho vzbudil. Dívka pootevřela ústa, aby cosi namítla, ale Kasim pevně sevřel její otylou paži a stáhl ji z postele.

„Kdo jsi, že mě vyháníš?“ špitla.

„Jsem Kasim, druhý syn první manželky prince Selima. Teď odejdi, nebo tě nechám zmrskat bičem.“

Dívka popadla oblečení a vyběhla z ložnice. Kasim se sklonil a zatřásl otcem. Selim se okamžitě probudil.

„Kasime!“ Vrhl bleskový pohled na postel.

„Poslal jsem ji pryč. Mám pro tebe naléhavou zprávu, otče. Jsem na cestě od včerejšího západu slunce a jel jsem celou noc, abych ti ji co nejdříve doručil.“

Selim naslouchal jeho vyprávění a pak vyskočil z postele. „Ta ďáblova dcera! Ta mrcha! Tentokrát ale zašla příliš daleko,“ zaklel rozzuřeně. Přivolal otroka.

„Jdi za sultánem a pověz mu, že ho potřebuji okamžitě vidět. Hlavně se nenech jeho služebnictvem vyhodit! Vyřiď můj vzkaz osobně. A pak zajdi za agou a přiveď ho s sebou. Utíkej!“ Klesl na postel a zabořil tvář do dlaní. „Ach, Cyro! Cyro! Jestliže ti zkřiví jediný vlásek na hlavě, zabiju tu mrchu a jejího neschopného syna.“

Mladý Kasim pohladil otce po rameni. „Neboj se, otče. Řekl jsem bratrům, ať se vrátí do paláce cestou, která vede podél pláže, a když jsem odjel, slunce ještě vyčnívalo nad horizontem.“

„Kolik vojáků se zdržovalo v paláci?“

„Asi pětadvacet. Kapitán Riza dovolil některým odjet domů, aby vypomohli s jarními pracemi.“

„Zatraceně!“ vykřikl Selim. „Kam jen se mohli všichni ukrýt?“

„Určitě se schovali do Džinovy jeskyně,“ odpověděl Kasim klidným hlasem. „Je to bezpečné místo a kromě nás o něm nikdo neví.“

Vtom do ložnice vstoupil aga. „Co se přihodilo, můj synu? Tvůj otrok mě sem div že ne násilím přitáhl.“ Sklouzl pohledem k chlapci. „Kasime! Kde se tady bereš?“ zvolal překvapeně.

Selim stručně Hadžimu Beyovi vylíčil, co se událo v Měsíčním paláci. Agova tvář zvážněla. „Jakmile se o tom dozví můj pán Bajezíd, začnou padat hlavy. Nedoneslo se mi žádné varování, co Besma chystá. Musela se domlouvat s někým, kdo nežije v paláci. Sultán jí častokrát dovolil zajít do města a Besma se obvykle se svými plány někomu svěřuje. Tentokrát ale nadhodnotila moc svého postavení. Neznepokojuj se, můj synu. Cítím, že je tvá rodina v bezpečí. Pověřím svého sluhu Talata, aby vyhlížel jednoho z našich okřídlených poslů. Pokud jsou v bezpečí, pošlou vzkaz. Pojď! Musíme ihned navštívit sultána a povědět mu o této zradě. Před apartmá prince Ahmeda a Besmy nechám postavit stráž, aby neunikli potrestání,“ domluvil a zamířil ke dveřím.

Oba princové kráčeli v patách nestárnoucímu Hadžimu Beyovi, který je chodbami paláce vedl k sultánovi.

Sultán Bajezíd, kterého vzbudil Selimův posel, je již očekával. Sultánovi bylo šedesát tři let. Vlasy a vousy měl bílé a v tmavě hnědých očích se zračila vlídnost. Byl to vládce, jenž miloval klid a mír a spíše než válečným zájmům dával přednost umění. Sice velkou měrou obohatil osmanskou kulturu, ale nepodnikl skoro žádné kroky, aby rozšířil Osmanskou říši. Nicméně byl mocným mužem. Lid ho miloval i přesto, že dovolil egyptským mamelukům, aby si podrobili Sicílii, a Benátkám, aby ovládly Kypr. Za jeho vlády panoval mír a říše vzkvétala. Když nedávno prohrál méně důležitou

válku s Benátkami, rozhodl se obnovit říšskou armádu a loďstvo. Lidé, kteří znali jeho odpor k válčení, se divili, proč se tím vůbec zatěžoval.

Když návštěvníci vstoupili do pokoje, sultán seděl ve volném žlutém hedvábném nočním úboru na pohovce a v ruce držel šálek horké sladké kávy. „Kasime,“ přivítal s radostným úsměvem vnuka.

„Pověz mu to!“ vyzval Selim chladně syna. „Pověz mu, jak ta ďáblice, která se nespokojila s vraždou mého bratra, zosnovala plány na zavraždění mé ženy a všech jeho vnoučat.“

Sultán zbledl, když stočil pohled z Kasimovy sklíčené tváře na synův rozzlobený obličej.

„Určitě to není tak hrozné, jak se to může zdát, můj pane,“ snažil se aga uklidnit sultána.

„Ne!“ vyštěkl Selim. „Možná se některým podařilo uniknout jako Kasimovi!“

„Činíš závažné závěry, můj synu, ale ještě jsi neřekl nic konkrétního. Co se vlastně přihodilo?“

A tak mu mladý Kasim vyprávěl, k čemu v Měsíčním paláci došlo.

„Převážná část mého vojska přijela se mnou do Konstantinopole, otče. Polovině z padesáti válečníků, kteří zůstali v paláci, dovolil kapitán Riza odjet domů, protože se právě rozbíhají jarní práce. Ta bestie nemohla vražedný útok naplánovat lépe!“ vpadl mu do řeči Selim.

„Je naděje, že se schovali v Džinově jeskyni,“ pokračoval Kasim, vědom si šoku, který dědeček právě

prožíval. „Tam je nikdo nenajde,“ dodal ve snaze zmírnit dědečkovy obavy.

„Ale to nevíme přesně!“ vmísil se do hovoru netrpělivě Selim.

Sultán pozorně naslouchal s narůstajícím vztekem.

„Postav hlídky před apartmá Besmy a prince Ahmeda. V žádném případě nesmí své příbytky opustit. A o ničem se jim nezmiňuj!“ nařídil agovi.

„Očekával jsem tento váš příkaz, můj pane,“ řekl Hadži Bey. „Také jsem si dovolil uvést do stavu pohotovosti pět čet janičárů a tatarských vojáků prince Selima. Již na vás čekají připraveni na koních.“

Sultánovy rty rozvlnilo pochmurné pousmání. „Máš pro mě větší hodnotu než všichni ti, kteří mi slouží dohromady. Kéž bych býval tenkrát uposlechl tvé rady ohledně Besmy, ale napravím to po svém návratu. Zůstaň tady a dohlédni na to, aby byla má nařízení splněna. Nemohu důvěřovat nikomu jinému než tobě. Rád bych se teď oblékl, abychom mohli do hodiny vyrazit.“

Muži se uklonili a odešli. Aga odvedl Kasima do jídelny, aby se před náročnou zpáteční cestou vydatně najedl. Selim se vrátil do svých komnat a povolal si k sobě své muže.

Kapitola 26

Druhý den těsně před úsvitem válečníci v černých hávech odjeli, unaveni z pátrání po nepolapitelné kořisti a v obavách z možné odplaty. Vesničané, kteří před nimi stačili uprchnout, byli princi Selimovi naprosto oddáni.

Někdo z nich už určitě dojel do hlavního města a sultánovi janičáři budou na cestě do Měsíčního paláce. Černě odění žoldáci byli placeni za to, aby zabíjeli, ne aby se nechali zabít, a tak raději rychle zmizeli.

Jakmile si byl mladý chlapec, který sledoval jejich kvapný odjezd z tajného úkrytu, jistý tím, že ho nemohou zahlédnout, vyklouzl ven a přešel přes zpustošené pozemky náležející k paláci prince Selima. Byl vysoký, štíhlý a v hezké podlouhlé tváři vynikaly tmavé bystré oči. Měl na sobě vesnické oblečení a vypadal jako mladík, který si po ránu vyšel na procházku. Občas povyskočil jakoby z čiré radosti, ale vnímavějšímu pozorovateli by jistě neuniklo, že nenápadně kontroluje, zdali ho někdo nesleduje. Když došel k paláci, několik vteřin užasle zíral na tu zkázu a pak dlouze hvízdl.

Plameny zničily interiér, který se sesunul na hromadu obklopenou bílými stěnami s černými šmouhami. Na první pohled se zdálo, že oheň dohořel, ale i přesto, že slabě pršelo, na některých místech stále doutnal. Uklidněn zjištěním, že ho nikdo nesleduje, se otočil a vydal se směrem k pláži. Když tam došel, rozběhl se ke vchodu do Džinovy jeskyně. Protože se mu nepodařilo těžké dveře otevřít, vzal ze země kámen a vyťukal na ně tajný kód.

Jeskyní se ozvěnou šířilo klepání a na zlomek okamžiku se srdce všech sevřela hrůzou. Když se ten zvuk ozval znovu, Sulejmán utíkal ke dveřím, vyhákl železnou závoru a dveře otevřel. Vysoký chlapec hbitě vklouzl dovnitř a beze slov pomohl Sulejmanovi zase dveře zavřít a upevnit závoru. Teprve poté si se zavýsknutím padli do náruče.

„Ibrahime!“

„Sulejmáne! Věděl jsem, že tady budeš,“ řekl Ibrahim.

„Kasim cestou do hlavního města projížděl naší vesnicí a varoval nás.“

„Jsou všichni lidé v pořádku? Viděli jsme, jak vesnice hoří.“

„Ano, jsou v bezpečí. Měli jsme dost času na útěk do úkrytu. Stáda dobytka se už několik týdnů pasou na pastvinách, takže nás nic nezdržovalo. Zůstalo jenom několik tvrdohlavých jedinců, které vojáci mučili. Vesnice vyhořela. Ale pověz mi, Sulejmáne, proč se to stalo? O co tady jde?“

Tvář mladého prince ztvrdla. „Besma!“ vyštěkl to jméno. „Nechť tisíckrát zemře a nechť je každá její další smrt pro ni horším utrpením než ta přecházející.“

„U Alláha!“ vykřikl Ibrahim. „Začíná být dost odvážná! Ale jakmile se o tom dozví sultán, je mrtvou ženou.“

„Modlím se za to celým svým srdcem,“ zamumlal Sulejmán. „A jak se daří tvé matce, příteli? Je v bezpečí?“

„Ano,“ přitakal Ibrahim s úsměvem, „a naprosto nadšena, že byl náš dům zničen. Teď otec nemá žádnou výmluvu, jak by ji držel na venkově, zatímco flirtuje s těmi oplácanými dívkami, které si drží v našem domě v Konstantinopoli.“

Ibrahimova matka představovala pro vesničany neustálý zdroj klepů a zábavy. Ibrahimův otec byl zámožný kupec pocházející z řecké části říše, který se s rodinou usadil v Konstantinopoli. Oženil se poměrně brzo s dívkou z

rodné vesnice, která mu porodila tři syny a dvě dcery. Nicméně postupně, jak jeho bohatství narůstalo, měnilo se i jeho myšlení. Po přestěhování do hlavního města si nejprve našel jednu konkubínu a později další. Když obvykle pokorná matka jeho dětí začala zvýšeným hlasem pronášet námitky proti způsobu jeho života, poslal ji se třemi mladšími dětmi do pohodlného, ale dosti vzdáleného vesnického domu. Teď jí bylo čtyřicet. Tmavé vlasy měla protkány šedinami a postava jí po dětech zmatronovitěla. Zestárla a nebylo jí pomoci, ale ačkoliv její manžel už také nebyl nejmladší, neustále děvčata nakupoval a propouštěl. Ibrahimova matka mohla stěží soupeřit se šestnáctiletými plavovláskami s oblými křivkami z Kréty nebo se snědými devatenáctiletými Egypťankami, které v současné době sdílely lože s jejím manželem. Kromě finančních prostředků od manžela žádné jiné peníze neměla, takže byla nucena zůstat v nedobrovolném vyhnanství s nejmladším synem a dvěma dcerami.

Cyra poprvé potkala mladého Ibrahima na pláži před několika roky. Ten bystrý, zábavný a chytrý chlapec se jí líbil a poté, co si tajně zjistila informace o jeho rodině, povaze a zvycích, mu navrhla, aby studoval společně s mladým princem. Přesně jak Cyra předvídala, stali se ze Sulejmána a Ibrahima dobří přátelé, takže Ibrahim také věděl o Džinově jeskyni.

Přestože si byl řecký chlapec jistý, že nikde nikoho nezahlédl, kapitán Riza jim ještě nedovolil vyjít ven. Dav lidí vycházející z jeskyně by mohl přitáhnout nežádoucí pozornost a jejich tajný úkryt by byl prozrazen. Doufali, že se princ Kasim bezpečně dostal do Konstantinopole, což by znamenalo, že je touto dobou i s pomocí na

zpáteční cestě. Kapitán se rozhodl, že vyšle jednoho vojáka naproti princi Selimovi, aby ho zprávou, že je jeho rodina v pořádku, zbavil té mučivé nejistoty.

V jeskyni se šířil nepříjemný zápach ze zvířat a všichni začínali být netrpěliví. Konečně kolem poledne hlídka křikla na kapitána Rizu, že se blíží princ, a Selimovy ženy spěchaly na pozorovatelnu. Cyra se Zulejkou pomáhaly Refet do schodů. Když vykoukly nevelkým otvorem, spatřily Selima jedoucího na úchvatném černém hřebci. Po jeho boku jel sultán a Kasim.

„Velebme Alláha,“ špitla Cyra.

Muže doprovázelo vojsko janičárů a Selimových Tatarů. Jakmile zastavili před palácem, nařídila Cyra kapitánu Rizovi, aby otevřel kamenné dveře.

Selim a Kasim seskočili z koní a uháněli přes zahrady ke schodům vedoucím na pláž. Na vrcholu schodiště se srazili se Cyrou. Na zlomek okamžiku se princ a jeho první žena hltali žhavým pohledem a pak si padli do náruče.

„Při pouhém pomyšlení na to, že tě už nikdy neuvidím, mé srdce umíralo,“ zašeptal Selim, sklonil se a hladově ji políbil. Cyra mu se stejnou vášní polibek opětovala a pak vzhlédla ke svému pánovi s tváří smáčenou slzami.

„Věděla jsem, že nám v jeskyni nebezpečí nehrozí, má lásko, ale děsila mě představa, co by mohla Besma provést vám.“

„Už se nemusíš obávat, můj klenote. Její hodiny jsou spočítány. Černý velbloud smrti brzo dostane dalšího pasažéra.“

Vtom k nim přistoupil sultán. „Má nejdražší dcero, velebme Alláha, že se vám nic nestalo. Jsou děti v pořádku?“

Cyra poklekla a políbila spodní lem sultánova hábitu.

„Ano, milostivý pane, a nejenom děti, ale také všichni otroci a domácí zvířata. Stálo při nás štěstí, a nebýt toho skvělého úkrytu v jeskyni, byli bychom teď všichni mrtví. Žoldáci vypálili blízkou vesnici, když po nás pátrali.“

Pomohl jí vstát a kapesníčkem jí otřel slzy z tváře.

„Ujišťuji tě, že už nikdy nepoznáš takovou hrůzu, má dcero. To ti slibuji já, sultán Bajezíd.“ Sultán se šel přivítat s Refet, zatímco Selim něžně objal své ženy.

Hlavní eunuch Anber začal rozdělovat otroky do pracovních skupin. Spáleniště vychladlo a on doufal, že se mu podaří z trosek paláce něco zachránit. Janičáři se pustili do stavění stanů na podupaném trávníku, ve kterých měla nalézt útočiště princova rodina.

Selim utěšoval vzlykající Sarinu, které při pohledu na zničené zahrady vytryskly slzy. „Ale, má drahá Sarino, nehyzdi si své krásné topazové oči slzami.“ Sehnul se k zemi a rukou odhrnul trochu hlíny. „Vidíš? Zelené výhonky. Zahrady zase brzo rozkvetou.“

Nad jeho slovy se rozvzlykala ještě víc. „To jsou semínka! Copak se je nikdy nenaučíte od sebe rozlišovat?“ štkala.

Selim jí vtiskl polibek na špičku nosu. „No dobře,“ zasmál se. „Jazyk máš stále nabroušený!“

„Ach, odpusťte mi to, můj pane! Ještě před dvěma dny byl vzduch prosycen vůní modrých hyacintů a bílé a žluté narcisy tančily ve vánku. Ve skleníku jsem měla několik květináčů s vašimi oblíbenými tulipány, kterými jsem chtěla vyzdobit vaše apartmá. Sedmnáct let jsem tvrdě pracovala, abych zahrady přeměnila v krásná místa plná pohody, a během jediné noci bylo všechno zničeno – zničeno tou mrchou, jež porodila syna idiota a od jeho narození působila všude jenom samý zmatek, nemluvě o smrti!“

„Ztiš se, lásko, jinak rozrušíš sultána. I bez toho je Besminým ohavným činem velmi podrážděný.“

Bajezíd přesto Sarinina prudká slova zaslechl a znovu ho utvrdila v rozhodnutí rychle s Besmou skoncovat, v rozhodnutí, které oslabila jeho radost při zjištění, že je Selimova rodina v pořádku. Ta Španělka měla pravdu – Besma svojí nikdy nekončící touhou po moci působila jenom zmatek.

Zdržel se v Měsíčním paláci přes noc, ale hned při prvním náznaku rozbřesku vstal a vydal se na zpáteční cestu do Konstantinopole. Odjel se slibem, že ihned po příjezdu domů pošle dělníky a nezbytný materiál na opravu paláce. Díky příjemně strávené noci ve společnosti Refet měl jasnou mysl, ale při představě toho, co ho čeká, jeho srdce znecitlivělo.

Když vjel sultán do hlavního města, zamířil do paláce, kde ho v jeho apartmá ihned navštívil aga.

„Je vše v pořádku?“

„Obávám se, že jsem selhal,“ pronesl aga smutně.

„Princ Ahmed v noci uprchl z paláce.“

„Jak se to stalo?“

„Z jeho apartmá vedl únikový tunel k venkovní zdi. Neměli jsme o něm ani tušení, protože mu ho vybudovali ti jeho hezcí chlapci, kteří jsou nepodplatitelní. Můj špeh mě bohužel zastihl příliš pozdě.“

„A Besma?“

„Už se na vás těší, můj pane.“

„Dej ji přivést a přeji si, abys tady zůstal s námi. A z princova útěku tě neviním. Najdu si ho sám. Určitě byl obeznámený se zradou, kterou přichystala jeho matka.“

„A jak se vede rodině prince Selima, můj pane?“

„Všichni jsou v pořádku. Povím ti o tom později.“

Eunuch nižšího postavení vyřídil Besmě, že ji chce sultán vidět. Dávala si načas s důkladnou přípravou a pak ho následovala do sultánova apartmá.

V sedmapadesáti letech to byla stále hezká žena. Původem Syřanka měla husté modročerné vlasy, které byly protkány stříbrnými pramínky, a na hebké olivové pokožce se objevovaly první vrásky. Ale její černé oči měly stále bystrý a pronikavý pohled.

Oblékla si na sebe jasně třešňově červené kalhoty a šaty se zkrácenou sukní a dlouhým rukávem z tmavě modrého hedvábí. Kolem boků se jí pohupoval široký zlatý opasek osázený safíry a perlami. Nakonec si přes sebe ještě přehodila hábit bez rukávů z těžkého saténu v třešňově červené barvě olemovaný hranostají kožešinou a ozdobený výšivkou z diamantů. Vlasy měla spletené do

dvou copů, které si obtočila kolem hlavy a zakryla tenkým krátkým růžovým závojem.

Vznešeně kráčela palácovými chodbami, připravená smířit se se svým osudem. Bajezíd se už určitě dozvěděl vyvraždění Selimovy rodiny. Bude velmi rozzuřen a pojme podezření, ale ona si počínala velmi opatrně. Neexistovalo nic, co by ji s tím hrůzným činem spojovalo, protože si na tu špinavou práci najala žoldáky, kteří by touto dobou měli být na cestě do Persie. Nenapadal ji jediný možný způsob, jak by ji někdo mohl obvinit. Dokonce kdyby ji sultán podezíral, nic jí nebude moci dokázat. Sice bude rozlícený k nepříčetnosti a nejspíše ji potrestá tím, že ji vypoví ze dvora.

V duchu se zasmála. Celé ty roky toužila od něho odejít a teď se jí její přání splní. Samozřejmě, že bude žít ve vlastním paláci společně s naprosto oddanými otroky a eunuchy, kteří nebudou donášet tomu zrádci Hadžimu Beyovi. Zvítězila. Ode dne, kdy jí porodní bába poprvé položila syna do náruče, věděla, že zvítězí. Ahmedovo nástupnictví nebude ohrožováno Selimem, kterého teď považovala za zlomeného muže. Bajezíd nebude žít dlouho, a až se Ahmed stane sultánem, první věc, kterou provede, bude podepsání rozsudku smrti pro Selima.

Když se před ní otevřely dveře do sultánova apartmá, ladným krokem vplula dovnitř.

„Můj drahý pane,“ spustila sladkým hlasem, „jaký máte důvod k tomu, že mě tak omezujete? Skoro tři dny jsem nesměla opustit své apartmá. Dokonce mi nebylo dovoleno vyjít ani na zahradu a mí otroci byli také drženi jako ve vězení. Co jsem provedla, že se ke mně chováte tak hrubě?“

Bajezíd se k ní otočil. „Nepovedlo se ti to,“ řekl tiše.

„Selimova rodina i jeho služebnictvo jsou v pořádku.“

Z tváře jí zmizela barva, ale vzápětí se vzpamatovala.

„A proč by neměli být, můj pane?“ podivovala se s předstíraným úžasem.

„Nehraj mi tady divadlo, ty bestie,“ zaburácel sultán.

„Vím, že jsi za to zodpovědná! Tví vrazi si pustili pusu na špacír!“

„Kdo se opovažuje mě obvinit?“

„Vražedkyně!“ zasyčel, ignoruje její otázku. „Příliš dlouhou dobu jsem přehlížel tvoji proradnost a zlo, které v tobě dříme, protože jsi byla matkou dědice, který už dědicem není. Včera večer tvůj drahocenný syn tajně uprchl z paláce. Je to stejné, jako kdyby byl mrtvý. Ještě před začátkem večerních modliteb prohlásím Selima svým nástupcem.“

„To nemůžete udělat!“ zaječela na něho. „Můj syn je dědicem! Můj syn!“

„Co nemohu udělat? Sultánem jsem tady já, dámo, a ty jsi za ty roky na tuto skutečnost jaksi pozapomněla.“

„Dokonce, i když opominete mého syna, legálně dalším v řadě je Safiyin syn Korkut. Nezapomněl jste na něho?“

Bajezídova tvář potemnělá vztekem se k ní nebezpečně přibližovala. „Opovažuješ se mi tady kázat zákon, ty odporné stvoření? Nevzpomínáš si, že se před dvěma roky Korkut znovu veřejně zřekl nároku na trůn? Nikdy po sultanátu netoužil, a také věděl, že zřeknutí se nástupnictví je jediným způsobem, jak žít bez obav z tvých intrik. Je naprosto spokojený s postavením

guvernéra makedonských provincií a naprosto oddaný mým přáním.“

„Nemůžete mého syna vydědit!“ křičela.

Vztyčil se nad ní. „Otrávila jsi mého skutečného dědice Mustafu a já jsem nad tím přimhouřil oko, čímž jsem zlomil srdce nejbáječnější ženě, kterou jsem kdy poznal. Ale tentokrát jsi naplánovala mnohem horší čin – vraždu třinácti nevinných dětí, čtyř milujících žen a více než dvou stovek otroků. Všechno tohle ve jménu dosazení tvého syna na můj trůn? Copak tvé zlo nemá konce? Měl jsem tě už dávno zabít!“ Sultánovi na spáncích vystoupily viditelně tepající žíly.

„Ale nezabil jste mě,“ namítla, „což dokazuje, že jste mé skutky přehlížel. Jste vinen stejně jako já!“

„Nespočinu v hrobě, dokud nenapravím svoji chybu,“ vykřikl a skočil po ní. Silnýma rukama jí sevřel hrdlo a pevně stiskl. Besmě vyšel z úst přidušený výkřik a zabořila karmínové nehty do jeho prstů. Ale bylo příliš pozdě. Sultán postupně zesiloval tlak a Besma se začala hroutit na podlahu. Její fialová tvář modrala a oči jí vylezly z důlků. Pak najednou její tělo ochablo.

Ze skrytého rohu místnosti vyšel Hadži Bey a opatrně uvolnil sultánovo sevření. Besma spadla na podlahu a podivně zachroptěla. Aga se k ní sklonil a zkontroloval pulz. „Je mrtvá, můj pane,“ oznámil tiše.

Sultán zíral dolů na zhroucenou ženu ležící u jeho nohou, načež si přitiskl ruce k hrudníku a vykřikl bolestí. Hadži Bey zavolal na strážné: „Doběhněte ihned pro sultánova lékaře!“

„Počkej!“ lapal po dechu Bajezíd. „Selim – bude mým dědicem – Selim!“

„Slyšeli jste ho?“ zeptal se aga strážných, kteří pokývli hlavou. „Takže ty,“ pokračoval a ukázal na jednoho z mužů, „dojdi pro lékaře! A ty dojdi pro mého sluhu Talata. Pokud se někomu jenom slůvkem zmíníte o tom, co se přihodilo, rozlučte se se životem! Pospěšte si!“

Strážní vyběhli z pokoje. Vtom sultán znovu zaúpěl a chytil se za hlavu. Hadži Bey odvedl Bajezída na pohovku a poté zakryl tělo mrtvé Besmy koberečkem.

Za pár minut se objevil Talat. „Kromě lékaře nesmí do pokoje vstoupit nikdo jiný,“ zdůraznil Hadži Bey strážnému.

„Pane,“ zašeptal Talat, „co se tady stalo?“

„Sultán zabil Besmu a teď ho postihl záchvat. Okamžitě pošlete vzkaz princi Selimovi, aby sem co nejrychleji přijel i s rodinou. Musíme zabezpečit palác dříve, než se o tomhle dozví princ Ahmed. Sultán v přítomnosti svědků prohlásil, že je Selim jeho dědicem.“

„Vyhráli jsme, pane! Po všech těch letech je konečně paní Kiusem pomstěna. Kéž by se bývala dožila dne, kdy její syn usedne na trůn.“

„Tiše, ty hlupáku! Bajezíd je stále naším pánem a jenom Alláh má právo povolat ho do ráje. Tak dlouho, jak bude princ Ahmed žít, budeme v ohrožení. Teď běž a vyšli našeho nejzdatnějšího posla. Honem! A hlavně svým chováním nevzbuď žádné podezření.“

Sotva za sebou zavřel Talat dveře, přišel lékař, který důkladně prohlédl svého urozeného pacienta.

„Bude žít?“ otázal se Hadži Bey.

„Tím si nemohu být jistý,“ odvětil lékař. „Záchvat postihl jak srdce, tak mozek a od pasu dolů je ochrnutý. Protože je v šoku, nelze poznat, zdali není poznamenána řeč. Dám mu teď opiovou pilulku, aby se vyspal.“ Vtlačil pozlacenou kuličku sultánovi mezi zuby, ke rtům mu přiložil jantarový pohár a naklonil ho tak, aby mu do úst stekla voda. Poté se obrátil k agovi. „Jak se to stalo?“

Hadži Bey nadzvedl kobereček. Lékařovy oči se při pohledu na ženské tělo úžasem rozšířily. „Besma?“

„Příliš často mu vzdorovala a pohrdala jeho autoritou,“ podotkl aga.

„Je to vůle Alláhova,“ řekl lékař. „Ví o tom ještě někdo jiný?“

„Dva strážní a můj sluha Talat, který před chvílí odešel, aby poslal vzkaz princi Selimovi.“

Lékař se pousmál. „Jak příhodné, že princ Ahmed uprchl z paláce,“ poznamenal. „Jeho osud je jistě prokletý. Tušíte, kde je?“

„Podle posledních zpráv je na cestě do Adrianopole,“ řekl aga, „ale přivedou ho zpět.“

„Proč, můj příteli?“

Hadži Bey si pozorně prohlížel lékaře. Věděl, že tento muž byl vždy loajální Bajezídovi, ale nenabere jeho oddanost po sultánově smrti jiný směr?

Jako kdyby četl jeho myšlenky, lékař promluvil: „V žádném případě bych prince Ahmeda nepodporoval, můj příteli. Vy byste to měl ze všech lidí vědět nejlépe.

Copak jste zapomněl, že právě já, tenkrát ještě mladík, jsem se snažil zachránit život princi Mustafovi? Celou noc jsem proseděl u jeho postele, zatímco se chlapeček svíjel v nepopsatelných mukách, která jsem nedokázal zmírnit. Když konečně zemřel, plakal jsem radostí, že ho Alláh zbavil utrpení, což jsem já neuměl. Sultán se mi odměnil tím, že mě jmenoval dvorním lékařem. Princ Ahmed byl už od útlého dětství rozmazlený a zvrácený slaboch. Je zkažený jako přezrálá broskev. Princ Korkut je dobrý člověk, který spravedlivě vládne Makedonii a rozšiřuje svoji sbírku starobylých artefaktů. Takže princ Selim je logicky jediným vhodným kandidátem, přestože rozhodující je sultánův výběr, čímž se klaním moudrosti svého pána Bajezída.“

„Pokud to jen půjde, zachraňte sultána,“ pronesl naléhavě Hadži Bey. „Musí veřejně zrušit nástupnictví prince Ahmeda, nebo vypukne občanská válka. Války se musíme vyvarovat. Existují ovšem lidé, kteří budou prince Ahmeda podporovat v naději, že se přes něho dostanou k moci.“

„Nejsou to snad janičáři?“

„Ne, ne,“ ujistil ho aga. „Aga Bali je loajální sultánovi i Selimovi a janičáři se jím nechají vést.“

„To znamená, že půlka bitvy je vyhraná, a lidé prince Selima i jeho rodinu zbožňují.“

„Lidé? Pchá! Lidé budou podporovat toho, koho budou muset. V tomto paláci jsou jistí pochopové, kteří mi působí starosti, ale s těmi si už poradím.“

Lékař souhlasně pokyvoval hlavou. „Musím se podívat na svého pacienta.“

„Zařídím vše nezbytné k sultánově rekonvalescenci,“ řekl Hadži Bey, „a nechám tady postavit další stráž. Ani slůvko o vážnosti sultánova onemocnění nesmí proniknout k těm nesprávným uším.“ Aga přešel k pohovce, na které ležel Bajezíd, a sklouzl pohledem ke svému pánovi. Sultán pravidelně oddechoval v hlubokém spánku. Hadži Bey si povzdechl. Byl si vědom toho, že také stárne, a cítil se unavený. Sice si přál, aby byl sultán zdravý, protože osmanský vládce byl k němu vždy laskavý, ale zároveň toužil po dni, kdy silný Selim převezme otcovo břímě, a on, Hadži Bey, bude moci z ramen shodit to své. S povzdechem opustil sultánovo apartmá.

Kapitola 27

Velkovezír sice sultánovi pomáhal s diktátem domácí a zahraniční politiky, ale Hadži Bey, aga děvčat v sultánově domácnosti, měl mocnější vliv, pokud šlo o záležitosti osmanské rodiny. Jednal sultánovým jménem a jeho slovo platilo jako zákon. Lidé ho milovali pro jeho vlídnost a trpělivost, ale zároveň se obávali jeho náhlých a nezvratných rozhodnutí. Hadži Bey patřil k nejmocnějším mužům v Bajezídově říši.

Právě on vydal oficiální zprávu, že sultán trpí vyčerpáním a je rozrušen z nedávných událostí. Ve zprávě také uvedl, že Besmu zardousil popravčí a její tělo bylo v zašitém pytli vhozeno do moře.

Někteří byli překvapeni, ale ne způsobem její popravy, což bylo běžné, ani ne tím, že bylo její tělo bez pohřebního obřadu hozeno do moře, protože to bylo také

obvyklé, ale skutečností, že žena, která se tak dlouho snažila vládnout, byla konečně obviněna ze spáchaných zločinů a potrestána za ně. Těch několik zasvěcených, kteří o jejích plánech věděli, se teď chvělo strachy, že budou prozrazeni a stihne je krutý trest za to, že ji neudali. Nicméně většina nepodcenila sultánovu inteligenci, ani agovu moc a jenom vyčkávali, až se Besma dopustí osudné, neodpustitelné chyby.

Jinak se klevety rozbíhaly na plné obrátky. Princ Ahmed uprchl z Konstantinopole a o princi Selimovi se povídalo, že prý přijíždí do města s velkou slávou. Proč dědic trůnu utekl? Byl součástí spiknutí, které naplánovala jeho matka? Byl sultán opravdu vyčerpán, nebo se ho dědic pokusil, ať už neúspěšně, nebo úspěšně, zavraždit? Zůstával Ahmed i nadále dědicem? Všichni obyvatelé Konstantinopole nedočkavě čekali odpovědi na své otázky.

To ráno bylo slunečné a teplé. Málokdo ještě vyspával a ulice byly zaplněné. Lidé nade vše milovali velkolepé podívané a aga jim jednu připravil. Obyvatelé Konstantinopole budou dlouho vzpomínat na příjezd prince Selima do hlavního města a jejich sympatiemi bude opatrně manipulováno tak, aby vždy patřily jenom Selimovi. Kdyby se princ Ahmed někdy pokusil ovládnout město, Konstantinopole bude bojovat na straně sultánova mladšího syna Selima.

Hodně lidí si pamatovalo na dobu před Selimovým odjezdem do krymské provincie. Teď se princ vracel a lidé spekulovali, co ho přivádí domů. Ale den jeho návratu pro ně představoval slavnost spojenou s radostí a veselím.

Vtom malý hoch usazený vysoko na stromě před hlavní bránou do města zakřičel: „Už přijíždějí!“

Ti, kteří stáli u brány, natahovali krky a v dálce spatřili oblak prachu, který postupně, jak se blížil, začínal nabírat určitou podobu. Byli to Selimovi Tataři. Náhle se tryskem z hlavního města vyřítila skupina janičárů v červeno-zelených uniformách na nablýskaných tmavě hnědých koních.

Na zlomek okamžiku dav ustrnul. Co se děje? Byl snad na poslední chvíli princi Selimovi zakázán vstup do hlavního města? Janičáři tasili své meče a Tataři ženoucí se tryskem proti nim divoce mávali kopími. Pustí se spolu do boje? „Selime! Selime! Selime!“ ozvalo se nečekaně nadšené volání janičárů, načež se dvě skupiny jezdců promísily. „Selime! Selime! Selime!“ Šťastné výkřiky se nesly nad planinou před hlavním městem.

Janičáři a Tataři jako jeden muž vstoupili do města. Zdatní, disciplinovaní mladí muži projeli branami a lidé provolávali janičárům slávu, což se v turecké historii stávalo zřídkakdy.

Za nimi tančila skupinka rozjásaných dětí v pestrobarevných kostýmech. Některé z dětí nesly košíky s okvětními lístky nejrůznějších květin, které rozsypávaly kolem sebe na zem. Ostatní nesly koše plné zlatých dinárů, které rozhazovaly do davu. Lidé začínali šílet.

Za dětmi jel princ Selim na svém hřebci Ďáblovi. Měl na sobě těsné hedvábné rajtky, bílou hedvábnou košili protkávanou zlatou nití a úchvatný bílý hedvábný kabátec v perském stylu, který zdobily zlaté výšivky a drobné diamanty. Vysoké boty byly vyrobeny z měkké jemné

kůže zlatavé barvy. Na hlavě měl posazený malý bílý turban, na němž zářil žlutý diamant velikosti slepičího vejce s ptačím pírkem. Přes ramena měl přehozený bílý vlněný plášť s tepanou zlatou sponou, který zakrýval tmavé hýždě koně.

Křik davu nabíral na síle, když usmívající se princ projížděl kolem nich a zdravil je zvednutím ruky v bílé rukavičce.

Těsně za Selimem jel jeho osobní strážce, následován princovými ženami a dětmi. Selimovy ženy seděly na pozlacených sedátkách se stříškou a světle zelenými závěsy, která byla připevněna na zádech krásných bílých velbloudů s červenými postroji, na nichž visely zlaté zvonky. Ženy byly seřazeny podle postavení v Selimově domácnosti. Cyra jela jako první. Za každou ženou jeli její synové na bílých koních a za nimi se vezly jejich sestry v dvoukolácích z vrbového proutí ověšených růžovými věnečky, které táhli šedí muli vedeni malými černoušky.

Mladí princové hrdě seděli v sedlech, ale každá ze čtyř dcer prince Selima prožívala příjezd do města jinak. Nilufer, Cyřina dcera, s očima dokořán pozorovala dění kolem sebe, protože to byla její první návštěva ve městě. Hale, jedno z Firousiných dvojčat, se smíchem házela pobíhajícím dětem sušené ovoce, zatímco její sestra Guzel seděla celá vyplašená vedle ní a přála si, aby byla schovaná v nosítkách. Mihri-Chan, Sarinina dcerka, se tulila v náruči chůvy, občas posílala vzdušné polibky a hrála si s prstíky.

Procesí kráčelo městem směrem k paláci. Slunce stálo vysoko na obloze a spalující paprsky dopadaly na dav

lemující cestu, takže prodavači s vodou se ani na chvíli nezastavili.

Selim měl pocit, že mu tvář praskne napětím z neustálého předstíraného usmívání. Vůbec neměl náladu se usmívat, ale lidé si žádali šťastného a spokojeného prince, a tak jim dnes tu radost dopřeje. Bolestné zážitky uplynulého týdne se mu vryly do mysli a pomalu se s nimi vyrovnával. Jeho otec se ocitl blízko smrti, nebo alespoň se tak domníval. Jeho bratr uprchl, zatímco on teď vítězně vstupoval do hlavního města. Kdyby se Ahmed pokusil vrátit do města, zabil by ho. Přesto ani na vteřinu nezapochyboval o svém nástupnictví.

Vyčinil si za svoji změkčilost v uplynulých letech. Změkčilost, která se netýkala jeho mysli, ani těla, ale pouze postoje. Příliš dlouho žil mimo hlavní město. Hadži Bey ho sice pravidelně informoval o veškerém dění, ale nebylo to stejné, jako kdyby byl osobně uprostřed všech těch událostí. Na venkově, v bezpečí Měsíčního paláce a v obklopení milující rodiny, skoro zapomněl na to, že ho matka porodila, aby nahradil svého bratra. Ale Měsíční palác zůstal v troskách daleko za nimi a jejich novým domovem se stane Eski Serai.

Vtom se před ním vynořila hlavní brána paláce. Přitáhl otěže, a když kůň zastavil, upřel pohled nahoru na kamenné opevnění s cimbuřím, které obklopovalo toto město ve městě. Po chvíli pobídl koně ostruhami a projel bránou, čímž za sebou zavřel dveře do minulosti a s pochmurným výrazem ve tváři se smířil se svým osudem.

Hadži Bey ho přivítal sám, protože Selim trval na tom, že dokud nebude veřejně ohlášeno jeho nástupnictví, nebudou probíhat žádná oficiální přivítání. Toužil co

nejdříve spatřit otce, protože během pobytu v Měsíčním paláci se spolu blížeji seznámili a jejich vztah se stal velmi vyjímečným. Aga vyhověl princovu přání a osobně ho doprovodil do sultánova apartmá.

Záchvat mrtvice naštěstí nepoškodil Bajezídovi centrum řeči, ale sultán zůstal ochrnutý od pasu dolů a jeho mysl kolísala mezi jasností a zapomnětlivostí. Zestárl o dvacet let a šokovaný Selim z něho nespouštěl zrak.

„Můj milovaný synu,“ zašeptal sultán sedící na pohovce.

Selim se vrhl před otce s gestem, které bylo směsicí úcty a žalu. „Vstaň, můj synu. Jsem starý muž a ničeho ve svém životě nelituji, snad jen toho, že jsem Besmu nezabil už dávno. Posaď se tady vedle mě. Má mysl není vždy jasná a musím si s tebou promluvit dříve, než se zase začne toulat,“ promluvil po chvíli Bajezíd.

Princ vstal z podlahy a posadil se k otci.

„Jsou tvé ženy a děti v bezpečí? Ahmed je stejný jako jeho matka. Nebude váhat a pokusí se k tobě dostat právě přes ně.“

„Jsou tady v paláci, můj otče.“

„Přesvědčil jsem se, že můj palác není zrovna bezpečným místem, ale doufám, že se Hadži Bey o jejich bezpečnost postará. Poslouchej mě, Selime, nemohu už déle vládnout. Lékaři nedokážou, nebo nechtějí říci, zdali se úplně uzdravím. Já osobně v to nedoufám, a až se budu cítit lépe, veřejně tě prohlásím za svého dědice. Kdybych to udělal už teď, našli by se jistí lidé, kteří by tvrdili, že jsem byl k tomu donucen, aniž bych se mohl

bránit. A stůj co stůj se musíme vyhnout válce. Nicméně dokud nepromluvím, jsi mým regentem. Chci tě požádat jenom o jednu laskavost. Jak víš, mám tři ženy – Safiyi, která už není nejmladší, druhou Kiusem, jejímuž synovi, princi Rohanovi, je právě deset, a Turhan, která mi porodila syna, prince Bahiteddina, kterému je pět. Ochraňuj je prosím a nedopusť, aby jim kdokoliv ublížil. Vzpomeň si na svoji matku a své dětství.“

Selim zamyšleně sklonil hlavu a pak pohlédl otci do očí. „Přísahám, že je budu chránit jako vlastní rodinu. Má ruka jim neublíží. Ale co bude s Ahmedovými ženami a dětmi?“

„Však ty si už poradíš, můj synu.“

Dvorní popravčí uškrtili Ahmedovy ženy a tři dcery, jejich těla zašili do pytlů, které vhodili do vod Bosporu, a nad jejich ztrátou nikdo netruchlil.

A zatímco Selim se začal seznamovat s chodem otcovy říše, jeho ženy se pomalu začaly v paláci zabydlovat. Ale harém v Eski Serai byl už takhle příliš malý pro všechny Bajezídovy ženy a jejich služebnictvo, natož aby se tam našlo místo pro nově příchozí ženy. Na Refet se pohlíželo jako na sultánovu valide, ačkoliv jí nebyla oficiálně jmenována, a právě ona se pustila do řešení problému s přeplněným harémem.

Bajezídově harému žilo v té době asi dvě stě žen, nepočítaje jeho favoritky a tři ženy, takže Refet nařídila, aby se na pozemku paláce u lesa postavil velký dům, do něhož se přestěhují starší ženy, které tam v klidu a pohodlí stráví poslední roky života.

V harému byly provedeny nezbytné úpravy a v každém z nových příbytků se zabydlelo deset dívek. Jednotlivé příbytky spravovaly starší ženy, ke kterým mohly mladší dívky vzhlížet jako k matkám a starší dívky je mohly považovat za zkušené přítelkyně.

Dívky, které žily v harému déle než tři roky, aniž by upoutaly pozornost svého pána, byly na Selimovo doporučení provdány za palácové a vládní úředníky.

Toto gesto získalo princovi vítanou podporu, protože dívky z harému byly nejen krásné, ale i vzdělané. Nejenomže dodají půvab domovům svých mužů, ale, což bylo velmi důležité, umožní jim tak spojení se sultanátem.

Nakonec v harému zůstalo asi padesát nejslibnějších děvčat. Tyto mladé dámy byly rozděleny do pěti skupin, žily v nově zřízených příbytcích a pokračovaly ve vzdělávání. Každá ze tří žen a obě favoritky sultána Bajezída dostaly nové apartmá v prostorném harému a bylo jim přiděleno důkladně vyškolené služebnictvo. Ačkoliv je zpočátku náhlé změny vystrašily, protože prožily dlouhou řádku let pod Besminou nadvládou, postupně si uvědomovaly, že Refet prováděla radikální změny pro dobro všech a neměla v úmyslu jim ublížit.

Selimovy ženy si zařizovaly svá nová apartmá. Vybraly si pro sebe dvouposchoďovou budovu, nazývanou Lesní dvůr, která byla postavena kolem čtyřúhelníkového dvora. Každý konec čtyřúhelníkového nádvoří zdobily vstupní klenby, z nichž těmi severními se vstupovalo na hlavní palácové pozemky, a jižní se otevíraly do rozlehlého soukromého parku. Park byl rozdělen do dvou částí. Jedna připomínala zahrady a druhá byla částečně

zalesněna. V jednom místě se zalesněná část mírně svažovala k jezírku s loďkami. Celý prostor byl obehnán vysokou zdí.

Uprostřed nádvoří plného zeleně byl obdélníkový bazének s fontánou a podél štěrkových cestiček stály lavičky z krémového mramoru.

Každá ze Selimových žen si vybrala křídlo ve druhém poschodí. V přízemí se nacházely pokoje otroků, eunuchů, kuchyně a lázně. Jednotlivá křídla budovy byla propojena, takže Cyra, Firousi, Zulejka a Sarina od sebe nebyly odděleny.

Selim usoudil, že je načase, aby byli jeho nejstarší synové odebráni z péče matek a dostali vlastní příbytky. Cyře se podařilo Selima přesvědčit, aby mohli mladší princové ještě nějaký čas s matkami zůstat. Chlapci, kteří budou žít ve vlastních apartmá, zároveň dostanou k dispozici neplodné dívky z harému, které budou uspokojovat jejich touhy.

A tak se Sulejmán, který měl oslavit za dva měsíce šestnácté narozeniny, Mohamed, kterému bylo patnáct, Omar, kterému bylo čtrnáct, a třináctiletý Kasim odebrali do nových příbytků bez sebemenšího náznaku lítosti, čímž své matky rozčílili. Cyra si musela přiznat, že její prvorozený syn byl skoro dospělý muž. Nedávno ho dvakrát přistihla, jak se mazlí se svojí otrokyní, a když ho pokárala, se smíchem se zeptal, k jakému jinému účelu stvořil Alláh hezké dívky.

Z mladších princů pouze dvanáctiletý Abduláh a jedenáctiletý Murad nesouhlasili s tím, že musí i nadále bydlet se ženami. Ale několik pohlavků od matek

ukončilo jejich vzpouru. Osmiletý Bajezíd, šestiletý Hassan a pětiletý Nureddin byli příliš malí, aby je takové věci zajímaly.

Nicméně Selimovi synové nebyli od sebe úplně odloučeni. Společně se svým mladým strýcem, princem Orhanem, navštěvovali nově založenou školu pro prince.

Selimovy dcery zůstaly s matkami. Hale a Guzel, které právě oslavily jedenácté narozeniny, vzdělávalo několik starších žen. Princezny hovořily, četly a psaly turecky, anglicky, francouzsky, čínsky a persky, učily se matematiku, dějepis a zeměpis a také literaturu Východu a Západu.

Byly zručné na šití i vyšívání, hrály na několik hudebních nástrojů, zpívaly a tančily, ale nebyly vůbec obeznámené s dvorní etiketou a ženskými záležitostmi, takže během první hodiny se jenom chichotaly. Jedinými muži, které ve svém krátkém životě důvěrně znaly, byli jejich otec a bratři, již je neustále hýčkali a rozmazlovali.

Firousi rozrušilo, když se dozvěděla, že přišlo několik nabídek k sňatku. Důrazně se ohradila se slovy, že jsou její dcery příliš mladé na vdávání, natož aby byly schopné rodit děti. Představa možného manželství dvojčata vyděsila a se slzami v očích prosila otce, aby je od sebe neodděloval. Až nastane ten správný čas, provdají se, ale pouze za stejného muže, jak si odpřísáhly.

Selim po krátké úvaze odložil řešení této záležitosti na pozdější dobu.

Mezitím Cyra osnovala jisté plány. Zjistila, že se Sulejmánův přítel Ibrahim vrátil do Konstantinopole, a

věděla, že synovi jeho kamarád chybí. Jednoho večera, když Selim odpočíval s vodní dýmkou v jejím apartmá, využila situace.

„Vzpomínáte si na Sulejmánova kamaráda Ibrahima z venkova?“ otázala se a Selim pokývl hlavou. „Vrátil se do otcova domu. Ten starý hlupák chce, aby se z něho stal kupec, a Ibrahim je z toho velmi nešťastný,“ pokračovala.

„Synovou povinností je poslouchat otce za všech okolností,“ odvětil princ.

„Tomu chlapci není souzeno stát se kupcem o nic více než Sulejmánovi,“ pronesla podrážděným tónem. „Je bystrý a chytrý. Kdybych směla říci svůj názor –“

„Pokračuj, má drahá,“ vyzval ji Selim suše.

„Ibrahim by se hodil do vládních služeb. Jednoho dne by pro nás mohl být přínosem,“ dokončila triumfálně.

„Navrhuješ tedy, aby Ibrahim pokračoval ve vzdělávání ve škole pro prince?“

„A proč by ne? Když jsme žili na venkově, chodil na společné hodiny se Sulejmánem a učitelé ho chválili, že je velmi inteligentní. Navíc Sulejmán by byl šťastný, že může opět být se svým kamarádem.“

„Není zvykem, aby někdo cizí studoval s princi. Nejsme už v Měsíčním paláci,“ pravil Selim, „ale nevidím důvod, proč by Ibrahim nemohl pokračovat se Sulejmánem ve vojenském výcviku. Můžeme také zařídit, aby Ibrahim mohl docházet na hodiny do palácové školy.“ Cyra protestovala.

„Ne, Ibrahimův otec už rozhodl o synově budoucnosti, takže nebudu do jeho plánů zasahovat,“ opáčil Selim.

„Ale jeho rodina by považovala za čest, kdybychom o něho projevili zájem,“ našpulila Cyra rty.

„Jsi to nejnádhernější stvoření na světě. Je ti souzeno poskytovat rozkoš a ty tady sedíš jako roztomilý pavouček uprostřed své přepychové sítě a spřádáš plány. Má ústa prahnou po chladné sladkosti tvých rtů, má milovaná,“ poškádlil ji princ.

Vytáhl jí sponky z vlasů a jeho oči se vpily do jejích.

„Nikdy mi nezevšedníš,“ zamumlal a otřel se svými rty o její. „Neotupěla jsi, ani nejsi nudná jako většina ostatních žen. Jsi plná života a neustále mě překvapuješ něčím novým. Častokrát přemítám nad tím, jakou zemí asi Skotsko je, když se tam rodí ženy, jako jsi ty. Přestože jsi mojí otrokyní, jsi nejsvobodnější žena, kterou znám. Žádný muž by tě nikdy nemohl vlastnit.“

Cyra se pousmála a přitulila se k němu. „Možná je to díky našemu podnebí, že jsem taková, jaká jsem, nebo jsem možná jako mé kočky a snadno se přizpůsobím vzniklé situaci, nebo možná nezapomínám na to, že se jednoho dne stanu sultánovou matkou. A kdybych teď přestala na sobě pracovat, byla bych špatnou valide.“

„Těšíš se na ten den?“

„Děsím se ho,“ přiznala se s pohledem upřeným na jeho tvář. „Abych se mohla stát sultánovou valide, můj syn musí být sultánem, a když je –“ Náhle se odmlčela a vypadala sklíčeně. „Ach, můj Selime! Tolik vás miluji! Nikdy mě neopouštějte! Vládněte tisíc let! Jsem první

ženou nejušlechtilejšího prince, který kdy žil, ale i přesto jsem si ve svém srdci nesčetněkrát přála, abyste byl obyčejným rolníkem nebo kupcem a žili jsme si spolu poklidným životem a společně zestárli jako obyčejní lidé!“ Nekontrolovatelně se rozvzlykala, až se její tělo otřásalo.

Pevně ji sevřel v objetí. „Ale, no tak, má holubičko. Uklidni se, rozkošný měsíčku mého potěšení. Neplakej, má lásko, má jedinečná lásko,“ mumlal něžně.

Vždy ho udivovala. Věděl, že miluje nejen jejich děti, ale i jeho. Nepochyboval, že stál u ní na prvním místě, ale netušil, že v sobě skrývá tak silné emoce. Jeho vyrovnaná, krásná a schopná žena plakala jako dívka při prvním zápalu mladistvé lásky. Její nečekaná reakce ho vylekala. Měl pocit, že ho taková loajalita oslabuje, a potřeboval čas na přemýšlení, tak se rozhodl zbavit ji melancholického rozpoložení. Vklouzl rukama pod tenkou noční košilku a hladil její hebké tělo. Cyra blaženě zasténala, načež ztuhla.

„Selime!“ zvolala káravým hlasem.

„Srdce mého srdce,“ vypravil ze sebe v rozpacích,

„vylekala jsi mě. Ještě nikdy jsem tě takovou nezažil.“

Vtom se zšeřelou provoněnou komnatou rozezněl její šťastný smích a přidal se k ní i Selim. „Vaše pravá žena se k vám zase vrátila, můj pane. Ach, nepřestávejte. Vaše dlaně jsou jako hojivý balzám.“

„Ty jedna neposlušná otrokyně!“ plísnil ji v předstíraném rozzlobení. „To ty by ses měla snažit a poskytnout mi rozkoš!“

Zkušenými prsty ho polaskala. „Takhle, můj pane? A co třeba takhle, můj pane?“

Uhrančivě na ni pohlédl zpoza přivřených víček. Opětovala mu smyslný pohled, sklonila se a vášnivě ho políbila na nedočkavá ústa.

Kapitola 28

Když princ Ahmed uprchl z Konstantinopole, okamžitě zamířil do Adrianopole, kde se prohlásil sultánem. Vzápětí vypukla občanská válka. Obyvatelstvo většiny provincií, které vzniklou situaci nechápalo, natož aby dumalo nad tím, jak může někdo tak neschopný jako Ahmed vládnout, prince podporovalo. Byla vytyčena bojová linie – na jedné straně stál Selim, Tataři a janičáři, zatímco na druhé Ahmed a provincie.

Nyní, o dva roky později, válka právě skončila a Hadži Bey spěchal po chodbě vedoucí k Cyřině apartmá, aby tu zprávu sdělil princovým ženám. Proklouzl kolem stráží přede dveřmi a vstoupil do salonu.

Našel je tam všechny. Seděly kolem ohniště a vyšívaly. V duchu přemítal, proč jsou ženy považovány za slabší pohlaví. Během padesáti sedmi let prožitých na této zemi si častokrát všiml, že jsou silnější než muži. Sice ne po fyzické stránce, ačkoliv poté, co byl přítomen u několika porodů, pochyboval, zdali by muži dokázali být tak zdatní, ale obdivoval velkou sílu jejich vůle.

Po dvaceti letech dělalo agově ješitnosti dobře, když viděl, že správně vybral ženy, které byly předurčeny k tomu, aby pomohly princi k jeho nástupnictví.

Nejenomže porodily devět synů, ale spojovala je neuvěřitelná soudržnost. Nikdy nebyl svědkem toho, že by se čtyři ženy dělily o jednoho muže, aniž by se nepomlouvaly a nezradily. Hlavou mu blesklo, jestli si dokáží udržet ten obdivuhodný klid i v tuto chvíli. Jemně si odkašlal. „Dobrý den, mé dcery.“

Cyra vstala a mířila k němu s napřaženou rukou.

„Drahý Hadži Beyi. Co je nového?“

„Bitva skončila,“ oznámil aga. „Ahmed je mrtvý a náš princ Selim se stal vítězem!“

„Velebme Alláha!“

„Ví už o tom sultán?“ chtěla vědět Zulejka.

„Ještě ne, má paní. Má jeden ze svých špatných dnů, takže by nepochopil, co mu povídám. Ale jakmile se jeho mysl opět vyjasní, řeknu mu to.“

„Jak zemřel princ Ahmed?“

„Ošklivě, má paní Cyro.“

„Není čas na frivolnosti,“ opáčila Cyra ostře. „Víte přesně, co mám na mysli.“

„Ano, má paní, ale dokonce při tom nejsladším vítězství je rozumné zachovat si smysl pro humor, jinak nás naše vlastní štěstí změní v přehnaně sebevědomé a nabubřelé jedince.“

Cyra zrudla. „Omlouvám se,“ špitla. Aga ji pohladil po tváři a v duchu žasl nad jejím ruměncem. Ženě stojící před ním bylo třiatřicet a byla matkou čtyř dětí. I přes svoji kultivovanost se nestyděla přiznat chybu. Mnoho let čekal, aby na vlastní oči viděl, jak Selim usedne na trůn.

Teď se modlil, aby mohl vidět, jak Sulejmán dosáhne stejného cíle. Syn této fantastické ženy by byl vskutku mocným vládcem.

„Posaďte se k nám, můj pane ago, a vyprávějte nám o Ahmedově konci,“ vyzvala ho, a když ho přivedla k ostatním ženám, pomohla mu pohodlně se usadit. „Dáte si broskvový šerbet?“

Na její pokyn podala otrokyně agovi křišťálový pohár ve filigránovém zlatém držáku.

„Kamkoliv se Ahmed vydal, ztratil tam své přívržence stejně rychle, jako je získal. Když si uvědomil, že bitvu prohrál, opustil několik posledních stoupenců a uprchl do nejbližší vesnice v naději, že tam najde útočiště. Chudák princ! Jako obvykle jeho rozhodnutí nebylo šťastné. Jenom dva dny předtím, než se tam objevil, vydrancovali vesnici jeho muži. Vesničané ho poznali a drželi v zajetí, dokud si pro něho nepřijel princ Selim.“

Zulejčiny oči zářily očekáváním. Natáhla se pro meruňku a zakousla se do ní tak rázně, až jí sladká šťáva stékala po bradě. „A jak zemřel, Hadži Beyi? Jak ten mrzký muž zemřel?“

Eunuch se na ni usmál. Ani věk neobměkčil tuto hrdou ženu z Číny. Jakmile jednou došla k závěru, že je Ahmed jejím nepřítelem, byla neoblomná. „Trochu trpělivosti, má drahá, už se k tomu dostávám.“ Zvedl pohár k ústům a lokl si šerbetu. Když se osvěžil, pokračoval. „Ahmed byl předveden před svého bratra. Prý se rozplakal a pokálel strachy jako malé dítě. Princ Selim si s ním promluvil a vyzval ho, aby se smířil s porážkou jako s vůlí Alláhovou a skonal jako pravý Osman. Pověřil

jednoho z němých černochů, aby podržel Ahmedův meč, a bratrovi nařídil, aby padl na hrot meče. Princ Ahmed zděšeně zaječel, že to nedokáže, a na kolenou prosil Selima, aby ho zabil. Náš princ bratrovi připomněl, že Prorok zakazuje bratrovraždu. Blížila se bouře a Selim začínal být netrpělivý. Hřmělo a spustil se prudký liják. Přesto se princ Ahmed stále nedokázal přinutit čestně ukončit svůj bezcenný život. Potom udeřil blesk do nedaleké budovy a jedna stěna se zřítila, všichni se otočili a v úžasu zírali na tu spoušť. Když se o chvíli později obrátili zpět, Ahmed byl nabodnutý na meči tak elegantně jako kuře na rožni.“

„Takhle by měli končit všichni zrádci,“ vyštěkla Zulejka.

„To není všechno,“ pokračoval Hadži Bey. „Černoch, který držel meč, je sice němý, ale kdysi jsem ho naučil psát. Poslal mi vzkaz, ve kterém píše, že ve chvíli, kdy udeřil blesk a všichni se otočili, čísi ruka srazila prince Ahmeda na jeho meč. Naštěstí to nikdo jiný neviděl. Byla to Ibrahimova ruka.“

„Ach, to je strašné,“ zašeptala rozechvělým hlasem Firousi.

„Co je strašného na tom, že je náš nepřítel mrtvý?“ divila se Zulejka.

„Zulejko, nepochopila jsi mě správně. Jsem ráda, že je Ahmed mrtvý, ale proč musel být jeho popravčím náš pán Selim? Proč nemohl přenechat tento úkol soudcům? Teď si budou lidé povídat, že zabil bratra jenom proto, aby se dostal na trůn.“

Zulejka v podráždění protočila oči, ale Cyra objala přítelkyni kolem ramen. „Ne, neboj se. Nikdo nebude o našem Selimovi prohlašovat, že je vrahem. Ani že je pokrytec. Kdyby býval nad bratrem nevynesl rozsudek, pak by ho kritizovali. Technicky vzato, Ahmed zůstával dědicem jenom proto, že nemoc sultánovi zabránila v tom, aby veřejně zrušil Ahmedovo nástupnictví a jmenoval dědicem Selima. Lidé, kteří důvěřují Selimovi, jistě očekávali, že se zbaví svého soka. Nezbývala žádná jiná možnost. Selim klidně mohl Ahmeda mučit a zneuctít ho, ale neudělal to. Dopřál bratrovi rychlou a čestnou smrt. Až se náš pán vrátí domů, nikdy se ani slůvkem o této události nezmíníme. Ačkoliv byl Ahmed jeho úhlavním nepřítelem, byl také jeho bratrem. Selim určitě také svým způsobem prožívá muka.“

„Cyro, Cyro,“ promluvil Hadži Bey. „Musela jste žít nejméně tisíc let, když oplýváte takovou moudrostí! Možná jsem vám tenkrát měl dát jméno Hafise.“

„Raději se jmenuji Cyra, než abych byla známá jako

‚Ta moudrá‘, zasmála se Cyra. „Když ženino jméno znamená moudrá, každý očekává, že také moudrá bude. A to by byl příliš velký tlak, protože bych nemohla nikdy všechny uspokojit.“

„U Alláha!“ zvolal aga. „Každé slovo perla!“ Ostatní ženy se chichotaly. „Hadži Beyi! Opravdu!“

Agovi se vydral hluboko z hrdla smích. „Pamatujte si, má paní, frivolnost.“

„Běžte mi z očí, vy starý pletichán,“ smála se Cyra.

Hadži Bey vstal, obdaroval ženy budoucího sultána láskyplným úsměvem, uklonil se a odešel.

O několik týdnů později se princ Selim vrátil domů, kde ho s radostí přivítala rodina, ale jeho návrat byl poznamenán dvěma tragédiemi, z nichž první způsobil sám princ. Poté, co se postupně pozdravil se všemi svými ženami, odvedl si Zulejku stranou, aby si s ní o samotě promluvil. Když po několika vteřinách Zulejka ostře zaúpěla, všichni se k nim prudce otočili.

Na zlomek okamžiku se hladká klidná tvář orientální ženy zkřivila v mukách, načež ji Selim se smutkem zastřenou tváří objal a utlumil její drásavý vzlykot. Když se Zulejka od prince odtáhla, chvíli stála se skloněnou hlavou a pak otřela Selimovi slzy z tváře. Přivolala své syny Abduláha a Nureddina a požádala pána o dovolení odebrat se do svého apartmá. Vzápětí všichni tři odešli ze salonu.

„Princ Omar je mrtvý,“ oznámil rodině. „Byl zabit v poslední hloupé bitvě mezi mnou a mým bratrem. Zemřel statečně. Sulejmán a Mohamed se mu sice snažili pomoci, ale můj třetí syn utrpěl smrtelná zranění. Nezbývalo jim nic jiného než jeho vrahy zabít.“

Selimovy ženy mlčely, ale slov ani nebylo zapotřebí. Po dlouhou řadu let stálo štěstí na jejich straně. Žili spokojeně jako rodina a na rozdíl od ostatních žen žádná z nich před tímto neštěstím neztratila dítě.

Druhou smutnou zprávou, která jim pokazila den, přinesl posel. Zemřel princ Korkut. Selimův druhý nevlastní bratr se otrávil poté, co se mu donesla zpráva, že Selim zvítězil nad Ahmedem. Na svitku pergamenu, který byl Selimovi doručen, se Korkut znovu zmiňoval o tom, že netouží po sultanátu a je si dobře vědom toho, že pokud zůstane naživu, disidentské skupiny budou na

něho vyvíjet nátlak, kterému by nedokázal odolávat, a časem by vypukla další občanská válka. Korkut po důkladném zvážení došel k závěru, že smrt je jediným řešením. V závěru mladšímu bratrovi požehnal.

Tu noc Selim v Cyřině ložnici plakal. Miloval a obdivoval vzdělaného Korkuta, jenž místo otce zodpovědně spravoval makedonskou provincii. Ze všech sultánových synů se právě Korkut podobal otci nejvíce, jenom mu chyběla Bajezídova touha po moci. Ale pro Selima bylo důležitější, že byl jeho dobrým kamarádem z dětství.

„Budou mě vinit z jeho smrti,“ řekl Selim. „Bez ohledu na to, jak bude jeho smrt oznámena, všichni budou tvrdit, že jsem ho také zabil.“

„Také?“

„Ach, ano. V ulicích už kolují pomluvy, že jsem zavraždil Ahmeda. Zdá se, že lidé za ty dva krátké roky zapomněli, jakým zvráceným netvorem byl.“

Cyra zavrtěla hlavou.

„Ano, má květinko, je to tak. Kromě toho se povídá, že držím sultána v domácím vězení a že otec poslal janičáry, aby mě zajali, když jsem se se svými tatarskými spolubojovníky vracel do Konstantinopole, ale janičáři mě místo toho vítali, čímž zradili sultána.“ Povzdechl si.

„Věřím tomu, že brzo o mně začnou rozhlašovat, že jsem uzurpátor. Lékař mi sdělil, že se otec neuzdraví a za pár dní budu prohlášen sultánem.“

„Už je načase!“

Princ se zatvářil překvapeně.

„Můj drahý pane, Turecko potřebuje schopného vládce. Bez něho bude chátrat a během několika let se rozpadne. Je to jenom prozřetelnost, že království západní Evropy jsou příliš zaneprázdněna vnitřními problémy. Kdyby tomu tak nebylo, vrhli by se na nás Evropané jako smečka vlků. Považují nás za barbary. Křesťanští princové podnikají křižácké výpravy proti nevěřícím, ať už z politických důvodů, nebo ve snaze zvýšit svůj věhlas. Podívejte se třeba na Španělsko. Ferdinand a jeho zemřelá královna Isabella krutě vyhnali Maury, kteří jsou velmi civilizovaní, ale nejsou křesťané. Kolik z nich jich zemřelo pod tímto fanatickým nástrojem křesťanství nazývaném inkvizice? Ach ne, můj pane! Podobný osud nesmí v žádném případě Turecko stihnout! Náš sultán musí být silný. Potřebujeme vás!“

„Mluvíš jako rodilá Turkyně.“

„Můj pane, v západní Evropě jsem prožila jenom třináct let. Větší část života jsem strávila v Turecku a mé štěstí je tady u vás.“

Povzdechl si. „Kdyby se mnou jakákoliv jiná žena takto hovořila, nazval bych to pochlebováním nebo lstivostí. Tvá pravda se stala jak mojí radostí, tak smutkem. Pojď a polib mě, má milovaná.“

Když se jejich rty dotkly a tělem mu projela vlna touhy, žasl nad její sílou. Nikdy se s ní nenudil a nikdy se nemohl nabažit jejího voňavého těla.

Se Zulejkou bylo milování vždy divoké. On při něm nedokázal zapomenout, že se stane sultánem, a ona nedokázala potlačit to, že je čínskou princeznou. Jejich láska byla bitvou vůle a Zulejka před ním nikdy

neodhalila svoji zranitelnost. Teprve až dnes, když jí oznámil, že je jejich syn mrtvý.

S Firousi by se mohl smát. Ačkoliv ho kavkazská dívka očividně zbožňovala, nepohodlné pozice při milování jí připadaly legrační a zřídkakdy dokázala potlačit smích. Několikrát jí dokonce vyhrožoval, že ji potrestá několika ranami bičem, ale místo toho, aby se ho bála, upřela na něho své úžasné tyrkysové oči a vážným hlasem slíbila, že se bude chovat slušně, zatímco v koutcích úst jí cukalo. Nakonec to byl on, kdo se rozesmál.

Sarina byla kupodivu nejostýchavější z žen. Kvůli obavám, že by mu neposkytla rozkoš, vždy dělala přesně to, čemu se naučila. Když Selima napadlo, že je z jejich fyzického vztahu vystrašená, stal se z něho ten nejněžnější milenec, čímž si získal Sarininu nekonečnou oddanost. Tajně také přemítal o tom, zdali Sarinin strach nebyl překážkou v početí dítěte.

Na rozdíl od ostatních žen byla Cyra, a věděl to od prvního okamžiku, kdy ji spatřil, jeho jedinou opravdovou spřízněnou duší. Byla to právě ona, za kým chodil, když si s někým potřeboval probrat své myšlenky a nápady, a ačkoliv by to býval nikdy nepřiznal, Cyra mu často radila a vedla ho s velkou moudrostí.

Ochladilo se a Cyra už spala. Selim přes ni opatrně přetáhl přikrývku a vstal z postele. Bolest, která se mu zahryzla do žaludku před dvěma roky, se dnes večer zdála být silnější. Vešel na terasu a v myšlenkách se vrátil k povinnostem a úkolům, které na něho čekaly, a tvář se mu zachmuřila.

Jeho otec sice přestavěl Konstantinopoli, kterou zničilo zemětřesení, ale nepodnikl skoro žádné kroky k rozšíření a posílení říše. Bajezíd podporoval literaturu a umění, ale v provinciích se schylovalo k vzpourám a navíc je ohrožovaly nomádské kmeny, které se stávaly stále troufalejšími. V Turecku mohl vládnout jenom jeden sultán a musel to být silný muž, jak to přesně vystihla Cyra – ne nemocný pětašedesátiletý stařec. Už za pár dní pojede k hrobce svatého Ayuba, patrona válečníků, kde převezme meč, který byl symbolem vůdcovství osmanské dynastie. Bajezíd se přestěhuje i se svými třemi ženami do paláce u moře, kde se mu dostane nejlepší péče.

Selim se stane sultánem a po něm převezme vládu mocnějšího a bezpečnějšího Turecka jeho syn Sulejmán. Budoucí vládce pozoroval, jak odstíny barev jasného východu slunce zabarvují oblohu, když vtom zaslechl Cyřiny kroky.

„Máte bolesti, můj pane?“ Pokývl hlavou.

„Užíváte léky, které vám předepsal lékař?“

„Je mi po nich jenom hůře, má lásko. Sice zmírňují bolest, ale působí neblaze na mysl a jsem po nich ospalý. Jestliže si musím vybrat mezi bolestí a hloupostí, dám přednost bolesti. Kdybych ukázal jenom náznak slabosti, ve stínu číhají ti, kteří by využili příležitosti a svrhli by dynastii Osmanů.“

Cyře uniklo povzdechnutí z úst, ale mlčela. Selimova bolest očividně nabírala na intenzitě, a když měl záchvat, býval podrážděnější než dříve. První sluneční paprsky

dopadaly na město, když princ odešel z jejího apartmá, aby se začal připravovat na korunovaci.

Korunovace prince Selima proběhla ve spěchu a s malou okázalostí jednoho větrného jarního rána. Když přijel, oděn do černého, protože držel smutek za zemřelé bratry, a s bílým ptačím pírkem na turbanu, k hrobce svatého Ayuba, už tam na něho čekali mevlevíjští derviši. Dervišský řád patřil ke spojencům dynastie Osmanů.

Během zdlouhavého obřadu propadl Selim netrpělivosti a nevědomě parafrázuje Cyřina slova, vyštěkl na muže, který obřad vedl: „Zatímco tady klábosíte jako nějaká stařena, severní kmeny ohrožují naši hranici. Turecko potřebuje silného sultána. Sám jste viděl, v jakém stavu se nachází můj otec. Mám ho snad zabít, abych uspokojil svědomí? Pokud je Bajezídova smrt cenou za záchranu Turecka, tak ho zabte sám! Nezkřivím mu jediný vlas na hlavě, ale sultánem se stanu!“

Derviš na Selima zmateně zíral, načež ho popadl za ruku a zavedl na vyvýšené pódium. Pak před shromážděným davem slavnostně prohlásil, že Alláh si přál, aby se princ Selim stal jejich sultánem, a předal mu meč ve stříbrné pochvě. Ustoupil dozadu, aby lidé měli dobrý výhled na nového vůdce.

Dav tiše hleděl na vysokého muže s vážnou tváří. Lidé v zadních řadách začali nesměle provolávat Selimovi slávu a jejich radostné ovace se najednou valily jako vlna vpřed. Sultán Selim obdaroval svůj lid oslnivým úsměvem, sešel z pódia, a když vyskočil na koně, vydal se, obklopen osobními strážci, na zpáteční cestu do hlavního města.

Když přijeli k hlavní palácové bráně, vyrojili se ven janičáři. „Dárek! Chceme dárek!“ skandovali.

A sluhové, kteří doprovázeli sultána, vytáhli z měšců hrsti plné drahých kamenů, které rozhazovali nedočkavým vojákům. Bylo to štědré gesto. Vůdce janičárů aga Bali rázně plácl Selima po rameni, což bylo tradiční uvítání nového sultána, a zeptal se: „Povedete nás, synu Bajezída?“

Janičáři strávili několik let v nečinnosti a byli chtiví boje.

„Povedu vás,“ odvětil Selim, „a už brzo zase zaplním ty vaše hlučné kotlíky zlatem, aby vydávaly příjemnější zvuk!“

Ti, již stáli v sultánově blízkosti, se rozesmáli, zatímco ostatní pohotově posílali sultánova slova dál k mužům na druhém konci. Nádvořím se nesl burácivý smích.

„Ať náš sultán Selim žije co nejdéle,“ ozývalo se volání, když nový vládce na koni projížděl davem mužů.

Déle než rok se Selim nevydal válčit. Jeho prvním úkolem bylo dát do pořádku chod vlády, která během Bajezídovy nemoci a Selimovy nepřítomnosti, kdy bojoval s bratrem, polevila ve své dříve usilovné práci. Kromě toho také musel přivítat delegace, které přijely do Konstantinopole, aby předaly dary a vzdaly hold novému sultánovi.

Jedna z těchto delegací přijela z Bagdádu a její zástupci předali Selimovi sto rolí brokátu, sto pozlacených košíků s tulipánovými cibulkami, sto světle růžových perel – a kalifovu čtrnáctiletou sestru.

Cyra se o těchto darech z Bagdádu dozvěděla předem a navrhla sultánovi, aby tu dívku věnoval nejstaršímu synu Sulejmánovi. „Pro vás ta dívka bude pouhou konkubínou, můj pane, ale pokud ji přenecháte Sulejmánovi, mohla by se možná stát matkou budoucího sultána, čímž byste prokázal Bagdádu velkou čest. Jejich přátelství se nám bude hodit, až bude naše vojsko pochodovat do Persie.“

Selim se zájmem, a možná i trochu s pocitem lítosti, sledoval, jak zástupce z Bagdádu pomohl štíhlé dívce vystoupit z nosítek. Její vlasy měly barvu tmavého medu a v krémově zlaté tváři vynikaly sametově hnědé oči. Měla na sobě oblečení ve všech možných odstínech růžové, od tmavě růžových kalhot po světle růžový průsvitný závoj, který zahaloval její rysy.

„Nejmladší a velmi milovaná sestra mého pána, ó sultáne světa. Jmenuje se Gulbehar, což znamená Jarní růže.“

„Jsme vděčni za tento dojemný projev kalifovy oddanosti,“ pronesl Selim, „ale s mužem mnoha zim by tak krásné a něžné poupátko mohlo snadno umrznout, takže jsem se rozhodl, že ji věnuji svému nejstaršímu synovi a dědici, princi Sulejmánovi, který se stejně jako Gulbehar nachází teprve v jaru svého života. Nechť mu poskytuje jen samou rozkoš.“

Cyra sedící za zástěnou se síťovým ornamentem umístěnou za sultánovým trůnem se při pohledu na nevěřícně se tvářícího Sulejmána tiše zasmála.

„Tak jste teď spokojená?“ zeptala se její otrokyně a důvěrnice Marian.

„Ano,“ přitakala Cyra. „Včera jsem si promluvila s Gulbehar. Je to milá a hodná dívka a určitě z ní bude oddaná žena.“

„Sulejmán je plachý a snadno se nechá vést, má paní. Potřebuje po svém boku silnou ženu, i když možná vlastně ne, protože má silnou matku.“

„Přestáváš se ovládat,“ opáčila Cyra chladně.

„Ne, drahá paní. Sultán Selim, nechť mu Alláh žehná, nebude žít navěky. Jednoho dne se stanete sultánovou valide. Myslím, že se na ten den těšíte.“

„Dávej si pozor, Marian. Mohla bys také přijít o jazyk.“

„Chci vás jenom varovat, abyste byla opatrná, má paní. V harému zaujímáte důležité postavení a snadno byste se mohla stát cílem určitých lidí, kteří by rádi poškodili vaši dobrou pověst.“

Cyra odvrátila pohled od dění pod sebou. „Zaslechla jsi něco?“ zeptala se tichým hlasem.

„Nic důležitého, má paní, jenom štěbetání v lázních. Jisté mladé dívky se nechaly slyšet, že prý přinutí sultána Selima, aby si jich všiml. Buďte opatrná, má paní. Není už izolovaný se čtyřmi ženami v Měsíčním paláci a ve všech ohledech je pravý Turek.“

„Domnívám se, že by bylo rozumné rozdat nějaké úplatky,“ uvažovala Cyra nahlas. „A hlavně měj, Marian, otevřené oči a nastražené uši, když budeš v lázních. Selim si možná vezme pár děvčat do postele, ale žádná mu neporodí dítě.“

Cyra měla pravdu. Selim si zval do postele jiná děvčata, ale žádná z nich nepočala, protože se o to předem postaraly jeho ženy. Když byla vybrána první dívka jménem Feride, sultánovy ženy s ní jednaly velmi slušně. Vlídně ji přivítaly v malém příbytku, který jí byl přidělen. Když dvorní astrolog vybral tu nejvhodnější dobu, kdy by měla Feride poskytnout svému pánovi rozkoš, sultánovy ženy ji osobně zavedly do lázní, poté ji oblékly do tradičního modrostříbrného nočního úboru, posadily do zlatých nosítek a s přáním všeho dobrého ji poslaly k sultánovi. Dokonce nabídly nervózní dívce na uklidnění třešňový šerbet.

Druhý den poslaly Feride dárky v podobě šperků a parfému. Selimovy ženy se chovaly stejně štědře i k ostatním dívkám, které jejich muže navštěvovaly. Pouze několik důvěryhodných otrokyň vědělo, že poté, co vybraná dívka byla v nosítkách odnesena do sultánova apartmá, jeho čtyři ženy se sešly v Cyřině salonu, kde se výtečně bavily, ale jenom Marian znala pravý důvod jejich veselí.

Mezi ženami, které přicházely do harému nabízet zboží, byla jedna, kterou si Cyra oblíbila. Byla to Židovka Esther Kirová. Prodavačky obvykle předaly zboží černým eunuchům, kteří ho potom ukázali ženám v harému, ale obchodnice chodily přímo za sultánovými ženami.

Cyra se s Esther Kirovou poprvé setkala krátce po návratu z Měsíčního paláce. Esther bylo sedmnáct, měla černé vlasy, černé oči, olivovou pleť, kypré tvary a oplývala veselou náladou. Její zásadou byla upřímnost a

přinášela jenom to nejlepší zboží. Kromě toho sehnala Cyře na její žádost jisté speciální položky.

Patřila k nim bylinka, o které Esther tvrdila, že zabrání početí. Esther se nemýlila a v kapsách zlatého kabátu jí zvonily zlaté mince od sultánových žen.

Všichni pochybovali o plodnosti sultánových nových dívek, protože v září roku 1513 porodila Firousi sultánovi Selimovi čtrnácté dítě, dceru Nakcidil, „Otisk krásy“, v říjnu se Zulejce narodila dcera Mahpeyker, „Měsíční tvář,“ a koncem listopadu porodila Cyra syna Karima.

Právě Karim se Cyře podobal nejvíce ze všech jejích dětí a možná z tohoto důvodu byl nejdražší jejímu srdci. Od narození byl malý Karim obrazem své matky. Jeho pokožka byla typicky keltsky bledá a během několika měsíců se barva jeho očí změnila ve zlatozelenou, jako měla jeho matka. Na rozdíl od Cyry měly jeho zrzavé vlásky spíše mrkvový odstín. Jeho rysy byly miniaturou rysů jeho matky.

„Připomíná mi mého bratra Adama,“ smála se Cyra šťastně. „Je celý Leslie.“

„Což není pro osmanského prince zrovna příznivé,“ poznamenal sultán škádlivě.

Karim se narodil v době, kdy sultán nutně potřeboval rozptýlení. Bajezíd zemřel v paláci u Bosporu, kam se odstěhoval, a k Selimovi se donesly klevety o možné vraždě. Krátce nato zemřela ve spánku Refet.

Po Bajezídově smrti byl držen oficiální smutek, ale za Refet tiše v srdcích truchlili jen ti nejbližší, kteří ji dobře znali. Selimovými ženami obzvláště otřásla smrt jeho

tety. Kromě Hadžiho Beye pro ně představovala poslední spojení se šťastnou minulostí. Byla pro ně matkou, důvěrnicí a přítelkyní. Představa, že budou prožívat budoucnost bez její společnosti, byla zničující. Jediné, za co snad můžeme být vděčné, je to, že Refet ve své nemoci netrpěla, pomyslela si Cyra. Během deseti let strávených v Měsíčním paláci prodělala několik vážných záchvatů dusnosti a každý další záchvat ji oslaboval. O zbývající sílu ji připravila reorganizace Bajezídova harému. Několik měsíců před svou smrtí zřídkakdy opouštěla své apartmá, a pokud se tak stalo, otroci ji přenášeli v nosítkách.

Cyra nesla její ztrátu velmi těžce, protože ji milovala a obdivovala. Tak nesobeckou ženu, jako byla Refet, nikdy nepoznala. Na prvním místě u ní bylo štěstí vlastních dcer a ostatní svůj čas věnovala synovci Selimovi a jeho rodině. Jejich štěstí bylo jejím štěstím a jejich smutek byl i jejím smutkem. Sama pro sebe nic nežádala a štědře dělila svoji lásku, čas a pochopení mezi své nejbližší. Klidná smrt ve spánku byla pro ni tak typická.

Několik měsíců chodily obyvatelky harému v černém a sultánovy čtyři ženy poslaly svému pánovi vzkaz, ve kterém stálo, že mají oči tak zarudlé od pláče, že se neodvažují k němu zajít. Ostatní dívky ovšem tak zdrženlivé nebyly a považovaly tuto příležitost za vhodný způsob, jak se vetřít do Selimovy přízně.

Ke vší smůle sultána sužovala neustálá bolest způsobená žaludečními vředy. Nikdy sice nebýval příliš trpělivý, ale muka, která mu působila nemoc, drastickým způsobem změnila jeho povahu. Začala se u něho projevovat krutost.

Jednu novou dívku, Pakize, zbil Selim jenom proto, že se opovážila před ním ukázat v červené a modré. Další dívce nechal useknout dva prsty pravé ruky jenom protože zaslechl, že hraje na loutnu příliš vesele a falešně. Narozením Karima skončilo oficiální držení smutku, ale přesto nedokázalo sultánovi zlepšit náladu. Každým dnem se bolest žaludku stávala nesnesitelnější a lékaři mu nemohli pomoci.

Selim se změnil. Těžce na něho dopadala zodpovědnost spojená se sultanátem. Stal se přísnějším a sebemenší porušení pravidel bylo rychle, ale spravedlivě potrestáno. Stále nelibě nesl skutečnost, že starý perský šáh tajně podporoval jeho zemřelého bratra Ahmeda tím, že ho zásoboval zbraněmi a potravinami, čímž občanskou válku prodlužoval.

Když jednoho dne obrátili janičáři své kotlíky dnem vzhůru a bubnovali na ně, sultán mezi ně přišel a chtěl vědět, jaký mají důvod ke stížnostem.

„Kde je zlato, které jste nám slíbil?“ zvolal mladý voják.

Selim se na něho zamračil a pohrával si s myšlenkou, že mu nechá useknout hlavu, ale naštěstí si smysl pro spravedlnost uchoval. „Buďte připraveni,“ zvolal.

„Během měsíce se vydáme na pochod do boje!“

Janičáři souhlasně zajásali. Válka! Konečně do Osmanské říše zavítala válka.

Kapitola 29

Přestože Osmané při plánování svých dobyvatelských aktivit neustále vyhlíželi směrem na západ, nakonec se Selim rozhodl válčit s Persií. Tento jeho krok doprovázelo hodně spekulací. Někteří tvrdili, že míří na východ, aby se pomstil šáhovi Ismaílovi za to, že během občanské války podporoval jeho bratra Ahmeda. Ostatní se domnívali, že je to proto, že jeho syna Omara zabili Peršané, kteří stáli na Ahmedově straně. Právě druhá možnost se ukázala být pravdivou, protože Selima doprovázela třetí žena Zulejka.

Nicméně částečně měli pravdu všichni, ale za sultánovým rozhodnutím válčit s Persií se skrýval vážnější motiv. Selimovi špehové vypátrali potomka bagdádského posledního abbásovského kalifa, který byl duchovním vůdcem islámu a žil nyní v Egyptě. Selim si představoval, že by měl být celý muslimský svět spojený pod jediným vůdcem, a měl v úmyslu stát se právě prvním takovým vládcem, přičemž po něm by se jím stal každý další osmanský sultán.

Byl si také vědom toho, že existují jedinci, kteří toužili stát se duchovní hlavou islámu, a věděl, že musí jednat rychle.

A tak se Selim s moudrostí, která mu pomohla přežít těch dosavadních čtyřicet sedm let, vrátil do Persie, kde vládl šáh Ismaíl, obrácený na islámský schizmatický šíismus. Sultán, jako katolické protějšky v Evropě, které nyní čelily podobnému problému v podobě Martina Luthera, měl v úmyslu potlačit toto kacířství, zachránit kalifova dědice a na základě své oddanosti čisté a pravé

podobě islámu se nechat jmenovat Obráncem víry s dědičným právem.

Během měsíce po Selimově rozhodnutí vydat se válčit bylo vojsko plně vyzbrojeno a vláda sestavena tak, aby v sultánově nepřítomnosti vše hladce fungovalo. Firousi a Sarina měly zůstat v Konstantinopoli, aby se staraly o děti a harém, zatímco sultánův nový vezír měl vyřizovat každodenní vládní záležitosti.

Sulejmán, Mohamed, Kasim, Abduláh a Murad měli doprovázet otce, stejně jako Cyra se Zulejkou.

Konstantinopoli opustili jednoho jasného rána ke konci zimy. I přes sluneční paprsky byl vzduch mrazivý a na vzdálených vrcholcích hor ještě ležel sníh. Když vyjížděli z Eski Serai, na sultána Selima usazeného na černém hřebci Ďáblovi byl úchvatný pohled. Kůň měl na sobě krásně vyšívaný zelený hedvábný přehoz, který vyrobily ženy z harému, a Selim byl nadšen novým tmavým koženým sedlem, uzdou a těžkými zlatými třmeny. Sulejmán a Mohamed se stejně jako všichni osmanští princové učili řemeslu. Sulejmán byl velmi šikovným zlatníkem, zatímco jeho bratr dokázal skvěle pracovat s kůží. I přes plný studijní rozvrh si našli čas, aby pro otce vyrobili tyto dárky.

Selim měl na sobě oděv ušitý z hedvábí v holubí šedi protkávaný stříbrnou nití a pošitý drobnými smaragdy. Doprovázeli ho jak jeho Tataři, tak vojsko janičárů. Převozem se přeplaví přes Bospor, který odděloval evropskou část města od asijské, kde na ně bude na druhé straně čekat armáda. Při odjezdu do války s Persií davy lidí lemující ulice hlasitě jásaly.

I po dvou letech sultanátu si Selim udržoval svoji popularitu. Sice se zřídkakdy usmíval, byl čím dál víc vznětlivější a za tu dobu se zbavil tří velkovezírů, ale tyto slabosti byly snadno přehlédnutelné kvůli jedné jeho důležité ctnosti – při zasedáních soudu stále vynášel spravedlivé rozsudky. Turci věděli, že mu mohou důvěřovat, a přezdívali mu Spravedlivý Selim.

Lidé svého sultána milovali a provolávali mu slávu, když odjížděl do války, aby zahájil období největších dobyvatelských úspěchů Osmanské říše. V té době ještě nemohli tušit, že se jeho osobnost v důsledku rakoviny změní k horšímu, takže bude přezdíván Selim Hrozný, a toto oslovení se ve vrtkavé historii navždy uchová.

Cyra seděla v nosítkách a hluk z ulice zesiloval bolest hlavy, která jí pulzovala ve spáncích. Nechtěla na tuto válečnou výpravu jet, a i přesto, že bylo tradicí, že osmanské ženy doprovází své pány do bitvy, zastávala neochvějný názor, že ženy na bitevní pole nepatří.

Zulejka trvala na tom, že se Selimem pojede, aby se osobně pomstila, takže Cyře nezbývalo nic jiného než jet také, protože kdyby jela jenom Zulejka, lidé by si to špatně vysvětlili a domnívali by se, že je její budoucí postavení ohroženo.

Ne že by si nepřála být se Selimem, ale v posledních dnech se na něho zlobila, protože ignoroval své ženy a oblíbil si domýšlivou francouzskou dívku, která rozptylovala jeho pochmurnou mysl. Až se vrátí do hlavního města, dívka bude mrtvá. Cyra se o to osobně postarala.

Nevedla ji k tomu žárlivost ani zášť, ale to, že se dívka všem chlubila úspěchem u sultána, a obzvláště to zdůrazňovala, pokud se náhodou ocitla v blízkosti jeho čtyř žen.

Cyra si byla jistá, že by se s ní Selim začal brzo nudit, ale hrozilo nebezpečí, že by mezitím dívčina drzost mohla dodat odvahu ostatním děvčatům.

Francouzka nebyla bystré stvoření, ale přesto Cyra očekávala, že bude Firousi a Sarině znepříjemňovat život. Ale to nebude trvat dlouho. Za pár dní dostane jídlo s malou dávkou jedu, udělá se jí špatně a její zdravotní stav se bude postupně zhoršovat, takže vše bude nasvědčovat tomu, že zemřela přirozenou smrtí.

Až doposud, přestože k tomu měla odpor, objednala Cyra smrt jenom jednou – kdysi dávno, když ještě žili v Měsíčním paláci. Nicméně teď jí rozum napověděl, že by ta francouzská dívka mohla být nebezpečná a musí být odstraněna. Její nepřístojné chování by mohlo mít neblahý vliv na ostatní dívky v harému, které by se ji mohly snažit napodobovat.

Vtom se jí Karim zavrtěl v náruči. Rozepnula si halenku a přiložila si ho k prsu. Vadilo jí, že musí s sebou také brát teprve pětiměsíčního synka, ale když Selim navrhl, aby ho nechala u kojné, pustila se do něho jako tygřice. V sultánově domácnosti nebylo žádným tajemstvím, že Cyřin nejmladší syn je jejím nejoblíbenějším.

Půlroční Mahpeyker také cestovala se svojí matkou, protože si Cyra přála, aby měl Karim při tak dlouhém putování společnici na hraní ve stejném věku. Přestože Zulejce připadala představa dvou hrajících si kojenců

legrační, neodvážila se ani pousmát, protože věděla, že kdyby nejela Cyra, nesměla by jet ani ona. Takže také vzala dcerku s sebou.

Během dlouhé cesty Asií Cyře neunikly změny u Zulejky. Za těch dvacet dva let, po které byly pořád spolu, nádherná Číňanka zřídkakdy dala najevo emoce. Cyra ji měla ráda a svým způsobem ji obdivovala, ale vždy měla pocit, že ať byla Zulejka sebevíc šťastná, nikdy nedokázala osudu odpustit urážku, kterou ranil její pýchu, dokonce i když jí nakonec přinesl nečekané štěstí.

Když se blížili k Persii, dovolila Zulejka svým myšlenkám sklouznout zpět do minulosti a poprvé po mnoha letech promluvila o událostech, které vedly k tomu, že se stala sultánovou třetí ženou, a ne první šáhovou manželkou.

Otrokyní, která byla nyní královnou matkou Persie, pohrdala, ale při vzpomínce na starou šáhovu konkubínu Shannez jí nitro spalovala nenávist. Sultán Zulejce dovolil, že se může sama rozhodnout, jak je potrestá. Cyra věděla, že Zulejka o způsobu trestu důkladně přemítá, a v duchu děkovala Alláhovi, že není Zulejčinou sokyní. Jestliže nenávist dokázala v čínské dívce doutnat tak dlouho, trest bude určitě krutý.

Dostali zprávu, že šáh Ismaíl odjel z města Ispahan a s armádou míří naproti Turkům. Selima ta zpráva potěšila, protože měl čas vybrat si místo, kde dojde k bitvě. Konečné měření sil se odehraje v Čaldiránském údolí, ležícím vysoko v horách východní Anatolie.

Na západním konci údolí postavili Turci tábor, který tvořila řada malých žlutých stanů pro vojáky, několik

velkých stanů sloužících jako kuchyně a polní nemocnice a uprostřed stál pruhovaný zelenozlatý pavilon sultána. Selimův příbytek tvořilo několik stanů postavených na důkladně smontovaném vyvýšeném pódiu. V nevelkém stanu, který sloužil jako velitelství, se sultán scházel a jednal s kapitány. V dalším stanu se vařilo. Ve třetím stanu se ubytovaly sultánovy děti a jejich chůvy a ve čtvrtém sultán a jeho ženy. Sultánův stan byl prostorný a rozdělený do několika pokojů – přijímací salon, soukromý salon, sultánova ložnice a ložnice jeho žen. Všechny pokoje byly zařízeny elegantním nábytkem. Dřevěné podlahy pokrývaly silné koberce, na kterých stály nízké, kulaté ebenové stolky a také měděné stoly s modrou mozaikou. Kolem stolů byly poházené barevné hedvábné polštáře a mosazné lampy svým jemným světlem osvětlovaly všechny místnosti. Sultánova ložnice byla zařízena nejskromněji. Byla v ní pouze pohovka, pozlacený kožený kufr, psací stůl a židle.

Cyra a Zulejka si vyzdobily ložnice průsvitnými závěsy a několika kusy kožešin. Postele byly dřevěné, pozlacené a stříbrné lampičky s vonnými oleji byly posázeny drahými kameny. Z jejich pokojů se dalo projít krytou chodbou k přírodnímu jezírku, kde se mohly v soukromí koupat.

Každou noc poté, co povečeřel se syny a kapitány, odebral se sultán do soukromého salonu, kde odpočíval ve společnosti svých žen. Někdy za nimi přišli i mladí princové a společně strávili příjemný rodinný večer.

V noci, kdy všichni spali, přicházel Selim k Cyře a vklouzl pod měkkou bílou kožešinovou pokrývku do tepla její náruče. Zulejka, jež byla posedlá touhou po

pomstě, teď nebyla pro svého pána vhodnou společnicí. Jako vždy v době krizí se sultán obrátil na Cyru. Její štíhlé tělo mu poskytlo rozkoš, takže na nějaký čas dokázal zapomenout na říši, na blížící se bitvu a na nesnesitelnou bolest žaludku. Často po milování, které je oba uspokojilo, leželi tváří k sobě a povídali si.

Osmanští úředníci by úžasem lapali po dechu, kdyby viděli, jak jejich urozený pán hovoří s ženou o nejrůznějších záležitostech, jako například o svých budoucích dobyvatelských plánech, o novém druhu broskvoně, kterou chce nechat zasadit do sadu v Eski Serai, o budově, kterou plánoval postavit v zahradách Yeni Serai a kde by ukládal poklady, a také o osudu svých dětí.

Selim věřil, že vše, s čím se Cyře svěří, u ní zůstane v tajnosti. Byla jedna z mála lidí, kterým naprosto důvěřoval. Věděl, že jeho zájmy jsou zároveň i zájmy jejími, a její ohleduplnost, moudrost, oddanost a smysl pro spravedlnost ho dokonce i po tolika společně prožitých letech stále udivovaly a těšily.

Bodavá bolest svírající mu žaludek se zmírnila a tupou bolest dokázal snášet. Brzo se rozední a dojde k bitvě se šáhem Ismaílem. Den předtím při západu slunce spatřil na obloze ohnivý meč s hrotem otočeným na východ. Vojáky to velmi rozrušilo a mullahové křičeli, že je to znamení od Alláha, který sesílá své požehnání na Selima, Obránce víry. Bylo to znamení, že Peršany porazí. Selim, ačkoliv byl oddaným muslimem, na takové pověry nevěřil. Zítra vyhrají jenom proto, že osmanská armáda poprvé v historii použije artilerii. S tímto uspokojivým

pomyšlením usnul přitisknut na hřejivé křivky Cyřina vláčného těla.

Následující ráno si Cyra se Zulejkou oblékly zlaté hedvábné pláště s kapuci, zakryly si tváře závoji a vystoupaly na vysoké pódium, ze kterého sledovaly panoráma před sebou. Na opačném, východním konci údolí stál tábor perského šáha. Mezi dvěma stranami se rozpoutala bitva.

Peršané sice zpočátku udatně bojovali, ale proti nové turecké artilerii neměli šanci. Znovu a znovu vjížděli sultánovi jezdci mezi perské válečníky, nahnali je na dosah osmanských zbraní, a když se rychle vytratili, sultánovi vojáci spustili palbu.

Ismaílovo vojsko se nikdy předtím nesetkalo s dělostřelectvem, takže bitva pro ně měla katastrofální následky.

Selimovy ženy si přidržovaly u nosu plátky oloupaného pomeranče, aby přerazily odporný zápach vytvořený směsicí krve, střelného prachu, pachu koní a potu, který se nesl údolím.

Cyra byla nemilosrdným válčením vystrašená. Hluk zbraní ji ohlušil a při pohledu na hroutící se mrtvé muže měla pocit, jako by se ocitla ve zlém snu. Všude pobíhali nosiči a odnášeli raněné z bitevního pole k ošetření do polní nemocnice.

Cyra si zakryla uši dlaněmi, aby utišila ten obrovský rámus. Vtom spatřila Selima na Ďáblovi uprostřed bitevního pole a jeho meč se oslnivě blýskal jako nebezpečný motýl. Rty se mu neustále pohybovaly a ona instinktivně věděla, že své muže povzbuzuje.

Vtom se k ženám přiřítil posel. „Má paní, s lítostí vám musím oznámit, že princ Kasim padl. Nosiči právě jeho tělo přenáší do sultánova pavilonu,“ oznámil Cyře, obrátil koně a tryskem odjel.

Když se jí oči zamlžily slzami, ucítila, jak ji Zulejka pevně objala. „Je to vůle Alláhova,“ slyšela svůj tichý hlas. „Velebme Alláha a Proroka Mohameda,“ dodala, načež ji Zulejka odvedla do jejich stanu.

Bitva v Čaldiránském údolí znamenala důležité vítězství sultána Selima. Šáh Ismaíl byl zajat i se svojí oblíbenou manželkou Tacli Hanim a veškerý osobní majetek mu byl zabaven. V táboře po celou noc plály ohně na oslavu vítězství. Údolím se rozléhal zvuk bubnů a flétny a mezi stany se ozývalo chichotání žen. Šáh se nevypravil do boje jen tak a Selimovi vojáci ke svému potěšení našli v perském táboře několik pohledných otrokyň a tanečnic. Ačkoliv si ženy vybírali jako první členové velitelského sboru, ještě jich zbylo dost na uspokojení potřeb ostatních mužů. Selim během večeře s kapitány popíjel z poháru z černého jantaru ozdobeného proužkem drobných zlatých kvítků. Ke svému pobavení ze zlatého nápisu na poháru zjistil, že pochází z majetku šáha Ismaíla. Selim si také přivlastnil šáhův opasek a náramek, který tvořily zlaté destičky spojené tkaným červeno-modrým páskem.

Ismaílova noc neprobíhala tak radostně. Zavřeli ho do malého stanu, který hlídala stráž. Celou noc hořce plakal, ale ne kvůli prohrané bitvě, nýbrž pro Tacli Hanim. Jeho krásnou mladou ženu i s jejími šperky dostal sultánův pohledný syn, princ Mohamed.

Nejsmutnější atmosféra ovšem panovala v sultánově soukromém salonu, kde na koberci stály dva katafalky. Na jednom spočívalo tělo Cyřina sedmnáctiletého syna Kasima. Cyra nikomu nedovolila, aby se jeho těla dotkl, a sama ho umyla a oblékla. Se slzami v očích mu ještě naposledy jemně prokartáčovala tmavě hnědé vlasy a vzpomínala na jeho dětství.

Upřeně hleděla do prázdných tmavě modrých očí, ale byl pryč. Jeho oči sice jako by na ni hleděly, ale nic neviděly. Jiskra, která darovala Kasimovi život, zhasla. Prsty jedné ruky mu zavřela víčka, zhroutila se na podlahu a ronila hořké slzy.

O chvíli později ji našel Sulejmán. Pomohl jí vstát, odhrnul jí vlasy z obličeje a políbil na slzami smáčenou tvář. Poté ji odvedl do jejího pokoje.

U druhého katafalku truchlila Zulejka pro svého druhého syna Abduláha, který ten den zemřel ve věku šestnácti let. Nicméně Zulejka nebyla v myšlenkách se synem, ale zvažovala, jakou podobu bude mít její pomsta. Víceméně už byla rozhodnutá. Persie ji pokořila a ona pokoří Persii způsobem, na který nikdy nezapomene.

Vstala a upřela pohled na nehybnou bledou tvář. Zemřel čestně a možná to tak bylo lepší. Selimovy ženy vždy doufaly, že učiní rázný konec krutému vyvražďování bratrů vládnoucího sultána, ale kdo opravdu tušil, co se přihodí, až se sultánem stane Sulejmán? Zulejka dobře věděla, že moc člověka dokáže změnit k nepoznání.

Cyra, Firousi a Sarina stále trochu lnuly k západní morálce, ale ona, protože se narodila na Východě, věděla

o nebezpečí, které přináší příliš mnoho potenciálních dědiců a s tím spojené jejich rychlé odstranění.

„Můj bratr Abduláh byl statečný,“ vyrušil ji mužský hlas.

Obrátila se a uviděla Sulejmána. „Jak je Cyře?“

„Matka spí po makovém odvaru klidným spánkem a ty by sis měla jít také lehnout, drahá teto. Zítra odjíždíme do Tebrízu a jistě si nepřeješ být unavená, až tě otec pověří vynesením rozsudku nad těmi, kdo tě zradili,“ pravil Sulejmán a jejich pohledy se na zlomek okamžiku střetly.

„Vidím, že si rozumíme, Selimův synu. Velebme Alláha, že ti v žilách koluje více turecké krve než té západní.“

„Skotové se nikdy neproslavili díky milosrdenstvím v krvavých svárech, Zulejko.“

„Jsi pravý Turek,“ poznamenala pevným hlasem, a když ho políbila na tvář, odešla.

Zmateně chvíli stál, načež pokrčil rameny a vyšel z pavilonu ven do temné noci.

Kapitola 30

Šáhův palác v Tebrízu byl zářivě osvětlen a místnost, ve které se nacházel trůn, zaplnili do posledního místa členové perského dvora. Sultán moc dobře věděl, že jsou Peršané vyděšeni. Také věděl, že první věc, již udělá poté, co dovolí Zulejce vykonat její odplatu, bude to, že

tvrdě potlačí šíitskou sektu, které se tak pevně drží Ismaíl a jeho stoupenci.

Turečtí vojáci našli francouzského jezuitského kněze, který se ve městě skrýval a který o sobě prohlašoval, že je zástupcem francouzského krále Ludvíka XII. Selim ho propustil, ale přemítal, zdali evropští křesťané náhodou tajně nepodporují rozpory mezi muslimy.

Sultán usazený na trůně vypadal v černém hedvábném hábitu s vyšívanými zlatými tulipány a zlatém turbanu s krvavě červeným rubínem majestátně. Po stranách mu u nohou seděly jeho ženy, Cyra oděná v broskvově zlatém hedvábí a mulu, Zulejka v barvách ametysu a stříbra. Nedaleko od nich postával Sulejmán, Mohamed a Murad.

Před sultánem stál mladý šáh. „Nežádám milost pro sebe, můj pane, ale pro svoji matku a další ženy ze svého dvora.“

„S ženami neválčím, chlapče,“ pravil Selim.

Šáh se začervenal. „Potom tedy souhlasíte s tím, že s nimi bude slušně zacházeno?“

„Ani neuzavírám dohody s chlapci. Obzvláště s těmi, jejichž hloupí otci nedokáží rozpoznat otrokyni od princezny.“

„Mluvíte v hádankách, sultáne Selime.“

Sultánovy rty rozvlnil úsměv. „Možná ano, ale právě vy mně pomůžete tuto hádanku rozluštit, hochu.“ Tleskl rukama a stráž dovedla do místnosti malou, draze oděnou ženu. Lidé se ukláněli, když kolem nich procházela k trůnu.

„Matko!“ zvolal šáh, ale vojáci mu zabránili, aby se k ní rozběhl.

„Zulejko,“ vyzval sultán svoji ženu a kývnutím hlavy jí dal znamení. Zulejka líně vstala a hrdě se nesla k perské královně. „Nyní, můj hochu,“ pokračoval Selim, „před vámi stojí dvě ženy. Jedna se narodila jako princezna a ta druhá jako otrokyně. Můžete mi povědět, která je která?“

„To má být žert, můj pane?“

„Ne, šáhu Ismaíle. Je to hádanka.“

„To není žádná hádanka! Má matka je princezna Plum Jade z Číny,“ vyhrkl ze sebe rozhořčeně šáh.

„Přesně jako tvůj otec jste uznal zřejmou věc příliš ukvapeně, šáhu Ismaíle. Zulejko!“

„Můj pane Selime?“

„Pohlédni do tváře této ženy, ale předtím si sundej závoj.“

Zulejka zvedla štíhlou ruku k závoji, který vzápětí tiše sklouzl na podlahu. Oči perské královny se rozšířily hrůzou a s vyděšeným výkřikem padla na podlahu.

„Mějte slitování, paní! Mějte slitování, prosím vás!“

Šáh prudce odstrčil strážné, spěchal k matce a snažil se ji zvednout. „Vítězství je na vaší straně,“ řekl Selimovi.

„Je vyděšená. Pokud si vzpomínám, vždy bývala nervózní.“

„Vraťte se ke mně, šáhu Ismaíle! Budu vám vyprávět pravdivý příběh.“

Šáhovi se podařilo rozechvělou a vzlykající matku pohodlně usadit mezi polštáře.

Selim spustil a jeho sytý hlas se rozléhal síní. „Před dvaceti dvěma lety mladá princezna s početnou karavanou stráženou vojáky opustila Čínu. Měla se provdat za krále sousední země. Na hranicích mezi oběma zeměmi královi vojáci vystřídali vojsko jejího bratra a všichni, kromě jedné otrokyně, se vrátili zpět do Číny.

K princeznině velké smůle měl její potenciální urozený manžel krásnou, ale zlou konkubínu, která tajně opustila svůj harém a odjela s vojáky, aby si nevěstu prohlédla. Ta žena měla nad králem velkou moc a obávala se, že mladší, krásnější a inteligentnější dívka, která by se stala královnou, by ji o tu moc mohla připravit. Rozhodla se tedy, že se setká s nevěstou dříve než její pán, a pokud by to bylo nezbytné, tak se jí zbaví.

Princeznu přivítala medovými slovy a zjistila, že se její nejhorší obavy potvrdily. Nejenomže ta dívka byla mladá a velmi krásná, ale byla velmi inteligentní. Rozhodla se jednat rychle a večer nalila princezně do šálku silné uspávadlo a v noci dva vojáci, které ta zlomyslná žena podplatila, odvezli princeznu, o které se domnívali, že je otrokyně, do Bagdádu, kde ji prodali do otroctví.

Princeznu naštěstí koupil aga děvčat ze dvora mého otce. Při cestě z města náhodou projížděl kolem tržiště a na první pohled poznal drahocennou perlu mezi obyčejnými kameny. Mezitím konkubína nahradila nevěstu svého pána její otrokyní.“

V tom okamžiku se ozvalo pronikavé zakvílení a perská královna si začala trhat šaty.

„Ty mizerná děvko,“ zasyčela Zulejka čínským nářečím, „ovládej se! Jsi královna, tak se také podle toho chovej – když už ne kvůli svému synovi, tak ve jménu mé rodiny, do které ses vetřela!“

„Ach, paní,“ vzlykala žena stejným nářečím, „ona mě to přinutila udělat! Vyhrožovala mi, že zahynu hroznou smrtí, pokud ji neposlechnu. Byla jsem sama v cizí zemi a tolik jsem se bála. Nechtěla jsem zemřít.“

„A domnívala ses, že se spolu už nikdy nesetkáme, že, Mai Tze?“

„Za svůj hřích jsem trpěla. Starý šáh mě nenáviděl a náš sňatek nebyl skoro pět let stvrzen. Teprve poté, co ho jeho poradci přesvědčili, že lid přijme pouze legitimního dědice, přišel za mnou. Potom se zase vrátil do její postele! Ona má dokonce větší vliv na Ismaíla než já. Prosím, nezabíjejte mě!“

„Myslíš si snad, že bych se pomstila na tak bezvýznamném stvoření, jako jsi ty?“ vyštěkla Zulejka.

„Přišla jsem si pro Shannez. A ty ve jménu Alláha povstaň!“

Královna se zvedla a strachy se krčila před sultánem, který pokračoval ve vyprávění.

„Když jsem dovršil dvaceti pěti let, můj otec mi na důkaz úcty dovolil vybrat si šest panen ze svého harému, abych si mohl konečně založit vlastní domácnost. Jednou z dívek, kterou jsem si vybral, byla princezna Plum Jade, již naši lidé přejmenovali na Zulejku. A právě Zulejka, matka tří z mých synů, tady teď stojí před vámi. Žena, kterou nazýváte královnou – žena vašeho zemřelého

krále a matka šáha Ismaíla – není nikdo víc než podřadná otrokyně jménem Mai Tze!“

Shromážděné dvořanstvo šokované vyjeklo a už se hnalo ke královně, která omdlela. Selimovi vojáci je násilně zastavili, zatímco dva otroci se snažili přivést ženu k vědomí.

„Ticho!“ zaburácel sultán. V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. „Máte vůči tomuto ubohému stvoření velký dluh. Ona za nic nemůže. Ať už je otrokyní, nebo ne, byla legální manželkou vašeho krále a je matkou šáha Ismaíla. Kdyby bývala s tím podvodem nesouhlasila, Čína by vás zničila a starý šáh by zemřel bez potomků. Já, chán Selim, nařizuji, aby její postavení na tomto dvoře zůstalo nezměněno.“ Upíral pohled do davu vzrušeně mumlajících Peršanů. „Nyní budu jednat s jedinou skutečně zodpovědnou osobou. Přiveďte mi Shannez.“

Shannez pyšně vplula do ztichlé místnosti, zastavila se před trůnem, padla před sultánem na tvář, a když vstala, statečně pohlédla Selimovi do tváře. Na ženu byla poměrně vysoká, měla štíhlou postavu, a ačkoliv jí bylo přes čtyřicet, vypadala jako mladá dívka. Její světle olivová pleť byla čistá. Modročerné vlasy bez známek šedin měla vyčesány nahoru a účes jí dodával královský vzhled. Jantarově černé oči jí zářily. Měla na sobě jednoduchou róbu ze švestkově modrého hedvábí bez závoje a nevzala si žádné šperky.

Selim chvíli pozoroval její chladnou smyslnou tvář, načež zrakem pomalu přejel od štíhlého hrdla ke vztyčeným ňadrům kuželovitého tvaru.

Zulejce neunikl sultánův zaujatý pohled, naklonila se k němu a zašeptala: „Nezabraňte mi v provedení pomsty, můj pane. Nezapomeňte, že naši dva synové zemřeli perskou rukou.“

„Neboj se, své slovo dodržím, má tygřice,“ ujistil ji s ponurým úsměvem. „Shannez, rád bych vás představil své ženě, paní Cyře. S mojí třetí ženou, paní Zulejkou, jste se již dříve setkala.“

„Sultán se mýlí,“ opáčila žena klidným hlasem. „Tyto dvě ženy jsem nikdy neviděla.“

„Vy se mýlíte, má paní Shannez. Dokážu si představit, jakou jste měla radost, když jste se zbavila princezny Plum Jade. Nepochybně jste po celé ty roky žila v domnění, že je mrtvá, nebo někde skončila jako otrokyně. Zulejko, má lásko, pohlédni na Shannez, aby si tě mohla lépe prohlédnout.“

Zulejka uposlechla příkazu svého pána, nato Shannez smrtelně zbledla, ale vzápětí se vzpamatovala a zabodla své oči do jejích. Pohrdavě se zasmála. „Tak vy nejste mrtvá a přijela jste sem, abyste se pomstila. Dobrá, ničeho nelituji, protože jsem vedla dobrý život.“

„Nezabiji tě. Ach, kdepak, to ne, Shannez! Prokážu ti stejnou milosrdnost, kterou jsi kdysi prokázala ty mně! Nicméně nenechám nic náhodě, jak jsi to ve své hlouposti udělala ty,“ pravila Zulejka a otočila se ke strážnému. „Přiveďte toho muže!“

Pohledy všech přítomných se stočily ke dveřím, ze kterých vyšel strážný. Během několika vteřin byl zpátky a vedl s sebou neuvěřitelně ošklivého podsaditého muže s hrbem na levé straně zad. Až na bederní zástěrku byl

nahý a na hlavě měl malý špinavý turban. Chybělo mu jedno oko a to druhé bleskově kroužilo kolem dokola vnímaje dění kolem sebe.

Vydýchanou místností se už tak šířil zápach nervózních zpocených těl, ale ten hrbatý muž ho svým smrdutým pachem přerazil. Před trůnem se vrhl na zem a pichlavým hlasem zakřičel: „Ach, pane, nechť nám navždy vládnete!“

„Vstaň,“ nařídil mu sultán. Muž vyskočil na nohy.

„Jak se jmenuješ?“

„Abu, můj sultáne.“

„Jsi můj otrok?“

„Ano, nejvznešenější pane.“

„Jaká je tvá práce, Abu?“

„Čistím stáje svého pána a vynáším z nich chlévskou mrvu.“

Selim rychle mrkl na Zulejku s výrazem obdivu a veselosti v očích. „Svoji práci odvádíš dobře, Abu. Tvá pracovitost neprošla bez povšimnutí. Hlavní čeledín se mi zmínil, že mé stáje jsou nádherným místem.“ Sultán se odmlčel a potlačil smích deroucí se mu hrdlem. „A taková oddanost nemůže zůstat bez odměny. V tento den ti daruji svobodu za podmínky, že zůstaneš v mých službách ještě další rok. Po uplynutí toho roku ti vyplatím dvanáct zlatých mincí a budeš moci odejít, kamkoliv se ti zachce, nebo zůstat na mém dvoře.“

Abu padl na kolena, uchopil okraj sultánova hábitu a políbil ho.

„Počkej, Abu, to ještě není všechno. Svobodný muž potřebuje ženu, která by se o něho starala a uspokojovala jeho potřeby. Tato žena byla favoritkou starého šáha a před mnoha lety velmi ublížila mé drahé Zulejce.“

„Matce malého prince Nureddina?“

„Ty znáš mého syna?“

„Ano, urozený pane. Často chodí do stájí za svým poníkem. Dává mi sušené ovoce a fíky. Je to můj kamarád. Mám zabít tuto ženu, pane?“

„Ne, Abu. Daroval jsem jí život, ale protože jsi mi byl po celou dobu naprosto oddaný, věnuji ti ji. Od teď je tvojí otrokyní a navždy jí zůstane. Nauč ji oddanosti a dělej si s ní, co se ti zlíbí.“

Za celý svůj dosavadní život měl Abu ženu jenom párkrát. Jeho nízké postavení, povolání a fyzický vzhled nepřitahovalo mnoho žen, které by byly ochotny stýkat se s ním. Zdravým okem si všiml krásné ženy, která má být jeho. Sultán si nepotrpěl na vtípky, takže to musí být pravda. „Ach, vznešený sultáne! Po mnoho staletí se bude mluvit o vaší štědrosti k pokornému služebníku Abuovi.“

Otočil se k Shannez. „Pojď, otrokyně!“ vyzval ji hrubým hlasem.

„Opovaž se ke mně přiblížit, ty odporné zvíře, a zabiju tě,“ zasyčela.

Hrbáč zvedl ruku a udeřil ji přes tvář, až upadla na zem. Popadl ji za paži a táhl ji ven z místnosti.

Na několik minut se napjatá atmosféra v místnosti rozechvěla užaslým tichem, které přerušil Selim. „Byli jste svědky mé milosrdnosti k ženě, která zradila císařovu dceru. Daroval jsem jí život, čímž je má pomsta krutější.

Existuje jenom jediný skutečný bůh, Alláh. A Mohamed, žehnejme jeho jménu, je jeho skutečným Prorokem. Je mezi vámi někdo, kdo by to chtěl popřít? Kdo z vás oplakává Husajna a nechává se vést učením šíy?“ Dav mlčel. „Bez slitování nechám zabít ty, kteří zesměšní jediného Boha a Jeho Proroka, ať už to bude muž, žena, nebo dítě!

Vás, šáhu Ismaíle, ušetřím, protože když jste svedl lid ze správné cesty, je na vás, abyste ho přivedl zpět. A ti, kteří se veřejně nezřeknou tohoto kacířství, zemřou,“ zakončil svoji řeč sultán.

Vzápětí nato vstal z trůnu a v doprovodu svých dvou žen vyšel z místnosti. Jakmile se ocitli v bezpečné vzdálenosti od ostatních, otočil se k Zulejce. „Jsi spokojená, můj kvítku? Tvá pomsta byla ďábelská. Netušil jsem, že dokážeš být tak krutá. Byla jsi se mnou tak nešťastná?“

Číňanka vzala sultána za ruku a přitiskla si ji postupně na čelo, na rty a na srdce. „Dvacet dva let jsem žila pro vás a pro naše děti. Nikdy jsem s vámi nezažila nepříjemné chvíle, nikdy jsem z vašich úst neslyšela nevlídné slovo – přesto jsem ale nikdy nezapomněla na to, co mi ta žena provedla. Její zákeřný čin mi sice přinesl nepopsatelné štěstí, ale jak se jenom vůbec mohla

opovážit takhle zacházet s dcerou čínského císaře? Má rodina je v mé zemi, stejně mocná jako vaše v Turecku. Kdybyste byl na mém místě, nezachoval byste se stejně, můj nejdražší pane?“

Selim objal Zulejku kolem ramen, přivinul si ji k sobě a vtiskl jí letmý polibek na tváře. „Ano, má tygřice. Zachoval bych se stejně. Je teď tvá duše konečně očištěna od pomstychtivosti?“

„Ne tak docela, můj pane, ale té kapičky, která tam zbývá, se rychle zbavím.“

„Takže teď tě opustím, abys to mohla provést,“ řekl a kráčel pryč dlouhou chodbou.

Cyra tiše stála v povzdálí. „Půjdeš se mnou? To, co potřebuji vidět, bude možná hrůzostrašné, ale musím se přesvědčit, že Shannez byla naprosto ponížena. Teprve pak budu spokojená,“ promluvila Zulejka, když k ní přišla.

Cyra pokývla. Prošly několika klikatícími se chodbami, pak seběhly dolů po schodech a došly ke dveřím vedoucím na dvůr u šáhových koníren. Jakmile dveře otevřely, dolehl k nim vzteklý řev. Zulejčina ústa roztála v úsměvu.

„Půjdeme tudy,“ řekla a vedla Cyru přes dvůr k venkovnímu schodišti na boční straně konírny. Ženy vyběhly po schodech nahoru a ocitly se na rovné střeše. Zulejka zamířila k malému otvoru uprostřed střechy. Tam se zastavila a naznačila Cyře, aby ji následovala. Pak si lehly a nakukovaly do stáje pod nimi.

Cyra se při pohledu na otřesnou scénu pod sebou zachvěla. Nahá Shannez ležela na špinavé dece. Ruce a nohy měla koženými třmeny přivázané ke čtyřem kolíkům zavrtaným do podlahy. Abu stál vedle deky a zrovna se chystal omotat bederní zástěrku kolem svého chlupatého těla. „Mohutná zbraň na tak malého muže,“ poznamenala pobaveně Zulejka.

Abu se sklonil, aby rozvázal kožené třmeny, a pak ženě hodil ušpiněnou hedvábnou róbu. „Mám hlad. Sežeň něco k jídlu,“ zabrblal a svá slova zdůraznil dobře mířeným kopnutím.

Shannez se vyškrábala na nohy, oblékla se a chrlila ze sebe nadávky adresované trýzniteli. Cyra se Zulejkou vstaly a opatrně přešly k okraji střechy. Sledovaly tu ženu. Nejprve chvíli váhavě stála, a když spatřila otevřenou cisternu s vodou, zamířila k ní. Ze stínu se vynořil voják.

„Stůj, ženo! Kam jdeš?“ Zastavila se. „Hledat nějaké jídlo.“

„V cisterně? Pojď! Ukážu ti, kde je.“

„Trefím tam sama,“ odsekla.

„Kdepak, zavedu tě tam. Zulejka vydala příkaz. Mám hlídat každý tvůj krok.“ Shannez zírala na muže.

„Nevypadáš špatně,“ prohodil, vrhl na ni škodolibý pohled a šel za ní.

„Nepřibližuj se ke mně!“ křičela a divoce mávala rukama kolem sebe.

Vtom se ve dveřích konírny objevil Abu. „Co je to tady za řev? Kde máš večeři, ty líná couro?“

„Buď pozdraven, Abu,“ oslovil ho voják. „Kdo je ta žena? A jak to, že jsi měl takové štěstí, ty ošklivej synu velbloudice?“

„Byla favoritkou starého šáha,“ odpověděl hrdě Abu.

„Sultán mi daroval svobodu a tuhle otrokyni, aby uspokojovala moje potřeby.“

„Ten Selim je nějaký štědrý,“ prohodil voják a na zlomek okamžiku se zamyslel. „Poslyš, Abu, nelíbilo by se ti přivydělat si nějaké peníze? Jsi teď svobodný muž, takže musíš myslet na budoucnost.“

„A co bych měl pro to udělat?“

Voják odtáhl hrbáče stranou a cosi mu zašeptal.

„Dobrá, souhlasím. Ale předem tě varuju, že jenom kope a křičí. Musel jsem ji přivázat.“

„Taková bojovnice? Ale to jenom přidává na pikantnosti. Počkej tady a já zatím doběhnu pro své kamarády.“

O pár minut později se vrátil s pěti vojáky. Každý z nich dal Abuovi do ruky malý měšec. „Běž dovnitř,“ nařídil Abu Shannez.

„Ale chtěl jsi jídlo –“ Odmlčela se a bleskově se rozhlédla kolem sebe, zdali nenajde vhodnou únikovou cestu. Ale žádnou nikde neviděla.

„Dojdu si pro jídlo sám. Jdi dovnitř!“

Shannez se rozběhla pryč, ale vojáci ji s hurónským smíchem chytili a odtáhli ji do stáje, zatímco Abu odešel.

Obě ženy ještě chvíli vyčkávaly na střeše, a když se zezdola ozval příšerný křik, Zulejka promluvila.

„Můžeme se vrátit. Teď jsem naprosto spokojená.“

Ženy seběhly ze schodů a přeběhly přes dvůr. Za zostuzením a agónií Shannez se s tichým klapnutím zavřely dveře. Zulejka pak už nikdy nehovořila o své minulosti.

Kapitola 31

Sultán se vrátil do Konstantinopole s osmi sty padesáti velbloudy a pěti sty osly naloženými zlatem, stříbrem, drahocennými šperky a další válečnou kořistí. Počet otroků přesáhl deseti tisíc. Hranice Osmanské říše se rozšířily připojením Kurdistánu. Válečné tažení do Persie bylo velmi úspěšné.

Selim za sebou zanechal mrtvá těla čtyřiceti tisíc šíitů, kteří byli zmasakrováni, protože odmítli vrátit se k původní podobě mohamedánství. Mladého šáha tento čin tak vyděsil, že se od té doby na jeho tváři už nikdy neobjevil úsměv.

Turci přezimovali v šáhově hlavním městě Tebrízu a k připojení perského území došlo na jaře roku 1515. Na počátku podzimu toho roku se celá výprava vrátila do Konstantinopole. Selimovy ženy se dohodly, že už nikdy nebudou doprovázet svého pána při válečném tažení. Stýskalo se jim po hlavním městě, po Firousi a Sarině, ale nejvíce ze všeho se jim stýskalo po dětech. Po smrti tří ze Selimových synů pro ně nabyla rodina mnohem většího významu než kdy jindy.

K sultánově uspokojení byla dokončena stavba budovy, která měla sloužit jako pokladnice a s jejíž výstavbou se začalo v době vlády Selimova dědečka Mehmeda Dobyvatele. Byla připravena přijmout poklady, které Selim přivezl z Persie. Zlato bylo uloženo ve sklepení v obrovských železných truhlách. Šperky a ostatní válečná kořist byly uskladněny v jednotlivých místnostech. Zároveň byl sepsán seznam všech cenností a nakonec byly hlavní dveře budovy zapečetěny říšskou pečetí Selima I.

„Naplnil jsem pokladnici zlatem. Pokud ji některý z mých nástupců naplní mědí, nechť je pokladnice zapečetěna jeho pečetí. Jestliže se tak nestane, nechť stále používají moji pečeť,“ prohlásil Selim ten den.

Po návratu z Persie se sultán soustředil na jiné záležitosti. Nejdůležitější z nich byla ta, že jeho nejstarší syn Sulejmán, Gulbehar a jejich dvůr byli posláni do Magnesie, kde se měl princ ujmout vlády. Měla to být první zkouška schopností budoucího sultána.

Princ Mohamed se přestěhoval do Erzurumu, kde měl vládnout, a princ Murad, Cyřin třetí syn, kterému bylo šestnáct, a Sarinin třináctiletý syn Bajezíd byli posláni do vzdálených kasáren, kde měli projít dalším vojenským výcvikem.

V Konstantinopoli zůstali jenom tři ze sultánových žijících synů. Malý princ Karim stále potřeboval svoji matku, ale Firousin Hassan a Zulejčin Nureddin, kterým bylo jedenáct a deset, odešli z harému do vlastních příbytků.

Ženy neměly z posledního sultánova rozhodnutí radost, protože pochybovaly o mravním chování mladších eunuchů a oba princové byli ještě děti. Do jejich apartmá byli proto okamžitě nasazeni špehové, kteří měli matky informovat, a ty by mohly v případě potřeby své syny chránit.

Sultánovo další opatření se týkalo jeho dcer. Hale a Guzel bylo nyní šestnáct, čímž prakticky překročily nejvhodnější věk na vdávání. Nicméně v tomto ohledu byl Selim přístupný domluvě. Děvčata se provdají, ale ne za cizince, a výběr manželů nechá na nich.

Selim vždy rád svým dcerám vyhověl, a tentokrát jim dovolil, aby si důkladně zahalené a ukryté za dřevěnou zástěnou mohly prohlédnout kandidáty přicházející v úvahu. Bylo vybráno půl tuctu mužů, o kterých se dvojčata dozvěděla všechny podrobnosti. Po několika dnech rozhodování sultán oznámil, že se jeho dcery provdají za osmnáctiletého a devatenáctiletého syna paši Ismeta ben Ormana, oddaného služebníka a válečníka Osmanské říše.

Krátce nato proběhly svatební oslavy. Paša Ismet zbohatl ve službě osmanské vlády, a protože ho potěšilo, že nemá za snachu jenom jednu princeznu, ale rovnou dvě, daroval svým synům paláce z bílého mramoru v sousedství a s výhledem na Bospor.

Každý palác se sto pokoji byl obklopen překrásnou zahradou s kvetoucími keři a stromy všech možných druhů. Protékaly jimi potůčky, které se vlévaly do jezírek, a byly tam mozaikové bazénky. Matka ženichů byla na audienci u Firousi, takže věděla, jaký mají princezny vkus.

Při svatebním obřadu zastupoval Hale a Guzel stárnoucí aga, který za ně pronesl manželský slib. Svatební hostina, na které se synové paši Ismeta poprvé setkali se svými nevěstami, se konala v hlavní síni v Yeni Serai a trvala tři dny.

První noc, když skončila hostina, obě dívky odešly ze síně v doprovodu ostatních žen z harému. Do svatebních komnat měly dovoleno vstoupit jenom sultánovy ženy a osobní otrokyně. Když ženy obě dívky vykoupaly a důkladně zbavily ochlupení, oblékly je do průsvitných nočních úborů. Potom jim ještě vykartáčovaly vlasy a provoněly je muškátem.

Před odchodem ženy dívkám požehnaly: „Nechť poznáte jenom radost.“ Ženichové čekali v předpokoji a do svatebních komnat mohli vstoupit teprve tehdy, až byli vyzváni. Sultánovým zeťům se nedostávalo přílišných výsad a jejich postavení mělo být upevněno teprve po svatební noci. Hale a Guzel se dohodly, že na obranu své panenské skromnosti nechají své novomanžele čekat dvě hodiny. A tak Husajn a Riza netrpělivě vyčkávali na zavolání svých manželek.

Mezitím Firousi plakala v Cyřině salonu a ostatní ženy ji utěšovaly. „Jsou tak mladé,“ vzlykala.

„Nesmysl,“ namítla ostře Cyra. „O své svatební noci jsi byla o dva roky mladší. Guzel a Hale měly štěstí, že si mohly své muže vybrat, a ti mladí muži jsou jimi očividně okouzleni. Uvidíš, že budou velmi šťastné.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ano! A měla bys už přestat plakat. Jen si představ, jaký by to byl skandál; kdyby ses na zítřejší hostině

objevila s červenýma opuchlýma očima.“ Později ten večer zavítal Selim do Cyřina apartmá. Už dlouhou dobu nepůsobil tak spokojeně a byl neobvykle hovorný. Měl radost ze svatby svých dcer, jejichž manželé se mu zamlouvali, a už přemýšlel o tom, že provdá Nilufer.

„Můj nejdražší pane, vždyť je jí teprve dvanáct a ještě ani pohlavně nedospěla. Bylo by moudré ještě pár let počkat,“ protestovala horlivě Cyra.

„Můžeme ji provdat už teď, ale jejich manželství by bylo fyzicky stvrzeno teprve tehdy, až by dospěla. Vím o několika vhodných mužích, které bych rád přitáhl blíže k říši.“

„Nikdy vám nedovolím zneužít svoji dceru jako figurku ve vaší politické hře! Chcete jí snad odepřít svobodu výběru, která byla dopřána Firousiným dcerám?“

„U dvojčat to bylo něco jiného. Jsou zvyklá žít vedle sebe, a kdyby byla od sebe oddělena, hrozně by tím trpěla. Proto jsem jim dovolil, aby si směla své budoucí muže vybrat,“ vysvětloval Selim.

„Nemůžete provdat Nilufer za nějakého cizince. Od útlého dětství miluje jistého mladého muže.“

„Jak je to možné? Komu jsi dovolila zneuctít posvátnou půdu mého harému a tajně se scházet s mojí dcerou?“

„Nikomu. Poprvé se spolu setkali, když jsme žili v Měsíčním paláci.“

„Ale tenkrát byla Nilufer malé dítě a kromě jejích bratrů nesměli žádní muži do harému vstoupit,“ podotkl sultán.

„Zapomínáte na mladého Ibrahima.“

„Nilufer miluje Ibrahima? To je nemožné! Vždyť ho od svých sedmi let neviděla.“

„Ráda bych vás poopravila, má lásko. Vídala se s ním. Nezapomeňte, že jste naší dceři povolil vstup na Sulejmánův dvůr a Ibrahim tam býval pravidelným návštěvníkem. Když jste poslal našeho syna vládnout do Magnesie, Ibrahim tam odjel s ním a Nilufer má zlomené srdce a je pořád špatně naladěna. Miluje Ibrahima!“

„Je to pouhé dětinské okouzlení. Uvidíš, že to časem překoná,“ namítl Selim.

„Pokud je to dětinské okouzlení, potom tedy budete souhlasit s tím, že je také příliš mladá na sňatek,“ podotkla Cyra tiše.

Selim zoufale rozhodil rukama. „Chytila jsi mě do pasti tak čistě jako lovec zajíce, má milovaná. Klaním se tvé moudrosti a chytrosti.“

Naklonila se k němu a políbila ho. „A budete za pár let považovat Ibrahima za vhodného nápadníka?“

„Možná.“

„Jmenoval jste Sulejmána svým dědicem a Ibrahim je jeho nejlepším přítelem. Jednoho dne – nechť vám Alláh dopřeje ještě mnoho let sultanátu – se náš syn stane sultánem. Jsem si jistá, že pak jmenuje Ibrahima velkovezírem. Jestliže se Sulejmánova sestra – jeho vlastní sestra – provdá za jeho velkovezíra, pak takový sňatek jistě dobře poslouží zájmům našeho syna.“

Selim se neubránil úsměvu. „Kdyby ses byla bývala narodila jako muž, má drahá, možná bych tě jmenoval svým velkovezírem.“

„Jsem mnohem šťastnější jako vaše žena a matka vašich dětí.“

Něžně ji pohladil po dlouhých vlasech. „Ach, má nejdražší! Kéž bych jenom měl po ruce přítele, jako je Ibrahim, který by mi sloužil. Možná jsem se příliš ukvapil, když jsem se zbavil svého vezíra paši Cema.“

„Zbavil jste se ho? Vždyť jste mu nechal useknout hlavu, což bylo trochu nevděčné, když se vezme v úvahu, jak dobře vás zastupoval, když jste byl v Persii.“

„To je možná pravda, má drahá, ale když jsem se vrátil, zemřelý vezír nebyl zrovna dvakrát ochotný vzdát se své moci. Sice jsem mu jeho chování prominul, ale i přesto se nadále snažil uzurpovat moji moc. Nezbývalo mi nic jiného než ho potrestat a setnutí hlavy jsem považoval za nejrychlejší řešení. Teprve nyní zjišťuji, že ten starý muž, kterého jsem do té funkce dosadil, je vetchý hlupák!“

„Ali Akbar sloužil vládě dlouhé roky. Nechte ho odejít do výslužby s úctou, můj pane. Ode dne, kdy jste se stal sultánem, se u vás vystřídalo pět velkovezírů, z nichž čtyřem byla sťata hlava. Jedinou nevýhodou tohoto muže je jeho věk. Nepřehlížejte jeho dobrou práci. Lidé na ulicích už otevřeně mluví o vaší krutosti.“

„Co se o mně povídá?“ chtěl vědět Selim.

„Povím vám to, jenom pokud mi předem zaručíte odpuštění.“

„Zaručuji.“

„V těchto dnech se mezi našimi lidmi stalo velmi oblíbené jedno prokletí: ‚Nechť se staneš velkovezírem sultána Selima!‘“

Ušklíbl se. „Dobrá tedy, Ali Akbar odejde se ctí do výslužby, ale koho mám na jeho místo dosadit?“

„Piriho Pašu,“ navrhla Cyra.

„V žádném případě ne dalšího starého muže! Nikdy! Piri Paša žil v Konstantinopoli už v době, kdy ji můj dědeček dobyl. To znamená, že prožil více než šedesát zim.“

„Piriho Pašu nemůžete s Alim Akbarem vůbec srovnávat. Je to vládní génius a kromě toho je to naprosto dokonalý muž bez jakýchkoliv nectností, nemá žádné falešné představy o moci a vždy kladl povinnost vůči vládě na první místo, dokonce i před svůj osobní život. Potřebujete ho, obzvláště teď, když plánujete odjet do Egypta.“

„Pojedeš se mnou?“

„Ne, má lásko. Pokud to nenařídíte, tak nikam nepojedu. Během válečného tažení se z vás stává jiný muž, nejste Selim, kterého dobře znám a miluji. Můj pán je poeta, milující otec a dvorný muž – ne přísný sultán a krutý válečník. Při vaší cestě do Egypta vám nemohu být žádným způsobem nápomocná, ale tady v Konstantinopoli jsem vašima očima a ušima. Kdo jiný by vám mohl povědět pravdu, jako to dělám já?“

Selim se usmál a letmo ji políbil na tvář. „A co budeš dělat jiného kromě toho, že se staneš mýma očima a ušima?“

„Budu se starat o harém a děti. Nilufer bude na jaře třináct a ráda bych ji naučila věci, které její učitelé nedokáží. Můj malý Karim ještě nedosáhl věku, aby se nějaký čas obešel bez matky.“

„Je ti tolik podobný, má nejdražší. Ze všech mých synů mu v žilách koluje nejméně turecké krve, ale to se změní, jakmile bude starší. Vždyť už svého otce při válečném tažení jednou doprovázel.“

„Až bude starší,“ zdůraznila Cyra.

Nicméně Selim už její slova nevnímal, protože se jeho mysl přesunula k dalšímu kroku v jeho plánech stát se hlavou islámu. Už zanedlouho vyrazí se svojí armádou do boje a tentokrát se jeho cílem stanou posvátná města Mekka a Medina. Potom ho čeká Egypt a „záchrana“ kalifa. Bude se řídit Cyřinou radou a jmenuje Piriho Pašu velkovezírem. Její instinkt ohledně lidí byl vždy spolehlivý. Když se nebude muset znepokojovat děním na domácí frontě, bude se moci plně soustředit na válečné tažení.

Když ho později Cyra nechala odejít, ani se mu předtím nezmínila o Hadžim Beyovi.

Aga umíral a všichni obyvatelé Eski Serai o tom už věděli a plakali. V harému se nenašel nikdo, kdo by tohoto moudrého starého muže nemiloval a neuctíval. Hadži Bey sloužil osmanskému rodu od devíti let. Teď mu bylo sedmdesát jedna. Zažil vládu Mehmeda Dobyvatele, Bajezída i Selima I. A doufal, že se dočká dne, kdy na trůn usedne Sulejmán. Ale už věděl, že si to Alláh nepřeje, a nechal poslat pro Cyru.

Poprvé za celé ty roky prožité v Turecku vstoupila Cyra do agova apartmá. Překvapilo ji, jak jednoduše bylo zařízeno, protože agův styl oblékání byl vždy elegantní, možná až trošičku okázalý.

Světlo v ložnici bylo tlumené a závěsy na oknech zatažené. Hadži Bey ležel v posteli. Na rozdíl od ostatních eunuchů nikdy nepřibral na váze, ale teď se zdálo, jako by jeho štíhlé tělo pod pokrývkou seschlo. Sluha přistavil k posteli stoličku.

„Vyrušit nás smíš pouze v případě naléhavosti,“ řekla Cyra otrokovi. Muž pokývl hlavou a odešel.

„Takže k věci, má dcero,“ promluvil aga slabým hlasem, „blíží se chvíle, kdy bude nit mého života přestřižena…“ Cyra mávla rukou jakoby na protest, ale aga uchopil její dlaň do své a pohladil ji. Cyra si všimla, že jeho kdysi štíhlé prsty vypadaly jako ptačí pařáty. „Ne, má dcero, netruchlete. Jediné, čeho lituji, je, že nespatřím Sulejmána usednout na trůn. A právě o tom si teď s vámi potřebuji promluvit. Je vystaven nebezpečí, protože má příliš hodně bratrů.“

„Jak jen tohle můžete vyslovit, starý příteli? Můj milovaný pán Selim měl kdysi deset synů, ale Omar je mrtvý Kasim a Abduláh byli zabiti v Čaldiránském údolí a můj syn Murad padl v Sýrii. Takže jich zbývá jenom šest a Selim své syny potřebuje.“

„Ale Sulejmán své bratry nepotřebuje,“ namítl Hadži Bey. „Mé dítě, vy, která jste byla nejbystřejší z mých žáků, nemůžete vidět pravdu kvůli růžové mlze, která zahaluje vaše oči. Selim nebude žít dlouho. Ano! Je to pravda, Cyro! Ta věc, která sžírá jeho vnitřnosti, brzo

pohltí sama sebe a sultánův život vyhasne. Sulejmán je dědicem, ale jakmile Selim zemře, pouto, které spojovalo jeho ženy, se přetrhne. Mohamed je jenom o čtyři měsíce mladší než Sulejmán. Je okouzlující, veselý a oblíbený. Domníváte se, že Firousi nebude podporovat svého syna? A nemilosrdná Zulejka? Nezachová se stejně? A Sarina by ani na okamžik neváhala s podporou svého syna. Až se Selim v ráji připojí ke svým předkům, všichni jeho synové, kromě Sulejmána, ho tam musí uvítat.“

„Ne!“ vykřikla šokovaná Cyra.

„Neexistuje žádné jiné řešení, má dcero! Tato rada je mým jediným odkazem pro vás.“

„Copak jste zapomněl na mého malého Karima, Hadži Beyi? Domníváte se, že bych ho mohla zničit? Domníváte se, že bych dovolila Selimovi nebo Sulejmánovi, aby ho zničili? Nikdy! Nerodíme své děti, abychom je pak nechaly zavraždit jenom proto, že představují hrozbu pro dědice. S vražděním nevinných bratrů se musí přestat!“

„Zničíte Sulejmána, Cyro. Jako sultánově první ženě se vám dostává určité moci, a pokud se stanete sultánovou valide, pravomocí vám přibude, ačkoliv i ty mají své hranice. Nedokážete nespokojencům zabránit v tom, aby nepoužili Karima a jeho bratry jako zbraň proti Sulejmánovi – a věřte mi, že oni to udělají! Musíte začít jednat okamžitě!“

„Nemohu, Hadži Beyi! Nemohu!“ Z očí jí vytryskly slzy.

Starý aga se pomalu s tváří zkřivenou bolestí zvedl.

„Nevybral jsem vás na aukci v Candii, nechránil jsem

vás, nezaučoval a nevyzvedl k takovým výšinám jenom proto, abyste mě teď zklamala. Od mých devíti let byl rod Osmanů mojí rodinou! Zabránil jsem tomu, aby ho zničil princ Ahmed se svojí matkou. A nedovolím, aby ho zničila vaše citová slabost! Nežádám vás, abyste osobně odstranila Selimovy syny, ale musí se to stát! Pokud se tak nestane, Sulejmán bude přinucen zbavit se jich sám. Od jeho narození se mu neustále opakuje, že bude sultánem, a jak znám Sulejmána, tak jednoho dne na trůn usedne!“ Aga domluvil a opřel se o polštáře.

Cyra mu podala ke rtům šálek chladné vody. „Udělám vše, co bude v mých silách, abych Sulejmána ochránila, Hadži Beyi, ale určitě musí existovat jiný způsob než zabít jeho bratry. Dopřejte mi čas na přemýšlení, než se rozhodnu.“

Starý muž pokývl hlavou. „Nyní bych vás rád požádal o dvě poslední laskavosti, mé dítě. Nejprve: můžete mi odpustit moji dnešní tvrdost?“

„Tisíckrát. Ve svém srdci mám uchovanou vzpomínku na otce, který mě zplodil, ale od mých třinácti let jste byl mým otcem vy. Jak jen bych se na vás mohla zlobit za vaši upřímnost?“

Hadži Bey ji obdaroval úsměvem. „Dcero mého srdce, vy zahříváte mé staré kosti. Druhá laskavost, o kterou vás žádám, je ta, abyste zůstala po mém boku, dokud neusnu.“ Souhlasně přikývla hlavou. „Cyro, má dcero, buďte statečná, silná a nedopusťte, aby vás cokoliv odradilo od splnění úkolu. Sulejmán bude mocným sultánem, ale vy se stanete mocnější valide!“ Vzal její dlaň do své, zavřel tmavé oči a jediný disharmonický zvuk přerušující ticho v pokoji byl jeho těžký dech.

Několik hodin seděla Cyra po jeho boku, možná si na pár minut i zdřímla. Vtom si náhle uvědomila nepřirozené ticho, které ji obklopovalo. Vzala malé zrcátko a přidržela ho agovi u nosních dírek. Tvář zračící se v zrcátku zůstala nezamlžená.

Rozplakala se a vzpomínala na elegantního muže s kávově hnědou pletí, který za ni na aukci v Candii zaplatil jmění ve zlatě, zakryl její nahotu a odvedl ji pryč. Zachránil ji před kdovíjakým osudem a pozdvihl ji na vrchol moci. S moudrostí sobě vlastní naplánoval, že se stane první Selimovou ženou, a díky jemu poznala více lásky a důvěry než kterákoliv jiná žena. Hadži Bey byl zodpovědný za její štěstí.

Když se uklidnila, vyšla z místnosti a strážnému před dveřmi stroze oznámila: „Aga děvčat právě zemřel. Postarejte se o přípravy jeho pohřbu.“

Kapitola 32

Počátkem roku 1517 Selimova armáda opět slavila úspěch. V Sýrii poblíž města Aleppo se turecké vojsko střetlo s armádou mameluckého vůdce, kterou porazilo. Osmanské dělostřelectvo se zdokonalilo a Egypťané, stejně jako před nimi Peršané, neměli proti střelným zbraním žádnou šanci.

Sultánovo vojsko se vítězně prohnalo Sýrií, Palestinou a pak údolím řeky Nilu postupovalo až k branám Káhiry. Tam se Selim tvrdě dožadoval odstoupení mameluckého sultána, ale jeho žádost byla stejně tvrdě odmítnuta. Turci rychle pronikli do města a osmanský sultán nechal egyptského vládce a jeho syny pověsit. Při tomto

válečném tažení ztratil sultán tři syny. Murad byl zabit v Sýrii. Sarinin jediný syn, Bajezíd, stejně jako jeho oblíbený druhý syn Mohamed padli pro obléhání Káhiry. Zůstali mu čtyři synové. Selim byl rozeným válečníkem a jeho synové se mu snažili vyrovnat, přesto se cítil provinile. Nevychoval je, aby padli v boji, nicméně zemřeli čestnou smrtí. Byl rád, že nemusel oznámit smutnou zprávu svým ženám.

Jeho žal částečně opadl, když ho jeho vojáci zavedli k poslednímu abbásovskému kalifovi. Staršího muže skrývajícího se ve sklepě příchod tureckého vládce vyděsil. Selim zmírnil jeho obavy vlídným chováním a projevováním úcty. Ohromený stařec s vděčností přijal sultánův dar v podobě čtyř pohledných núbijských žen kyprých tvarů ve středních letech. Selim starého muže ujistil, že teď bude o něho vzorně postaráno. Každá z kalifových nových otrokyň měla talent na něco jiného. Jedna byla vynikající kuchařkou, další byla šikovnou švadlenou, třetí měla znalosti z lékařství a poslední byla dobrou masérkou a vypravěčkou.

Poté starce odvedli do lázní, kde byl vykoupán, oholen, navoněn a oblečen do nových šatů. Selim mu navrhl, že se s nimi může vrátit do Konstantinopole, kde dostane vlastní příbytek a zbytek svého života stráví v bezpečí a přepychu.

Šestkrát denně v doprovodu Selima, kterému začal říkat

„můj synu,“ vedl modlitby k Alláhovi. Mezi vojáky kolovala vtipná poznámka, že si ten starý brach určitě myslí, že zemřel a ocitl se v ráji.

Kalif z vděčnosti jmenoval Selima a budoucí osmanské vládce svými nástupci, čímž převedl titul Obránce víry na rod Osmanů.

Sultán triumfoval a jeho území nyní zahrnovalo Řecko, Balkán, velkou část východní Evropy, celou Malou Asii, Sýrii, Egypt a část severní Afriky a Arábii s posvátnými městy Mekkou a Medinou. Byl nejmocnějším vládcem na světě.

Když byl Selim v Egyptě, doslechl se o činech Khaira al-Dina, známého pod jménem Barbarossa, jenž byl všemi obávaný pirát. Khair al-Din nenáviděl křesťany a obzvláště Španěly. Nejenomže byli bezvěrci a negramotní slaboši, ale také zabili dva z jeho bratrů.

Po smrti svých bratrů převzal velení na jejich lodích a vyhnal Španěly z Tunisu na Baleárské ostrovy. Zajal Maury plující ze Španělska do bezpečí v Africe a zmocnil se útočících galér, jejichž posádky společně s Maury posílily jeho vlastní flotilu.

Osmanský sultán nechal pro Khaira al-Dina poslat. Ten se okamžitě dostavil, protože nebyl žádný hlupák. Sice byl úspěšným pirátem, ale jeho činy na moři se nemohly vyrovnat sultánovým skutkům. Zároveň si byl vědom svého neurozeného původu a z pověření osmanského vůdce v muslimském světě měl možnost stát se respektovaným a uctívaným mužem. Khair al-Din měl jedinou slabost. Zoufale toužil po tom, aby se těšil vážnosti a úctě.

Když admirál pirátů předstoupil před Selima, sultán potlačil nutkání vybuchnout smíchy. Barbarossa byl průměrné výšky, svalnatý a statný jako zápasník. Ohnivě

zrzavé vlasy a husté vousy měl naolejované a navoněné. Sultán ho považoval za nejošklivější a nejsměšnější postavičku, kterou kdy viděl, ale zachovával si vážnou tvář.

„Nechť žijete tisíc let, ó můj pane,“ ozval se hluboký, dunivý hlas.

Selim okamžitě přešel k obchodní stránce jejich setkání. Khair al-Din dostal hodnost guvernéra Středomoří, meč a nádherného arabského hřebce. Když souhlasil s tím, že doprovodí pětadvacet lodí plných sultánovy válečné kořisti zpět do Konstantinopole, Selim mu ještě přidal oddíl janičárů a baterii těžkých děl.

Khair al-Din byl u vytržení. Bude bojovat za osmanské Turecko, jehož vlajka bude hrdě plápolat na nejvyšším stěžni. Pětačtyřicet procent jeho válečné kořisti dostane sultán a zbývající část si rozdělí mezi sebe, své kapitány a muže.

Spokojený Selim odjel z Egypta a vydal se na dlouhou cestu domů do Konstantinopole. Když bude Khair al-Din řádit ve středozemní oblasti, křesťané budou mít starostí až nad hlavu, zatímco on bude mít spoustu času na plánování dalších invazí, tentokrát směřovaných na západ. Zpáteční cesta trvala oproti původním plánům o něco déle, protože je doprovázela karavana tisíců velbloudů s nákladem kořisti.

Selim se vrátil do hlavního města na počátku jara roku 1518. Cyra mezitím na přechodnou dobu jmenovala Anbera, hlavního eunucha z Měsíčního paláce, agou děvčat. Její rozhodnutí jí sultán nejprve schválil v soukromí při společné návštěvě skromné hrobky Hadžiho

Beye a velkovezír Piri Paša krátce nato veřejně ohlásil Anberovo jmenování.

Piri Paša splňoval vše, co Cyra slíbila. Selim žasnul, že toho ví tolik o jeho vládních úřednících, ale důvěřoval jí a už dávno se naučil nepochybovat o svém štěstí.

Během posledního válečného tažení se také stal poprvé dědečkem, když se jeho dvojčatům narodili chlapečci. Nilufer bylo patnáct a byla připravena se provdat. Přestože si neodpustil trochu toho rýpnutí, vybral jí za ženicha Ibrahima.

Do Magnesie odjel posel a Sulejmán s Ibrahimem se měli vrátit do hlavního města za měsíc. Mezitím měly proběhnout nezbytné přípravy na svatební oslavy.

Sarina, ve svých čtyřiceti letech stále stejně štiplavá, traumatizovala nového agu až k slzám neustálým naléháním, aby směla dohlížet na úpravu zahrad. Cyra uhladila nepříjemnou záležitost tím, že milým tónem požádala Anbera, aby její žádosti vyhověl. „Ta práce jí pomůže zmírnit hluboký zármutek nad smrtí prince Bajezída,“ vysvětlovala Cyra. Anber, vděčný za to, že se zbaví neúnavné sultánovy čtvrté ženy, nakonec souhlasil. Sarina se vítězně vřítila do skleníku, aby dohlížela na vystrašené zahradníky.

Směsicí lichotek a tyranizování dosáhla zázraků. V Nilufeřin svatební den byly zahrady v Yeni Serai plné rozkvetlých zlatých stromkových růží, zasazených ve vysokých tyrkysových květináčích, a květinové záhony rozzářily tisíce bílých narcisů a světle žlutých tulipánů. A jako každý rok na jaře byly broskvoně, třešně, mandlovníky a hrušky v plném květu.

Několik dní před svatebním obřadem vládl v harému zmatek. Nilufer potřebovala nový šatník, což znamenalo nechat ušít tři sta harémových kalhot, tři sta šatů s dlouhým rukávem, tři sta rób lemovaných kožešinou nebo saténem, tři sta hedvábných, mulových a vlněných blůzek, tři sta nočních úborů, tři sta souprav spodního prádla a tři sta párů střevíčků. Šperky, které jí darovala rodina, naplnily tři truhly.

Ibrahim poslal vzkaz svým bankéřům, pocházejícím z rodu Kirů, aby zaplatili palác důstojný jeho nevěsty. Esther Kirová, která se směla volně pohybovat mezi harémem a okolním světem, vystupovala jako prostředník mezi princeznou a jejími budoucími příbuznými.

Nilufer si vyhlédla krásný palác z krémového mramoru na malém výběžku u Bosporu, ve kterém si přála žít. Vlastník paláce žádal za svůj majetek přehnaně vysokou cenu. Nicméně Kirovi oplývali důmyslností. Tajným pátráním zjistili, že majitel paláce prodal armádě zásoby potravin za přemrštěné ceny, což bylo podle přísných zákonů sultána Selima považováno za závažný přestupek, který se trestal smrtí.

Majitel, kterého o bezprostředně hrozícím nebezpečí varoval jistý přítel, z paláce uprchl. Jeho majetek zkonfiskovala vláda a dostali ho Kirovi jako odměnu za svoji oddanost. Ti ho obratem prodali Ibrahimovi za dobrou cenu. Svatební oslavy dvojčat trvaly jenom tři dny, protože se sultán nemohl dočkat, až vyrazí do Sýrie. Nilufer byla Selimovou oblíbenou dcerou, a proto se rozhodl, že na její velkolepou svatbu nikdo nezapomene. Byl to jeho poslední štědrý skutek.

Svatba se měla konat v zahradách Yeni Serai a novomanželé měli strávit první společné noci v překrásném kiosku na pobřeží, který nechal Selim postavit právě pro tuto příležitost. Menší, jednoposchoďová budova byla vyzdobena mramorovými sloupy, které byly ověšeny červenými hedvábnými závěsy. V kiosku byly tři přepychově zařízené pokoje a střechu tvořila pozlacená prosklená kupole připomínající svým tvarem stan.

Sulejmán, Gulbehar a Ibrahim přijeli do Konstantinopole týden před svatbou. Princ neskrýval radost z toho, že se jeho nejlepší přítel už za pár dní stane jeho švagrem, a škádlil ho poznámkami, že se ožení s dítětem. Ibrahimovi, který byl o dva roky starší než Sulejmán, bylo dvacet šest.

Jednoho květnového rána konečně nastal netrpělivě očekávaný svatební den. Nad celým městem se neslo volání muezzinů. Po skončení polední mše doprovodil princ Sulejmán se svými švagry Husajnem a Rizou ben Ismetovými Ibrahima do Velké mešity stojící nedaleko hradeb paláce Yeni Serai. Tam byl oficiálně sezdán s Nilufer, kterou zastupoval nový aga děvčat.

Poté se muži vrátili do paláce, kde probíhala svatební hostina. Na zahradě byl postaven velký stan s výzdobou v červené, zelené a modré barvě, který byl určen sultánovi, jeho synům a zeťům. V menším stanu se usadily Selimovy ženy.

Nilufer měla na sobě světle fialové kalhoty stažené u kotníků diamantovými pásky. Přes ně si oblékla krátké šaty s dlouhým rukávem ve stejné barvě posázené drobnými diamanty, perlami a ametysty a plášť z tmavě

fialového hedvábí protkávaný zlatými a stříbrnými nitěmi, jehož kapuce byla olemovaná střídavě pásy zlaté a stříbrné látky. Dlouhé tmavé vlasy měla rozpuštěné s jedním copem ozdobeným perlovým střapcem a částečně je zakrýval tmavě fialový čepeček. Na štíhlém krku jí zářil skvostný diamantový náhrdelník.

Cyra, která vedla Nilufer k jejímu manželovi, aby mu byla formálně představena, málem svoji dceru zastínila. Cyra se oblékla do béžové a zlaté, vlasy se jí v jarním slunci oslnivě třpytily a její smaragdy jasně svítily. Když se zastavily před sultánem, Cyra se uklonila, načež vtiskla dceři polibek na čelo a zahleděla se do jejích očí. Nilufer se jemně dotkla matčiny tváře a setřela z ní jedinou slzu.

„Ta je od radosti,“ zamumlala Cyra.

„Já vím, matko.“

Společně se obrátily k agovi, který uchopil princezninu pravou ruku a vložil ji do Ibrahimovy pravé dlaně. Poté Ibrahim odhrnul nevěstě závoj z tváře a políbil ji.

„Vidím, že jsi mi dospěla,“ zašeptal.

„Nestálo to za to čekání?“ špitla Nilufer.

„Uvidíme,“ řekl Ibrahim a vedl ji k jejich soukromému pódiu.

„Jsi stále stejný čuník,“ opáčila a radostně se na něho usmála.

„A ty jsi stále rozmazlený spratek.“

„Budeme spolu velmi šťastní,“ podotkla Nilufer.

„Určitě,“ usmál se Ibrahim.

Když skončily oslavy, které trvaly přesně týden, Ibrahim si odvezl svoji manželku do jejich paláce. Selimova dobrá nálada se vypařila. Sedmidenní nezřízené hodování zanechalo spoušť v jeho útrobách a bolesti se v plné síle vrátily. Sultán si zavolal Sulejmána.

Rozveselený princ vstoupil do otcova apartmá, ale jeho dobrá nálada jenom podnítila Selimův vztek. Naznačil synovi, aby se posadil, a šel rovnou k věci. „Zprávy, které jsem dostal z Magnesie, nejsou příznivé.“

„Nesmysl,“ namítl Sulejmán. „Město i provincii spravuji dobře a zdárně prosperují.“

„Nevládneš tam ty, ale Ibrahim,“ vyštěkl sultán. „Trávíš veškerý čas lovem a hrátkami s Gulbehar. Když uvážím, kolik hodin s ní prodléváš, už bych měl mít alespoň jednoho vnuka. Zklamal jsi mě.“

„Jak jsem tě zklamal? Provincie vzkvétá, a co je na tom, jestli je to více Ibrahimovou zásluhou než mojí? Copak jsi mně neustále nepřipomínal, že mám co nejlépe využít služeb mužů, kteří mě obklopují? Ibrahim nedělá žádná rozhodnutí v záležitostech, které bych mu nepostoupil, a pokud jde o Gulbehar, tak tě potěším. Čeká dítě.“

Selim si odfrkl. „Odmítl jsi se mnou jet do Sýrie a Egypta. Jestliže Turek seskočí ze sedla, aby se usadil na koberci, nikdy z něho nic nebude! Nic!“

„Aha! Teď se dostáváme k podstatě toho, co tě trápí. Pořád se na mě zlobíš za to, že jsem tě nedoprovázel při tvém posledním válečném tažení. Ale jak bych mohl vládnout v Magnesii a zároveň válčit?“ (V duchu si Sulejmán připomněl vzkaz od své matky, ve kterém stálo: „V žádném případě nejezdi se svým otcem do

Egypta. Jde o spiknutí s cílem zabít tě, aby se Mohamed mohl stát dědicem.“ Při této výpravě byl zabit jeho oblíbený bratr Hammed a on často přemítal nad tím, zdali kdosi skutečně plánoval spiknutí nebo zdali za tím stála moudrost jeho matky. Nikdy se jí na to ale nezeptal.)

„Mohamed jel se mnou, přestože v té době vládl v Erzurumu,“ namítl Selim.

„Erzurum je nejhůře spravované město v říši a nemluv se mnou o Hammedovi! Kdyby tě býval nedoprovázel, byl by dnes naživu a já bych neztratil svého nejlepšího přítele!“

„Piri Paša tě bude informovat o tom, jestli se máš vrátit do Magnesie,“ řekl Selim unaveně.

„Očekávám tvé příkazy, otče,“ řekl stroze Sulejmán, načež se zvedl k odchodu.

„Sulejmáne!“ okřikl ho sultán ostrým hlasem. „Nedal jsem ti svolení odejít. Rád bych slyšel tvůj názor na můj plán. Zvažuji invazi na Rhodos, který ovládají křesťané, a kromě toho ostrov leží tak blízko naší hranice. Co si o tom myslíš?“

„Jako vždy máš pravdu, otče. Jestli si přeješ, abych jel s tebou, pojedu.“

„Ne. Doposud jsem tě držel v bezpečí, protože jsi tím nejvhodnějším kandidátem na mého nástupce, Sulejmáne. Kdybych tě nyní ztratil, musel bych se udržet u moci tak dlouho, dokud by jeden z tvých bratrů nedospěl. Nemohu bojovat s osudem. Stárnu a nemoc mě oslabuje. Jdi, můj synu. Vrať se ke Gulbehar. Věděl jsi,

že to byla tvá matka, kdo mi rozmluvil to lahodné sousto? Přišel jsem o hodně, můj synu?“

Sulejmánovi se po tváři rozprostřel úsměv. „Pro mě Gulbehar představuje dokonalou ženu, ale pro tebe, otče, neexistuje dokonalejší žena, než je moje matka. Mohu tě ujistit, že jsi o nic nepřišel a za pár měsíců se ti narodí vnuk.“

Sultán několik dlouhých vteřin zamyšleně hleděl na syna a pak řekl: „Ještě nejsi zkušeným vojákem, ani nejsi dobrým vládcem, ale jsi, skvělým diplomatem, můj synu!“

„Nikdy jsem tě opravdu nezklamal, můj pane. A nikdy nezklamu.“

Selim doprovodil syna ke dveřím, a ještě než odešel, poplácal ho po rameně. Pak se pohodlně usadil na měkké polštáře a přemýšlel. Byl mužem, který se vždy vyrovnává se skutečností, a teď ta skutečnost byla taková, že umírá. Věděl to. Netušil, jak dlouho ještě bude žít, a ti pitomí lékaři dokonce ani nepřipustili, že se blíží jeho smrt. Věděl, že se už za pár měsíců setká se svými předky v ráji. Se svojí muslimskou logikou se s tím smířil, ale přesto byl rozzlobený. Bylo mu padesát jedna a vládl teprve krátkou dobu. Turecko ho potřebovalo! Podařilo se mu rozšířit hranice Osmanské říše, a jakmile se zmocní Rhodu, opět se zaměří na západní Evropu. Čekala ho spousta práce a nebyl si tak úplně jistý, zdali může natolik důvěřovat svému nejstaršímu synovi, aby ho takovými úkoly pověřil.

Sulejmáne, Sulejmáne, povzdechl si tiše. Je to tak pohledný chlapec, milý a laskavý, ale je dost silný na to,

aby mohl převzít vládu říše? Jaké jiné možnosti mi zbývají? přemítal Selim. Všichni jeho starší synové byli mrtví, zůstali jenom Hassan, Nureddin a Kasim. Stejně jako sultánův otec Bajezíd a nevlastní bratr Korkut byl i Hassan typ učence a žádný učenec by nebyl dobrým sultánem. Nureddin zdědil krutou stránku povahy po svých tureckých a čínských předcích, takže nebyl vhodným kandidátem. A Karim byl ve svých pěti letech příliš malý. Takže v úvahu přichází jenom Sulejmán, jehož osudem je stát se jeho následovníkem.

Znovu začal rozebírat otázku Rhodu. Bylo absurdní a naprosto nesnesitelné, že tahle malá bašta křesťanství se nacházela tak blízko jeho pobřeží! Uběhla skoro polovina roku a on nebyl schopen zahájit válečné tažení, které vyžadovalo důkladné naplánování. Rhodos byl prakticky nedobytný a muži, kteří ho chránili, byli velmi, velmi udatní. Boj se zbabělým nepřítelem nepřinášel to pravé uspokojení. Rytíři z Rhodu byli velkou výzvou, na kterou se těšil.

Ještě se nějaký čas zdrží v Konstantinopoli, aby zavedl do praxe některé z reforem, které kdysi dávno vypracoval. Šest let byl sultánem, ale z toho čtyři roky byl mimo říši. Možná měl Sulejmán pravdu. Opravdu by muž mohl vládnout říši a současně bojovat?

Chtěl pobýt se svojí rodinou o něco déle. Zplodil šestnáct dětí, deset chlapců a šest dívek, a teď mu zůstali jenom čtyři synové a všechny dcery.

Při vzpomínkách na svůj uplynulý život se neubránil úsměvu. V Měsíčním paláci prožili příjemné dny. Teta Refet společně se Cyrou vedly domácnost, zatímco Sarina poletovala jako rozzuřená vosa po zahradách a

neustále mu vyčítala, že nedokáže rozeznat její ušlechtilé květiny od plevele. Jeho dědečkovi by se líbila Sarina, protože on sám byl dobrým zahradníkem.

Mysl se mu zatoulala. Viděl děti dovádějící jako štěňata na trávníku, ženy, jejichž štíhlé nohy prosvítaly průhlednými kalhotami, jak si hází míčem. Měl pocit, jako by slyšel jejich stříbrozvučný smích a vnímal slanou příchuť mořského vzduchu.

Jak dlouho byli spolu? Skoro dvacet šest let a někdy si přál, aby se mohl zbavit břemene sultanátu a vrátit se do těch bezstarostných dní. Kdyby se ale býval snažil vrátit zpět, objevil by za sebou nekonečnou prázdnotu, ve které se odrážely jenom křehké vzpomínky, jak hořké, tak sladké. Neměl na výběr. Musel jít dál.

Kapitola 33

Selim se opět vydal na válečné tažení. Protože si byl vědom toho, že dobytí Rhodu vyžaduje mimořádnou pozornost, přesunul svoji armádu na malý poloostrov přímo naproti ostrovu. Záměr tohoto rozhodnutí měl dvě výhody – ve svém volném čase mohl provádět průzkum a doufal, že strategické umístění bude mít psychologický vliv na ostrovany, které při pohledu na početné vojsko možná přejde odhodlání nadšeně pomáhat zastáncům křesťanství.

Mezitím se život sultánových žen v Konstantinopoli zaběhl do každodenní rutiny. Hassan a Nureddin odjeli do vojenských kasáren ve Scutari s otcovým slibem, že se k němu budou moci připojit, až začne invaze, ovšem

za předpokladu, že při výcviku dosáhnou vynikajících výsledků.

V harému zůstaly se svými matkami jenom tři princezny a malý princ Karim. Před odjezdem do Anatolie sultán navrhl, že by měl Karim dostat vlastní příbytek, ale Cyra ho přesvědčila, aby s ní Karim mohl zůstat až do konce válečného tažení na Rhodos.

Bylo léto a Cyra se stala dvojnásobnou babičkou. Předtím, než Selim odjel, přišla zpráva z Magnesie, že se Gulbehar narodil syn, kterého k sultánově potěšení pojmenovali Mustafa. A Nilufer se před týdnem stala matkou syna Mohameda.

Dny v paláci poklidně plynuly. Když se ve městě objevilo několik případů moru, nikdo v Eski Serai tomu nevěnoval pozornost. Mor se obvykle objevoval každé léto, když panovala velká vedra. Sice onemocnělo několik otroků, kteří pracovali ve stájích, ale tito muži nepřišli do styku s obyvateli harému, takže nevypukla panika.

Pak ale nečekaně doručil Anber Cyře vzkaz, že mladí princové ve Scutari onemocněli. Kdyby Cyra nežila tak dlouhou dobu s Firousi a Zulejkou, možná by jednala jinak, ale pouto mezi nimi bylo příliš silné. Nařídila vyděšenému Anberovi, aby nechal prince dopravit domů, načež oznámila zprávu jejich matkám.

Málo používaný odloučený Mozaikový dvůr byl připraven na přijetí sultánových dětí a jejich matky by bývaly obě spěchaly pečovat o své syny, nebýt Cyry, která poprvé během jejich společného života prosadila

svoji pravomoc. Dovolila odejít jenom jedné a rozhodlo losování, které vyhrála Zulejka.

Hassan a Nureddin byli těžce nemocní a sultán obdržel zprávu, že jeho synové pravděpodobně zemřou.

Když si Cyra připomněla slova umírajícího Hadžiho Beye, uvědomila si, že během několika dní zůstanou ze Selimových deseti synů naživu jenom dva – její nejstarší a její nejmladší. V mysli se jí začal rýsovat odvážný plán.

Nemohla dopustit, aby se Karim stal politickou figurkou a představoval hrozbu pro Sulejmána, přestože věděla, že by její nejstarší syn nedokázal zničit svého malého bratra, natož aby mu to dovolila. Pokud by Karim zůstal naživu, mohl by posloužit jako nástroj ke zničení Sulejmána a Osmanské říše, a co horšího, mohl by se stát loutkou vedenou západními Evropany, jejichž chtivost a strach z Turecka daleko převažovaly nad jejich zdravým rozumem.

Když to odpoledne zavítala Esther Kirová do harému, Cyra ji pozvala na procházku do svého soukromého parku. Nebylo na tom nic zvláštního, protože Cyra se tam často s Esther procházela a povídaly si. S neobvyklou otevřeností přešla hned k věci.

„Esther, chtěla bych vás požádat o velkou laskavost.“

„Nejdražší paní, pro vás udělám cokoliv.“

„Neukvapujte se, má přítelkyně. Žádám vás o záchranu jistého života, čímž ale možná ohrozíte svůj vlastní život a celou svoji rodinu. Nezastavujte se a pokračujte v chůzi. A nedávejte najevo překvapení nad tím, co vám povím. Dokonce i mě nepřetržitě sledují.

Princové Hassan a Nureddin umírají, což znamená, že můj pán bude mít už jenom dva žijící syny. Protože je Sulejmán dědicem, můj malý Karim se ocitne v hrozném nebezpečí. V žádném případě nemohu dovolit, aby byl zneužit proti Sulejmánovi, ale ani nemohu nečinně vyčkávat, až bude nemilosrdně zabit. Naplánovala jsem, že s vaší pomocí budu předstírat, že zemřel na mor, a propašuji ho do své rodné země.“

Esther se sklonila a přivoněla k rozkvetlé červené růži.

„Ano,“ přitakala, „to by bylo proveditelné a hlavně osud musí stát na vaší straně, má paní. Právě teď v přístavu kotví skotská loď z Leedsu. Za pět dní na ní odpluje můj bratr Joseph. Cestuje do Edinburghu, aby předal pobočce naší banky rezervní zásobu zlata a zároveň se seznámil s jejich obchodními praktikami. Jednání se Skoty se velmi odlišuje od jednání s ostatními Evropany.“

„To mě ani nepřekvapuje,“ poznamenala Cyra s úsměvem.

„Jak dlouho myslíte, že budou ještě princové žít, má paní?“

„Od včerejšího odpoledne jsme neobdrželi žádnou zprávu, ale obávám se, že během zítřka se sejdou se svými bratry v ráji.“

„Potom je tedy nutné, aby Karim onemocněl dnes večer,“ uvažovala Esther nahlas a vsunula ruku do hábitu. „Vezměte si tohle,“ špitla a podala Cyře malý balíček. „Zamíchejte mu to do jídla nebo pití. Neublíží mu to, jenom dostane horečku, která potrvá dvanáct hodin. Ráno využijte svého postavení a nechte oba prince

odnést z Mozaikového dvora. Pak tam odvedete svého syna a budete se o něho starat,“ vysvětlovala.

„Ale Zulejka se tam stará o děti.“

„Povězte jí, že je jistě příliš unavená a že si potřebuje odpočinout. Vám se dostává moci, takže vás poslechne. Předtím, než vstoupíte do Mozaikového dvora, musí být důkladně vydezinfikován. A moru se nebojte. Židé se jím prý nemohou nakazit a je to pravda. Náš starý rodinný lékař Isaac ben Judah říká, že je to prý proto, že dodržujeme zákon a jsme čistotní. Tvrdí, že mor je ze špíny. Jediné případy onemocnění, které se tady v paláci vyskytly, byly u otroků pracujících ve stájích, které lze stěží považovat za hygienické místo. Oba princové se nakazili ve Scutari, a který voják – ať už je to Turek, křesťan, nebo Žid – zůstane dlouho čistý? Za tři dny si necháte přinést rakev a oznámíte smrt prince Karima. Druhý den večer vás navštívím s tím, že vám přináším léky, a propašuji tam tělo dítěte, které zemřelo přirozenou smrtí. Pak stejným způsobem, ukrytého v koši, pronesu prince Karima ven.“

„Ale musíme ho zamaskovat, Esther.“

„Ano. Jeho mrkvové vlasy jsou jediné svého druhu v Konstantinopoli a pokožku mu také ztmavíme.“ Ruka jí opět vklouzla do kapsy hábitu a tentokrát vytáhla dva balíčky. „Obsah modrého balíčku změní barvu jeho vlasů na černou a obsah toho červeného mu zabarví světlou pokožku. Schovejte si je raději do druhé kapsy, abyste je nezaměnila s lékem, který vyvolá horečku.“

Cyra schovala barevné balíčky a obě ženy se vrátily do paláce.

„Budete potřebovat někoho, kdo by vám pomohl, má paní,“ pokračovala Esther.

„Marian a její mladší dcera Ruth mi pomohou. Esther, je také nezbytně nutné založit Karimovi účet u pobočky vaší banky v Edinburghu, kam mu budu tajně posílat finanční prostředky. Karim bude přejmenován na Charlese Leslieho a v opatské škole v Glenkirku ho budou vychovávat mniši. Pošlu po něm vzkaz opatovi, který kdysi býval naším rodinným zpovědníkem.“

„Slíbila jsem, že vám pomohu, drahá paní.“

„Ach, má přítelkyně! Pouštíme se do velmi nebezpečné hry. Pokud budeme odhaleny, všechny nás čeká krutá smrt. Jste si opravdu jistá, že chcete takové riziko podstoupit? A váš bratr?“

„Ano, má paní,“ přitakala Esther Kirová neochvějným hlasem. „Když jsme s Josephem osiřeli a naši příbuzní nás přivezli do Konstantinopole, byli jsme jenom jejich chudí příbuzní, vůči kterým splnili svoji povinnost. Díky vaší laskavosti a blahovůli jsme v naší rodině dosáhli jistého postavení a Joseph byl pověřen tímto důležitým úkolem. Udělali bychom pro vás cokoliv.“

„Bůh vám za to žehnej, Esther. Po dobu mého života nebudete nikdy strádat.“

Židovka vyklenula obočí. „Bůh, má paní?“

Cyra se tiše zasmála. „Když jsem ve třinácti letech přišla do harému, řekla jsem si, že Alláh je tureckým výrazem pro Boha, což mně ušetřilo hodně zbytečných potíží.“

„Ano, má paní. To si dokážu představit,“ zachichotala se obchodnice.

Poté, co Esther odešla, vrátila se Cyra s Marian a Ruth do zahrad. Posadily se k jezírku a Cyra se jim svěřila se svými plány. Ačkoliv Ruth bylo teprve devět, Cyra věděla, že jí může důvěřovat. Ruth s vážnou tváří naslouchala, a když domluvila, Marian ze sebe vyhrkla:

„Díkybohu jste přišla k rozumu a dbala varování starého agy.“

„Hadži Bey s tebou mluvil?“

„Pár dní před svou smrtí, má paní. Zdálo se, že nevěří, že byste ho poslechla.“

Cyra se usmála. „Můj plán by ho vskutku šokoval. Kdyby ale Karim nevypadal jako Skot, neodvážila bych se to provést.“

„Nestrachujte se, má paní. Ruth a já vám pomůžeme a půjdeme s vámi do Mozaikového dvora. Dejte mi ten lék, který vyvolá horečku. Zařídím, aby dnes večer přinesli Karimovi s večeří i jahodový šerbet, ve kterém bude ten lék. Má šerbet moc rád a určitě ho neodmítne. Povíte mu o tom předem?“

„Ne, teprve až budeme v bezpečí v Mozaikovém dvoře. Je to bystrý chlapec a určitě to pochopí,“ pravila Cyra a ponořila ruku do chladivé vody. „Přišla už zpráva od Zulejky?“

„Poslední vzkaz jsme obdrželi včera, má paní.“

„Copak se eunuši u brány nešli zeptat?“

„Bojí se moru.“

Cyřina tvář se zachmuřila. „Musíme to zjistit. Takové chování není Zulejce podobné. Určitě by nás nechtěla znepokojovat. Pravděpodobně nastalo kritické období nemoci a neměla čas vzkaz poslat.“

Ženy vstaly a svižným krokem zamířily k Mozaikovému dvoru. „Zulejko! To jsem já, Cyra. Jak se daří princům?“ křikla Cyra, když se zastavily přede dveřmi.

Odpověď nepřicházela. „Zulejko! Jsi v pořádku? Prosím, odpověz mi!“ křikla znova, ale jedinou odpovědí jí bylo ticho. „Marian, doběhni k hlavní bráně a přiveď eunuchy. Pověz jim, že to nařizuje sultánova první žena, a pokud neuposlechnou, tak z nich zaživa stáhnu kůži!“

Během chvilky přiběhli vystrašení eunuši.

„Vyrazte dveře,“ nařídila jim Cyra.

„Ale to se dostanou ven bacily moru!“

Její zelené oči se zúžily do výhrůžných štěrbinek.

„Okamžitě vyraz dveře, nebo ti rozpářu to tvé tlusté břicho a vnitřnosti spálím přímo před tvýma očima!“

Ani ne za minutu byly dveře vylomeny a ven se linul nasládlý zápach. Cyra si přiložila na nos parfémovaný kapesníček, překročila práh a mávnutím ruky dala ostatním znamení, aby zůstali na svých místech.

V místnosti bylo šero, protože v lampách docházel olej. Cyra přešla z předpokoje do hlavní komnaty. Po zbytek svého života nikdy nezapomene na pohled, který se jí naskytl. Hassan a Nureddin spočívali mrtví na postelích. Zulejka ležela zhroucená na podlaze. Na paži, kterou jako by si zakrývala hlavu, měla nateklý neprasklý nežit.

Cyra věděla, že pokud nežit nepraskne nebo se nepropíchne, člověk zemře. Sklonila se dolů a přidržela jí u nosních dírek zrcátko. Zulejka byla mrtvá.

Pomalu se narovnala a náhle si připadala velmi stará. Tady přece nemůžu strávit s Karimem tři dny, pomyslela si. Vrátila se ke vchodovým dveřím, načež slyšela svůj vlastní hlas, jak oznamuje: „Princové a Zulejka jsou mrtví. Nechte přinést rakve. Všechno, co je uvnitř, spalte a postarejte se o to, aby byl celý Mozaikový dvůr vydezinfikován. Mor se nesmí rozšířit.“

„Ale kdo to udělá, má paní?“ špitl eunuch.

„Copak tady nejsou otroci?“ zařvala na něho.

„Okamžitě pro ně dojdi! A ty, tlustý zbabělý synu prasnice, na ně osobně dohlédneš! Ujistíš se, že svoji práci vykonali lépe než ty, když jsi chránil Zulejku a prince. Netvrď mi, že nevolala o pomoc, když si uvědomila, že se také nakazila. Nechť ti Alláh pomáhá, až se o tom dozví sultán!“

Užaslý eunuch zalapal po dechu, ale to už Marian odváděla svoji paní pryč.

Cyra matně vnímala, jak jí Marian svlékala šaty a podala je Ruth. „Všechno hoď do ohně,“ přikázala své dceři. Potom se ocitla v lázních a Marian ji umyla jakousi příšerně zapáchající tekutinou, kterou několikrát spláchla horkou vodou. Cyra se slabě bránila. „Dobré znamení, že ještě žijete,“ prohodila její otrokyně ostře.

„Nemůžu tam vzít Karima,“ zašeptala.

„Můžete, musíte a vezmete. Pokud si ovšem nepřejete vidět ho na šibenici,“ zasyčela Marian. „Je to jeho jediná

šance. Ale raději zmlkněte, jinak budou i zdi slyšet naše nerozvážné brebentění.“

Naposledy ji opláchla horkou vodou a Cyra pokorně následovala Marian do vedlejší chladné místnosti. Natáhla se na mramorový stůl a otrokyně jí začala masírovat strnulé tělo olejem z divokých květin. Když po několika minutách upadla do hlubokého spánku, Marian se po špičkách vyplížila ven. „Sultánova první žena utrpěla hrozný šok. Zulejka a oba princové jsou mrtví a ona je našla. Probuďte ji za dvě hodiny a doneste jí kávu,“ řekla lázeňským otrokyním.

Potom vyšla ven a cupitala po chodbě k Firousině apartmá, kde byla i Sarina.

„Co se stalo Cyře?“ zeptala se Sarina. „Klevety se šíří harémem jako ohnivé plameny.“

„Má paní bude v pořádku, paní Sarino. Právě teď odpočívá. Rozhodla jsem se vám osobně sdělit tu tragickou zprávu dříve, než to udělají otroci.“

„Zemřeli snad oba princové?“

Marian souhlasně pokývla hlavou. „A Zulejka bohužel také. Od včerejška od ní nepřišla žádná zpráva a má paní se začala znepokojovat. Tak zašla do Mozaikového dvora a našla je tam mrtvé.“

Sarina a Firousi si padly do objetí a rozplakaly se. Marian v tichosti vyklouzla z apartmá.

Zamířila do kuchyně, kde vyřídila vzkaz od Cyry, že si dnes princ Karim přeje přidat k večeři jahodový šerbet. Kuchař, který se už doslechl o smrti Zulejky a princů od zahradníka z bylinkové zahrady, v duchu žasl nad tím, že

sultánova první žena dokáže za tak tragických okolností ještě myslet na chutě svého synka.

Když se pozdě odpoledne Cyra vzpamatovala z šoku způsobeného děsivým objevem, pozvala na večeři Sarinu, Firousi i děti. Společný večer probíhal v ponuré atmosféře. Dokonce i děti si byly vědomy toho, že jejich dva starší bratři a Zulejka jsou mrtví.

Cyra dala jasně najevo, že si bere Zulejčinu malou dcerku Mahpeyker do své péče. Holčička jí seděla na klíně. Cyra cítila na svém těle teplo vyzařující z jejího drobného tělíčka a považovala to za znamení od Boha, který vyjádřil souhlas s jejím plánem dostat Karima do bezpečí tím, že jí svěřil do výchovy jiné dítě.

Jakmile se na stole objevil sladký šerbet a mandlové zákusky, dětské tváře se rozzářily. Cyra se neodvážila na Karima pohlédnout, protože věděla, že lék, který dostala od Esther Kirové, vmíchala Marian do jeho šerbetu.

Tu noc nezamhouřila oči, protože si dělala o syna starosti. Když k ní ráno dolehlo muezzinovo volání, vstala, pomodlila se a spěchala do Karimova pokoje.

Zpocené tělíčko leželo na posteli. Pohledem sklouzla k chůvě, která spala na zemi vedle postele, a rozzlobeně do ní kopla.

„Vstaň, ty lundro! Prospala jsi ranní motlitby a můj syn tady leží nemocný!“

Dívka vyskočila na nohy. „Paní, hlídala jsem ho celou noc a teprve teď jsem si na chvíli zdřímla.“

„Lhářko! Jen se na prince podívej! Vždyť se koupe v potu! Teplota nemohla vyskočit tak rychle. Určitější prospala celou noc!“

Vylekaná chůva vrhla pohled na Karima, načež se odtáhla a celá se chvěla. „Mor,“ štkala. „Princ se nakazil morem!“

„Přestaň kvílet a dojdi pro lékaře!“

Dívka vyběhla z komnaty a o pár minut později se vrátila s Alaeddinem Cerdetem, který zběžně vyšetřil sténající dítě. Pulz byl rychlý a lehce nateklý jazyk byl potažený bílým povlakem.

„Mor,“ řekl. „U prince se projevily všechny příznaky moru. Okamžitě ho musíme přenést do izolace, jinak nakazí všechny v paláci. Pošlu vám ošetřovatelku.“

„Nikoho neposílejte,“ opáčila Cyra. „Budu o něho pečovat sama.“

„Má paní, nemohu na sebe převzít zodpovědnost za vaši bezpečnost. Kdybyste zemřela, sultán by mě zabil.“

„Nehrozí mi nebezpečí, Alaeddine Cerdete. Měla jsem mor, když jsem byla malé dítě,“ uklidnila ho malou lží.

„A nebudu tam sama. Budou mi pomáhat mé dvě otrokyně – Marian a Ruth.“

„V tom případě tedy nemohu upřít matce výsadu péče o nemocného syna. Sdělím také kuchaři podrobnosti o dietě, kterou musí princ striktně dodržovat. Snažte se prince přinutit, aby pozřel pár soust. Pokud se objeví nežit, vyčkejte několik hodin, zdali praskne. Pokud nepraskne, tak ho propíchněte. To ho možná zachrání,“ pokračoval lékař a podal jí malý ostrý nástroj, který

vyndal ze svého kufříku. „Jestliže se ale nežit neobjeví, nechť se Alláh slituje, protože chlapec zemře.“

Mozaikový dvůr byl důkladně vydezinfikován a znovu zařízen a Cyra společně s Marian a Ruth odnesly prince v nosítkách. U brány zastavily, aby si Cyra promluvila se zbabělým eunuchem. Zdvořile se mu omluvila za výbuch vzteku a předala mu malý měšec s mincemi za to, že dvůr vyčistil. Oči se jí naplnily slzami, když mu pověděla, že by ji nikdy nenapadlo, že tohle místo zase někdy uvidí, natož za takových smutných okolností. Eunuch okamžitě projevil soucit a přísahal, že je bude strážit svým životem.

„V žádném případě nesmí dovnitř nikdo vstoupit,“ zdůraznila. „Když přinesou jídlo, zazvoníte na zvonek a tác vsunete do otvoru ve dveřích.“ Pohladila ho po paži, usmála se s předstíranou statečností a pak odešla do komnaty.

Karim se po několika hodinách probudil svěží jako po vydatném nočním spánku a horečka zmizela. „Kde to jsme, matko?“ zeptal se.

„V Mozaikovém dvoře, můj synu.“

„Nezemřel tady Hassan a Nureddin?“

„Ano.“

„Proč jsme tedy tady?“

„Protože si všichni myslí, že ses nakazil morem.“

„A nakazil?“

„Ne.“

„Tak jim to musíme jít říct.“

„Karime, chci, abys mi teď velmi pečlivě naslouchal. Víš, kdo se stane sultánem po tvém otci?“

„Můj bratr Sulejmán.“

„Správně. A víš, co se stane s tebou, až bude Sulejmán vládnout?“ Karim zavrtěl hlavou. „Zabije tě.“

Chlapec vypadal vystrašeně. „Proč by mě zabíjel, matko? Miluji svého bratra a on miluje mě. Řekl mi to!“

„Ano, můj drahoušku, sice tě miluje, ale v zákoně stojí, že se musí zbavit svých soků a že dědic může být jenom jeden. Pokud by tě nezabil, existují jistí muži, kteří by tě využili k ohrožení jeho moci. Nakonec by stejně musel postupovat podle zákona, jinak by nebyl dobrým vládcem. A ty si určitě přeješ, aby byl Sulejmán dobrým sultánem, že?“

Dítě horlivě pokývlo hlavou. „Uteču pryč, matko. Pak bude Sulejmán dobrým sultánem.“

„Takto se to nedá řešit, Karime, a proto musíme předstírat, že jsi nemocný. Poté budeme předstírat, že jsi zemřel, ale doopravdy nezemřeš,“ podotkla.

„Propašujeme tě ven z Turecka a loď tě odveze do mé rodné země, kde se ovšem budeš vydávat za obyčejného hocha. Budeš chodit do skvělé školy s ostatními chlapci tvého věku. Často jsi mi říkal, že bys rád navštívil Skotsko.“

„Ach, ano, matko!“

„Musíš být velmi statečný, Karime. Nesmíš nikomu prozradit, že jsi ve skutečnosti princ. I ve Skotsku se najdou zlí muži, kteří by tě zneužili k tomu, aby ublížili

tvému otci a Sulejmánovi, pokud by se zjistili tvoji pravou totožnost. Rozumíš mi?“

„Ano, matko. Ale jestliže nebudu princem Karimem, kým budu?“

Cyřiny rty rozvlnil úsměv a v duchu děkovala Bohu za to, že je její nejmladší syn tak bystrý. „Budeš se jmenovat Charles Adam Leslie, můj synu. Charles znamená v angličtině Karim, Adam je jméno po tvém strýčkovi a mém bratrovi. A Leslie je mé rodinné příjmení.“

„Mohl bych být křesťanem, matko?“

„Chceš jím být?“

„Ach, ano! Marian a Ruth mi vyprávěly o milovaném Ježíši a jeho matce Marii, která určitě musela být jako ty. Srdečná, soucitná a vlídná.“

„Možná, že ano, můj synu,“ připustila a vrhla káravý pohled na Marian. „Za to, že jsi s ním mluvila o křesťanství, by tě mohli zabít.“

„Nesmysl,“ opáčila Marian. „Sultán Selim vždy souhlasil s tím, že se princové učí o ostatních náboženstvích. Také jsem s ním často hovořila o Židech.“

„Neprojevuje touhu být Židem,“ poznamenala suše Cyra.

Karim začínal být netrpělivý. „A co mám tedy povědět lidem místo pravdy?“

„Povíš jim, že pocházíš ze země, která leží daleko na východě. Při cestě do Konstantinopole jsi spadl ze svého

poníka, ztratil jsi paměť a jediné, na co si vzpomínáš, je tvé jméno. Těm, kteří se tě na to zeptají, vždy vyprávěj tento příběh. Drž se stejné verze a nic dalšího si nevymýšlej. Je to jasné, Karime?“

„Ano, ale jak se dostanu do Skotska?“

„Joseph ben Kira, jenž je bratrem Esther Kirové, odplouvá za pár dní do Edinburghu a bude tě doprovázet. Všem, kteří se budou na tebe vyptávat, poví, že tě kdosi přinesl do jeho domu v Konstantinopoli se vzkazem, aby tě odvezl do Skotska. Nechala jsem ti založit účet u pobočky jejich banky v Edinburghu, takže nikdy nebudeš trpět nedostatkem finančních prostředků.“

„Uvidím tě ještě někdy, matko?“

„To netuším, Karime. Jsem si moc dobře vědoma toho, že po tobě žádám příliš hodně. Jsi ještě malý chlapec, ale nejsi jako ostatní chlapci. Na svůj věk jsi inteligentní a moudrý. Ačkoliv o tom od chvíle, kdy opustíš tento palác, nebudeš moci hovořit, nezapomeň, že jsi princem z rodu Osmanů, že tvým dědečkem byl Mehmed Dobyvatel a také že tvým otcem není nikdo jiný než Spravedlivý Selim.“

„Budu na to vždy pamatovat, matko,“ ujistil ji a vrhl se jí kolem krku. „Dokonce, i když se někteří hoši ve škole budou chlubit svými bezvýznamnými rodinami, budu mlčet jako hrob.“

Cyra se neubránila úsměvu. „Hlavně se ničeho neboj, můj synu. Nebudeš se tam cítit osamocený. Vezmi si tento prstýnek, který mi můj bratr Adam daroval ke třináctým narozeninám. Vidíš tady na vnitřní straně ten

nápis? Hovoříš mým rodným jazykem, Karime, tak mi to přečti.“

Karim vzal prsten do ruky a četl: „Mé nejdražší sestře Janet od bratra Adama.“

„Vždy měj prstýnek u sebe. Nikdy ho nikam neodkládej. Až přijedeš do Glenkirku, ukaž ho opatovi, ačkoliv jsem si jistá, že jakmile tě uvidí, okamžitě pozná, že jsi Leslie. Až se bude domnívat, že nastala ta správná doba, seznámí tě s tvým strýčkem Adamem a s dědečkem, pokud ještě žije.“

Karim se zachvěl vzrušením při pomyšlení na nebezpečné dobrodružství, které na něho čekalo. „Ale musím být zamaskován, abych se dostal z města, matko.“

„O to se postaráme,“ zasmála se Cyra, zabořila ruku do jeho vlasů a jemně ho zatahala. „Vlasy ti obarvíme načerno a pleť ti ztmavíme na ořechově hnědou.“

„Budu vypadat jako Maur?“

„Nejspíš ano, ale ihned po příjezdu do Skotska Joseph zařídí, aby se odstín tvé pokožky a vlasů vrátily k původní barvě. Takže teď si uděláme malou zkoušku,“ promluvila Cyra svým rodným jazykem, „jak se jmenuješ, chlapče?“

„Charles Leslie,“ odpověděl stejným jazykem.

„Odkud pocházíš?“

„Ze země ležící daleko na východě.“

„Jak se ta země jmenuje?“

„Nevím.“

„Nevíš? Tak to jsi hloupý, když ani nevíš, kde ses narodil.“

„Nejsem hloupý. Cestou do Konstantinopole jsem spadl z poníka a poranil jsem si hlavu. Ztratil jsem paměť a od té doby si jenom pamatuji své jméno a to, že má země leží na východě.“

„Velmi dobře, miláčku! Nikdy, ale opravdu nikdy tento příběh nepozměň. Kdyby tvůj otec a bratr zjistili, co jsem provedla, zabili by mě hrozným způsobem. Můj život, stejně jako životy mnoha ostatních, je v tvých rukou, Karime. Na tvých bedrech spočine velká míra zodpovědnosti, ale nakonec pocházíš z rodu Osmanů a Lesliů, které plodí statečné muže.“

Princ nespouštěl zrak ze své krásné matky. „Nikdy tě nezradím, matko. Nikdy!“

Vzala ho do náruče a pevně si ho k sobě přitiskla. Mé nejmladší a nejdražší dítě, pomyslela si. Nemohu ho nechat odejít. Nemohu! Je tak malý. Co se s ním stane, když nebude se svojí matkou? Musí přece existovat jiný způsob!

Vtom zahlédla Marianinu tvář s pevně sevřenými rty, jejíž hnědé oči vypovídaly o děsivé pravdě této záležitosti. Zavřela oči, zabořila tvář do mělké prohlubně na rameni svého syna a v temnotě zavřených očí se míhaly postavy němých popravčích, jejichž naolejovaná černá těla se leskla v záři pochodní a v silných rukách se houpala lana se smyčkou.

Prudce se otřásla, odtáhla se od Karima a pohlédla mu do tváře. „V žádném případě nesmíš opustit tuto

místnost, mé dítě. Ani nesmíš chodit k oknu, aby tě někdo nezahlédl.

Ruth ti přinesla některé z tvých hraček a bude si s tebou hrát.“

Druhý den pozdě odpoledne šla Cyra k hlavní bráně Mozaikového dvora a nechala poslat pro Esther Kirovou.

„Esther smí jít dál. O Židech je známo, že se jim morová nákaza vyhýbá.“

„Jak se daří malému princi, má paní?“ otázal se eunuch.

„Jeho stav mě znepokojuje,“ odpověděla tiše.

Když večer přišla do Mozaikového dvora Esther Kirová a na zádech nesla proutěný koš asi tři a půl stopy dlouhý, po paláci se roznesla zpráva, že princ Karim umírá.

„Věděla jsem, že je na toho tlustého eunucha spolehnutí, pokud jde o roznášení drbů,“ zasmála se Cyra.

Tmavou oblohu rozjasnil měsíc a konečné úpravy malého prince byly dokončeny. V prostém, ale nákladném oblečení stál před matkou, aby ještě naposledy zkontrolovala jeho vzhled. „Nepoznala bych, že je to Karim,“ poznamenala.

Marian a Ruth pokývly hlavou a Karim se vrhl matce do náruče. „Nechci na tebe zapomenout,“ vzlykal.

Cyra zaskřípala zuby. „Neplakej, Karime,“ řekla přísně,

„rozmažeš si barvu na tváři.“ Na zlomek okamžiku se odmlčela. „Nedovolím ti na mě zapomenout, můj synu,“ dodala mírnějším tónem.

Z kapsy vyndala tenký zlatý řetízek s oválným medailonkem, který ukrýval její portrét. „Firousi ho namalovala před několika lety,“ vysvětlila. (Firousi namalovala portrét tajně, protože portréty lidí odporují muslimskému zákonu.) „Díky tomuto medailonku zůstane má tvář ve tvých vzpomínkách navždy jasná, můj nejdražší synu.“

Obrátila se k Marian, z jejíž tváře vyčetla nesouhlas.

„Za zdmi paláce nikdo nezná moji tvář a pomůže mé rodině zjistit jeho totožnost.“ Pověsila mu řetízek na krk.

„Až ti bude smutno nebo budeš čelit pokušení prozradit svoji totožnost, otevři medailonek, pohlédni na moji tvář a nezapomeň, že můj život je ve tvém držení.“

Naposledy ho něžně políbila a pomohla mu vlézt do koše. „Pamatuj si, Charlesi Leslie. Heslem našeho rodu je

‚Stůj si na svém‘. Nikdy na to nezapomeň a zůstaň mu věrný!“

Pak na skrčeného chlapce položily tác s bylinkami a zavřely víko. Cyra doprovodila Esther k bráně.

„Nechť vám Alláh žehná za vaši pomoc, Esther Kirová,“ vypravila ze sebe hlasitě.

„Velmi mě mrzí, že mé léčebné prostředky nezabraly, má paní. Kdybyste mě bývala byla nechala zavolat dříve.“

„Alespoň jste zmírnila jeho bolest a jeho odchod do ráje bude klidný,“ odpověděla truchlící matka.

Esther prošla bránou, smutně zavrtěla hlavou na nenápadně naslouchajícího eunucha, který byl natolik zaneprázdněn vymýšlením vhodného způsobu, jak sdělit

tuto novou a tragickou informaci, že si nevšiml sultánovy ženy, skryté ve stínu, po jejíž nádherné tváři stékaly slzy.

Kapitola 34

Harém držel smutek za tři zemřelé prince a Zulejku. Selim přispěchal z Anatolie, aby utěšoval své dvě ženy a v soukromí truchlil nad obrovskou ztrátou, která postihla jeho rodinu. V hlavním městě se zdržel celý podzim.

Během těch měsíců Cyra většinu času proplakala. Obyvatelé paláce přisuzovali její slzy a úbytek na váze té tragédii, ale Cyra se trápila tím, že ještě nedostala žádný vzkaz o Karimovi.

Po dlouhém čekání se konečně dočkala. Jednoho slunného odpoledne ke konci podzimu seděla Cyra ve své zahradě u jezírka s Marian, Ruth a Esther Kirovou. Světle žluté sluneční paprsky potečkovaly tmavou vodní hladinu a ostrý vánek ženy přinutil zachoulit se do vlněných plášťů.

„Dostala jsem dopis od Josepha,“ začala Esther, „ale neodvážila jsem se ho přinést. Zapamatovala jsem si jeho obsah a spálila jsem ho.“

„Tak už spusťte!“ žadonila Cyra nedočkavě.

„Plavba proběhla hladce. Kapitán sice nejprve nechtěl dalšího pasažéra přijmout, ale Joseph ho přesvědčil, že Charles může spát na provizorním lůžku v jeho kajutě a že má pro něho i jídlo. Poté, co ještě kapitán obdržel měšec se zlatými mincemi, slitoval se.

První noc Joseph nabídl Charlesovi, že může spát na jeho posteli, ale chlapec nabídku odmítl se slovy: Jsem teď obyčejný chlapec, pane ben Kiro. Začátkem září dorazili do Leedsu, odkud se hned vydali na cestu do Edinburghu. O dva dny později se Josephovi podařilo sehnat koně a odjeli na sever do Glenkirku, kde Charles nastoupil do opatské školy.

Můj bratr ho jednou navštívil a prý se mu vede dobře a je velmi šťastný. Dokonce se už setkal se svým dědečkem, strýcem Adamem a dvěma bratranci, z nichž jeden je o osm let a druhý o tři roky starší. Vánoce stráví s vaší rodinou. Tak co, není tohle dobrá zpráva?“

„Drahá Esther! To je ta nejlepší možná zpráva! Jak jen vám mohu projevit svůj dík?“

Esther se usmála a zavrtěla hlavou. „Jste má opravdová přítelkyně, má paní. Po celé roky jste se chovala k rodině Kirových více než štědře. Není zapotřebí žádné odměny. Domnívám se, že teď bude nejrozumnější, když vás nechám o samotě, abyste se uklidnila a mohla rozjímat o svém štěstí. Marian a Ruth mě jistě rády doprovodí.“

Cyra nepřítomně pokývla, ztracena v myšlenkách týkajících se Karimovy cesty a jeho přijetí ve Skotsku. A její představy se od skutečnosti příliš nelišily.

Joseph ben Kira a Karim byli předvedeni před vysokého, asketického opata Jamese Dundase. Joseph se představil a vyprávěl mu příběh, který si tak pečlivě nacvičil.

„Jmenuji se Joseph ben Kira a jsem z Konstantinopole, můj pane. Předtím, než jsem před několika měsíci odjel z domova, přinesl černý otrok do mého domu dítě. Předal

mi dopis, truhlu zlata a vytratil se do temné noci. V dopise stálo, že mám dítě odvézt do rodné země jeho matky a tam ho přihlásit do opatské školy v Glenkirku, aby se vzdělával a byl vychováván jako křesťan. Má prstýnek a na krku medailonek, které vám pomohou zjistit jeho totožnost. To je vše, co o této záležitosti vím.“

„Pojď ke mně, hochu, ať na tebe lépe vidím,“ vyzval ho opat. „Jsem starý muž a můj zrak už není tak ostrý, jak kdysi býval.“

Když k němu Karim přistoupil, opat viditelně zbledl.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Charles Leslie, pane.“

„Ukaž mi ten dopis, můj synu.“

Karim vyndal z kapsy saka dopis a podal ho starému muži. Opat ho chvějícími se prsty otevřel a se zaujetím si ho přečetl.

„Teď mi, chlapče, ukaž ten medailonek.“

Karim vytáhl řetízek a otevřel medailonek, čímž Jamesi Dundasovi odhalil portrét své matky. Opatovu tvář rozjasnil úsměv.

„Je to krásná žena. Už když byla dítě, jsem věděl, že vyroste do krásy. A teď, hochu, ten prstýnek.“ Když si přečetl nápis, vrátil ho Karimovi. „Vynasnažíme se, aby ses v rodné zemi své matky cítil šťastný.“

Zazvoněním přivolal jednoho z mnichů. „Toto je Charles Leslie, bratře Francisi. Je to náš nový žák a bratranec Donalda a Iana Leslieových. Bude s nimi sdílet jejich pokoj. Dohlédni na to, aby se zabydlel, a potom

pošli posla do hradu Glenkirk. Musím si co nejdříve promluvit se starým hrabětem!“

Joseph ben Kira vstal. „Pokud už nebudete potřebovat mé služby, pane, rád bych se vrátil do Edinburghu. V případě potřeby mě zastihnete v domě Kirových na Goldsmith Lane.“

„Děkuji vám, pane ben Kiro. Prokázal jste nám nesmírně cennou službu. Zmíním se o vaší obětavosti hraběti.“

Joseph se hluboce uklonil, pohladil Karima po hlavě a odešel.

Cyra vstala z mramorové lavičky u jezírka. Ano, jistě, přesně takhle to proběhlo. Nyní byl Karim v bezpečí její rodné země, kde dospěje v muže, a ona opět může soustředit veškerou pozornost na svého milovaného pána Selima.

Jeho nemoc se zhoršila a projevila se novým symptomem, který ho doháněl k zuřivosti – částečnou impotencí. Nikdy netušil, kdy ho nepříjemná indispozice překvapí. Mnoho dívek, které si pozval do postele, se vrátilo s hanbou a pláčem, protože sultán nedokázal přiznat svoji neschopnost.

Ale i přesto se ke svým třem ženám choval zdvořile a pozorně. Vědom si toho, že mu zůstal jenom jeden syn, ovládla ho zoufalá potřeba zplodit dalšího potomka, nicméně jeho ženy stály více než kdy jindy za Sulejmánem, takže každá dívka, která šla Selimovi poskytnout rozkoš, se nejprve napila uklidňujícího nápoje v podobě třešňového šerbetu. Přestože to prakticky v těchto dnech nebylo nutné, nechtěly zbytečně riskovat.

Uprostřed zimy se Selim rozhodl vrátit do Anatolie, protože invaze na Rhodos byla naplánovaná na jaro. Před odjezdem, jak bylo jeho zvykem, strávil noc s každou ze svých žen.

Cyra s ním měla prožít poslední noc před odjezdem a vyprávění Firousi a Sariny ji trochu znepokojilo. Selim měl právě období, kdy byl impotentní, a nesl to velmi těžce. Před dvěma dny dokonce ponížil Sarinu. Když selhal jako muž, popadl ho záchvat vzteku, nazval Sarinu

„stařenou“ a hlasitě se dožadoval toho, aby mu přivedli mladou dívku. Sarina, která Selima hluboce milovala, posbírala zbytky své důstojnosti a vyběhla ze svého apartmá do zahrady, kde hořce plakala.

Sultánovo rozloučení s Firousi proběhlo podobně. Selim opět jako muž selhal a v zuřivosti ji uhodil do tváře, načež bez jediného slova odešel z její ložnice. Jeho chování je šokovalo, protože za celé ty roky se nestalo, aby sultán fyzicky napadl některou ze svých žen.

Následující ráno se Selim vřele pozdravil se Sarinou i Firousi. Ještě před polednem poslal otroky s dary do jejich apartmá. Sultán byl natolik rozumný, že by nedopustil, aby po jeho odjezdu lidé pochybovali o postavení jeho dvou žen, a nechtěl vyvolávat ve své domácnosti žádné problémy.

Cyra prožila hektický den. Její apartmá musí zářit čistotou více než kdy jindy. Zlaté, stříbrné, měděné a mosazné doplňky a ozdoby se musí oslnivě třpytit a dlažba na podlaze se musí lesknout. Bylo také potřeba vybrat občerstvení – horké malé koláčky plněné jehněčím, polévané medové koláčky, meruňkový šerbet a

sladká horká káva, to vše patřilo k Selimovým nejoblíbenějším pochoutkám.

Po rozhovoru s několika staršími ženami, které spravovaly jednotlivé příbytky děvčat z harému, vybrala Cyra čtyři z nejkrásnějších a nejtalentovanějších hudebnic, aby svého pána pobavily svým uměním.

Pozdě odpoledne se odebrala do lázní, kde se po koupeli nechala namasírovat a navonět. Následný hodinový spánek ji příjemně osvěžil. Když se oblékla do sultánovy oblíbené paví modři, byla připravena svého pána přivítat.

Jejich společný večer začal příjemně. Hudebnice sultána potěšily romantickými melodiemi. Když si pochutnali na lehké večeři, Selim otrokyně propustil, a když ztlumil světlo lamp, odebral se se Cyrou do ložnice. Ale jeho mužství opět selhalo a on se okamžitě rozčílil.

Cyra, která tento problém předem očekávala, se mu vrhla do náruče a lítostivě vzlykala. „Ach, běda! Jsem už příliš stará na to, abych vás dokázala uspokojit, můj nejdražší Selime. Kéž by mě býval Alláh zabil a nedopustil, abych se dožila tohoto večera. Odpusťte mi, můj pane! Odpusťte mi kvůli pěti dětem, které jsem vám porodila!“

Selim věděl, že lže. Dokonce i ve čtyřiceti letech by její krása a štíhlé tělo vzrušily mramorovou sochu. Ale její hrané vystoupení ve snaze zachránit jeho ego a převzít na sebe vinu ho potěšilo.

„Odpouštím ti, ty výjimečná lhářko,“ zavrčel. Vzhlédla k němu a zelené oči měla jasné, bez slz.

„Nemáš v sobě ani trochu slušnosti, abys uronila pár slz?“ reptal.

Cyře zajiskřilo v očích. „Má lásko, nemohla bych být tak pokrytecká.“ Když vycítila, že to nejhorší je za nimi, pokračovala: „Smím spoléhat na těch dvacet sedm let, které jsme společně prožili, můj pane?“ Pokývl hlavou.

„Za vaši slabost může nemoc. Až se zase budete cítit dobře, uvidíte, že problém zmizí. Jak jen bych vás mohla vinit, nebo vy mě, když jsme prožili tolik společných nocí v extázi lásky, lásky, která zplodila pět dětí? Nejsme sice už mladí, a ačkoliv se těším na noc, kdy zase budete silný jako dřív, nemohli bychom se během dnešní noci těšit jenom z toho, že jsme spolu?“

Pevně si ji přitiskl na hruď. „Nyní už vím, proč jsem si tě tenkrát vybral jako první. Ty a pouze ty oplýváš talentem, jak mě utěšit, a moudrostí být ke mně za všech okolností upřímná. Velebme Alláha za to, že mě obdaroval tak drahocenným pokladem, jako jsi ty, má milovaná Cyro.“

Zvedl ji, jemně ji políbil na rty a jejich tiché hlasy zašuměly v místnosti. Po několika hodinách usnul Selim na její hrudi.

Když se Cyra ujistila, že skutečně usnul, z očí jí vyhrkly slzy. Neplakala ani kvůli němu, ani kvůli sobě, ale proto, že instinktivně vycítila, že to je jejich poslední společná noc. Zítra sultán odjede na Rhodos a věděla, že se už nevrátí. Věděla, že jeho smrt není daleko.

Kam všechny ty roky utekly? Zdálo se jí, jako by to bylo teprve včera, kdy k němu přišla jako ustrašená panna. Vybavila si jeho bronzovou tvář s oslnivým

úsměvem, když ji poprvé zasvětil do tajů milování, jeho úlevu a radost, když se narodil Sulejmán i ostatní děti, vztek na bratra za jeho zradu a hlubokou víru v to, že on sám se přičiní o to, že Turecko bude disponovat nesmírnou mocí, která mu byla předvídána.

Jako jediná si u něho všímala změn. Sice nikdy nebyl otylý muž, ale teď měl tvář a nohy hubenější a břicho, které měl vždy ploché, vypadalo jako oteklé. Věděla, že v noci špatně spí, a nedostatek spánku spolu s nesnesitelnou bolestí z něho dělaly nepříčetného tyrana, když se rozčilil nebo když někdo neuposlechl jeho příkazu.

Jakmile se dozvěděl o smrti Zulejky a tří synů, nechal zničit Mozaikový dvůr. Když zjistil, že se perská zajatkyně Shannez otevřeně radovala ze Zulejčiny smrti, potrestal ji tím nejkrutějším způsobem. Žena byla veřejně zbičována a do otevřených ran jí byla nasypána sůl. Potom Selim osobně přivázal její končetiny ke čtyřem koním, kteří byli vedeni do čtyř různých směrů, a nešťastná žena zemřela příšernou smrtí.

Rozsudky, které byly vždy spravedlivé, se staly přísnějšími. Otroci, kteří jen mírně porušili pravidla, byli okamžitě a často brutálním způsobem potrestáni.

Do komnaty začalo pronikat šedivé světlo rozbřesku. Selim ještě spal a Cyra za to byla vděčná. Probudí se odpočatý a svěží a den pro něho bude hned příjemnější. Vtom se ve dveřích objevila otrokyně, aby je vzbudila. Když se Cyřiny oči střetly s očima té staré ženy, Cyra pokývla hlavou a mávnutím ruky ji poslala pryč.

„Můj pane,“ špitla a jemně jím zatřásla. „Můj nejdražší, je načase se probudit.“

Když otevřel oči, usmál se a okamžitě se probral. „Přijď za mnou po modlitbách, ať se můžeme v soukromí rozloučit.“

Zašla za ním v domluvený čas a zase viděla starého dobrého Selima. Byl odpočatý, vykoupaný, oholený a připravený vydat se na dlouhou cestu zpět do Anatolie. Několik dlouhých vteřin ze sebe nespouštěli zrak, pak se vášnivě políbili a opět na sebe dlouze hleděli.

Uvědomuje si to, pomyslela si. Uvědomuje si, že se v tomto životě vidí naposledy. Hledala ta správná slova, ale byl na ni příliš rychlý. „Veď Sulejmána, jak nejlépe to dokážeš, má lásko,“ pronesl vážně, načež se otočil a odešel.

Utíkala na balkon, ze kterého byl výhled na hlavní bránu. Naštěstí tam doběhla včas. Firousi a Sarina tam už stály. Cestou k hlavní bráně se Selim ohlédl zpátky a zvedl ruku na pozdrav, který byl určen jim všem, ale Cyra věděla, že jeho pohled patří jenom jí.

Uplynulo několik týdnů a podél břehů Bosporu se přihlásilo jaro. Od Piriho Paši, který doprovázel Selima na válečné výpravě, přišla tajná zpráva. Sultán byl těžce nemocný a lékaři mu nedávali velkou naději. Cyra měla zakázáno odjet za svým pánem. Musela zůstat v Konstantinopoli, předstírat, že se nic vážného neděje, a také udržet palác a město pro svého syna.

Instinkt ji ponoukal, aby se za Selimem vypravila. Na čem jiném by jí mohlo záležet více než být se svým milovaným mužem? Kdyby ji pak za porušení příkazu

stihl přísný trest, bylo by jí to jedno. Když Selim zemře, může zemřít také. Ale nakonec přece jenom zvítězil zdravý rozum. Selimovi už nemohla pomoci a musela se ze všech sil soustředit na syna Sulejmána, kterého porodila, aby se stal následovníkem svého otce. Pokud by se roznesla zpráva, že sultánova první žena chvatně opustila město a odjela na jih, tajemství by bylo prozrazeno a mohly by se vyskytnout nepředstavitelné potíže. Převod sultanátu ze Selima na Sulejmána se musí provést hbitě a s minimálním zmatkem. Jenom tak mohla zabránit případnému povstání v hlavním městě, a hlavní město bylo klíčem k Osmanské říši.

Když o několik týdnů později seděla se Sarinou a Firousi v salonu, kde společně vyšívaly, pocítila náhlý chlad. Vzápětí její tvář smáčely horké slzy, které jí nekontrolovatelně stékaly po tvářích. Provinile zvedla hlavu, aby zjistila, zdali si toho její společnice všimly, a ke svému překvapení viděla, že také tiše roní slzy.

Mlčely, protože žádných slov nebylo potřeba. Právě v tu chvíli sultánovy sklíčené ženy poznaly tu smutnou a krutou pravdu. Selim zemřel.

Kapitola 35

Sultán byl mrtvý a celá západní Evropa po počáteční úlevě s napětím očekávala, jakým vládcem bude jeho syn. Nicméně prozatím mohli volně dýchat.

Díky chytrosti Piriho Paši proběhlo převedení sultanátu hladce. Selimovu velkovezírovi se podařilo udržet sultánovu smrt v tajnosti před jeho vojáky i všemi obyvateli říše skoro šest dní. Během té doby měl Sulejmán dostatek času na to, aby se vrátil z Magnesie do Konstantinopole a přijal Ayubský meč.

Cyra ležela tři týdny v posteli a stěží se pohnula. Marian a Ruth byly zoufalé. Lichocením se do ní snažily dostat masový vývar a měkký bílý chléb. Ze tří jídel, které jí každý den přinesly, se Cyra nimrala jenom v jednom. Marian, která si už nevěděla rady, zašla za agou.

„Musíte nám pomoci, můj pane Anbere. Moje paní už tři týdny leží a utápí se v žalu. Nedaří se nám ji rozptýlit.“

„Promluvím si s ní,“ ujistil ji aga. „Myslím si, že mám klíč na odemknutí její sebelítosti.“

Když se dokolébal do její ložnice, posadil se vedle postele. „Má paní, trápí mě, že vás vidím v tomto stavu, obzvláště teď, když je zapotřebí vaší pomoci a moudrosti.“

Žádná odezva.

„Musím vědět, kdy se budete cítit natolik dobře, abyste se mohla přestěhovat do nového apartmá. Paní Gulbehar se dožaduje tohoto apartmá, když se nyní stala sultánovou první ženou.“

Záblesk.

„Jaká škoda, že si váš syn ještě nenašel čas, aby vás prohlásil za sultánovu valide. Po právu vám ten titul náleží, ale protože jste ještě nebyla sultánovou matkou jmenována, Gulbehar se ujala vlády v harému,“ pokračoval.

„Co tím míníš, že se Gulbehar ujala vlády v harému?“

„Jistě znáte etiketu, má paní Cyro. Gulbehar je sultánovou první ženou. A vy jste pouze první ženou zemřelého sultána.“

Cyra se prudce posadila. „Odejdi. Obléknu se a navštívím svého syna, který, jak se zdá, zapomněl, kdo mu pomohl na trůn.“

„Jak si přejete, madam,“ uklonil se aga a tvář mu zářila úsměvem. Když vyšel z komnaty, nařídil Marian:

„Posluž své paní. Přeje si obléci se a navštívit svého syna. Vše nasvědčuje tomu, že náš mladý sultán asi prohraje svoji první bitvu.“

Cyra si pečlivě vybrala oblečení. Už nikdy nebude nosit zkrácené šaty, které nosí sultánovy ženy. Místo nich si oblékla tuniku, určenou pro sultánovu valide. Ačkoliv se týdny utápěla v zármutku, její služebné nezahálely. Tunika byla ušitá z černého brokátu ozdobeného zlatou výšivkou a drobnými perlami. Nádherné lesklé vlasy si spletla do copu, který si obtočila kolem hlavy a připevnila perlovými sponkami. Tvář jí zakrýval průsvitný závoj z černého hedvábí lemovaný jemnou krajkou.

Obtáhla si oči černou tužkou, napudrovala si pobledlou tvář a pak si červeně natřela rty. Roky mě nezměnily, pomyslela si, když v zrcadle pátrala po známkách stárnutí. Žádné ale nenašla. Přestože její mládí bylo dávno pryč, mohla být považována za mladou, klidně pětadvacetiletou ženu, což potěšilo její ješitnost a dodalo jí to sebejistotu.

Věděla přesně, kde má Sulejmána hledat. Vstoupila do Gulbehařiny komnaty a sjela dívku pohrdavým pohledem. „Okamžitě odejdi. Ráda bych si promluvila se svým synem o samotě,“ nařídila jí.

Gulbehar zaváhala, ale protože nechtěla svoji tchyni umlčet drzostí v Sulejmánově přítomnosti, rychle vstala a vyklouzla ven.

Cyra se otočila k Sulejmánovi. „Tři týdny jsem ležela nemocná smutkem a ani jednou jsi mě nenavštívil!“ řekla chladným hlasem.

„Nevyšlo mi to, abych se za tebou zastavil, protože jsem měl spoustu práce.“

„Ale na Gulbehar si čas najdeš!“

„Gulbehar je moje první žena a nové postavení ji trochu vylekalo.“

„Jsem tvoje matka! Nebýt mě, nenarodil by ses. Nebýt mě, nikdy bys neměl Gulbehar! Nezapomínej na to, můj mladý lvíčku – dokonce ani ve svém vysokém postavení. Zajímalo by mě, proč jsi mě ještě neprohlásil za sultánovu valide. Má snad v harému vládnout dvaadvacetiletá dívka, která nosí ve vlasech granátová sklíčka, zatímco já mám být odložena do pavilonu

starších žen? Tvá žena byla tak drzá, že se odvážila vyžadovat mé apartmá.“

Sulejmán zrudl. „Je mi to opravdu líto, matko. Gulbehar se do tvého apartmá samozřejmě nepřestěhuje. Zahradní dvůr zůstane domovem mé matky a tetiček tak dlouho, jak si to budou přát. Se svojí ženou si promluvím.“

Cyra, uchlácholena jeho slovy, změnila taktiku. „Ale nebuď k ní přísný, můj synu. Gulbehar je mladá a na rozdíl od ostatních dívek ji nezaučovala starší žena. Je rozmazlená a neměla možnost dospět ve společnosti ostatních žen, protože žádné jiné nemáš. Dala ti jediného syna, takže není divu, že je nafoukaná.“

„Máš pravdu, matko. Nepomohlo ani to, že jsme se odstěhovali do Magnesie.“

„Tvůj otec měl čtyři ženy a vedla nás Refet. Gulbehar nemá nikoho. Co nejdříve mě musíš prohlásit za valide a teprve tehdy budu mít právo ji vychovávat – a abych byla upřímná, můj synu, je to mé právo.“

„Udělám to, matko!“

„Ale ještě dnes před západem slunce, Sulejmáne.“

„Slibuji, že tě dnes před západem slunce jmenuji sultánovou valide Hafise, matko.“

„Hafise?“ podivila se Cyra. „Vždyť se jmenuji Cyra.“

„Nikdo za zdmi paláce nezná jména žen, které v něm žijí. Hadži Bey ti vybral jméno Cyra. Lidé ve městě dali ženám mého otce svá vlastní jména. Tobě říkali ‚ta ohnivá‘, Firousi byla ‚ta spravedlivá‘, Zulejka byla ‚žena

z Číny‘ a Sarina byla známá jako ‚tmavovlasá žena‘. Až se staneš valide, budeš používat toto jméno a žádné jiné.“

„Abych tě potěšila, můj synu, přijmu jméno Hafise. Jenom doufám, že nezklamu ty, kteří budou brát mé nové jméno vážně.“

Sulejmán se na ni usmál. „Nikdy jsi mě nezklamala, matko. Vím, že jsi nikdy nezklamala mého otce, dokonce ani na sklonku jeho života, kdy se tak změnil. Když dokážeš udělat radost dvěma osmanským sultánům, jak jen by mohli být lidé zklamaní?“

„Selim měl pravdu. Jsi rozený diplomat, a jestliže se nám z tebe podaří udělat stejně dobrého vojáka a soudce, možná bude historie natolik laskavá, že si na tebe vzpomene. Ach, mám strašný hlad! Těch několik posledních týdnů jsem skoro nic nesnědla.“ Vtiskla mu letmý polibek na tvář. „Nezapomeň – do západu slunce,“ připomněla mu ještě a pak odešla.

Sotva za sebou zavřela dveře, Gulbehar se vplížila do pokoje: „Co chtěla?“

„Dožaduje se svých práv, která jsem příliš dlouho přehlížel,“ odvětil Sulejmán. „Do západu slunce bude prohlášena sultánovou valide.“

Gulbehar našpulila rty. „Ach, můj pane! Je to tak staromódní!“

Sulejmán upřel pohled na svoji ženu s medovými vlasy a prostořekými malými ústy. Nemohl přehlédnout třpytící se granátová sklíčka, o kterých se tak opovržlivě zmínila jeho matka, ani skutečnost, že se Gulbehar stala

nedisciplinovanou. Jako vždy měla matka pravdu. Nikdy ho nezklamala.

„Budeš ji poslouchat,“ pokračoval, „a projevovat jí úctu. Dnes odpoledne za ní zajdi a vezmi s sebou Mustafu. Možná by tě mohla naučit, jak se správně oblékat. Nevypadáš jako sultánova manželka, ale jako venkovanka!“

Gulbehar otevřela překvapením ústa, načež se rozplakala. „Jste ke mně tak krutý! Až doposud jste si nikdy nestěžoval na to, jak se oblékám! Vaše matka vás proti mně poštvala!“

Mladý sultán vzal Gulbehar za ruku. „Přestaň plakat. Matka tě má ráda. Pokárala mě za to, že tě neoblékám tak, jak by se na sultánovu ženu slušelo a patřilo. Má pocit, že tvá krása není náležitě zdůrazněna,“ utěšoval ji diplomaticky.

Uklidněná Gulbehar lehce popotáhla nosem. „Nedívejte se na mě,“ vyhrkla ze sebe. „Mám zarudlé a opuchlé oči.“

„Tvé oči jsou nádherné, má květinko. Ale teď tě musím opustit, protože mě čeká práce.“

Vstal, políbil ji a odešel z pokoje. Gulbehar z něho nespouštěla oči, a jakmile vyšel ven, vzala do ruky zrcadlo a pozorně se v něm prohlížela.

Ten večer si všichni v paláci i v hlavním městě povídali o tom, jak Sulejmán veřejně jmenoval sultánovu valide Hafise. Starší ženy v paláci pocítily nesmírnou úlevu. Během těch několika týdnů, kdy Cyra ležela v žalu a bez

síly v posteli, Gulbehařina nevzdělanost začínala pomalu narušovat dokonale zaběhlý systém vlády v harému.

Bez přísné autority se mladé dívky stávaly laxními a malicherné hádky byly na denním pořádku. A nyní zavládla mezi těmito překrásnými stvořeními nejistota. Byla si dobře vědoma toho, že Cyra Hafise má ostříží zrak a netoleruje žádné hlouposti.

Když druhý den ráno valide vstala, dopřála si vydatnou snídani. Měla jasnou hlavu a v mysli jí vířily nejrůznější plány. Předtím, než včera večer usnula, pečlivě přemítala o svém novém postavení. Byla první ženou zemřelého sultána a matkou současného sultána. Nikdy nebude moci milovat a vést život jako normální žena. Nezůstalo jí nic jiného než moc, ale jaká moc! Byla nedotknutelná. Její slovo platilo za zákon nejenom v paláci, ale po celé říši. Určitě nastane den, kdy se jí bude muset podrobit i její syn. Žena slabého charakteru by mohla takovou moc zneužívat, ale Cyru Hafise dobře proškolil jak Hadži Bey, tak Selim. Zdravý rozum u ní převládl.

Poté, co se o svých záměrech poradila s agou, rozhodla, že všechna děvčata nad dvacet let budou s důstojností propuštěna z harému a stanou se ženami mužů, kterým chtěl Sulejmán projevit úctu nebo je odměnit při příležitosti oslav spojených s jeho nástupem na trůn. Každá z dívek dostane solidní věno, nejenom oblečení a šperky, ale také peníze. Muži si vysoce cenili dívek, jež byly vychovány v harému, a Cyřino gesto bylo přijato bez námitek.

Ostatní ženy, které již byly neplodné, byly poslány do pavilonu starších žen, kde měly v pohodlí a bezpečí šťastně trávit podzim života.

Firousi a Sarinu potěšilo, když zase viděly tu starou dobrou Cyru. Selimova smrt a depresivní nálada jejich přítelkyně je vylekaly. Obě sice také Selima milovaly, ale nikdy tak horoucně jak Cyra.

Firousi si v mysli navždy uchovala vzpomínky na svého manžela, kterého zabili v jejich svatební den, a Sarina si byla moc dobře vědoma toho, že Cyra byla Selimovou velkou láskou. Protože se bála milovat muže, který hluboce miloval jinou ženu, vroucí lásku si nechávala pro své děti. Nicméně obě ženy upřímně oplakaly Selimovu smrt a velmi jim chyběl, protože byl středobodem jejich životů. Už nebyly ženami žijícího sultána a přemítaly, jaká budoucnost je asi čeká. Představa nečinnosti je děsila, ale Cyra byla zárukou určité jistoty.

Starším ženám, které zůstaly v paláci po Cyřině čistce, se dostalo postavení různé důležitosti v nové harémové vládě, kterou Cyra sestavila. Nezapomněla přitom ani na Selimovu druhou a čtvrtou ženu, jimž se dostalo významného postavení. Firousi se stala hlavní hospodářskou správkyní a po valide byla druhou ženou, která byla držena v nejvyšší úctě. Zároveň se stala její mocnou spojenkyní. Sarina byla jmenována hlavní pokladní. Jejím úkolem bylo kontrolovat veškeré výdaje a finance v harému. Zároveň byla další Cyřinou velmi důležitou spojenkyní.

Z mladých dívek zůstaly v harému pouze ty, které měly krémovou barvu pokožky, a každý den byly do Eski Serai přiváženy nové otrokyně.

Dívky byly pověřeny každodenními povinnostmi v domácnosti. Osobní zájmy dívek a případné talenty byly podporovány. Pokud měla dívka hudební nadání,

studovala hudbu. Jestliže byly její silnou stránkou jazyky, věnovala se jejich studiu. Dívky, které byly šikovné na vyšívání a šití, po zaučení šily spodní prádlo a oděvy pro sultánovu rodinu. Cyra věděla, že když budou mladé dívky zaneprázdněny povinnostmi, nebudou mít čas na spřádání intrik, jejichž svědkem byla za vlády sultána Bajezída.

V harému vládla přísná disciplína. Pracovitost a upřímná snaha byly vždy odměněny, zatímco lenost a mírné přestupky přísně potrestány staršími ženami, které spravovaly jednotlivé příbytky. O závažných proviněních se dozvěděla valide. Děvčata, která stanula před mocnou Cyrou Hafise, musela přiznat, že ačkoliv byla přísná, vynášela spravedlivé tresty.

Nicméně největším podnětem pro ni byla skutečnost, že sultán měl stále jenom jednu favoritku. K matčině zklamání a nespokojenosti celého harému se Sulejmán zdál být spokojený s neslanou, nemastnou a rozmazlenou Gulbehar. Ta byla Cyře trnem v oku.

Sulejmánově favoritce bylo dvacet dva a za osm let, které strávila po jeho boku, prošla rapidní změnou. Už to nebyla ta malá dívka, která tenkrát pokorně stála před Selimem. Nevinná roztomilost, která tak okouzlila Cyru, se vytratila a její místo zabrala závislost, která – jak se zdálo valide – jejího syna dusila. Gulbehar byla zhýčkaná a měla sklony k urážlivosti, pokud nebylo po jejím. Ale nejhorší ze všeho byla její hloupost a samolibost. Když porodila malého Mustafu, byla tak spokojená, že nikdo po ní nic jiného ani nemohl žádat. Každý den trávila v naprosté nečinnosti, jenom se mazlila se synkem a pohrávala si s granátovými sklíčky ve vlasech.

Cyra nedokázala pochopit, jak může tato dívka Sulejmána tak fascinovat, ale tušila, že si v osobě Gulbehar představoval dokonalou mladou matku. Věděla, že si její syn uchoval vzpomínky na dětství prožité v láskyplném rodinném prostředí v Měsíčním paláci. Svoji matku zbožňoval a pravděpodobně věřil tomu, že právě s Gulbehar ho potká stejné štěstí.

Brzo se dozví, že ta dívka není tak nápaditá, ale mezitím mu nenápadně naznačí, že by měl začít válčit. Ve snaze ochránit ho do doby, než usedne na trůn, byl od všeho dění izolován. Selim si toho všiml příliš pozdě, ale ona to teď napraví.

Trpělivě vyčkávala, dokud nenastane vhodná doba, kdy se bude Gulbehar zdržovat mimo palác. Pak Sulejmána pozvala na společný rodinný večer, kterého se kromě ní zúčastnily jeho tety a tři mladší sestry. Byl to důvěrný večírek jako za starých dobrých časů. Otrokyně dostaly volno a obsluhovaly je Marian a Ruth.

Sulejmánovou oblíbenou sestrou byla Sarinina dcera Mihri-Chan. Bylo jí dvanáct a vyrůstala do krásy. Bylo to drobné snědé stvoření s tmavými vlnitými vlasy a jasnýma zlatýma očima. Sultán ji delší čas neviděl a byl překvapen, že se z malé dívky stává žena. Se šarmem mu zatančila a při zpěvu se sama doprovázela na loutnu.

„Budeme ti muset najít velmi výjimečného manžela, ale ještě počkáme. Vyzařuje z tebe zvláštní kouzlo, sestřičko, že tě jen nerad nechám odejít.“

„Chci si vybrat manžela sama, jako to udělaly mé sestry,“ odvětila princezna, která se přímočarostí začínala podobat své matce.

„A už sis někoho vyhlédla?“ poškádlil ji smějící se Sulejmán.

„Ferhada Pašu.“

Sulejmán vyklenul obočí, ale mlčel. Sklouzl pohledem ke svým dvěma malým sestrám, Nakcidil a Mahpeyker, kterým bylo šest a půl. Nejmladší ze Selimových dětí vídaly staršího bratra zřídkakdy a vzhlížely k němu s posvátnou úctou. Nicméně sultán děti miloval a jejich plachost snadno překonal. Jeho kapsy plné rozmanitých pochoutek zaručovaly, že udělá holčičkám radost. Také je zabavil tím, že prsty vytvářel na stěně legrační stíny a vyprávěl zábavné příběhy. Obě princezničky brzo propukly v smích a bránily se, když čas pokročil a přišly pro ně chůvy, aby je odvedly do postele. Když odešla i Sarina, Mihri-Chan a Firousi, zůstala Cyra se synem sama.

„Teď, když jsme tady osaměli, o čem si se mnou přeješ hovořit?“ otázal se Sulejmán s úsměvem.

Opětovala mu úsměv. „O budoucnosti Turecka, můj synu. Ode dne, kdy jsi usedl na trůn, uplynulo několik měsíců, ale doposud jsi neudělal žádný krok k posílení a rozšíření našich západních hranic. Na rozdíl od tebe měl tvůj otec velkolepé plány.“

„Nejsem válečník, jako byl můj otec,“ namítl Sulejmán.

„Selim byl nejen válečník, ale také básník, milenec, učenec, otec – ale nejvíce ze všeho byl mocný vládce! Opravdu jsi jiný než on? Západní Evropa se nás bojí. Ale jak dlouho z nás ještě budou mít strach, když se z mého mladého lva stává domácí kocour? Pokud nebudeš bránit naše hranice, uvidíš, že západní Evropané vtrhnou do

naší říše pod vlajkami své víry nasáknutými krví. Přinesou s sebou nejenom smrt a hladomor, ale také zničí vše, co rod Osmanů vybudoval. Právě teď nastal ten správný čas zaútočit. Zaobírají se vlastními vnitřními problémy a nemají sebemenší podezření.“

„Jako sultán bych měl vést armádu s inteligencí, ale jak to mám udělat, když většina vojáků je na bitevním poli zkušenější než já?“

„Tvůj otec pečlivě své plány zapsal a zanesl na mapu. Veškeré podklady má Piri Paša. Jediné, co musíš dělat, je řídit se těmito instrukcemi. Janičáři byli tvému otci naprosto oddaní, a jestliže si budeš počínat rozumně, budou oddaní i tobě. Uvědomují si tvoji nezkušenost a pod tvým vedením projeví trpělivost. Teď začínají být neklidní, protože jsou dlouho v nečinnosti.“

Sulejmán se zamyslel. „Ale budu muset opustit Gulbehar.“

„Můj synu, povinností sultánovy manželky je čekat na svého pána. Nemůžeš zbytek života strávit v bezpečné ulitě jako kdysi v Měsíčním paláci. Musíš se vydat do světa a jednat jako zralý muž! Pozorně mě poslouchej, protože ti poradím, jak si získáš oddanost janičárů.

Až zvuk bubnů ohlásí začátek válečného tažení a janičáři si půjdou pro žold, zajdi mezi ně a naber si hrst plnou stříbrných mincí od pokladníka. Vím, že tím porušíš tradici, protože sultán si vždy bere žold od kavalerie. Nicméně pokud mě poslechneš, získáš si je na svou stranu. A neztratíš podporu kavalerie, protože pojedeš s nimi.“

Sulejmán žasl nad jednoduchostí matčiných slov, a když tak učinil, poznal, že se nemýlila. Janičáři souhlasně jásali a přísahali, že ho budou za všech okolností následovat.

Když Sulejmán studoval otcovy plány, dozvěděl se, že měl v úmyslu po pádu Rhodu obléhat Bělehrad. Ale sultán plán změnil. Rhodos nemohl Bělehradu pomoci, ale kdyby západní Evropané zahájili útok z Bělehradu, umožnili by, aby mohli Osmané Rhodos napadnout z boku. Jakmile by se Bělehrad ocitl v osmanských rukách a Barbarossa získal nadvládu ve Středozemí, Rhodos by nemohl očekávat žádnou pomoc.

Na jaře roku 1521, když ve vzdálených horách ještě roztával sníh, početná armáda pochodovala západním směrem od Konstantinopole na Bělehrad. Hlavní útočnou sílu vedl velkovezír Piri Paša. Několik dní poté, co sultánovo vojsko stanulo před městskými hradbami Bělehradu, jeho obránci město zapálili a schovali se do pevnosti. Sulejmán vydal příkaz, aby byly věže pevnosti zaminovány.

O týden později, sedmnáctého srpna 1521, se Bělehrad vzdal. Sultán právě slavil dvacáté sedmé narozeniny a měl sklony k milosrdenství, takže dovolil maďarským obráncům přeplavit se přes Dunaj za svobodou. Aga Bali, vůdce janičárů, byl jmenován guvernérem města. S příchodem prvních zářijových mrazíků se osmanská armáda vydala na dlouhý pochod zpět do Konstantinopole.

Západní Evropu toto válečné tažení šokovalo, ale byla bezmocná. Římský císař Karel V. válčil s Francií. Anglický král Jindřich VIII. poté, co vydal očekávané

prohlášení plné soucitu, odjel na lov se svojí španělskou královnou. Benátčané, kteří se více zajímali o své lukrativní obchodování s Turky než o osud Bělehradu, ignorovali dění kolem sebe. Cesta na Rhodos byla otevřena.

Trvalo skoro rok, než bylo naplánováno další válečné tažení. Koncem léta roku 1522 připlula Sulejmánova armáda na Rhodos a turecké baterie zahájily palbu. Všichni očekávali další rychlé vítězství, ale čekalo je zklamání.

Během září se oproti očekávání zvýšil počet padlých na turecké straně, a to nejenom mezi řadovými vojáky, ale také mezi důstojnictvem. U Sulejmána se začínala projevovat netrpělivost a byl rozzloben nejen na své vojáky, ale i sám na sebe. Od samého počátku se ujal velení a uvědomoval si chyby, kterých se dopustil. Po dobytí Bělehradu se stal příliš důvěřivým. Jeho otec by se nikdy neocitl v takovéto situaci. Selim by se býval co nejrychleji vydal na válečné tažení a okamžitě by udeřil. Sulejmán se zdržel zbytečně dlouhou přípravou.

Nastaly podzimní deště a společně s prudkými větry bičovaly ostrov. Zákopy se změnily na mazlavá bahniště. Ochladilo se a voda prosakovala všude, takže vlhké oblečení plesnivělo a zbraně rezivěly.

Na každého muže zabitého v boji připadal jeden v zákopech, který zemřel na prochlazení. Sulejmán přesto své vojsko nestáhl a nařídil, aby se rhodské starobylé zříceniny opravily, čímž se z nich na zimu měl stát vhodný příbytek pro armádu. Bylo rozhodnuto, že obléhání bude pokračovat.

Říjen. Listopad. Začátkem prosince sultán, jehož armáda pomalu zmenšovala okruh křesťanských obránců, poslal vzkaz rhodskému rytířskému řádu johanitů, že jeho původní podmínky dohody o kapitulaci stále platí. Jestliže se Philippe Villiers de l´Isle-Adam, vůdce rytířského řádu, rozhodne vzdát, nejen on, ale i jeho muži a křesťanští obyvatelé Rhodu budou moci zůstat na ostrově. Bude jim dovoleno vyznávat svoji víru a kostely se nepřemění na mešity. Nestanou se z nich otroci, a pokud se rozhodnou odjet, turecká armáda je dopraví i s osobním majetkem do bezpečí na Krétu.

Počet rytířů v armádě de l´Isle-Adama se snížil na sto osm. Neměl na výběr. Vzdal se a k jeho překvapení turecký sultán dodržel podmínky dohody. De l´Isle-Adam si musel přiznat, že Sulejmána tajně obdivuje. Věděl, že kdyby byl vůdcem jiný muž, byl by býval Turky zabil, a to zjištění ho rozrušilo natolik, že si pomyslel, že ti, kteří bojovali pod praporem Ježíše, nemusí být tak čestní jako ti, kteří bojovali ve jménu Proroka.

Poté, co arabští lékaři ošetřili zraněné rytíře řádu johanitů, byli rytíři bezpečně přepraveni Sulejmánovým loďstvem na Krétu. Křesťanští obyvatelé Rhodu na ostrově zůstali. Když se přesvědčili, že se nemusí Sulejmána obávat, nechtělo se jim opustit své domovy. Kromě toho věděli, že život pod osmanskou vládou skýtá více výhod než život pod liknavou vládou křesťanských králů.

Dobytím Rhodu získala Osmanská říše důležitou základnu v moři. V západní Evropě Karel V, František I.

a Jindřich VIII. znepokojeně hleděli na východ a přemítali, co přijde dalšího.

Kapitola 36

Zatímco Sulejmán byl zaneprázdněn válčením, jeho matka se zaměstnala vyhledáváním chytrých a krásných dívek, jež by upoutaly jeho pozornost. Už jich měla několik vytipovaných a doufala, že se synovi zalíbí, protože cítila, že není vhodné, aby měl jenom jednu ženu. Zaujala ji nádherná plavovlasá Benátčanka, drobná a veselá Provensálka, překrásná smyslná Syřanka a výjimečná Kavkazanka. Jedna z těchto dívek, i když nejlépe by bylo, kdyby všechny, určitě okouzlí Sulejmána, až se vrátí z válečného tažení.

V té době také nabídla své přátelství Gulbehar. Nepociťovala k té dívce zášť a měla ji vskutku ráda. Ale znala svého syna a uvědomovala si, že mu nakonec nebude k uspokojení stačit jedno dívčí tělo. Navíc také vyvstala otázka nástupnictví, protože malý Mustafa byl jediným Sulejmánovým dítětem.

Když na ni občas plnou váhou dolehla tíha zodpovědnosti spojené s vedením početného harému, rozhodla se Cyra navštívit Nilufer a její tři syny. Při jedné z takových návštěv si všimla útlé dívky v prostém oblečení, která seděla ve skupince děvčat a věnovala se vyšívání. Z té dívky vyzařovalo cosi, jež Cyru okamžitě zaujalo. I přes očividně nízké postavení se vesele smála a nedopustila, aby ji ostatní děvčata předčila. Cyru ovládla zvědavost. „Kdo je ta dívka?“ zeptala se dcery. „Která, matko?“

Cyra netrpělivě ukázala ke skupince dívek. „Tamta!“

„Ach, to je Russalanie. Je jednou ze zajatkyň, které jsem dostala jako dar minulý rok. Sulejmán mi pravidelně pár dívek posílá. Zdá se, že otrokyň nemám nikdy dost.“

„Chtěla bych tu dívku,“ řekla Cyra, stáhla si z prstu rubínový prstýnek a podala ho Nilufer. „Sice se teď nedá ocenit, ale vsadím se, že jednoho dne bude její hodnota desetkrát větší.“

„K čemu ji prosím tě potřebuješ?“ podivila se Nilufer.

„Předpokládám, že ne k tomu, aby sváděla Sulejmána. Vždyť jeho harém je přeplněný stovkami nádherných děvčat a dokonce i v mé domácnosti bys našla tucet dívek, které jsou krásnější než Russalanie. Je to necivilizovaná divoška!“

„Jsi mladá, má dcero, a vnímáš jenom to očividné. Kromě toho ta dívka může být důkladně vyškolena. Odvedu si ji s sebou.“

„Ve svých nosítkách? Ale, matko! Zítra ti ji pošlu do paláce.“

„A všichni, kteří ji zahlédnou, budou dumat nad tím, proč zrovna já, která má k dispozici více otrokyň, než je potřeba, jsem si nechala přivést další z domu své dcery. Gulbehar bude utrácet měsíční kapesné za úplatky, aby zjistila více. Ne! Ta dívka odejde dnes se mnou.“

Nilufer zoufale rozhodila rukama. „Jsi nemožná!“

„Jsem tvá matka a budu ti vděčná za to, když si to zapamatuješ. Teď už vím, proč tvým synům chybí dobré

způsoby. Zřejmější zapomněla vše, čemu jsem tě naučila. Zařiď, aby ta dívka byla připravena k odjezdu.“

Ani ne za půl hodiny stála Nilufer ve sloupové hale před palácem a sledovala, jak nosítka její matky mizí v dáli. Majestátní nosítka byla vyrobena z masivního dubu a pokryta tenkými tepanými pláty zlata ozdobenými drahými kameny v květinovém vzoru. Tmavě modré závěsy byly olemovány světle žlutým hedvábím. Nosítka neslo osm statných černých otroků oblečených do zelených hedvábných kalhot. Přes ramena měli přehozenou leopardi kůži a kolem krku těžké zlaté obojky. Cestou do paláce Cyra pozorovala dívku, která se choulila v protějším rohu.

„Prý se jmenuješ Russalanie,“ promluvila po několika dlouhých minutách.

„Říkaly mi tak ostatní ženy, protože pocházím z ruských planin. Jmenuji se Roxelana.“

„Jak ses stala zajatkyní?“

Roxelaninu tvář rozzářil uličnický úsměv. „Neutíkala jsem dost rychle,“ odpověděla.

„Ty jsi snad chtěla, aby tě chytili?“

„Ano.“

„A proč?“

„Každý rok přepadají Tataři vesnice v našem kraji a unesou nevinné panny, které potom darují samotnému Velkému Turkovi. Jen se na mě podívejte! Jsem malinká, a jaký život by mě čekal v rodné vesnici? Sňatek. Děti.

Těžká práce na polích. Na takovou práci jsem příliš slabá a kromě toho hospodaření nenávidím.

V naší vesnici žil kněz, který uměl číst a psát. Docházela jsem k němu a on mě učil. Půjčil mi několik knih, které jsem si přečetla, a dozvěděla jsem se, že svět mi může nabídnout více než má vesnice. Jednou k nám přijel podomní obchodník, který navštívil Konstantinopoli. Vyprávěl, jak si dívky v sultánově harému žijí v přepychu a pohodlí. Ostatní dívky to považovaly za hříšný a bezbožný život, ale já ne.

Když minulý rok vpadli Tataři do vesnice a všechny ženy prchaly, aby se schovaly, vyčkávala jsem, až budou blízko, a teprve pak jsem se rozběhla. Přirozeně, že mě chytili.“ Pokrčila rameny a zasmála se. „A podívejte se, jak jsem dopadla! Místo abych byla hýčkána sultánem, stala se ze mě obyčejná otrokyně v domě jeho sestry. To bych se už měla lépe ve své vesnici!“

„Jsi naprosto necivilizovaná a nejsi vůbec připravena na vstup do harému mého syna. Nicméně jednoho dne možná budeš. Do domu mé dcery se nevrátíš. Budeš se muset hodně učit a teprve pak zvážím, zdali dovolím, aby tě můj syn viděl,“ pravila Cyra.

Roxelaně se při těch slovech zablýsklo v očích, ale mlčela. Její duši naštěstí nezlomili, ale je natolik moudrá, že drží jazyk za zuby, pomyslela si Cyra. „Umíš číst a psát v rodném jazyce. Vidím, že ses také učila turečtinu, ačkoliv tvůj přízvuk je velmi špatný. Ale pro začátek je to dobré, mé dítě. Nejprve zapracujeme na vylepšení přízvuku. Co jiného ještě zvládáš?“ pokračovala valide.

„Prý pěkně vyšívám.“ Vytáhla ze živůtku malý čtvereček hedvábí a podala ho Cyře. Kousek látky zdobila hezká výšivka v podobě ovoce, květin a dokonale propracovaných zvířat a hradů.

Valide pokývla hlavou. „Čeká tě spousta učení, ale pokud mi budeš důvěřovat, můžeš dosáhnout vysokého postavení. Musíš se chovat zdrženlivě a v žádném případě na sebe nesmíš přitahovat pozornost. Také budeš poslouchat eunuchy a ženy, které tě budou mít na starost. Zjistíme, na co máš nadání, a pak budeme tvůj talent rozvíjet. Až se v harému nenajde dívka, která by se ti vyrovnala, teprve pak možná můžeš zaujmout sultána. Zpíváš?“

„Trochu.“

„Trochu, má paní. Tvé způsoby jsou otřesné! Přesto ale vidím, že nejsi hloupá dívka, Roxelano. Jsem si jistá, že ti učení půjde snadno.“

„Budu pilně studovat, abych dosáhla všeho, co jste mi slíbila, má paní,“ zahlaholila Roxelana.

„Nic ti neslibuji, dítě. Jenom jsem naznačila, že tvrdou prací je možno dosáhnout všeho. Poslechni mě a ve správný čas se o tobě můj syn dozví. Pokud budeme postupovat ukvapeně a ty ho neokouzlíš, druhá šance neexistuje. Rozumíš mi?“

Dívka mlčky přikývla.

„Takže prvním krokem ke tvému vylepšení bude změna tvého jména. Roxelana. Russalanie. To není turecké. Od této chvíle se budeš jmenovat Khurrem. V domě své dcery jsem tě při několika příležitostech pozorovala.

Ráda se směješ a jsi veselá. Khurrem znamená ‚ta smějící se‘.“

Khurrem se neubránila úsměvu. „Děkuji vám, má paní. Nové jméno se mi líbí!“

Cyra se naklonila, poodhrnula závěs a vykoukla ven.

„Chci tě upozornit ještě na jednu věc,“ řekla. „V paláci ti nebudu projevovat žádný očividný náznak oblíbenosti, ale to neznamená, že tě nesleduji a nepodporuji. Teď se opři a nemluv. Blížíme se k paláci.“

Nosiči prošli hlavní bránou a zamířili přímo do Zahradního dvora. Jakmile byla Cyra ve svém apartmá, nechala přivést asi padesátiletou ženu s dobrosrdečnou tváří, která měla na starosti výrobu spodního a ložního prádla. Když žena vstoupila, Cyra vstala a napřáhla ruce k pozdravu. „Ach, Cervi! Tak ráda vás zase vidím. Chtěla jsem vás pochválit za to, jak nádherné spodní prádlo mi vaše děvčata ušila, ale jsem tak zaneprázdněná, že jsem se k tomu dřív nedostala!“ Otevřela skříňku na šperky a ležérně z ní vyndala náhrdelník z krémových perel se slabým nádechem růžové. Pověsila ho ženě na krk. „Drobná pozornost. Posaďte se a Ruth nám přinese kávu.“

Zmatená, ale zároveň příjemně potěšená žena se posadila a konečky prstů se dotýkala malých perel. Když Ruth přinesla kávu, Cyra jí podala šálek. Chvíli jen povídaly o všem možném, ale pak se Cyra zeptala:

„Kolik dívek je ve vašem příbytku, Cervi?“

„Pět, má paní. Většina z dívek není na práci s jehlou tak šikovná, jak bych si představovala. Ale možná jsem moc náročná,“ omlouvala se.

Cyra jí podala kousek hedvábné látky, který vyšila Khurrem. „Jak se vám líbí tato výšivka?“

Cervi vzala látku do ruky a pečlivě si ji prohlížela. „Je to velmi dobré, má paní. Vskutku velmi dobré.“

Cyra přivolala Marian. „Dojdi pro otrokyni Khurrem,“ nařídila jí a obrátila se k Cervi. „Pokud opravdu považujete tuto práci za velmi dobrou, pak se můžete té dívky ujmout. Možná by se pro ni mohly najít i jiné možnosti. A mimochodem, jistě byste měla prospěch z toho, kdybyste vyškolila budoucí favoritku.“

Cervi souhlasně pokývla hlavou, když vtom vstoupila Khurrem. Uklonila se a zůstala stát s rukama překříženýma na hrudi a se sklopenýma očima.

„Představuji vám Khurrem,“ pravila Cyra. „Khurrem je jednou z ruských zajatkyň, které přivezli Tataři. Šila v domě mé dcery, ale když jsem si všimla její šikovnosti, odvezla jsem ji do paláce. Sice umí krásně vyšívat, ale jinak je velmi nevzdělaná. Domnívám se, že se z ní ve vaší péči může stát výjimečná dívka.“

Cervi poznala, že nemá na výběr. Alespoň, že to děvče umělo šít a, jak zdůraznila valide, mít na starosti možnou favoritku přinášelo nesporné výhody. Cervi neměla pochybnosti o tom, že se ta dívka skutečně stane sultánovou ženou, jestliže to tak chtěla Cyra Hafise.

„Je mi ctí s vámi spolupracovat, má paní,“ řekla Cervi.

„Chovejte se ke Khurrem stejně jako k ostatním dívkám, Cervi. Neprojevujte jí přízeň, dokud si ji nezaslouží, a jestliže se dopustí jakéhokoliv přestupku, potrestejte ji. Nechci, aby byla rozmazlená.“

„Zajisté, má paní.“

„Ještě něco, Cervi. Nikomu se o tom nezmiňujte. Rozumíte mi? Khurrem není nic víc než zručná šička,“ dodala na závěr Cyra.

„Ano, má paní. Rozumím vám dokonale,“ přitakala Cervi s úsměvem.

A právě tak proběhlo přijetí ‚té smějící se‘ do harému.

Ten den, kdy šly dívky ze Cervina příbytku vykonat pravidelnou očistu, valide se ukryla v tajné místnosti s výhledem na lázně, aby si dívku dobře prohlédla. Nebyla zklamaná.

Khurrem byla blondýnka a poté, co jí otrokyně vlasy důkladně umyly a několikrát opláchly citrónovou šťávou, rozzářily se jako kus zlata. Srdčitou tvář s velkýma, kouřově fialovýma očima ukončovala malá špičatá brada.

Postavu měla dokonalou s pevnými kulatými ňadry, útlým pasem a zaobleným narůžovělým pozadím. Měřila přibližně pět stop. Její štíhlé nohy byly pěkně tvarované a na její výšku překvapivě dlouhé. Pokožka měla krémový nádech.

Jak měsíce ubíhaly, Khurrem se v mnoha ohledech zlepšila. Svým hlubokým sytým hlasem hovořila plynule turecky. Projevil se u ní hudební talent a naučila se hrát na loutnu a kytaru. Její způsoby se staly bezchybnými. Vzala si k srdci Cyřinu radu a zdálo se, že si na sebe nikdy nebere stejné oblečení dvakrát. Přesto to vlastně nebyla tak docela pravda, protože její šatník nečítal příliš mnoho kousků, ale používáním nejrůznějších malých doplňků dokázala oblečení pozoruhodně měnit.

Jestliže měla jedinou chybu, tak to byla její výtečná paměť. Nikdy na nic nezapomněla. Když byla za porušení pravidel potrestána ranami bičem, na rozdíl od ostatních dívek neplakala. Místo toho vrhla na svoji mučitelku uhrančivý pohled, kterým jasně oznamovala:

„Nezapomenu.“ I přesto měla Cyra Hafise radost z jejích pokroků a byla si jistá, že našla tu správnou dívku, která odláká Sulejmána od Gulbehar.

Po úspěšném ovládnutí Bělehradu a Rhodu se Sulejmán vrátil do hlavního města. Cyra byla velmi potěšena jeho změnou. Dva roky válečného tažení udělaly z jejího zdvořilého, intelektuálního a váhavého syna silného muže. Konečně pochopil potřebu dobývání dalších území, aby tak chránil říšské hranice, a také byl schopný říši vládnout.

Lidé ho radostně vítali, ale protože tíhl ke své rodině, strávil první večer na matčině dvoře. Tohoto zdánlivého aktu projevu úcty si Turci vysoce cenili, ale pravda byla taková, že si Sulejmán chtěl promluvit o všem, co se stalo a co plánuje podniknout dál, a Gulbehar nepovažoval za vhodnou společnici k takovému rozhovoru.

Valide pocítila k synově manželce, která byla vzdělaná jenom v umění milování a myslela si, že jí to stačí, upřímný soucit. Cyra věděla, že největších úspěchů u svých pánů dosahovaly ženy, jež pro ně byly přitažlivé jak po duševní, tak fyzické stránce. A také věděla, že Gulbehar toto nikdy nepochopí.

Když se rodinný večer chýlil k závěru, Sulejmán se obrátil k Mihri-Chan. „V létě budeš provdána, sestřičko,“ oznámil jí.

„Neřekla jsem ti snad,“ vyštěkla dívka, „že si manžela vyberu sama, stejně jako to udělaly mé sestry?“

„Takže tedy odmítáš nápadníka, kterého ti vybral sám sultán?“

„Ano, odmítám!“

„Ferhad Paša bude velmi zklamaný,“ zamumlal sultán s předstíraným smutkem.

Ve zlatohnědých očích Mihri-Chan se zablýskly jiskřičky radosti.

„Ferhad Paša! Vybral jsi mi za manžela Ferhada Pašu?“ Sulejmán s úsměvem přikývl.

„Ach, můj sultáne! Ráda tě poslechnu!“ výskala šťastná princezna. Potom zamířila k bratrovi, popadla ho za tmavé vlasy a prudce zatáhla. „Ty darebáku! Vyděsil jsi mě k smrti! Bála jsem se, že mě podstrčíš nějakému zaprášenému starému emírovi! Jak jsi mě jen mohl tak vyděsit? Vůbec mě nemáš rád!“

Rozesmátý sultán uvolnil její sevření a vtiskl jí do ruky sušené ovoce. „Teto, způsoby této dívky jsou hrozné. Možná, že ještě není na sňatek připravená,“ poznamenal k Sarině.

Sarina se přidala k jeho hře. „Nemohu tvrdit, že s tebou nesouhlasím, Sulejmáne, ale už nám stárne a v březnu jí bude patnáct. Jestliže ji neprovdáme teď, bude muset odejít do výslužby do pavilonu starších žen.“

Mihri-Chan přelétla pohledem od své matky na bratra. Jejich tváře byly vážné. Začínala propadat panice, zdali

svá slova mysleli vážně. „Prosím! Slibuji, že budu hodná!“ zakvílela.

Sulejmán ji objal kolem ramen. „Já vím, sestřičko,“ ujistil ji. „Umírám zvědavostí, takže mi pověz, proč ses upnula právě na Ferhada Pašu? Vždyť ho vůbec neznáš.“

„Jednou jsem ho zahlédla,“ odpověděla princezna, „ale on neviděl mě,“ dodala rychle, „procházel se zrovna v otcových zahradách. Zastavili se, aby si promluvili, a já jsem byla kousek od nich v růžových keřích. Je velmi hezký – a také statečný. A také mi přišlo báječné, jak ti poslal hlavu rebela Ghazaliho ze Sýrie, když ses stal sultánem.“

„Ano,“ přitakal suše Sulejmán, „to byl vskutku velmi zdvořilý dárek.“

Hned druhý den se rozběhly přípravy na svatbu sultánovy čtvrté sestry.

Sulejmán dostal první příležitost od nástupu na trůn, aby ukázal svoji pohostinnost, a svatba byla úchvatná. Po celé říši se promíjelo porušování zákonů. Ve všech provinčních hlavních městech se konaly oslavy, které financovala vláda, a každá patnáctiletá dívka, která se rozhodla provdat ve stejný den jako Mihri-Chan, dostala věno v podobě deseti zlatých mincí, štůčku látky a malého perlového náhrdelníku. Na svatební hostině se sešli jak vysocí, tak níže postavení úředníci osmanské vlády a poprvé v turecké historii urození cizinci ze západní Evropy, kteří sídlili ve městě. Sulejmán si uvědomoval výhody, které by mohly plynout z toho, že Karlovi V., Františku I. a Jindřichovi VII. podají krajané zprávy o jeho bohatství.

Svatební den byl překrásný. Nevěsta oslňovala v šatech ze světle zeleného hedvábí a pláštěm lemovaným kožešinou a pošitým diamanty a perlami. Ženich, vysoký pohledný muž s elegantně zastřiženými vousy, se tvářil šťastně a spokojeně. A měl k tomu důvod. Kromě toho, že se měl oženit se sultánovou oblíbenou sestrou, Sulejmán ho jmenoval třetím vezírem a guvernérem Sýrie. Po pětidenní oslavě se novomanželé nalodili a pod ochranou flotily Khaira al-Dina zamířili na východ.

Loď, která je odvážela z Konstantinopole, byla na tuto plavbu speciálně upravena. Byla vyzdobena zlatými a stříbrnými lístky a paluby byly natřeny jasnými barvami. Obrovské fialové plachty se vzdouvaly na stříbrných stěžních, na jejichž špicích vlály zelené vlajky. Posádka měla vyhrazený malý prostor pod hlavní palubou a zbytek místa byl zaplněn svatebními dary a věcmi do domácnosti. Společně s třetím vezírem a jeho manželkou cestovalo jenom několik otroků a další služebnictvo měla přepravit zvláštní loď.

V zádi lodě byla připravena prostorná kajuta pro novomanžele vyrobená z nejlepšího cedrového dřeva. Byla vyzdobena zlatými doplňky a hedvábnými závěsy v karmínové a zelené barvě. Na stříbrných řetězech visících z trámů se pohupovaly lampy posázené drahokamy.

Sultán s rodinou se s Mihri-Chan a Ferhadem Pašou rozloučili v soukromí v Yeni Serai. Mladá princezna zářila štěstím, ale Sarina si stěží udržela veselou tvář. Sice sdílela dceřinu radost, ale zároveň byla smutná při představě, že její jediné dítě bude žít tak daleko od Konstantinopole.

Žlutý člun byl připraven a po chvatném rozloučení byl novomanželský pár najednou pryč, vzdaluje se po jiskřivé tmavě modré hladině Bosporu k čekající lodi.

Kapitola 37

V Turecku nastalo krátké období relativní stability a klidu. Janičáři, momentálně uspokojeni úspěchem v Bělehradu a na Rhodu, o sobě nedávali vědět. Piri Paša odešel do výslužby a k radosti valide a její dcery Nilufer byl novým velkovezírem jmenován Ibrahim Paša. Našli se jedinci, kteří měli k sultánově volbě připomínky a mysleli si, že tento Řek je příliš mladý. Nicméně sultán se musí poslouchat.

Sulejmán měl konečně čas na Gulbehar a jejich syna. Cyřině pozornosti neuniklo, že se věnuje více malému Mustafovi než své manželce. Došla k závěru, že nastal čas, kdy by jejího syna mohla začít svádět jiná dívka než povrchní Gulbehar. Khurrem se začala častěji objevovat ve společnosti valide.

Když jednoho dne navštívil Sulejmán svoji matku, zábavné písně, které zpívala subtilní Ruska, ho pobavily natolik, že se mu po tváři kutálely slzy. Cyra dala dívce sotva postřehnutelné znamení, načež dívka svému pánovi podala vyšívaný hedvábný kapesníček, aby si mohl osušit oči. Když pohledem spočinul na krásné výšivce, Cyra poznamenala: „Ten kapesníček vyšila Khurrem. Je velmi šikovná.“

„Od této chvíle mi budeš dělat kapesníčky jenom ty, Khurrem,“ pronesl Sulejmán vlídně.

Cyra byla potěšena, že si syn její chráněnkyně všiml. Byla to sice nepatrná poklona, ale i to byl úspěch. Několik dalších týdnů byla Khurrem vídána ve skupince dívek, které občas doprovázely sultána na procházkách po palácových pozemcích. Cyra předem dívku varovala:

„Chovej se zdrženlivě. Tvá krása bude mluvit za tebe. Svého syna znám moc dobře. Už jsi upoutala jeho zájem, a pokud si budeš počínat chytře, zatouží poznat víc.“

Zanedlouho nastal večer, kdy byl Sulejmán mrzutý a nechal si přivést Khurrem, aby ho rozveselila svými písněmi. Zdržela se v sultánově apartmá skoro tři hodiny a ti, kteří ten večer sultána obsluhovali, si šeptali, že jejich pána nepřitahuje pouze dívčin zpěv. Nebylo pochybností o tom, že Khurrem padla sultánovi do oka.

Následující den byl Khurrem přidělen vlastní malý příbytek skládající se z předpokoje a ložnice. Také dostala osobní otrokyni.

Cyra se radovala, ale Marian ji varovala: „Buďte opatrná, má nejdražší paní. Ta malá kočka má dlouhé ostré drápky.“

Valide nevěnovala jejím slovům pozornost a už v duchu plánovala přípravy na večer, kdy si její syn pozve Khurrem do postele. Věděla, že to bude ještě několik týdnů trvat. Sultánova přílišná netrpělivost by byla považována za nevhodnou a kromě jiného je zapotřebí promluvit si s dvorním astrologem.

Když si Cyra vybavila vzpomínky na první noc se Selimem, usoudila, že první milování Sulejmána a Khurrem musí být stejně šťastné, jako bylo to jejich.

Rozhodla se, že Khurrem bude první dívkou, která nahradí Gulbehar, a tak nešetřila úsilím.

Každý den se ruská dívka koupala ve vodě provoněné růžemi a otrokyně ji masírovala vzácnými oleji z divokých květin. Pomocnice v lázních jí krémovaly ruce a chodidla tak dlouho, dokud nebyla dostatečně změklá a bělejší než bílá.

Cyra Hafise jí osobně sestavila dietu a každý den se musela Khurrem procházet dvě hodiny v jejím soukromém parku, aby si udržela mladé svaly pevné a pružné.

Týdny ubíhaly a pak jednoho odpoledne vtrhla Khurrem do Cyřina apartmá, mávajíc žlutým hedvábným kapesníčkem, a křičela: „Přišlo to, má paní! Přišlo pozvání! Jsem pozvána na lože svého pána v pátek, což je zítra večer!“

Ale vybrala si špatný okamžik, protože Gulbehar byla právě na návštěvě u své tchyně. Mladá žena propadla hysterii.

„Nenávidím ji! Doufám, že zemře při porodu!“

„Ale proč? Vždyť ji ani neznáš,“ opáčila valide.

„Nedůvěřuji jí.“

„Nesmysl,“ vyštěkla Cyra. „Přiznej si, že žárlíš. Prostě je to tak, a takové chování nestrpím! V rámci svého postavení doprovodíš Khurrem v pátek po polední modlitbě do lázní.“

Gulbehar zvedla tvář smáčenou slzami. „Od začátku stojíte za tou ruskou dívkou. Nesnažte se to popřít, protože vím, že je to pravda. Ale uvidíte, že toho budete

jednou litovat. Khurrem je ctižádostivá a jednoho dne by její ctižádostivost mohla zničit i vás.“

Ta slova Cyru rozrušila. Přestože považovala Gulbehar za hloupé stvoření, měla ji ráda a netěšilo ji, když ji vidí rozčilenou. Nicméně následující den se její soucit změnil ve zlobu, protože Gulbehar odmítla vycházet ze svého apartmá a prohlašovala, že je nemocná.

Ještě nikdy nebyla valide tak rozzlobená. Synova manželka se jí veřejně postavila na odpor. Jako vládkyně harému něco takového nemohla dopustit, a vydala proto okamžité nařízení, aby byla u Gulbehařina apartmá umístěna stráž, která tam zůstane až do dalšího nařízení. Nikdo nebude mít dovoleno do apartmá vstoupit a princ Mustafa byl odebrán z matčiny péče a svěřen do opatrování babičce.

Jakmile skončila polední modlitba, Cyřiny otrokyně spěchaly obléknout svoji paní.

Cyra si vybrala překrásnou sametovou tuniku v barvě zralých meruněk, jejíž přední část byla ozdobena zlatou výšivkou s topazy. Přes tuniku si oblékla plášť ve zlaté barvě, který si v pase stáhla velkou smaragdovou sponou. Vlasy si spletla do copu, který si obtočila kolem hlavy, a nasadila si zlatou korunu ozdobenou topazy, diamanty a smaragdy. Z okraje koruny splýval závoj z jemné síťoviny. Protože Gulbehar odmítla doprovodit Khurrem do lázní, ujala se této povinnosti Cyra.

Obřadní cesta vedla kolem oken apartmá Sulejmánovy ženy a valide vydala příkaz, že Gulbehar musí stát u okna a sledovat slavnostní průvod. Cyra si za ty roky vypěstovala zvyk pozorovat dění kolem sebe koutky očí

tak, aby to vypadalo, že upírá zrak přímo před sebe, takže když procházeli kolem, na zlomek okamžiku zahlédla tvář své snachy opuchlou od slzí.

Ten večer, když Cyra ještě naposledy s Khurrem zkoušela správný postup, jak má dívka vstoupit na Sulejmánovo lože, se Khurrem smála. „Připadá mi to tak hloupé,“ prohodila. „Vy jste snad také tímhle způsobem vystoupila na lože sultána Selima?“

Valide v duchu souhlasila se svojí žákyní, ale vzápětí ostře odpověděla: „Je to zvyk a projev úcty. Pokud má můj syn jednu slabost, tak je to právě přísné dodržování tradic. Jakmile vejdeš do sultánovy ložnice, projevíš svému pánovi nejhlubší úctu. Ukaž mi to.“

Khurrem se graciézně vrhla na podlahu a její zlatá hlava se dotkla koberce.

„Výtečně! Poté tě doprovázející eunuch vysvlékne, a jakmile za sebou zavře dveře, půjdeš k sultánově loži. Uchopíš pokrývku do ruky – takhle – a cíp si přiložíš nejprve na čelo a pak na rty. Teprve pak můžeš vstoupit do postele.“

„Tak tohle udělám jenom jednou,“ namítla Khurrem.

„Až příště půjdu sultána navštívit, neponížím se tak pokořujícím způsobem.“

„Pokud tě ovšem ještě někdy pozve, má drahá. Jestliže nebudeš dodržovat pravidla a tvé chování nebude bezchybné, mého syna od sebe odpudíš. Nezbývá ti nic jiného než ho naprosto okouzlit, jinak se žádné podruhé nebude konat. Pamatuj na to, když budeš mít pokušení dovolit hrdosti, aby ovládla tvůj rozum. Jestliže Sulejmána nepotěšíš, nečekej ode mě pomoc. A Gulbehar

jistě s radostí ještě přidá více k tvému ponížení. Nenadešla konečně chvíle, o které jsi snila, když jsi ještě žila v té necivilizované vesnici? Dopustíš snad, aby ji zničila tvá hrdost? Pokud ano, pak jsem se v tobě velmi zmýlila, má dcero.“

Khurreminy kouřově fialové oči zalily slzy. Cyra objala dlaněmi dívčinu tvář. „Neplakej, dítě. Když budeš postupovat tak, jak jsem tě to učila, podaří se ti mého syna získat.“ Zlehka poklepala kapesníčkem na dívčiny oči. „Nyní se vrať do svého příbytku. Za dvě hodiny za tebou přijdu, abych tě doprovodila k tvému pánovi. Marian a Ruth ti pomohou s oblékáním.“

Khurrem padla na kolena, uchopila Cyřinu dlaň a horoucně ji políbila. „Už jdi,“ vyzvala ji Cyra a odtáhla ruku.

Když Cyra pár minut před desátou odcházela ze svého apartmá, zaslechla příšerné kvílení, které ji vylekalo. Okamžitě poslala eunucha, aby zjistil, odkud se šíří ten strašidelný zvuk. O pár minut později se vrátil a oznámil jí, že se Gulbehar oblékla do černého, zamkla se ve své ložnici a plakala.

Cyra se zamračila. „Zasloužila by si výprask, ale předpokládám, že by to celou situaci jenom zhoršilo.“ Na zlomek okamžiku se zamyslela. „Vylom dveře do její ložnice a zacpi jí ústa,“ nařídila eunuchovi.

Eunuch pokývl hlavou a spěchal splnit příkaz své paní. Byl v harému dost dlouhou dobu, takže znal zvyky spojené se sultánovými romantickými milostnými poměry. Všechny dveře a okna v harému musí být zavřené. Pouze cesta z komnaty oblíbené dámy k

sultánovu apartmá zůstává otevřená. Všude musí být naprosté ticho a nic nesmí Sulejmána a jeho vyvolenou rušit při milostných hrátkách.

Krátce nato vstoupila Cyra do Khurreminy komnaty, vyndala z kapsy náhrdelník ze zlatých květin ozdobený drobnými úlomky růžových diamantů a připnula ho překvapené dívce kolem krku.

„Má paní,“ zašeptala Khurrem, „je překrásný.“

„Ale krása jeho majitelky ho předčí,“ poznamenala Cyra.

Počkala, až bude její svěřenkyně usazena do zlatých nosítek, a doprovodila ji ke dveřím Sulejmánova apartmá. „Nechť poznáš jenom radost, má dcero,“ rozloučila se s ruskou dívkou, načež otroci nesoucí nosítka vstoupili do apartmá a dveře se za nimi zavřely.

Při zpáteční cestě se Cyra Hafise zastavila u Gulbehar. Vystrašené tváře služebných sedících u rohových kachlových kamen se obrátily k sultánově matce. Valide vešla do ložnice a upřela pohled na mladou ženu.

„Rozvaž jí pouta,“ nařídila eunuchovi, „a odstraň roubík.“

Gulbehar se posadila a začala si třít zápěstí. „Khurrem je nyní se svým pánem,“ promluvila Cyra. Gulbehar divoce zaječela.

„Zmlkni!“ okřikla ji a uhodila do tváře. „Odejdi. Chci si promluvit s Gulbehar o samotě,“ nařídila eunuchovi a otočila se zpět k dívce. „Ovládej se! A konečně se smiř se skutečností, že je tady Khurrem!“

„Jsem ztracena,“ špitla Gulbehar.

Cyra začínala ztrácet trpělivost. „Jsi stále sultánovou ženou a matkou jeho dědice,“ vyštěkla. „Dnes ses chovala velmi hanebně a nesplnila jsi svoji povinnost. Khurrem je první dívka ze sultánova harému, která ozdobila jeho lože. Přestože budou následovat další dívky, Sulejmánovým dědicem zůstane tvůj syn.“

„Ach, matko, myslíte si, že bych bývala měla námitky proti tomu, že se můj pán rozhodl vzít si do postele jinou ženu, kdyby si ji býval mohl vybrat sám?“ pravila Gulbehar smutně.

„Ale on si ze všech děvčat vybral právě Khurrem,“ podotkla Cyra.

„Ne. Vy jste mu ji vybrala. Záměrně jste ji zařadila na důležité místo, vyškolila jste ji a oblíbila jste si ji. Jak málo znáte muže, který je vaším synem. Měla jsem ho pro sebe jedenáct let a věděla jsem, že se se mnou nudí, ačkoliv jeho něžná láska ke mně nikdy neochladla. Tušila jsem, že si brzo vezme do postele jinou dívku, a já bych bývala měla velkou radost, že našel nové potěšení. Ale vy jste mu věnovala zmiji. Khurrem je ctižádostivá a krutá. Nikdy se nespokojí s postavením sultánovy druhé ženy.“

„Jak se opovažuješ tvrdit, že je Khurrem krutá? Vím, že je velmi ctižádostivá, ale jistě ne krutá.“

„Vaši špehové vás očividně neinformovali o tom, co vaše chráněnkyně provedla Cervi. Když Khurrem povýšila, nařídila eunuchovi, aby přinutil Cervi pokleknout přímo před ní, a pak se nohou opřela o její krk. Copak tohle od ní nebylo kruté?“

Cyra o tom incidentu nevěděla, ale předstírala, že ano.

„Pouhý dětinský žertík,“ prohodila nenuceně.

„Khurrem se pokusí zničit nás všechny,“ zdůraznila Gulbehar.

„Pchá! Já jsem tady paní a mohu ti slíbit, že neublíží tobě, ani malému Mustafovi.“

Druhý den ráno po první návštěvě Rusky u sultána zašla Cyra ke své žákyni na šálek kávy právě v době, kdy jí otroci přinesli dary od sultána. V šátku se zlatou výšivkou byly zabaleny úchvatné diamanty a rubíny. Podle tradice měl Sulejmán poslat měšec se zlatými mincemi, ale poslal rovnou dva. Dále tam byl tenký zlatý řetízek se safírem velikosti meruňky, náhrdelník a náušnice z tmavě fialových ametystů, kniha perských milostných básní, slavík ve stříbrné kleci a malá kytara pokrytá zlatými lístky a ozdobená perlami a tyrkysy.

O pár týdnů později Khurrem oznámila Cyře, že čeká dítě. Sultánova matka si vzpomněla na rozhovor s Gulbehar a tajně zvýšila počet vnukových osobních strážců a sehnala mu ochutnávače jídla.

Pokud šlo o Sulejmána, představa, že se opět stane otcem, ho nadchla. Gulbehařina neplodnost dala podnět pochybnostem, které se dokonce neodvážil přiznat ani sám sobě. Khurrem ho okouzlila natolik, že zapomněl na všechno ostatní. Během následujících měsíců si Sulejmán nevzal do postele jinou dívku a ani v noci nenavštívil Gulbehar, přestože ji během dne často vídal.

Cyra zuřila. „Tím, že jsem Sulejmánovi nabídla Khurrem, jsem chtěla zabránit tomu, aby ho ovlivňovala jediná žena, ale on jenom vyměnil slabošskou rozkošnou

hlupačku za ctižádostivou krasavici. U Alláha! Co mám jenom dělat?“

„To máte z toho, že se do všeho pletete,“ láteřila Marian, „ale nemusíte se znepokojovat. Sulejmán bude respektovat pouze vás tak dlouho, jak budete žít.“

„To je slabá útěcha, má přítelkyně. Chci, aby se z něho stal muž, jako byl jeho otec. Jestliže se nechá ovlivňovat svými ženami, jak dlouho potrvá, než přestane respektovat má slova a bude mě uctívat pouze jako matku? V žádném případě nemohu dovolit, aby k tomu došlo!“

Jak se Khurrem postupně zakulacovala a stávala se pro sultána méně přitažlivou, poprosila Sulejmána o svolení, aby se mohla odebrat do jezerního kiosku. Jakmile k tomu došlo, valide znovu rázně prosadila svůj vliv na syna.

Na podzim roku 1524 porodila Khurrem Sulejmánovi první dítě, syna jménem Selim. O jedenáct a půl měsíce později se jí narodil další syn Bajezíd. Potom následovala jeho sestra Mihrmah a třetí syn Jahangir.

Pokračování rodové linie Osmanů bylo zajištěno třemi zdravými syny – mladým Mustafou a malými princi Selimem a Bajezídem. Jahangir, který se narodil nemocný a s hrbem na zádech, by se nikdy nemohl stát sultánem, protože zákon zakazoval posvěcení znetvořených mužů.

Nicméně každým dnem nenávist mezi Gulbehar a Khurrem narůstala. A jako kdyby problémy se Sulejmanovými dvěma ženami nestačily, vyskytla se další a pro Cyru mnohem závažnější starost. Firousi se necítila dobře. Dvorní lékař Alaeddin Cerdet

diagnostikoval srdeční obtíže komplikované zadržováním tekutin. Pokud se nevzdá svého postavení a bude neustále vystavována stresu, může zemřít.

Řešení bylo samozřejmě bolestně snadné. Cyra vše důkladně probrala s Hale a Guzel a nakonec došly k závěru, že pro Firousi bude nejlepší, když odjede z Eski Serai a bude žít u Hale a její rodiny. Halein manžel Riza ben Ismet zahřál Cyru u srdce svým nadšením, když se tu novinu dozvěděl. Teď budu mít v domě tři nádherné plavovlásky, svoji ženu, dceru a tchyni, a všichni v říši mi budou závidět, řekl Cyře. Ujistil ji, že se nemusí obávat, protože osobně dohlédne na to, aby Firousi dodržovala dietu, kterou jí předepsal Alaeddin, a aby hodně cvičila.

Bohužel, Firousi neprojevila sebemenší zájem o spolupráci. „Jak mě jen můžeš poslat pryč?“ zeptala se Cyry a v tyrkysových očích se jí zlostně zablýsklo.

„Neslyšela jsi snad lékařovu diagnózu?“

„Od samého začátku jsme spolu. Nikdy jsme od sebe nebyly odděleny, vlastně jen jednou, když jsi se Zulejkou a naším pánem Selimem odjela do Persie. Když ses vrátila, přísahaly jsme si, že se nikdy neodloučíme,“ ohradila se Firousi.

„Zulejka je mrtvá. Je mrtvá, protože jsem jí dovolila odejít do Mozaikového dvora, aby pečovala o Hassana a Nurredina. Mohla jsem jí to zakázat a poslat tam místo ní otrokyně, ale dovolila jsem svému srdci, aby ovládlo rozum, a tak Zulejka zemřela předčasně kvůli mé slabosti. Nedovolím ti zemřít. Po Selimově smrti a poté, co mě Sulejmán prohlásil za sultánovu valide, jsem snila

o tom, jak ty, Sarina a já společně spokojeně zestárneme, ale jak mohu být spokojena, když si dělám starosti kvůli tvému zdraví? Nenechám tě zemřít, Firousi! Žádám tě, má nejdražší přítelkyně, abys opustila Eski Serai a žila s Hale a její rodinou. Ale pokud nepůjdeš dobrovolně, nařídím ti to z moci sultánovy valide. Nenechám tě zemřít! Nenechám!“

Firousi na Cyru ohromeně zírala. Za celé ty roky viděla svoji přítelkyni plakat jen výjimečně, ale teď Cyře stékaly po tvářích slzy. Mlčky si přitiskla Cyru na hruď a s hlubokým povzdechem řekla: „Pojedu.“

Sultánovy problémy se ženami se stupňovaly a jeho švagr Ferhad Paša byl odvolán ze Sýrie za zneužití moci. Využil svého postavení k popravě několika osobních nepřátel. Sulejmán, stejně jako Selim, svědomitě dodržoval zákon a Ferhada propustil ze svých služeb. Ten pak odešel do výslužby do svého paláce u moře.

Valide, která vždy dbala na nejlepší zájmy svého syna, věděla, že temperamentní Ferhad Paša nezůstane dlouho v nečinnosti. Tvrdě se domáhala Pašova opětovného dosazení do funkce. „Jeho studna energie je nevyčerpatelná. A je lepší, když ta energie pracuje v náš prospěch, a ne proti nám. Od divokého koně nemůžeš očekávat, že potáhne pluh. Bude rozumnější vypustit ho na svobodu mezi naše nepřátele a vyvolat tak zmatek.“

Sulejmán váhal. „Instinkt mi napovídá, že Ferhad stále prahne po moci. Pokud mu budu opět důvěřovat, znovu mě zradí.“

„V případě, že k tomu dojde, necháš ho popravit, a kdo by se odvážil říct, že jsi nejednal správně?“ uvažovala

nahlas Cyra. „Mezitím ale musíš myslet na svoji sestru Mihri-Chan. Takhle by ses k ní snad zachoval právě teď, když konečně čeká dítě?“

„To jsem netušil. Dobrá tedy, znovu pověřím Ferhada funkcí, ale jenom kvůli své sestře a jejich nenarozenému synovi. Zaujme nevýznamné postavení někde ve své domovině podél Dunaje. Pokud si povede dobře a jeho staré triky se nebudou opakovat, uvedu ho zpět do původní funkce. Nicméně Mihri-Chan za ním neodjede, dokud se nenarodí můj synovec. Přestěhuje se zpět do harému i se svojí matkou.“

Mihri-Chan nepotěšila zpráva, že musí zůstat v Konstantinopoli, ale kvůli svému manželovi prohlásila, že to přetrpí. Při rozloučení jí Ferhad něžně řekl: „Až se vrátím, první, co po vstupu do paláce uvidím, budeš ty, má lásko, s naším synem v náruči.“

Za sedm měsíců Mihri-Chan porodila zdravého chlapečka, který byl na počest svého strýce pojmenován Sulejmán. O tři měsíce později projel Ferhad Paša hlavní bránou paláce, a skutečně jako první spatřil svoji ženu se synkem. O hodinu později byl Ferhad Paša mrtvý. Byl odsouzen a oběšen na příkaz sultána, který ho odvolal ze Sýrie za opětovné zneužití moci.

Pozdě večer zašel Sulejmán na matčin dvůr, kde potkal Mihri-Chan, celou v černém. Několik dlouhých minut na sebe mlčky zírali. „Doufám, že už brzo budu držet smutek za tebe, můj milovaný bratře,“ promluvila Mihri-Chan, načež se otočila a ztratila se ve tmě. Druhý den ji našli mrtvou. Mihri-Chan se otrávila.

Skleslý Sulejmán se uchýlil do svého apartmá, kde hořce truchlil nad sestřinou smrtí, ale byl také nešťastný z toho, že se Sarina vzdala svého postavení, požádala o svěření osiřelého vnuka do své péče a propuštění z paláce. Jeho sestra Guzel jí nabídla, že mohou jít bydlet k ní. Sarina toužila odejít a Sulejmán jí nemohl v odchodu bránit.

Když od něho odcházela, snažila se zmírnit jeho pocit viny. „Netrap se, můj synovče. Mihri-Chan byla sklíčená žalem. Jinak by nebyla něčeho takového schopná.“

„Kdybych býval Ferhadovi odpustil, žila by.“

„Ferhad byl šílený pes a šílení psi se musí zabít. Ach, nezírej tak na mě. Je to pravda. Od dcery jsem se dozvěděla hodně věcí. Její slabostí bylo, že ho bezmezně milovala. Ferhad by dohnal Turecko k občanské válce. Kdykoliv budeš potřebovat mé služby, obrať se na mě. Možná, že za pár let malý Sulejmán vstoupí do školy pro prince. A tam možná bude vyškolen, aby oddaně sloužil sultánovi, čímž by smazal ostudu svého otce.“

Na rozloučenou se objali, a když Sarina pomalu kráčela pryč, nespouštěl z ní oči. Sulejmán stejně jako jeho matka žasl nad tím, jak čas zběsile utíká. Ještě včera byla Sarina štíhlá dívka s kaštanovými kudrlinami a jiskřivýma zlatýma očima, která ho vyháněla z tulipánových záhonů. Teď byly její kaštanově hnědé vlasy ocelově šedé a nádherné zlaté oči zastřené smutkem. Kdysi hladká tvář byla vrásčitá žalem a věkem. Až do dnešního dne nepostřehl, že Sarina stárne.

Kromě matky a Firousi představovala Sarina jeho poslední spojení s minulostí. Jeho otec, dědeček, Zulejka,

Refet, Hadži Bey a jeho bratři byli mrtví. A plavovlasá Firousi, stejně jako Sarina, odešla z paláce a žila u své dcery Hale.

S hlubokým povzdechem si uvědomil, že také stárne – tento rok měl oslavit třicáté druhé narozeniny. Byl počátek roku 1526 a bitva o Uhry se začínala rýsovat.

Kapitola 38

Vládci západní Evropy byli jako obvykle zapleteni do vlastních malicherných roztržek. Karel V., císař Svaté říše římské, čelil nesnázím na třech frontách. Ve Španělsku se Maurové znovu seskupili a tvrdohlavě se bránili konverzi. V Německu získal Martin Luther na svoji stranu nejenom rolníky, ale také venkovskou aristokracii a všude panoval zmatek. Na jihu Francie bránila císařskému vojsku v obsazení severní Itálie a válečný konflikt ukončilo zajetí francouzského krále Františka I.

Na východě Maďaři statečně odráželi nájezdy Turků už pět let. Vyčerpáni nekonečným bojem apelovali na Karla V, jehož sestra Marie byla provdána za uherského krále Ludvíka. Svatý římský císař byl ale příliš zaneprázdněn svými problémy, takže neprojevil sebemenší zájem o švagrovy nesnáze.

V srpnu roku 1526 došlo k rozhodující bitvě u Moháče, ve které Sulejmánovo vojsko porazilo uherského krále. Následovalo obklíčení a rychlé ovládnutí maďarského hlavního města Budy. Hranice Osmanské říše byly nyní vzdáleny pouhých sto čtyřicet mil od Vídně. Pašové

navrhovali zaútočit na slabý podbřišek Evropy, ale blížila se zima a Sulejmán se vrátil do Konstantinopole.

Ještě před maďarským tažením obdržel sultán dopis od francouzské královny matky, ve kterém ho žádala o pomoc při osvobození svého syna. Jakmile se o tom Karel V. dozvěděl, propustil Františka I. na svobodu, ale zároveň popřel své přátelství se Sulejmánem a prohlásil, že proti tomu tureckému bezvěrci povede křižáckou výpravu.

I přes tuto hrozbu Sulejmán váhal s další válečnou výpravou do Evropy. Z mladého diplomata, jenž se stal významným válečníkem, se opět stával diplomat. To se ale nelíbilo Cyře. Kdyby se mu podařilo dobýt Vídeň, teprve pak by vládci západní Evropy začali brát osmanského sultána vážně. Ale Sulejmán byl neoblomný. Doufal, že si získá přátelství Západu mírovou cestou.

Bohužel, někteří méně intelektuální vládci křesťanské Evropy nepovažovali spojenectví s Osmanskou říší za moudré řešení. Ve jménu svého náboženství uráželi a napadali Turky tak dlouho, dokud nepřinutili Sulejmána pochodovat na Vídeň, aby chránil západní hranice své říše.

Několik týdnů se sultánova armáda bezúspěšně pokoušela obléhat město, neboť se poprvé v Sulejmánově vojenské kariéře střetli s perfektně vycvičeným křesťanským vojskem. Obránci Vídně město opevnili, stáhli se dovnitř a drželi sultána v bezpečné vzdálenosti dvanáct dní.

Sulejmán přijel do města v dobré náladě a poslal Rakušanům pozdrav: „Za tři dny se nasnídám za vašimi

zdmi.“ Třetí den odpoledne byl sultánovi doručen vzkaz od rakouského velitele Nicholase, ve kterém stálo:

„Snídaně vám chladne.“

Kdykoli jindy by se Sulejmán těm slovům zasmál, ale blížila se zima. Vzpomněl si, jak drsné bylo obléhání Rhodu v zimě. Krmivo pro koně docházelo a už za pár dní začne sníh zasypávat horské přechody do Turecka. Pokud budou dodávky odříznuty, bude donucen se bránit, místo toho aby na Rakušany zaútočil.

Sultán neváhal. Vydal vojsku příkaz, aby se stáhlo a vydalo se domů, kde na Sulejmána čekala další porážka. Nedokázal totiž udržet mír ani ve vlastním harému. Nepřátelství jeho dvou žen se stalo veřejnou záležitostí a jenom díky své moci zabránila valide tomu, aby se palác rozdělil na dva tábory.

Několik let Cyra neustále měnila služebnictvo v apartmá svých snach v obavách, aby se otrokyně nespřátelily natolik, že by jejich spojenectví časem přerostlo v partyzánství. Ačkoliv tento postup byl do určité míry účinný, přesto Khurrem přitahovala spojence. Nebylo divu, vždyť kdo by odolal překrásné ruské blondýnce?

Jednoho rána seděla Cyra s oběma Sulejmanovými ženami venku a vyhřívaly se pod hřejivými paprsky podzimního slunce. Vtom ke své matce přiběhl malý zavalitý princ Selim, jemuž bylo šest let.

„Mustafa do mě strčil a spadl jsem,“ kvílel a rukávem si otřel nos, což byl zlozvyk, který připadal Cyře nechutný a zatím bezúspěšně se ho snažila vymýtit.

„To není pravda. Hráli jsme si na honěnou a Selim zakopl, když ho Mustafa dobíhal. Spadl a natloukl si koleno,“ ozval se pětiletý Bajezíd, který k nim také přiběhl.

Selimovy tváře zabarvil ruměnec. „Lháři, lháři!“ křičel na svého mladšího bratra. „Až se stanu sultánem, nechám ti useknout hlavu!“ Výhrůžku zdůraznil sekavým pohybem ruky, načež do Bajezída strčil tak, až se chlapec rozplácl na trávníku, a pak utíkal pryč. Bajezíd ihned vyskočil na nohy a začal ho pronásledovat.

Gulbehar se otočila ke Khurrem. „Tak ty povídáš tomu svému malému tlustému harantovi, že bude sultánem? Jak se vůbec opovažuješ?! Mustafa je dědicem svého otce! Mustafa, ne Selim! Bylo to dohodnuto už dávno.“

„Bylo?“ Khurrem afektovaně to slovo protáhla.

„Nevzpomínám si, že by Sulejmán oficiálně prohlásil Mustafu za svého dědice. A proč by taky měl? To, že jsi měla štěstí a porodila jsi dítě mému nejdražšímu pánovi dříve než já, ještě není důvod, abys považovala svého syna za dědice.“

„Já jsem sultánovou baskadin. Copak je tvá znalost turečtiny stále tak chabá, cizinko, že nevíš, že baskadin znamená ‚matka dědice‘?“

„Vždycky jsem si myslela, že to znamená ‚oblíbená‘, ačkoliv to ty jistě nejsi. Mé děti jsou důkazem sultánovy lásky ke mně.“

„Tvé děti?“ prohodila pohrdavě Gulbehar. „Máš tři syny a jenom jeden z nich je schopný nosit titul prince. Pokud jde o ty dva ostatní, jeden je vykrmený, rozmazlený, drzý malý netvor a ten druhý je mrzák! Pak

je tady ještě tvá drahocenná dcera, moudré dítě, které ječí, sotva tě spatří. Bajezíd je jediný slušný syn, kterého jsi zplodila. Kdyby se náš pán Sulejmán pářil s fenou, ta by mu vrhla lepší mláďata než ty!“

Cyra předvídala, co bude následovat, ale nestačila vstát dost rychle, aby tomu zabránila. Khurrem vyskočila a jako tygřice zaútočila na Gulbehar, která výhružně zařvala a začala se bránit. Ačkoliv byla Khurrem menší, byla zdatnější bojovnicí. Zuřivě kopala, bušila pěstmi a jako účinnou zbraň používala nehty.

Valide okamžitě přivolala eunuchy, aby od sebe sultánovy ženy odtrhli. Když odtáhli Khurrem od Sulejmánovy první ženy, Gulbehar k ní přiskočila a zabořila jí dlouhé červené nehty do tváře. Khurrem hystericky ječela a bránila se, když ji odváděli do jejího apartmá. Gulbehar odstrčila eunucha a kráčela pryč.

Cyra stěží mohla tento incident utajit, protože mu bylo přítomno příliš mnoho svědků. Nicméně musela se o to alespoň pokusit. Spěchala do svého apartmá a nechala přivést agu, který se už o celé události doslechl.

„Podplaťte každého, koho můžete,“ přikázala mu.

„Zprávy o tomto ostudném incidentu nesmí proniknout za palácové zdi.“

„Má paní,“ promluvil aga a čelo mu zvlnily vrásky,

„nevím, zdali je to ještě možné. Ta historka se šíří palácem rychlostí, jakou panna utíká před hordou nájezdníků.“

„Musíš to zkusit, Anbere. Jestliže se roznese, že si můj syn nedokáže udržet pořádek ve své vlastní domácnosti, ztratí svoji reputaci. A to se nesmí stát!“

Původně měla v úmyslu zatajit Sulejmánovi domácí krizi, ale byla přinucena promluvit si s ním ještě ten večer. Sulejmán jako obvykle popíjel kávu se svojí matkou a poslal Khurrem vzkaz, že touží po její přítomnosti a ať ho později navštíví. Khurrem vzápětí poslala odpověď, že se před svým pánem nemůže objevit tak zohyzděná.

Cyra se nemohla zdržet smíchu a chytrosti své ruské snachy se od srdce zasmála. Ona osobně jí ošetřila poranění. Škrábance na tváři nebyly hluboké, takže nezanechají jizvy a během týdne se zahojí.

Jakmile se Gulbehar doneslo, že si pán pozval na noc Khurrem a ta jeho pozvání odmítla, okamžitě se objevila na scéně a začala ze sebe chrlit proud nesrozumitelných stížností. Cyra ji hned vyhnala a zmatený sultán požádal matku o vysvětlení. Cyra využila té chvíle ve svůj prospěch a svalila vinu na Sulejmána.

„Je to tvá chyba,“ začala. „Jedenáct let jsi měl v oblibě jenom Gulbehar a uplynulých sedm let jsi nespustil oči z Khurrem. Vždy mezi nimi panovala nenávist, která se dnes odpoledne změnila na veřejné fyzické napadení. Kdyby sis býval vybral ještě jiné dívky, jak jsem ti často navrhovala, každá z nich by se tě snažila odlákat od těch ostatních, takže Gulbehar a Khurrem by neměly čas soustředit se na vzájemnou nenávist.“

„Musím se jít podívat za Khurrem. Asi je ošklivě poraněná, když se mi nechce ukázat.“

„Jsi hlupák, můj synu! Až na pár nepatrných škrábanců Khurrem nic není. Je jenom natolik chytrá, že si získá tvůj soucit tím, že si nebude stěžovat a odepře ti v noci

svoji společnost. A ubohá Gulbehar je plná modřin a kousanců.“

„Ve jménu Alláha, co mám s nimi dělat, matko?“

„Vybral sis Mustafu za svého dědice?“

„Ano.“

„Tak ho oficiálně prohlas svým nástupcem. Máš ještě rád Gulbehar?“

„Mám ji rád, matko. Je to dobrá žena, ale už ji nechci v posteli.“

„Takže poté, co veřejně prohlásíš Mustafu dědicem, pošleš ho i s jeho matkou do Magnesie. Je načase, aby se chlapec začal učit vládnout. A nedokážu si představit vhodnější místo, než je provincie, ve které jsi za panování tvého otce vládl ty.“ Souhlasně pokývl hlavou.

„Pokud jde o Khurrem, není pochyb, že příliš zpychla. Neskutečně jsi ji rozmazlil. Je nutné, aby sis vybral další favoritky. Harém je plný nádherných a talentovaných dívek. Nevěřím tomu, že bys nenašel žádné, které by tě neuspokojily,“ pokračovala Cyra Hafise.

„Ale já nechci mít další děti, matko,“ opáčil Sulejmán.

Cyře se šibalsky zablýsklo v očích. „Můj synu, povím ti jedno tajemství. Myslíš si, že tvůj otec, který zplodil deset synů a šest dcer se svými čtyřmi ženami, neměl jiné děti s dívkami, které si vybral, když se stal sultánem, jenom pouhou náhodou? Ke konci života sice nemohl mít intimní vztah se ženami, ale v počátcích své vlády si zval do postele hodně dívek. Jenomže jsme usoudily, že tvůj status dědice musí být ochráněn, a tak jsme se postaraly o

to, aby Selimovy dívky byly neplodné. Existují jisté způsoby, můj synu. Pokud si přeješ zachovat současný stav své rodiny, není problém to zařídit.“

Sulejmánovou okamžitou reakcí byl úžas, ale hned vzápětí se rozesmál. „U Alláha, matko, jsi zlomyslná a ne čestná žena! Ale i přesto tě miluji. Dobrá, udělám, co navrhuješ, ale za předpokladu, že se postaráš, aby mé favoritky byly neplodné.“

Zanedlouho princ Mustafa v doprovodu své smutné matky odjel z Konstantinopole do Magnesie. Když byl Gulbehařin syn prohlášen dědicem, Khurrem ovládla zlost, která se změnila v radost, když nenáviděná sokyně opustila město. Ale krátce nato radost přešla ve vztek, když si jí Sulejmán přestal všímat a zval si do postele jiné dívky.

Přesto si Ruska byla vědoma toho, že je nyní první dámou v harému, pokud opomine sultánovu valide, které bylo padesát. Jak dlouho ještě může žít? Bohužel, trpělivost nepatřila k silným stránkám Sulejmánovy ženy.

Jednoho teplého odpoledne, když byl vzduch prosycen těžkou vůní růží, jasmínu a měsíčků, nechala si Cyra přinést chlazený ovocný šerbet. Mladý eunuch, který přinesl tácek se šerbetem, na sebe okamžitě přitáhl její pozornost, protože se mu třásly ruce. Bylo to stěží postřehnutelné chvění, ale když poklekl a nabídl jí šálek, Cyře třes neunikl. Nad důvodem nemusela dlouho přemítat. Šerbet byl otrávený.

„Kdo?“ zeptala se jediným slovem. Eunuch se rozklepal.

„Máš na výběr,“ pokračovala. „Buď si zvolíš rychlou smrt, nebo můžeš umírat pomalu a ve strašných bolestech.“

„Khurrem,“ vykřikl, padl na zem a prosil o slitování.

„Vypij to,“ nařídila mu. Výraz její tváře nepřipouštěl odmítnutí.

Eunuch zamumlal modlitby, vypil obsah šálku a o pár minut později ležel mrtvý u jejích nohou.

„Kde je v tuto hodinu Khurrem?“ zeptala se vystrašené otrokyně.

„V lázni, má paní,“ odvětila.

„Nechte mrtvého eunucha tajně přenést do jejího apartmá a položte ho na postel,“ řekla Cyra, načež vstala a odešla do zahrad.

Zlobila se sama na sebe za to, že podcenila synovu ženu. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se ji Khurrem pokusí zabít a že se nechala ukolébat do falešného pocitu bezpečí.

Ze všech žen, které byly spojeny se Sulejmánovým dřívějším životem, zůstala v jeho blízkosti pouze ona. Gulbehar žila osamělá v Magnesii. Firousi a Sarina vedly nové životy. Ach, nejdražší Firousi! Odmítala Cyru opustit, ale odchod z paláce jí jedině prospěl. Zotavila se, a jak ji ujistili lékaři, dožije se vysokého věku.

Byla vděčná za to, že se všichni její nejbližší nacházejí v bezpečí, ale proč ona nemohla žít v klidu? Náhle si v mysli vybavila Gulbehařina varovná slova, že Khurremina ctižádostivost jednoho dne dosáhne hranice,

kdy se pokusí zničit i valide. Ta představa ji znervózněla a snažila se urovnat si myšlenky, když vtom ji vyrušil hlas Esther Kirové. Otočila se a viděla, jak se k ní žene buclatá Židovka.

„Ach, má nejdražší paní, Marian mi už o tom pověděla! Jak jen se vůbec mohla opovážit vám něco takového provést, vám, které dluží za všechno? Samozřejmě jí to musíte oplatit. Mám úžasný nový jed z Itálie, který nezanechává žádné stopy.“

Cyra se neubránila úsměvu. „Marian měla mlčet, stejně jako ostatní mé služebné. Ach, Esther! Opravdu mě povzbuzujete, ale nemám v úmyslu se Khurrem zbavit. Příliš pro Sulejmána znamená.“

Zlaté náramky na ruce Esther Kirové zacinkaly. „Tušila jsem, že projevíte milosrdnost, a nesouhlasím s vámi,“ pronesla ostře, načež z měšce připevněného u opasku vytáhla krabičku, otevřela ji a podala Cyře pozlacenou pilulku. „Každý den si vezměte jednu. Obsahují nepatrnou dávku jedu, takže si vytvoříte protilátky na jakýkoliv jed, který by vám Khurrem mohla zamíchat do jídla nebo pití.“

Cyra přítelkyni objala. „To nebude nutné. Před mnoha lety mi Selim daroval jako ochutnavače jídla starého Egypťana. Byl vynikajícím odborníkem na jedy a naučil mě tento trik. Od té doby pravidelně beru dávky jedu a ten otrávený šerbet by mi neublížil.“

„Proč jste ho tedy nevypila? Jen si představte, jak by se zděsila, jakmile by se dozvěděla, že jste šerbet vypila a nebolelo vás ani břicho. Vsadím se, že tam ten jed

přimíchala sama, aby se ujistila, že nebudete mít šanci na přežití.“

„Nevypila jsem to, protože chci, aby si byla vědoma toho, že jsem její lest prokoukla. Kdybych byla bývala šerbet vypila a nezemřela, mohlo by ji napadnout, že někdo možná pohár vyměnil. Takhle ví, že jsem zjistila, co provedla. Strach je mocnější zbraň než pochyby. Ubohá Khurrem. Není dostatečně bystrá. Aby jed účinkoval nenápadně, musí se podávat ve velmi malých dávkách po určitou dobu. Jed v šerbetu by klidně zabil slona.“

„Ach, má paní, jste tak moudrá! Pravý klenot mezi obyčejnými kameny!“

Cyra se zasmála. „Esther, Esther! Co bych si bez vás počala?“

„Přináším zprávy od Charlese Leslieho,“ změnila náhle Židovka téma.

Cyra se posadila a pokývla na přítelkyni. „Tak spusťte,“ vyzvala ji netrpělivě.

„Daří se mu výborně a byl králem pasován na rytíře. Je nyní sirem Charlesem Lesliem. Také se zmínil, že se zasnoubil se svojí sestřenicí Fionou, dcerou vašeho bratra.“

„Sňatky mezi bratranci a sestřenicemi se mi nikdy nezamlouvaly,“ poznamenala Cyra se zamračenou tváří.

„Uklidněte se, má paní. Fiona není pokrevním dítětem vašeho bratra, ale adoptovanou dcerou. Narodila se vašemu vzdálenému bratranci a sestřenici, kteří se jmenují Abernethysovi. Charles o tom všem píše. Když

Fiona osiřela, váš bratr se jí ujal. Má stejné ohnivě zlaté vlasy jako vy, ale nejsou prý tak nádherné. Ach, madam. Už třináct let je od vás odloučen, přesto na vás vzpomíná s láskou. Máte štěstí, že se vám narodil takový syn!“

Cyra posmutněla. „Ano,“ zašeptala. „Štěstí při mně opravdu stojí.“

Esther Kirová už nic nedodala.

Jak měsíce utíkaly, Cyře neunikla nepatrná změna v Khurremině přístupu k ní. Nezmínily se o té události s jedem, ale neviditelná bojová linie byla vztyčena. Cyra věděla, že Khurrem nikdy neodpouští těm, kteří ji potrestali. Ruska měla pocit, že ji valide nespravedlivě potrestala tím, že přiměla Sulejmána, aby si zval do postele další dívky. Khurrem žila příliš dlouho ve svém vlastním světě, takže nedokázala přijmout turecký způsob života. Ačkoliv vyznávala Mohamedovu víru, v srdci stále byla ortodoxní křesťankou a nerada se dělila o svého muže s ostatními ženami. Považovala se za sultánovu zákonnou ženu. Přestože měl Sulejmán další favoritky, stále se držela na prvním místě. I když s ní pravidelně sdílel lože, tato situace znepříjemňovala Khurrem život. Kladla to za vinu Cyře a také spřádala plány, jak jí to oplatí.

Ale Khurrem neměla ani zdání o Cyřině pevné vůli. Cyra Hafise nepřežila třicet devět let v rodině Osmanů jenom díky štěstí, ale roky ubíhaly čím dál tím rychleji a Cyra přemítala, zdali vůbec chce pokračovat v boji. Poznala štěstí, lásku a naprosté naplnění a měla velkou

moc. Teď si přála vést poklidný život a po ničem jiném netoužila.

A právě Khurrem jí to znemožňovala a valide byla postavena před bolestné rozhodnutí. Kdyby se Khurrem zbavila nebo prozradila Sulejmánovi pravdu o jejích zločinech, zlomila by tím synovi srdce. Kromě toho Cyra Hafise nesnášela zodpovědnost spojenou s rozhodováním o životě a smrti. Sice by se mohla odstěhovat z Konstantinopole a žít ve vlastním paláci, ale tím by se problém nevyřešil. Uvědomovala si, že Sulejmán na ní stále příliš lpí. Proto se jí jediným vhodným řešením zdála smrt, ale těšila se dobrému zdraví. Navíc její vůle žít byla mnohem silnější než vůle zemřít.

Potom jednoho dne přišla do paláce nezvykle rozrušená Esther Kirová a chtěla vidět Cyru. Procházely se spolu v zahradách, kde je nemohl nikdo slyšet.

Esther začala tím, že položila Cyře otázku. „Váš bratr je hrabě z Glenkirku?“

Cyra souhlasně pokývla hlavou.

„Je tak o čtyři pět let mladší než vy?“

„O čtyři, Esther.“

„Je to mohutný muž se zrzavými vlasy a neústupnou povahou?“

„Esther, jak bych to mohla vědět? Vždyť jsem Adama neviděla od jeho devíti let.“

„Ale kdybyste dnes potkala muže, který by tvrdil, že je vaším bratrem, jak byste poznala, že je to on, má paní?“

Cyra se na zlomek okamžiku zamyslela. „Na konci obočí měl malé tmavé mateřské znaménko a jako dítě se velmi podobal mému otci. Předpokládám tedy, že kdybych potkala muže, který by o sobě prohlašoval, že je hrabě z Glenkirku, vypadal by jako můj otec a na konci levého obočí by měl mateřské znaménko, měla bych za to, že je to můj bratr.“

Esther sepjala ruce. „Určitě je to on! Určitě!“

„Esther, o co tady jde?“

„Právě v tuto chvíli, má drahá paní, je hrabě z Glenkirku hostem v domě Kirových.“

Cyra zbledla a zalapala po dechu.

Esther honem pokračovala. „Jak víte, sultán udělil Francii obchodní koncesi a postupně otevírá dveře ostatním západním zemím. Váš bratr tady zastupuje skotského krále. Zajímá se o souvislosti případu Charlese Leslieho a hodně se vyptává, má paní. Vše nasvědčuje tomu, že vaše rodina od začátku věděla, že jste byla prodána tureckému sultánovi, ale kdosi je varoval, aby nepodnikali žádné kroky pro vaši záchranu, protože by to bylo beznadějné. Když se Charles před mnoha lety vrátil do Skotska, věděli, že jste stále naživu, ale neprozradil jim, kde žijete. Z toho, co jim vyprávěl, usoudili, že jste byla darována jinému sultánovi. Váš bratr si vzal do hlavy, že vás najde. Chce navštívit palác a promluvit si se sultánovou matkou.“

„Ale jaký má k tomu důvod, Esther?“

„Dozvěděl se o tom, že pár měsíců poté, co jste vstoupila do harému sultána Bajezída, si princ Selim

vybral šest dívek a odjel vládnout do jedné z provincií na Krymu. Domnívá se, že by vás Selimova oblíbená žena možná mohla znát a mohla by mu pomoci.“

„Tak on si přeje hovořit se sultánovou valide,“ podotkla Cyra. „Doufám, že jste mu řekla, že je to nemožné.“

„Nedokázala jsem to, má paní. Neměla jsem to srdce. Vidí v tom tak velkou naději. Myslela jsem si, že byste mu možná mohla poslat vzkaz.“

„Ne,“ opáčila Cyra. „Lordu Lesliemu bude povolen rozhovor se sultánovou valide.“

„Madam! Ale jak to chcete provést? Vždyť žádný jiný muž kromě sultána nesmí vstoupit do harému, natož hovořit s jeho ženami.“

„Copak se nám dvěma už dříve nepodařilo provést neproveditelné, Esther? Jsem sultánovou matkou a mé slovo je považováno za zákon. Dokonce i Sulejmán se podrobuje mým osobním přáním.“

Esther Kirová pokývla hlavou. „Ale kde se s ním chcete sejít?“

„Palác by byl příliš nebezpečným místem. Ani můj syn, ani nikdo jiný se nesmí dozvědět o Adamově existenci, dokud si s ním nepromluvím a nerozhodnu se, jak postupovat dál. Možná vůbec nebude nutné, aby se Sulejmán o hraběti z Glenkirku dozvěděl. Často vás navštěvuji ve vašem domě ve městě. Je o nás známo, že jsme dobré přítelkyně. A kdo by se podivoval nad tím, kdybych se rozhodla vás zase jednou navštívit? Zajdu za vámi za dva dny, ale musíte lordu Lesliemu vštípit, že je potřeba vše zachovávat v tajnosti. Je důležité, aby si

uvědomil, že je pro valide nesmírnou ctí, že si s ním může promluvit. Ale hlavně mu neprozraďte pravdu. O tom, zdali se všechno dozví, rozhodnu já.“

Následujícího dne přišel za Cyrou na návštěvu její nejmladší vnuk, hrbatý princ Jahangir. Doprovázela ho chůva, která se stále dokola omlouvala za to, že se dostavili neohlášené v době oběda. Cyra nad tím mávla rukou. „Má vnoučata jsou vždy vítána, bez ohledu na denní dobu.“ Usmála se na chlapce. „Co tě ke mně přivádí, mé dítě?“

„Mustafa mi poslal dárek!“

Starší nevlastní bratr byl hrdinou malého prince a jeho odchod do Magnesie zlomil Jahangirovi srdce. Nicméně Mustafa na něho nezapomněl.

„Podívej, podívej, co mi Mustafa poslal!“ Rozepnul si košili a ven vyskočila malá tmavá opička. Hopsla na stůl, popadla meruňku a celou si ji strčila do tlamičky. Jakmile ucítila pecku, vyplivla ji a pokojem se rozezněl smích.

„Tvůj mazlíček je skutečně roztomilý,“ smála se Cyra,

„ale jeho způsoby u stolu jsou příšerné. Sundej ho prosím tě ze stolu a já se postarám o to, aby dostal najíst.“

Jahangir se natáhl pro opičku, ale ten mrštný čertík přeskočil na druhou stranu, kde si do tlamičky strčil hrst plnou pilafu, načež se zhroutil mrtvý k zemi. „Má opička je mrtvá! Má opička je mrtvá!“ vzlykal princ.

„Ne, není,“ ujistila ho valide pevným hlasem. „Je jí špatně, protože se přejedla. Nech ji u mě a já se o ni postarám. Teď se vrať s chůvou do svého apartmá a já ti odpoledne opičku přinesu uzdravenou.“

Jahangirovy tmavé oči se rozšířily úžasem. „Opravdu, babičko? Opravdu dokážeš moji opičku vyléčit?“

„Ano, mé dítě. Ale teď už jdi.“

Malý princ poslušně běžel za chůvou. Cyra se otočila k eunuchovi. „Odnes to zvíře tam, kam jsi tenkrát odnesl mrtvého eunucha. Potom zajdi na trh a najdi tam stejnou opičku. A všichni budete o této příhodě mlčet,“ přikázala mu.

Osud rozhodl za ni. Věděla přesně, co musí udělat, ale nejprve se potřebuje sejít se svým bratrem. Při vzpomínce na Adama, když byl ještě dítě, jí úsměv rozvlnil rty. Ale u Alláha! Vždyť už mu je čtyřicet osm let! Jakpak asi vypadá, přemítala. A proč se ji po tak dlouhé době rozhodl hledat? Zítra se dozví odpovědi na své otázky.

Kapitola 39

Na rozdíl od Židů žijících v západní Evropě byli Židé v Konstantinopoli respektovanými a rovnoprávnými členy osmanského společenství. Přestože by si rodina Kirových mohla dovolit žít v paláci na mořském pobřeží, zůstali raději ve staré čtvrti hlavního města, kde už v době byzantské říše bydleli jejich předci.

Když jednoho odpoledne zastavila nosítka se sultánovou valide Hafise před domem Kirových, její příchod nevzbudil mezi sousedy rozruch. Vždyť nakonec Esther Kirová byla věrnou přítelkyní sultánovy matky a Kirovy už několikrát navštívila. Cyra oceňovala jejich rozumný přístup. Jediná věc, na kterou si během života v

Turecku nikdy opravdu nezvykla, byla přepychová okázalost tohoto národa, na kterou si potrpěl i Sulejmán.

Zvnějšku se poměrně rozlehlý dům nelišil od ostatních domů ve staré čtvrti. Byl postaven ze světlých cihel a na zdi obrácené do ulice nebyla okna, nýbrž jenom velké dvojité dveře ozdobené mosaznými pláty s kovovou mřížkou na jedné straně.

Jakmile otroci s nosítky prošli dveřmi a valide vystoupila, absolvovala uvítací obřad s hlavou rodiny. Poté ji zavedli do ženské části domu, která byla opuštěná, protože se Esther postarala o to, aby ženy odešly do veřejných lázní.

„Jděte do mého soukromého salonu, drahá paní. Přivedu za vámi lorda Leslieho, a zatímco spolu budete hovořit, budu čekat přede dveřmi.“

Cyra jí poděkovala a vstoupila do salonu. Srdce jí splašeně bušilo. Co mu jenom bude povídat? Skoro celou noc byla vzhůru a dávala si dohromady slova, ale teď měla pocit, jako by se jí všechna z hlavy vypařila. Vtom za zády zaslechla otevírání dveří. Když se dveře zavřely, promluvil povědomý hluboký hlas.

„Madam, jsem Adam Leslie, hrabě z Glenkirku.“ Hovořil francouzsky.

Stále k němu stála zády. Neodvažovala se otočit a pohlédnout mu do tváře. „Už jsem o vás slyšela, lorde Leslie. Má dobrá přítelkyně Esther Kirová mě informovala o okolnostech, které vás přivedly do Konstantinopole. Není mi ale jasné, proč žádáte o audienci právě u mě. Nicméně jsem stará žena a přílišná zvědavost je výsadou stáří,“ pronesla také francouzsky.

„Děkuji vám,“ řekl lord Leslie. „Vynasnažím se zbytečně neplýtvat vaším drahocenným časem, má paní. Je mi známo, že jste se v roce čtrnáct set devadesát tři ocitla v harému sultána Bajezída.“ Pokývla hlavou.

„Potom jste tedy možná znala moji sestru a mohla byste mi povědět více o jejím osudu. Bylo jí třináct a byla velmi, velmi krásná. Měla ohnivě zlaté vlasy, zelené oči a světlou pleť. Unesl ji otrok a byla prodána na soukromé aukci, kde ji koupil vrchní eunuch ze sultánovy domácnosti.“

„Jak tohle všechno víte?“ přerušila ho Cyra. „Zástupce vévody ze San Lorenza navštívil aukci a chtěl ji vykoupit zpět. Má sestra byla totiž zasnoubena s dědicem ze San Lorenza. Určitě jste byla v harému v době, kdy ji tam přivezli, a možná si na ni ještě pamatujete.“

Valide mlčela. Připnula si druhou část závoje, čímž úplně zakryla své rysy až na úzkou štěrbinu v úrovni očí. Stále se zdržovala ve stínu, ale pomalu se k Adamovi obrátila tváří.

„Buďte tak laskav a popište mi ji přesněji, můj pane,“ požádala ho, ale když pokračoval, nenaslouchala mu. Místo toho si ho tajně prohlížela. Jak se za ty roky změnil! Ale jakpak by ne? Naposledy ho viděla, když mu bylo devět. A to bylo před mnoha lety – třicet devět let! Tolik jí chyběl!

Byl vysoký jako jejich otec. Jeho sivorudé vlasy nepatrně ztmavly a byly protkány stříbrnými nitkami. Rysy tváře jí připomínaly otce, ale modré oči měl po matce. Matně vnímala jeho slova.

„Možná, že jste ji znala, madam.“

„Ano,“ přitakala. „Znala jsem ji.“

„Potom vás ve jménu boha, kterého uctíváte, prosím, abyste mi pověděla, kde je.“

„Uctíváme stejného boha, lorde Leslie, ačkoliv jaksi odlišným způsobem,“ pravila Cyra ostrým tónem. „Tady mu říkáme Alláh. Ale povězte mi, jak si můžete být jistý, že vaše sestra ještě žije?“

„Znám jistou informaci, kterou vám nemohu prozradit, ale vím, že je naživu. Najdu ji, a pokud si to bude přát, odvezu ji s sebou domů.“

„Pročpak byste ji chtěl odvézt domů? Jste jistě muž zběhlý světem natolik, že byste měl chápat, že manželka východního prince je jeho ženou v každém slova smyslu. Ale ve vaší netolerantní zemi jsou naše zvyky považovány za nemorální. Vaše sestra by byla nazvána kurtizánou, konkubínou nebo dokonce mnohem horším slovem. Opravdu byste vystavil svou sestru opovržení a zesměšnění jenom proto, abyste uspokojil vzpomínku z dětství?“ Uvědomovala si, že se chová hrubě, ale jestliže měl její plán fungovat, ani on, ani ona nesmí pociťovat žádnou lítost.

„Jenom čtyři lidé znali její osud a dva z nich jsou nyní mrtví. Napovídali jsme lidem, že ji koupil jistý křesťanský obchodník, dobrý člověk, který se nad ní slitoval, a také to, že se vzali. Až se vrátí, nebude se mít za co stydět a budeme tvrdit, že se vrátila domů, protože ovdověla.“

„Jak si můžete být tak jistý tím, že se chce vrátit?“

„Má sestra je Skotka, madam. Určitě si přeje zemřít ve své rodné zemi.“

Cyra potlačila nutkání rozesmát se nad jejich vzájemnou myšlenkovou telepatií. „A jak byste přivítal návrat své sestry domů vy, lorde Leslie? Považujete svoji sestru za konkubínu? Nebo za zbloudilou křesťanskou duši, která se vrátila? Nebo tím splníte svoji povinnost?“

„Přivítal bych ji s láskou, madam,“ odpověděl.

Cítila, jak ji v očích tlačí slzy, ale přemohla je a vyrovnaným hlasem pokračovala. „Jste si tím naprosto jistý? Jakmile ji jednou odvezete domů, nebude návratu ani pro jednoho z vás.“

„Jsem si jistý, madam. Jenom mi povězte, kde je, a já vám to dokáži,“ pravil, načež se jeho oči nevěřícně rozšířily, když valide promluvila jeho rodným jazykem.

„Když jsme byli děti, Adame, a hráli jsme si na schovávanou, nikdy jsi mě nemohl najít. Je to úleva, když vím, že ses nezměnil.“ Vykročila ze stínu a stáhla si z tváře závoje.

Z jeho tváře se vytratila veškerá barva a Cyra se na zlomek okamžiku bála, že omdlí. „Janet?“ Jeho hlas byl přidušený emocemi. „Ach, Janet! Sláva bohu, našel jsem tě!“ zvolal, padl na kolena, popadl do rukou spodní okraj jejích šatů a rozplakal se jako dítě.

Sklonila se a objala ho. „Pořád se kvůli všemu hned rozpláčeš, ty hrdino!“ Pomohla mu vstát. „Přestaň ronit slzy, ty trdlo. Jsi tak smutný z toho, že jsi mě našel? A co všechny ty tvé hezké řeči? Pchá! Ty o mě nakonec vůbec nestojíš!“

Hrabě si rukávem otřel oči. „Lady Esther mi sdělila, že budu hovořit se sultánovou valide Hafise. Nemohu se vzpamatovat z toho, že jsem tě tady našel místo ní.“

„Adame.“ Její hlas zvážněl. „Jsem sultánova valide Hafise.“

„Ty? Ty jsi matkou sultána Sulejmána?“

„Ano.“

„Ale jak tě budu moci odvézt domů?“

„Zařídím to. Budeme se spolu domlouvat přes Esther. Kdy se vracíš domů?“

„Za tři týdny.“

„Takže to budu mít dostatek času, abych vše připravila. Teď mě dobře poslouchej, bratříčku. Nikdo se nesmí o našem setkání dozvědět. V této zemi je sultán nejmocnější osobou a jenom jeho matka ho může ovlivnit. Sice jsem po svém synovi druhou nejmocnější osobou v říši, ale ani tahle moc by nás nedokázala zachránit, pokud by někdo odhalil naše tajemství. Svým jednáním porušuji veškeré naše tradice.“ Upřel na ni tázavý pohled. „Ano, Adame. Naše tradice. S výjimkou třinácti let žiji v Turecku, a ačkoliv jsem se narodila ve Skotsku, dalo by se říct, že mi v žilách koluje více turecké krve než mému vlastnímu synovi. Hlavně nezapomeň a nikomu se o našem setkání nezmiňuj. Pokračuj dál ve své misi a Esther ti bude radit, jak postupovat dál. Rozumíš mi?“ Mlčky přikývl.

„Teď už jdi. Ale věř mi, že nebudeš z Turecka odjíždět sám!“ Adam Leslie ji políbil na tvář a odešel ze salonu.

O hodinu později se valide rozloučila s Esther a její rodinou a vrátila se do Eski Serai. Když hovořila se svým bratrem, chovala se statečně, ale poprvé od chvíle, kdy přijela do Turecka, ji přepadly vážné pochybnosti. Až do dnešního dne si neuvědomovala, jak je na ní Sulejmán závislý.

Skoro celý týden Cyra dumala nad setkáním se svým bratrem. Vymýšlela vhodný způsob, jak s touto skutečností seznámit Sulejmána.

Když jednou večer společně popíjeli sladkou horkou kávu, vyprávěl sultán matce o jistém skotském lordovi, kterému právě ten den udělil povolení přijíždět dvakrát za rok obchodně do Konstantinopole.

„Je to statný muž a je docela otevřený a přátelský, ale nemohu se zbavit dojmu, že jsme se už někde setkali.“

„To mě vůbec nepřekvapuje,“ využila situace Cyra.

„Ten muž je tvůj strýc.“

„Cože!“

„Hrabě z Glenkirku je můj mladší bratr, Sulejmáne. Je to tvůj strýc,“ opakovala.

„Alláhu,“ zašeptal, „kdyby jenom tušil, že jsi naživu –“ Odmlčel se a zatvářil se znepokojeně. „Neděje se v mé říši něco, o čem bys nevěděla?“

Zasmála se jeho rozpakům. „Ne, můj synu. Mně skoro nic neunikne.“

„Jestliže je ten blafující muž můj strýc, pak bych měl povolit více obchodních cest do Konstantinopole,“ odpověděl škádlivě.

„Stěží byste se mohli navzájem uznávat, můj synu. A na rozdíl od Turecka je Skotsko malá chudá země.“

„Vždy kladeš říši na první místo,“ poznamenal Sulejmán obdivně.

„Ano,“ připustila. „A právě o tom si s tebou musím dnes večer promluvit. Návštěva lorda Leslieho mi přinesla příležitost, kterou nemohu přehlížet. Stárnu, můj synu, a ráda bych prožila zbývající roky svého života v klidu, bez jakékoliv zodpovědnosti. Chtěla bych zemřít ve své rodné zemi.“

„Matko –“ Mávnutím ruky ho umlčela.

„Během uplynulého roku se mě kdosi dvakrát pokusil zabít, ale naštěstí pokaždé zasáhl osud. Není tohle důkaz, že Alláh schvaluje mé přání? Jak dlouho ještě mohu pokoušet osud? Odejdu na odpočinek, jako odešla Firousi a Sarina.“

„Kdo to udělal, matko? Pověz mi to a potrestám ho. Pokud chceš odejít na odpočinek, vyber si jakýkoliv z mých paláců a můžeš se tam odstěhovat. Hlavně zůstaň blízko mě!“

„Domníváš se, že kdybych si přála ji potrestat, že by teď ještě žila? Kdepak, můj synu.“

„Ji?“ podivil se a vzápětí to pochopil. „Khurrem? Byla to ona?“

„Ano, Sulejmáne. Byla to Khurrem. Ale neobviňuj ji. V jejích očích pro ni představuji hrozbu. Je stejně ctižádostivá, jako jsem kdysi byla já. Dělá to pro vás oba. Stále na mně příliš lpíš a lásku dělíš mezi svoji ženu,

ostatní dívky a svoji matku. U muže tvého věku mi to připadá jaksi nezdravé.“

„Ráj leží u matčiných chodidel,“ citoval.

„Nehlásej mi svatý korán! Byla jsem to já, kdo tě ho učil! Pokud budu i nadále v tvé blízkosti, stále budu tvůj život ovlivňovat. A určitě se najdou lidé, kteří budou tvrdit, že mě Khurrem od tebe vyhnala, stejně jako vyhnala Gulbehar. Jednoho dne by se Khurrem mohla stát sultánovou valide. Není teď zrovna příliš oblíbená, a neoblíbená valide může způsobit, že bude neoblíbený i sultán.“

„Pokud se máš zbavit všech možných komplikací, musí to vypadat, že jsem zemřela. Teprve pak mohu spokojeně prožít své stáří. Už jsem hovořila se svým bratrem a chce, abych se s ním vrátila do Skotska. Věděl jsi, že přijel do Konstantinopole v naději, že mě najde?“

„Ty jsi mluvila s lordem Lesliem? Jak k tomu došlo?“

„Naše setkání zůstane tajemstvím, můj synu.“

„Nedivím se, že si mě dnes tak divně prohlížel,“ poznamenal Sulejmán. „Myslel jsem si, že je to z pouhé zvědavosti. U Alláha! On je to můj strýc!“ Podíval se na matku. „Nemůžu tě nechat odejít. Nemohu!“

„Chtěl bys raději, aby mě Khurrem zavraždila?“

„Potrestám ji.“

„Přesto to zkusí znova. A co je mnohem horší, Khurrem nikdy nikomu neodpouští urážku. Trestem bys ještě více podnítil její snahu.“

„Potom ji tedy pošlu pryč.“

„Můj synu, můj synu! Nepochopil jsi nic z toho, co jsem ti pověděla. Musíš se rozhodnout, buď Khurrem, nebo já. A jestliže nemůžeš, rozhodla jsem za tebe. Copak bys svým čtyřem dětem odepřel vlastní matku? Nemáš žádné city? Takhle jsem tě vychovala?“

„Žádáš o shovívavost s Khurrem, říkáš mi, že nesmím oddělit své děti od jejich matky, a přesto ty, má vlastní matka, ode mě odejdeš.“

„Sulejmáne!“ Její hlas nabral nezvyklou ostrost. „Nejsi už dítě. Jsi muž a sultán Osmanské říše. Tvému nejstaršímu synovi je skoro patnáct. Brzy dostane vlastní dívky a udělá tě dědečkem. Nemyslíš si, že je načase, aby ses zbavil vlivu žen? Mustafa je mnohem více nezávislejší než ty. A tak by tomu být nemělo!“

„Nenechávám se ovlivňovat ženami, matko!“ ohradil se Sulejmán.

„Můj synu, skutečnost, že nevidíš, ani necítíš ruce, které tě vedly, je dostatečný důkaz, že se mě potřebuješ zbavit. Od chvíle, kdy ses narodil, jsem tě vedla a ostatní mi v tom pomáhali. Bylo by bez Firousi, Zulejky a Sariny tvé dětství bezpečné? Ony také porodily tvému otci syny. Hammed byl o necelé čtyři měsíce mladší než ty, přesto veškeré naše úsilí směřovalo k tobě a pouze k tobě. Když se tvůj otec stal sultánem, zařídila jsem, abys místo něho dostal Gulbehar. Po vítězství v Persii jsem se postarala o to, abys odjel do Magnesie a naučil se tam vládnout. Kdo tě varoval, abys nejezdil s otcem do Sýrie a Egypta? Byla jsem to já! Když můj milovaný Selim zemřel, kdo držel Konstantinopoli pod kontrolou, dokud ses bezpečně nevrátil? Byla jsem to já! Bez mé pomoci bys býval tisíckrát klopýtl. Kdo ti přivedl Khurrem? Já jsem se jí

ujala a vytrénovala tak, aby tě okouzlila. Když rozepře mezi Gulbehar a Khurrem dosáhla obrovských rozměrů, ke komu ses obrátil s žádostí o pomoc? Ke mně! A já jsem ten problém vyřešila. Poslední slova tvého otce, která mi řekl, byla: ‚Veď Sulejmána, jak nejlépe to dokážeš.‘ Poslechla jsem ho, ale teď jsi už dospělý muž a já se cítím unavená. Ráda bych dožila své dny v poklidu!“

Na několik minut zavládlo ticho. Sulejmán byl natolik rozumný, aby si uvědomil, že se jeho matka vybičovala k záchvatu zuřivosti. Až doposud ji nikdy takovou nepoznal a její reakce ho trochu vystrašila. Krásné vlasy měla rozpuštěné, a když vzrušeně hovořila, poletovaly jí kolem hlavy. Nebylo v nich ani stopy po šedinách, ba právě naopak, jako by se spíše s pokročilým věkem rozjasnily a měly světle meruňkový nádech. Jak vzrušeně přecházela sem a tam, vznášely se a zachycovaly světlo.

Vtom se Cyra Hafise zastavila a vrhla na syna tvrdý pohled. „Obětovala jsem skoro čtyřicet let života Osmanské říši!“ vykřikla. „A už jí nedám ani rok navíc! Zabráníš mi v tom snad ty, pro kterého jsem toho tolik udělala? Pak jsi zajisté velmi nelidský syn!“

Viděla, že ho její slova zasáhla. Přemítal nad nimi, zmítaje se mezi pýchou nad tím, že je sultánem, a pýchou nad tím, že je jejím synem. Věděla, že vyhraje. Jako blecha se mu zakousla do nejcitlivějšího místa, jeho ega, a jedině její odstranění zahojí poranění.

Poklepal dlaní na polštáře vedle sebe a Cyra se posadila. „Tak jak si to představuješ?“ otázal se.

„Děkuji ti, můj synu.“ Pohladila ho po tváři, ale on se odvrátil. Povzdechla si a začala ho seznamovat se svým plánem. „Za den nebo dva onemocním. Budu zvracet a stěžovat si na bolesti. Přijde lékař, a ačkoliv nic nezjistí, s ohledem na mé postavení sultánovy valide bude přinucen veřejně oznámit diagnózu. Několik dní se budu potácet mezi životem a smrtí. A ty, předstíraje velké znepokojení, mě každý večer navštívíš.

Pak prohlásím, že se nade mnou vznáší anděl smrti, a požádám, aby mi byla přinesena rakev. V té době lékař ohlásí, že se blíží má smrt. Jedenáctý den večer si nechám přivést svoji rodinu, abych se naposledy rozloučila.“ Odmlčela se a zachichotala. „Už se těším, až uvidím Khurreminu tvář! Bude těžké potlačit smích. A právě tu noc zemřu. Předem musíš vydat příkaz, aby byla rakev zapečetěna. V mé poslední hodince se mnou bude jenom Marian a Ruth, které také oznámí moji smrt. Těsně před svítáním tři ženy oděné do černé opustí palác tajnou bránou v mém soukromém parku. Nikdo je neuvidí, a pokud ano, kdo by se jich vyptával, co tam dělají?“

„Tři?“ podivil se Sulejmán.

„Marian a Ruth pojedou se mnou. Marian je Angličanka a stala se mojí otrokyní ještě předtím, než ses narodil. Její manžel byl také Angličan a řadu let pracoval pro tvého otce jako sekretář. Určitě si na něho pamatuješ. Jejich dcera Ruth nikdy nespatřila rodnou zemi. Nemohu je tady nechat. Těm, které bude zajímat, co se s nimi stalo, pověz, že mým posledním přáním bylo, aby byly osvobozeny a aby se vrátily do rodné země.“

„Ale jak tam budeš žít, matko? Přece nedopustím, abys byla závislá na dobročinnosti svého bratra.“

„Tajně ulož u Kirových dvacet pět tisíc zlatých dinárů a každý rok ukládej dalších pět set. Peníze budou převedeny na můj účet v Edinburghu. Pokud jde o šperky, kromě několika kousků, které použiji jako dárky na rozloučenou, si je vezmu s sebou. Kdyby se na ně někdo ptal, řekni, že jsi je pochoval s mým tělem.“

Pokývl hlavou. „Promyslela jsi to důkladně, matko, což svědčí o tom, že se chceš skutečně vrátit do své rodné země.“

„Sulejmáne, narodila jsem se jako Skotka a jako Skotka zemřu. Svůj život jsem sice prožila jako Turkyně, ale vůbec toho nelituji.“

Sevřel její dlaně do svých. Šedozelené oči se střetly se zelenozlatýma, a kdyby ho bývala nepředběhla, promluvil by jako první. „Ne, můj lve. Jsem rozhodnutá. Až znovu přijdeš do mého apartmá, ani slůvkem se o našem rozhovoru nezmiňuj. Khurrem nasadila dva špehy mezi mé služebnictvo. Dnes večer jsem je odstranila, ale příště takové štěstí mít nemusím.“

Vstala a vedla ho ke dveřím. „Považuj toto za naše soukromé rozloučení, můj synu. Už od chvíle, kdy jsi byl počat, tě miluji. Vše, co jsem dělala, jsem dělala pro tvé dobro. Nechť tě Alláh ochraňuje a vede tě v následujících dnech a letech. Nezapomeň, že v myšlenkách a modlitbách jsem s tebou.“

Konečky štíhlých prstů se dotkla jeho tváře. Lehce přejela po čele, přes oči a nos, po tvářích dolů k navoněným krátkým černým vousům. A když sklonil hlavu, políbila ho na čelo.

O dva dny později harém rozrušila zpráva, že jeho vždy zdravá valide onemocněla. Lékař určil diagnózu, která zněla „mírné zažívací potíže“. Za pár dní se bude valide zase cítit dobře, doplnil lékař. Ale když uplynulo několik dní a Cyřin stav se nezlepšil, mezi obyvateli Eski Serai se začaly šířit obavy.

Khurrem dostávala pravidelně zprávy. Cyra Hafise byla pobledlá a slabá. Zvracela a každým dnem více slábla. Začala si stěžovat na vystřelující bolesti v hlavě a hrudi.

Khurrem se modlila za rychlou smrt své protivnice. Když obdržela vzkaz, že Cyra Hafise prohlásila, že se anděl smrti vznáší nad její postelí a nechala si přinést rakev, stálo ji hodně úsilí zakrýt nesmírnou radost.

Jedenáctý den večer se přišla Khurrem se svými dětmi naposledy rozloučit se Sulejmánovou matkou. Když vstoupili do ložnice, Khurrem si pomyslela, že stará žena vypadá podivně dobře, ale pak se uklidnila pomyšlením, že ona není přece lékařem. Co na tom záleželo, pokud Cyra zemře? Khurrem poklekla k posteli a ucítila, jak jí Cyřina dlaň spočinula ve vlasech.

„Má dcero,“ ozval se známý hlas, tentokrát slabý, jak Rusce k její spokojenosti neuniklo. „Má dcero,“ opakovala valide. „Svojí ctižádostí jsi mě daleko předčila,“ pokračovala. Nezazněl v jejích slovech náznak výsměchu? „Ale i přes všechny naše spory v uplynulých letech ti odpouštím. Jsi mému synovi oddanou ženou a jeho dětem dobrou matkou a vím, že tomu tak bude i nadále.“

Na zlomek okamžiku pocítila Khurrem záchvěv soucitu s touto ženou, která ji vyzvedla z temnoty, ale když se

její oči střetly se Cyřinými, nedokázala skrýt svoji radost.

„Mé chování se nezmění, matko,“ pronesla vážným hlasem.

Cyra neměla daleko k smíchu. Byla si jistá, že Khurrem zůstane stále stejná. Obrátila pozornost k vnoučatům. Postupně jim všem požehnala. Jako prvního si k sobě přitáhla synova dědice, prince Mustafu, který přijel z Magnesie. „Za žádných okolností Khurrem nedůvěřuj. Nikdy na mé varování nezapomeň. Je to jediné dědictví, které ti mohu zanechat,“ zašeptala a on pokývl hlavou.

Potom přišel na řadu Selim, stále obézní a nezdvořilý. Byl synem své matky a nikdy se nezmění. Ze všech vnoučat byl právě on tím jediným, ke kterému si nevytvořila blízký vztah. Pak se rozloučila s Bajezídem, jehož oči se topily v slzách. Byl to hodný chlapec, velmi podobný jejímu manželovi. Následovala princezna Mihrmah a jako poslední malý Jahangir, jehož spodní ret se chvěl, když řekl: „Má opička ti děkuje za uzdravení, babičko.“

Poté všichni odešli a Cyra zůstala sama se Sulejmánem, jenž byl viditelně otřesen. Vzala ho za ruce a přitáhla si ho k sobě. Když promluvila, tón jejího hlasu opět vyzněl autoritativně.

„Teď mě dobře poslouchej, můj lve. Důvěřuj Mustafovi a veď ho nejlépe, jak jen to dokážeš. Nenech se svést na nesprávnou cestu žádným obviněním, které možná Khurrem vznese. Mustafa tě miluje a vždy ti bude oddaný. Pokud by dědic zemřel, prohlas za svého nástupce Bajezída, v žádném případě ne Selima. Selim je slaboch a snadno by se nechal vést Khurrem. Bajezíd se podobá svému dědečkovi a Mustafovi. Je natolik

rozumný, že by se nenechal Khurrem ovlivňovat. Zapamatuj si to! Bajezíd, nikdy Selim. Dohlédni na Jahangira. Je to dobrý hoch. Až dosáhne Mihrmah věku na vdávání, provdej ji za muže, který ti bude užitečný. Dcera má svým způsobem také velkou cenu. Nechť ti Alláh žehná, můj Sulejmáne. A teď už jdi!“

„Matko –“

„Odejdi!“

Když odcházel, po tvářích mu stékaly slzy. Ještě připomněl služebnictvu, že až nastane čas, matčinu rakev mají zapečetit její dvě věrné otrokyně Marian a Ruth. Na přání umírající matky jim věnoval svobodu. Okamžitě po smrti valide opustí palác a vrátí se do své rodné země.

Cyřiny služebné byly zdrceny. Valide byla dobrou paní a ony ji milovaly. Časně zvečera si je k sobě jednu po druhé zavolala a každé předala malý měšec. Pamatovala na všechny, od nejníže postavené otrokyně sloužící v kuchyni až po agu. Každou z dívek také obdarovala kouskem ze svých šperků.

Cyra vstala z postele a oblékla si teplé svršky. Když si přes sebe přehodila černý plášť, nařídila Marian a Ruth:

„Nastal čas oznámit moji smrt.“

Vzlykot a rvaní šatů, které následovalo, se jí dotklo. Nemohla by opustit své nejdražší přítelkyně Firousi a

Sarinu, aniž by jim nepověděla pravdu. Stejně jako ona byly staré, a kdyby jim dovolila truchlit nad její ztrátou, mohla by jim zkrátit životy. Před několika lety jim pověděla o princi Karimovi a v den její „smrti“ obdržely vzkaz, ve kterém stálo: „Nevěnujte pozornost drbům z

tržiště. Pro svůj klid jsem se rozhodla vydat se v Karimových stopách.“ Ruth obě ženy tajně navštívila a předala jim dárky od Cyry.

Cyra naposledy prošla svým apartmá a pohledem ulpívala na nábytku a doplňcích. Řadu let svůj domov zařizovala a zdobila. Něžně přejela rukou přes truhlu z růžového dřeva vykládanou perlami, kterou jí Selim přivezl z Egypta. Přemítala, zdali se Khurrem pokusí získat Zahradní dvůr pro sebe. Určitě to zkusí, ale Cyra věděla, že Sulejmán, přestože byl svojí favoritkou omámený, nikdy nedovolí, aby se dotýkala věcí jeho matky. Zahradní dvůr bude uzavřen a zapečetěn.

Na zlomek okamžiku pocítila Cyra Hafise hněv. Proč musela v pokročilém věku opustit lidi a místa, které tak milovala? Tohle byl její domov. Bojovala za něj a právem jí patřil! Její syn byl slabochem, pokud šlo o osobní vztahy, a proto teď musí opustit nejen jeho, ale také svá vnoučata, svoji zemi a vše ostatní, co jí bylo drahé. Kéž by byla bývala před mnohý lety dala na Marianino varování ohledně Khurrem. Ale ne, kdyby to nebyla Khurrem, byla by to jiná dívka.

Musí hodit za hlavu starý život a začít nový. Sice opouštěla Sulejmána a jeho rodinu, ale ve Skotsku na ni čekal Charles Leslie a další vnoučata. Khurrem v tuto chvíli věřila tomu, že vyhrála bitvu. Jediné, co mě mrzí, je to, že se nikdy nedozví, že vítězství patří mně, pomyslela si Cyra sarkasticky.

Rozbřesk pomalu odsunoval stín noci, když se otevřela branka zarostlá zelení v Cyřině soukromém parku. Tři

ženy oděné do černých oděvů venkovanek s ranci v náruči proklouzly ven a zamířily do ulic města. Když se na východní straně začínalo rozprostírat světlo, došly na přístavní molo a nastoupily na loď plující pod vlajkou cizí země. Nástupní můstek byl zvednut, plachty rozvinuty a loď se pomalu vzdalovala od břehu.

Sulejmán stál v kiosku na pobřeží a sledoval, jak kolem něho proplouvá loď s bílými plachtami zachycujícími barvy východu slunce. Odvážela jeho matku z Konstantinopole zpět do její chladné severní země.

Z minaretu Velké mešity se ozvalo volání muezzina.

„Přijďte k modlitbě. Přijďte k modlitbě. Sultánova valide Hafise je mrtvá. Přijďte k modlitbě.“

Sultán nejmocnější říše té doby padl na kolena a hořce plakal.

Kapitola 40

Byla ještě tma, když loď vplula do mořské úžiny vedoucí k přístavu. Janet Leslieová stála na horní palubě a poprvé za skoro čtyřicet let se nadechla vlhkého vzduchu prosyceného vůní země, moře a vřesu. Vůní, kterou si spojovala se Skotskem. Zachvěla se, přitáhla si plášť lemovaný sobolí kožešinou a zamyšleně hleděla do temnoty. Nepatrný hrbolek po její pravici byl ostrov May a kdesi v dáli přímo před ní ležel Leith, konec její cesty. Vlastně ještě ne konec, protože ji čekalo dlouhé putování přes celou zemi do Glenkirku.

Co se to se mnou jenom děje, pomyslela si netrpělivě. Jsem k smrti vyděšená novým životem. Když mě unesli a prodali do otroctví, nebyla jsem zdaleka tak vystrašená. Ovšemže nebyla, odpověděla si sama sobě. Tenkrát jsem byla příliš mladá a nevinná, abych lépe chápala, co se děje. „Madam!“ Trhla sebou.

„Madam, vždyť se v tom vlhkém vzduchu nachladíte. Pojďte dovnitř!“

„Marian, vylekala jsi mě.“

„To se nedivím, madam, když tady stojíte úplně sama v zimě a tmě. Hned pojďte dovnitř!“

Marian ji objala kolem ramen a odvedla do vyhřáté osvětlené kabiny.

„V té zimě byste se mohla nachladit. Copak snad chcete být nemocná, až se po tolika letech opět setkáte s princem Karimem?“ spílala jí Marian.

„Charlesem,“ opravila ji Janet. „Princ Karim už neexistuje.“

„Já vím, má paní. Teď mi podejte plášť a lehněte si. V Leithu přistaneme až za pár hodin.“

Vzala plášť, pečlivě ho složila a položila na lodní kufr postavený na podlaze. „Ach, ta Esther Kirová,“ zachichotala se Marian. „Jen si představte, ona vám nechá ušít dva plné kufry nádherných nových šatů podle poslední francouzské módy. A pak je před naším odjezdem z Istanbulu tajně pošle na palubu lodi! A navíc také oblečení pro mě a pro Ruth! Alespoň nebudeme vypadat jako žebráci, až přijedeme do Glenkirku.“ Přehodila přes Janet deku a upravila polštáře. „Teď si zkuste trochu odpočinout, má paní.“

Janet nepřítomně přikývla. „Marian, jsi si jistá, že se nechceš vrátit do Anglie? Nemusíš se mnou sdílet mé vyhnanství. Třeba tvá rodina ještě žije, a Ruth má právo ji poznat. Nikdy nebudeš trpět nedostatkem peněz. Postarám se, abys dostávala štědré roční výslužné.“

Marian lehce popotáhla nosem. „Pokud mám ještě nějakou rodinu, neměla by velkou radost z toho, že mě vidí. Mí rodiče jsou jistě už dávno po smrti a ti z mých bratrů a sester, kteří ještě žijí, mě považují za mrtvou. Musela bych jim vysvětlovat, co se stalo. Od mých sedmnácti let jste mojí rodinou vy, a já vás neopustím! Má dcera,“ odmlčela se a sklouzla pohledem ke spící Ruth, „už překročila věk na vdávání a jaké možnosti by ji čekaly v Anglii? Svůj dosavadní život by nedokázala dlouho držet v tajnosti a lidé tady jsou v tomto ohledu poněkud omezení. Po vašem boku si zachová svoji počestnost a slušnost.“

„To mě vůbec nenapadlo,“ připustila Janet.

„Ani nemohlo,“ podotkla její prostořeká služebná. „Od chvíle, co jsme opustily Eski Serai, jste ponořena v sebelítosti. Valide Cyra Hafise přestala existovat, ale vy žijete, madam, a nezměnila jste se. Změnila se jenom naše situace a okolnosti. Za pár hodin přistaneme v Leithu a poté, co váš bratr podá zprávu o úspěšné misi králi v Edinburghu, se vydáme na cestu do Glenkirku. A za pár dní uvidíte opět svého syna. Chcete mu snad zlomit srdce tím, že uvidí zuboženou, smutkem zdrcenou ženu, nebo se s ním radostně přivítáte s vědomím, že jste tady proto, že jste se tak sama rozhodla?“

„Bojím se, Marian. Nikdy ve svém životě jsem se tolik nebála. Neznám svět, do kterého se vracím. Nemám v něm žádné místo.“

„Povídáte nesmysly, madam! První roky svého života jste strávila v tomto světě, a pokud jde o místo v něm, nejste náhodou sestrou hraběte z Glenkirku a matkou sira Charlese Leslieho?“

„To nestačí, Marian! Potřebuji cosi víc! Nedokážu si představit, že po zbytek svého života budu už jenom senilní babička, která celé dny tká tapiserie!“

„Potom se budete muset snažit to změnit, má paní. Nepřinutila jste snad našeho pána Selima, aby vás ze všech žen miloval nejvíce? Nevedla jste sultána Sulejmána správným směrem? A nezachránila jste prince Karima, aby mohl dozrát v muže v této zemi? Ve svém životě jsem nepoznala ženu, jako jste vy. Oplýváte mocí, kterou uvádíte věci do pohybu. Má stará babička pocházela z Irska a často hovořila gaelsky. Pro ženy, které obdivovala, používala jedno slovo, ‚ban-righ‘. Sice

nevím, co to znamená, ale vy, madam, jste určitě ban-righ!“

Poprvé od chvíle, kdy vypluli z Istanbulu, se Janet Leslieová zasmála. „Ban-righ znamená v galštině královna, drahá Marian – a děkuji ti. Máš pravdu. Nikdo mě nedosadil do výšin, kterých jsem dosáhla. Dokázala jsem to naprosto sama. A dokáži to i tady. Jsem velmi bohatá žena a nejdříve ze všeho si nechám postavit dům. Nemám v úmyslu žít s Adamem a jeho rodinou pod jednou střechou.“

„To je dobrý začátek, má paní, protože jsem zaslechla jisté zprávy o Adamově manželce, které se mi vůbec nelíbí.“

„Marian, vždyť ses s lady Anne ještě ani nesetkala,“ opáčila Janet.

„Ale naslouchala jsem, madam. Lady Anne je vybíravá, neschvaluje tohle, ani tamto. Má za to, že vánoční hodování je zbytečné plýtvání. A prý přeměnila zahradu s růžemi na zeleninovou a výpěstky prodává! Pchá!“

Janet se neubránila úsměvu. „Možná máš pravdu. Nejvíce se obávám toho, že budu žít pod nadvládou někoho jiného. Jsem příliš zvyklá na to, že si vedu svoji domácnost podle svého. Koupím od svého bratra kousek půdy a už přesně vím, které místo chci. Je to Glen Rae, kde jsem si jako dítě hrávala. Místo obklopené kopci, s jezerem a ostrůvkem. Můj dům se bude na ostrůvku skvěle vyjímat. Pustím se do toho, jakmile přistaneme. V Edinburghu bych si mohla najmout architekta.“

„Raději byste měla ten obchod s hrabětem uzavřít ještě předtím, než se vrátíte do Glenkirku, má paní. Z toho, co

jsem slyšela, usuzuji, že je hraběnka chamtivá žena, a jakmile zjistí, že manželova sestra není žádný chudák, jistě se bude snažit vytáhnout z vás co nejvíce.“

„Sloužíš mi tak dlouho, Marian, že začínáš uvažovat stejně jako já. Právě jsi nahlas pronesla mé myšlenky.“

Marian se usmála. Věděla, že její paní bude zase v pořádku, protože začala plánovat budoucnost.

Vzápětí Janet usnula s vlasy rozprostřenými na polštáři. Proboha, pomyslela si Marian, je jenom o tři roky mladší než já, přesto vypadá stále jako dívka. Má hladkou pleť, zatímco ta máje zbrázděná vráskami. Mé hnědé oči blednou, ale její zelené jsou pořád jasné. Mé myší hnědé vlasy jsou protkány šedinami, ale její nádherné, ohnivě zlaté prameny jenom trochu zesvětlaly. Z lahodného jídla, které jsme jedly v Eski Serai, jsem ztloustla, ale má paní je štíhlá jako proutek. Jestliže jsou skotští muži takoví, jací bývali, tak bude do roka zahrnuta nabídkami k sňatku, obzvláště pokud se roznesou zprávy o jejím bohatství. Už teď ze sebe dělal kapitán Kerr hlupáka pokaždé, když ji potkal.

S těmito myšlenkami, které jí vířily v hlavě, Marian usnula. Probudil ji dupot mužských nohou na palubě před jejich kajutou. Janet neležela na palandě, ale Ruth ještě spala. Šla k ní a zatřásla s ní.

„Probuď se, dcero! Vplouváme do přístavu.“

Ruth se protáhla a ospale zívla. Byla to hezká dívka s milou tváří, bylo jí dvacet tři a měla hnědé vlasy po matce a jasně modré oči po svém zemřelém otci. Narodila se Marian ve třiceti, když se už dávno vzdala naděje, že bude mít dítě. Na otce, který byl soukromým

sekretářem sultána Selima, si stěží pamatovala. Zemřel během válečného tažení, na kterém svého pána doprovázel.

Vyrůstala společně se sultánovými třemi nejmladšími dětmi. Bylo jí sotva devět, když pomáhala své matce a Cyře propašovat šestiletého prince Karima z Turecka do bezpečí ve Skotsku. Právě v té době se stala ženou, protože kdyby bývala prozradila jejich tajemství, hodně lidí by za její chybu zaplatilo životem, včetně jí samé.

Jakmile byla v pubertě, byla jí při několika příležitostech nabídnuta možnost sňatku. Odmítla. Nechtěla opustit matku, ani svoji paní. Ruth zdědila otcovu inteligenci a po matce zdravý rozum. Byla vlastně svobodnou ženou, přestože sloužila sultánově valide Cyře Hafise. Jako žena Turka by byla izolovaná od okolního světa. Nicméně teď byla svobodná, a kdyby se naskytla vhodná příležitost, bez váhání by se provdala.

Ruth se rychle oblékla, zatímco její matka pobíhala po kajutě, aby se ujistila, že je všechno sbaleno. Když popadla plášť, křikla na Marian: „Pojďme na palubu, abychom viděly zemi, ve které začneme svůj nový život.“

Přivítalo je hezké a prosluněné květnové ráno. Lady Janet zavolala z horní paluby.

„Pojďte se podívat na Leith! Mlha se právě zvedla.“

Adam Leslie a kapitán Kerr stáli vedle ní. Obě ženy se k nim připojily.

„Vzpomínáš si na ten den, kdy jsme odplouvali ze Skotska a mířili do San Lorenza, Jan?“ zeptal se Adam.

„Ano,“ přitakala se smíchem. „Pršelo tak hustě, že nebylo vidět z jednoho konce lodi na druhý. Babička řekla, že je to zlé znamení a že bychom neměli opouštět rodnou zemi. Pokud si dobře vzpomínám, považovali jsme tu cestu za velké dobrodružství.“

„Sudičky plakaly, když vás viděly odjíždět, madam, vědomy si toho, že uplyne spousta let, než zase spatříte rodnou zemi. A dnes slunce září radostí nad vaším návratem,“ poznamenal kapitán Kerr.

„Jak romantické,“ zamumlal hrabě z Glenkirku. Ruth se zachichotala.

„Děkuji vám, kapitáne,“ pronesla Janet sladce a současně vší silou dupla bratrovi na nohu. Zkřivil rty v úšklebku. „Pojď, Adame, nesmíme zdržovat kapitána, když se právě chystá vplout do doku.“ Zamířila ke schodišti vedoucímu na spodní palubu.

„Asi jsi mi zlomila prst,“ zabrblal.

„Zasloužíš si to!“

„Nezměnila ses, Jan! Jsi stále uličnice! Pětinásobná matka, babička deseti, a v případě, že Fiona bez problémů porodí, tak jedenácti vnoučat, a stále uličnice! Bůh mi pomáhej, Jan. Jak se ti za ty dlouhé roky v Turecku podařilo udržet si hlavu na krku? Co si o tobě pomyslí má žena Anne? Musíš se chovat zdrženlivěji. Přeji si i nadále zachovat ve svém domě klid.“

„Ujišťuji tě, že ho během mého přechodného pobytu budeš mít, Adame.“

„Během přechodného pobytu?“

„Přesně tak. Teď mi, bratře, pověz, kolik peněz mi otec zanechal?“

„Tisíc liber zlatých mincí. Co jsi mínila tím ‚během přechodného pobytu‘?“

„Dvě stě padesát je tvých, pokud mohu mít Glen Rae, okolní kopce a jezero včetně ostrova. Nechám si tam postavit dům!“

„Ne!“

„Ano! A odkážu ho Charlesovi a svým vnoučatům. Mám nárok na pozemky v Glenkirku. Jestliže mi Glen Rae neprodáš, koupím pozemek od některého z našich sousedů.“

„Nikdo ti půdu neprodá!“

„Peníze, můj drahý bratře, obzvláště zářivé zlaté mince, lidi přesvědčí. Zapamatuj si to! Jsi snad tak zámožný, že si můžeš dovolit opovrhovat mými penězi? Možná bych si o tom měla promluvit s tvojí ženou.“

Adam Leslie se zamračil. „Dobrá tedy, Glen Rae je tvé!“

„Ihned po příjezdu do Edinburghu navštívíme právníka, aby naši obchodní dohodu zlegalizoval. Až přijedu do Glenkirku, budu sama sobě vlastní paní.“

„Doporučoval bych Ferguse Morea, který vyřizuje právní záležitosti naší rodiny už dlouhou řádku let.“

Souhlasně pokývla hlavou. Loď byla zakotvena a námořníci spustili můstek. Několik mužů spěchalo na palubu, aby vyložili náklad. Adam Leslie nabídl sestře paži.

„Půjdeme, Janet?“

Na zlomek okamžiku zaváhala, ale pak vykročila směrem k můstku. V tu chvíli přiběhl na palubu vysoký, elegantně oblečený mladý muž, prohnal se kolem ní a vrhl se Adamovi kolem krku.

„Strýčku Adame! Vítej doma!“

Janet Leslieová cítila, jak se jí podlamují kolena, a rychle se zachytila zábradlí. Kapuce jí sklouzla dozadu a odhalila její bílou tvář. Od té chvíle uplynulo čtrnáct let, ale poznala ho.

„Karime,“ zalapala po dechu.

Mladý muž se otočil, načež zbledl a nevěřícně na ni zíral.

„Matko! Proboha! Matko!“ Objal ji v náruči a rozplakal se.

„Uklidni se, můj lvíčku,“ utěšovala ho. „Uklidni se. Slíbila jsem ti, že jednoho dne zase budeme spolu.“

„Ach, matko, ani ve snu by mě nenapadlo, že tě opět uvidím! Tolik jsi mi chyběla!“ vzlykal.

Mlčky setrvávali v objetí. Teprve po několika minutách se od něho Janet odtáhla.

„Dovol mi, abych si tě mohla prohlédnout, sire Charlesi Leslie. Stal se z tebe opravdu statný muž a jsi celý dědeček!“

Charles ji jemně uchopil za ramena a pohlédl dolů do její tváře. „A ty, matko, jsi stále stejná! Ale jak to, že jsi tady?“

„Budu ti o všem vyprávět, až budeme sami, můj synu. Stejně jako je tomu u tebe, zůstává má minulost pro všechny, s výjimkou tvého strýce, tajemstvím.“

Pokývl a stočil pohled ke dvěma postavám v pláštích, které právě vycházely z kajuty. S výskotem se k nim vrhl, popadl menší z nich a vyhoupl ji do vzduchu.

„Marian! Ty jsi také přijela!“

„Postavte mě na zem!“ vyjekla.

Postavil ji a vtiskl jí mlaskavý polibek na obě tváře.

„Vůbec jste se za ty roky nezměnil,“ řekla Marian, popotáhla nosem a vzala si kapesník.

„Ani ty ne, ty exotické stvoření!“

Marian ho laškovně plácla. „Pozdravte svoji starou kamarádku Ruth,“ nařídila mu.

Obrátil se k mladé ženě, která stála vedle Marian.

„Ruth,“ řekl a opatrněji stáhl kapuci, „stala se z tebe opravdu hezká dívka.“ Políbil zardělou Ruth na tvář a usmál se na ni. „Vítej ve Skotsku.“

„Děkuji vám, můj pane.“

„Musíme už jít,“ přerušil je Adam Leslie. „Ještě dnes se potřebuji dostat do Edinburghu a podat zprávu Jeho Veličenstvu. Obstaral jsi koně, Charlesi?“

„Tvůj kůň už na tebe čeká, ale budu muset sehnat koně pro matku.“

„To není potřeba, můj pane,“ ozval se kapitán Kerr, který stál opodál a vyčkával, aby se mohl rozloučit se svými pasažéry. „Madam,“ pravil a sklonil se nad

Janetinu ruku, „rád bych vám na cestu do Edinburghu zapůjčil svého koně. Jestliže mi povíte, kde budete bydlet, pošlu za vámi kočár s vašimi služebnými a zavazadly.“

Janet se podívala na svého syna.

„Matka bude přebývat v hostinci U Tří růží, kapitáne. Mnohokrát vám děkuji za zapůjčení vašeho koně. Zařídíme, aby se k vám v pořádku vrátil.“

Z Leithu do Edinburghu to nebylo daleko. Janet se zdálo, že se během její dlouhé nepřítomnosti skoro nic nezměnilo, nicméně ji překvapil čilý ruch v hlavním městě. Když odjela ze Skotska, byl králem Jakub IV. Nyní vládl jeho syn, mladý Jakub V.

Když přijeli do Edinburghu, Adam poslal vzkaz své ženě, ve kterém stálo, že pátrání po jeho sestře bylo úspěšné a že Janet s nimi bude bydlet v Glenkirku. Poté se odebral na královský dvůr, aby informoval krále o své misi.

Když se Adam vrátil do hostince, kde na něho čekala Janet, vyřídil jí pozvání od mladého krále, který se s ní chtěl sejít. Janet pozvání neodmítla, ale Adam z toho neměl radost. Sestra se mu však vysmála.

„Připadalo by jim divné, kdyby ses mě snažil skrývat, Adame. Jestliže se budeš držet našeho příběhu, nikdo se o mé ‚ostudné‘ minulosti nedozví.“

Charles se smíchem souhlasil s matkou a doprovodil ji na královský dvůr. Janet zde všechny oslnila. Měla na sobě černé sametové šaty s hlubokým výstřihem, jejichž živůtek s květinovým vzorem zdobila zlatá výšivka s

perlami. Zlatá spodní sukně se třpytila rubíny a perlami, stejně jako bílé hedvábí prosvítající průstřihy v rukávech protkávaných zlatou nití, jejichž manžety byly obšité jemnou benátskou krajkou. Těsně kolem krku měla náhrdelník, který tvořily malé zlaté destičky ve tvaru čtverce s rubínem uprostřed. Náhrdelník měl čtvercový zlatý přívěsek s velkou perlou ve tvaru slzy.

Vlasy s pěšinkou uprostřed měla ukryté pod krásným čepcem, který ladil s černými šaty a z jehož okraje splýval průhledný černý hedvábný závoj.

Král byl okouzlen. Lady Leslieová by mohla být jeho matkou, přesto byla úchvatná krasavice! Napůl Stewart, napůl Tudor, Jakub by nebyl synem svých smyslných rodičů, kdyby býval neudělal první krok k důvěrnému sblížení.

Janetina štíhlá ruka spočinula na jeho. „Můj pane, kdybych byla o deset let mladší, vážně bych vaši nabídku zvážila. Ale ve svém věku jsem velmi poctěna laskavou přízní Vašeho Veličenstva,“ pronesla s úsměvem.

„To je ale darebák,“ prohodila později se smíchem ke svému synovi a bratrovi.

Charles se smál s ní, ale Adam byl šokován. „Vždyť bys mohla být jeho babičkou,“ řekl pohoršeně.

„Proboha, Adame! Stal se z tebe pěkný moralista! I otec by se tomu zasmál, stejně jako můj syn,“ zvolala.

Ještě předtím, než se vydali na cestu do Glenkirku, navštívil je Fergus More. Když odjížděli z města, hrabě z Glenkirku byl o dvě stě padesát liber zlatých mincí bohatší a lady Janet Leslieová se stala majitelkou Glen

Rae, okolních kopců, jezera a ostrůvku. Spokojenost vládla na obou stranách.

Po více než čtyřiceti letech se Janet Leslieová vracela do domova svých předků, a když kavalkáda sjížděla z kopců obklopujících hrad Glenkirk, Anne MacDonaldová-Leslieová, hraběnka z Glenkirku, seděla ve své ložnici a pravidelně dostávala zprávy o jejich postupu. Byla to hezká pětačtyřicetiletá žena s hladkou broskvovou pletí, krásnými tmavě hnědými vlasy a studenýma šedýma očima.

„Už se blíží k mostu, má paní,“ informovala ji služebná.

„Budeme mít co dělat, abychom došli na dvůr včas.“

„Ne, Hannah. Nepůjdu tam. Je důležité, aby sestře mého pána bylo jasné, že zaujímá v mém domě bezvýznamné místo. Pokud to nebude zřejmé hned od začátku, budu tady mít hašteřivou stařenu, která bude narušovat chod domácnosti. Schovej se někde, odkud budeš mít dobrý výhled a kde tě nikdo neuvidí. A co nejdříve mi přines další zprávy.“

„Ano, má paní.“

Hannah proběhla kamennými chodbami a vklouzla do malého přístavku, ze kterého byl výhled na vstupní nádvoří. Přišla právě včas, takže viděla, jak lord z Glenkirku se svojí skupinou vjíždí na nádvoří. Ozbrojení muži strážící skupinu zamířili ke stájím. Poznala hraběte a jeho synovce, sira Charlese. Doprovázely je tři ženy, z nichž dvě byly očividně služebné. Třetí žena měla na sobě elegantní tmavý plášť s kapuci. Když jí sir Charles pomohl seskočit z koně, kapuce jí sklouzla a Hannah úžasem zalapala po dechu. Musím se k nim dostat blíž,

blesklo jí hlavou. To nemůže být sestra mého pána! Vyšla z úkrytu a pelášila na dvůr.

„Vítejte doma, můj pane. Má paní se necítí zcela ve své kůži a omlouvá se, že vás nemohla přijít přivítat.“

„Děkuji ti, Hannah. Není to snad nic vážného?“

„Ne, pane. Do večeře bude v pořádku.“

Hrabě vzal krásku za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Janet, tohle je služebná mé ženy, Hannah. Hannah, představuji ti svoji sestru, lady Leslieovou. Hannah zavede tebe i tvé společnice do vašich komnat.“

„Ach, můj pane, lady Leslieová si jistě pomyslí, že jsme se na její příjezd důkladně nepřipravili, ale netušili jsme, kdy přesně přijedete, a navíc několik služek onemocnělo chřipkou. Navrhuji, abychom se odebrali do hlavní síně, kde může má paní se svými společnicemi počkat, a já mezitím připravím komnaty.“

„Děkuji ti, Hannah,“ řekla lady Leslieová melodickým hlasem. „Adame, jdi za Annou. A ty také, můj synu. Hannah,“ pokračovala a vykročila směrem k hradu,

„protože nejsou komnaty připravené, ráda bych se ubytovala v apartmá v západní věži. Je volné?“

„Ano, má paní, ale –“

„Výtečně! Tohle je Marian a její dcera Ruth. Pomohou ti. Přivezla jsem si s sebou závěsy, koberce, peřiny, povlečení a nejrůznější doplňky a maličkosti, abych se tu cítila pohodlně. Nech mé kufry odnést nahoru do věže a ujisti se, že je tam dostatek dřeva na oheň. A do hlavní síně mě nemusíš doprovázet. Vzpomínám si moc dobře,

kudy se tam jde. Vždyť jsem tady vyrostla. Děkuji ti, Hannah.“

Ohromená Hannah z ní nespouštěla oči. Po chvíli se obrátila k Marian. „Vždycky se takhle chová?“ zeptala se jí –

„Vedla domácnost, která byla stokrát větší, než je tahle,“ vyštěkla Marian. „Proboha, ty jsi ale opravdu čiperná, má drahá. Jaké ošuntělé komnaty připravila tvá paní pro Janet Leslieovou? Nemysli si, že se má paní nechala oblafnout. Nicméně tvoji oddanost obdivuje.“

Janet vešla do hradu a vystoupala po schodech do druhého poschodí, kde se nacházela hlavní síň. Z předpokoje vedly čtyři schody na odpočívadlo, ze kterého se po dalších čtyřech schodech sešlo do hlavní síně. Nalevo i napravo byly obrovské krby, z každé strany ohraničené vysokými okny. Uprostřed místnosti stál jídelní stůl ve tvaru T. Až na dva portréty v životní velikosti, které visely nad krby, to tady vypadalo stejně, jako když odtud před mnoha lety odjela. Na pravé stěně byl zavěšen obraz jejího otce. Při pohledu na jeho portrét jí slzy zastřely zrak. Tiše se za otce pomodlila.

Nad krbem na levé straně visel její vlastní portrét, který nechal otec namalovat v San Lorenzu. Byla na něm zobrazena v zásnubních šatech a malíř ho dokončil těsně před jejím únosem. Pousmála se nad nevinnou namyšlenou tvářičkou, která shlížela z obrazu.

„S výjimkou vlasů, které máte světlejší, jste se vůbec nezměnila, madam. Musíte mi svěřit své tajemství.“

Janet sestoupila do síně. Sklouzla pohledem nalevo k dlouhé lavici u krbu, kde seděla drobná blondýnka s šedomodrýma očima plnýma smíchu.

„Jsem Jane Dundasová-Leslieová, manželka vašeho synovce Iana. Omlouvám se, že jsem nevstala, abych vás přivítala, ale,“ odmlčela se a pohladila si vypouklé bříško, „trvalo by mi to příliš dlouho.“

Janet se zasmála. „Já sama jsem to zažila pětkrát, dítě. Už brzo?“

„Podle porodní báby minulý týden, ale můj synek ji odmítá poslouchat! Fiona má rodit až po mně, ale asi porodí své druhé dítě dříve, než já to své první.“

„Musíš být trpělivá,“ řekla Janet a posadila se vedle dívky. „Kolik je ti let, Jane?“

„Sedmnáct. Kolik bylo vám, když jste porodila první dítě?“

„Skoro patnáct.“

„Ach, Jane!“ Síní se rozlehl zklamaný hlas. „Setkala ses s ní jako první.“

Štíhlá dívka seběhla po schodech a hnala se k Janet.

„Vítejte doma, krásná madam. Já jsem Fiona.“ Zachichotala se, když Janet zmateným pohledem přejela po její postavě. „Nikdy na mně není nic poznat.“ Stáhla si šaty dozadu, čímž odhalila jemnou oblinu bříška.

„Vidíte? Pokaždé, když čekám Charlesovo dítě, jsem tak pyšná, ale nikdo to nezjistí, dokud se neobjevím s novorozenětem v náruči!“

„Právě ses seznámila s mojí ženou,“ hlásil Charles, když vstoupil do síně.

„A také s Jane. S těžkým srdcem jsem opustila tvého bratra a sestru a všechny děti, ale teď jsem ke své radosti zjistila, že mám i tady báječnou rodinu. Posaď se, Fiono, ať si tě mohu prohlédnout.“

Kdyby byla bývala vybrala synovi nevěstu sama, nevybrala by lépe. Podél její narůžovělé tváře splývaly husté černé vlasy. Měla tmavě modré oči, rovný malý nosík a plná růžová ústa. Z jemné tváře vyzařovala inteligence a vlídnost.

Janet se obrátila k synovi. „Zdědil jsi otcův cit pro krásu, můj synu.“

„Ano,“ přitakal. „To je pravda. Stejně jako on hledám v ženě oddanost, inteligenci a osobnost. A Fiona, stejně jako ty, všechny tyto vlastnosti má.“

Janet vstoupily do očí slzy, ale dokázala je zadržet.

„Kde je můj vnuk?“

Charles se zasmál. „Tušil jsem, že se nedokážeš ovládat příliš dlouho, matko. Ach, tamhle jde jeho chůva.“

Mladá dívka s růžovými tvářemi sešla po schodech do síně. Nesla baculatého tmavovlasého chlapečka s vážným výrazem v bystrých očích. Janet rozpřáhla ruce a chlapeček se k ní natáhl. Když ho vzala do náruče, dotkl se prstíky její tváře a řekl: „Máma!“

„Já jsem tvá babička, Patricku.“

Janet si sedla a vnoučka posadila na podlahu. Stáhla si z ruky zlatý náramek a podala mu ho, načež ho chlapeček začal okusovat.

„Nemohu uvěřit tomu, že se vás nebojí,“ promluvila Fiona. „Patrick kromě svého otce, chůvy a mě k nikomu jinému nejde. Dokonce ani strýčkovi Adamovi se nepodařilo získat si ho, a když vidí lady Anne, rozkřičí se.“

„Ale já jsem jeho babička,“ podotkla Janet s úsměvem.

Poté si všichni v družné náladě povídali, což Janet připomnělo večery, které trávila společně se Selimem a Refet. Asi po hodině je vyrušila Ruth, aby Janet oznámila, že je její apartmá připraveno.

Marian, Ruth, Hannah a několik služek pracovaly svižným tempem. Zametly a uklidily celý byt v západní věži, který se rozkládal ve třech patrech. V prvním poschodí byl předpokoj a dvě malé ložnice, ve druhém poschodí se nacházela jídelna a kuchyňka a v posledním patře byla velká ložnice a šatna. S výjimkou šatny byly ve všech pokojích krby, ve kterých vysoko šlehaly oranžové plameny a pohlcovaly chlad dlouho neobývané věže.

Šatna přetékala oblečením, botami a šperky lady Leslieové. Na kredenci stály křišťálové karafy, ve kterých se třpytilo zlaté šery a rubínově červené víno. A na několika místech byly zapálené jemně parfémované svíčky ze včelího vosku.

„Zázrak,“ poznamenala Janet, když si prohlédla všechny komnaty. „Děkuji vám všem za pomoc. Ráda bych tě ještě požádala o jednu laskavost, Hannah. Mohla

bys někomu ze služebnictva říct, aby sem nanosili horkou vodu na koupel? Marian, je v šatně vana?“

„Ano, má paní. Mám ji postavit ke krbu?“

„Ano.“ Znovu se otočila k Hannah. „Zajdi za lady Anne a pověz jí, že jsem se zabydlela a že se těším na naše setkání u večeře.“

Trvalo další půlhodinu, než se Hannah vrátila za svou paní. Ale musela ještě chvíli počkat, protože byl u ní hrabě. Když konečně odešel, vběhla do pokoje.

„Kde jsi byla tak dlouho? Už jsou to tři hodiny, co jsi odešla! Sestra mého pána si prý s sebou přivezla dvě služebné. Musí je propustit. Přece je nebudu živit, když tady budou zahálet. Takové manýry! Vždyť ona sama není o moc lepší než služka. Už takhle se mi nezamlouvá, že musím živit a strpět ve svém domě nejen ji, ale i jejího syna s manželkou a dětmi.“

„Má paní, domnívám se, že si lady Janet může dovolit své služebné. Ty dvě ženy, matka s dcerou, jí slouží mnoho let.“

„Promluvím si s ní sama, Hannah. Nastěhovala se do pokoje v severním křídle?“

„Ne, má paní. Lady Janet si přála obývat komnaty v západní věži.“

„Opravdu? Vidím, že se k nám vetřela despotická stará žena, která se bude snažit vést moji domácnost. Nech přenést její zavazadla do pokoje, který jsem pro ni připravila, Hannah! Musím jednat mnohem rozhodněji, než jsem původně předpokládala.“

„Madam, myslím si, že byste se měla předtím, než učiníte nějaké rozhodnutí, setkat s lady Janet. Nemohu vyhnat lady, jež je sestrou mého pána, z komnat, které si vybrala.“

Hraběnka se zatvářila rozhořčeně. „Ano, bude skutečně rozumnější, když té staré ženě objasním, jaké v této domácnosti zaujímám postavení.“

„Není stará, má paní.“

„Že není stará? Ovšemže je stará. Je na tomto světě déle než půl století.“

„Sestra vašeho chotě sice na tomto světě prožila více jak padesát let, ale její tvář a tělo působí velmi mladistvě. Tak nádhernou ženu jsem nikdy neviděla! A kromě toho je určitě velmi bohatá!“

„Hannah! Ona tě snad očarovala! Půjdu se tedy s tím zázrakem seznámit.“

Když lady Anne přišla do západní věže, Marian jí stroze sdělila, že musí počkat, protože lady Janet se právě koupe. O deset minut později ji Marian zavedla nahoru do ložnice své paní. Žena, která ji přišla přivítat, jí doslova vzala dech. Měla na sobě volný světle zelený hedvábný háv, jehož vrchní část a rukávy zdobila jemná zlatá výšivka s drobnými perlami. Na nohou měla dokonale ladící střevíčky. Rozpuštěné světle rusé vlasy jí splývaly až ke kolenům.

„Má drahá Anne,“ promluvila ta krásná žena, „je od vás velmi laskavé, že jste mi poskytla útočiště ve svém domě.“ Hraběnka matně vnímala, jak ji políbila na obě tváře. „Doufám,“ pokračoval ten melodický hlas, „že mi

prominete, že jsem si přivlastnila západní věž, ale vaše oddaná Hannah mi řekla, že ji prý nikdo neobývá. Jsem přesvědčená, že vás stálo hodně úsilí připravit mi útulný příbytek, ale usoudila jsem, že bude lepší, když se zabydlím v západní věži, abych vám nebyla příliš na obtíž. Budu tady jenom na přechodnou dobu, dokud nebude postaven můj nový dům.“

„Ano, ano, zajisté,“ slyšela Anne svůj hlas. „Stavíte dům? A kde?“

„Adam mi prodal Glen Rae, jezero a ostrůvek za dvě stě padesát liber. Uvědomuji si, že je neslušné odmítnout vaši pohostinnost, ale šťastná budu teprve tehdy, až se nastěhuji do vlastního domu, který také bude slušným dědictvím pro Charlese a jeho rodinu, nemyslíte?“

„Ach, ano! Doufám, že mi odpustíte, že jsem narušila vaše soukromí, ale chtěla jsem se ujistit, že je vše v naprostém pořádku a že se tady cítíte pohodlně.“

„Je to od vás velmi milé,“ zamumlala Janet sladce.

„Vidím, drahá sestro, že obdivujete můj kaftan.“

„Prosím?“

„Mé šaty. Na Východě se jim říká kaftan. Je to volné oblečení pro chvíle odpočinku. Také jsem vám jeden přivezla. Ruth, přines šarlatový kaftan a střevíčky.“

Dříve, než mohla Anne cokoliv namítnout, Ruth už nesla ze šatny složené šarlatové šaty a střevíčky. Anne zalapala po dechu, když zahlédla diamanty, tyrkysy a zlatou výšivku, které kaftan zdobily.

„Když mi Adam vyprávěl o vašich úchvatných tmavě hnědých vlasech a hladké pleti, rozhodla jsem se, že vám

nechám ušít právě tento kaftan.“ Janet instinktivně hrála na marnivost své švagrové. „Doufám, že moji pozornost neodmítnete, Anne.“

Na zlomek okamžiku hraběnčiny tvrdé rysy zjemněly, když se prsty dotkla nádherného hedvábí. „Děkuji vám, Janet. Je to nejkrásnější věc, kterou jsem kdy měla.“

„Těší mě, že jsem vybrala správně,“ poznamenala Janet.

„Teď mě prosím omluvte, drahá sestro. Dnešní den byl velmi dlouhý a ráda bych si před večeří trochu odpočinula.“

„Ano, ano, ovšemže,“ zahlaholila hraběnka a opustila místnost.

O pár minut později se Marian vrátila ke své paní.

„Ach, madam, lady Anne za vámi přišla, aby působila potíže, ale vy jste ji naprosto zmátla.“

„Ale pouze na krátkou chvíli, má přítelkyně. Očekávala jsem útok, a tak jsem podle toho jednala. Nicméně drahá Anne se rychle vzpamatuje a pokusí se znovu zaútočit. Bude zábavné trochu si s ní pohrát.“

„Mám radost, když vidím, že jste se zotavila z té trudnomyslnosti,“ zachichotala se Marian a přetáhla přes svoji paní pokrývku. „Zavolám vás včas na večeři, madam.“

Janet ležela klidně se zavřenýma očima. Jsem doma, pomyslela si. Splnila jsem svůj slib z dětství a vrátila se domů. Jsem zvědavá, copak se přihodí dalšího.

Kapitola 41

Když se Anne Leslieová vrátila do svých komnat, začínala se vzpamatovávat ze silného šoku, který jí způsobilo zjištění, že její švagrová není jenom krásná, ale očividně velmi bohatá. Bude se muset rozhodnout, jak postupovat dál a jak se s tou situací vypořádat. Mezitím ale potřebovala po ruce někoho, na kom by mohla vybít svoji nespokojenost. Bohužel, právě tu chvíli si vybral hrabě k návštěvě své manželky.

„Ach, má drahá. Hledal jsem tě.“

„Zašla jsem za tvojí sestrou, pokud vůbec tvojí sestrou je. Na to, že jí je přes padesát, vypadá pozoruhodně mladě.“

„Viď?“ usmál se Adam. „Když náš otec vloni v osmdesáti letech zemřel, nikdo by mu tolik nehádal. Většina lidí si myslela, že je mu tak pětašedesát.“

„Ale ty na svůj věk vypadáš!“

„Je to proto, že se více podobám své matce. Jan je celá Leslieová.“

„Tomu je snadné uvěřit. Ona si totiž dovolila obsadit západní věž!“

„Vždyť ji nikdo neobýval,“ namítl. „Díkybohu, že má sestra neviděla pokoj, který jsi pro ni nechala připravit! Co sis myslela, Anne? Že se spokojí s pokojíčkem, který není větší než cela jeptišky a který sousedí s pokoji služebnictva v nejstarší části hradu? S pokojíčkem bez krbu, s jednou truhlou a tvrdým kavalcem?“

„Domnívala jsem se, že přijede starší žena, která potřebuje klid.“

„A nepotřebuje teplo,“ dodal hrabě zahořkle. „Anne, takhle by to nešlo! Janet je má sestra a naděje, že ji najdu, byla mizivá. Můj otec pro ni truchlil po zbytek svého života. Přál jsem si, aby přežil další rok a viděl, jak se vrátí domů. V tomto domě jí bude dopřáno vše, na co jen pomyslí!“

„Už se tak stalo, můj pane. Jak jen jsi jí mohl prodat část dědictví našeho syna? A jenom za dvě stě padesát liber?!“

„Dvě stě padesát liber zlatých mincí, má drahá lakomá ženo.“

„Zlatých mincí?“

„Ano, zlatých mincí,“ přitakal s úsměvem Adam Leslie.

„A Janet má nárok na pozemky Leslieových. Také se narodila jako Leslieová,“ dodal, načež se obrátil a zamířil ke dveřím, nechaje za sebou hraběnku s ústy otevřenými dokořán.

Ale tvrdá zkouška lady Anne toho dne ještě neskončila. Když se vypravila na večeři, našla v jídelně svoji krásnou švagrovou obklopenou šťastně se usmívající rodinou. Janet si oblékla jednoduché šaty s dlouhými rukávy z tmavě modrého hedvábí, jejichž výstřih a spodní okraj rukávů byly olemovány krémovou krajkou. Kolem krku se jí blýskal tenký zlatý řetízek. Seděla společně s Fionou, Jane a – k Anninu překvapení – s její dcerou Agnes, jež přijela domů z kláštera. Hrabě Ian a Charles oděni do kiltů postávali kolem skupinky žen.

Anne na zlomek okamžiku dojal okouzlující obrázek, ale vzápětí pocítila hluboko v nitru záchvěv žárlivosti. Od chvíle, kdy se přivdala do Glenkirku, se ani jedinkrát nerozléhalo síní takové veselí jako právě teď. Nikdy se její vlastní dcera, ani snacha, dokonce ani Fiona v její přítomnosti nesmály tak radostně jako právě teď s Janet. Ta žena byla očividně čarodějnice!

Hraběnka zamířila ke stupínku. „Pokud okamžitě nepůjdete ke stolu, večeře bude spálená,“ vyhrkla ze sebe tónem ostrým jako břitva. Plná vzteku sledovala, jak její syn usadil Janet na své místo po otcově pravici a pak se posadil vedle ní.

Během večeře Anne mlčela a naslouchala, jak ostatní Janet zahrnují otázkami týkajícími se života na Východě, jeho obyvatel a tradic. Bídní, bezbožní nevěrci, pomyslela si Anne Leslieová. Měli by být sežehnuti na popel. Necudná, chlípná stvoření otevřeně kazící nevinné křesťanské panny, muže a ženy. Jaké příběhy o nich slyšela! Měli by být všichni zničeni včetně její švagrové, která mezi nimi tolik let žila. Která žena by dokázala žít skoro čtyřicet let v nekatolické zemi a vrátit se nepoznamenaná?

Během týdne se Janet v Glenkirku zabydlela. K hrůze lady Anne dokonce dovolila kočovným cikánům, aby se na pár dní utábořili na jejich pozemcích. Když odjeli, byla už Janet majitelkou mohutného, částečně divokého černého hřebce, na kterém se šíleným tryskem proháněla po okolí. Bylo to nádherné zvíře a Janet věděla, že tím, že ho vlastní, překročila veškeré meze. Od žen se čekalo, že budou jezdit na pomalých a poslušných hnědých stvořeních, která se budou jmenovat Lady nebo

Princezna, a ne na velikém černém zvířeti pojmenovaném Ďábel. Selim měl skoro stejného koně se stejným jménem, a když poprvé spatřila svého Ďábla, věděla, že ho musí za každou cenu mít. Koupila ho koncem června od kočovných cikánů. Okamžitě poznala, že vychrtlý dvouletý hřebec je arabský plnokrevník, a pak se dlouho dohadovala o ceně s vůdcem skupiny. A přes protesty své švagrové nabídla Janet cikánům, že se mohou několik dní zdržet na jejich pozemcích.

„Veličenstvo, jsme vám velmi vděčni nejen za sebe, ale i za naše koně,“ děkoval jí vůdce, načež padl na kolena, aby jí projevil nejhlubší úctu.

Celá vylekaná ho vyzvala, aby vstal. „Vždyť nejsem královna!“

Pohlédl na ni hrozivě jasnýma očima, které se zdály být bezedné.

„Neměla jste ho opustit, má paní. Bude mocný, ale kdybyste bývala zůstala, stal by se mnohem mocnější.“

Janet na zlomek okamžiku ztuhla. Hrdlo měla stažené.

„Dokážu vidět věci, má paní, aniž bych tomu uměl zabránit.“

Mlčky pokývla hlavou a po chvíli přerušila ticho.

„Přiveďte koně zítra na hrad a já vám zaplatím. Nesnažte se mě podvést tím, že ho vyměníte.“

„Aby mě pak honili po světě, madam?“ prohodil se smíchem od ucha k uchu.

Usmála se. „Vidíte příliš hodně.“

„Vidím pravdu, madam.“

Janet se beze slov obrátila a kráčela pryč.

Pokaždé, když si Janet vyjela na projížďku, doprovázel ji Adamův nevlastní syn Red Hugh More, který také Ďábla trénoval.

Oproti tomu Anne se od chvíle, kdy se provdala za Adama, Hughi Moreovi vyhýbala. I přesto, že byl Adamovým jediným levobočkem a narodil se předtím, než se Anne do Glenkirku přivdala, Anne nenáviděla Hughe i jeho matku Jeannie.

Jeannina rodina žila a pracovala na pozemcích Leslieových odjakživa. Jeannie bylo šestnáct, když Adama okouzlila. O panenství přišla už ve dvanácti letech, ale nebyla žádná prostopášnice. Když Adamovi oznámila, že čeká jeho dítě, patnáctiletý chlapec věděl, že mu nelže. Když se chlapeček narodil, bylo očividné, že je to Adamův syn. Po svém otci měl nos, ústa i mateřské znaménko na hýždi a po dědečkovi z otcovy strany ryšavé vlasy. Leslieovi se k němu přihlásili a Patrick Leslie ho při křtinách držel v náruči, zatímco Adam byl svému synovi za kmotra. Dívce nabídli malou chaloupku ležící na jejich pozemcích, kterou s vděčností přijala, a roční rentu.

Jeannie vedla spokojený život a chlapeček vídal svého otce docela pravidelně. Příležitostně Adam dokonce vyhledával útěchu v Jeannině objetí, protože jeho manželka byla chladná pyšná dívka. Jeannie byla opatrná, aby se z jejich vztahu nenarodily další děti. Když bylo Hughovi osm, hraběnka se dozvěděla o jeho existenci.

V té době čekala druhé dítě a zároveň truchlila pro svého prvního syna Donalda. Několikrát zahlédla chlapce vycházejícího z jejich rodinné hrobky, a pokaždé na synově hrobě ležela kytice z lučních květin. Dojalo ji to a rozhodla se, že se chlapce zeptá, proč to dělá.

„To ty pokládáš květiny na hrob lorda Donalda?“

„Ano, madam,“ odpověděl.

„A pročpak?“

Red Hugh More hraběnku nikdy neviděl. „Byl to můj nevlastní bratr,“ dostalo se jí nevinné odpovědi.

„Kdo je tvá matka?“ chtěla vědět ohromená Anne.

„Jeannie Moreová,“ řekl chlapec. „Bydlíme v malé chaloupce v údolí.“

„A tvůj otec?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

„Lord Adam, madam.“

„Víš, kdo jsem?“

„Ne, madam.“

„Jsem žena lorda Adama a,“ pokračovala ostrým tónem,

„zakazuji ti sem chodit! Mé děti nejsou příbuzné s nějakým bastardem vesnické děvky! Vypadni! Nechci tě už nikdy vidět!“

Hoch utekl a za několik dní si přišel s Anne promluvit její tchán.

„Leslieovi se hlásí ke svým potomkům,“ řekl tichým hlasem. „Jsi provdaná za mého syna šest let a za celou tu dobu tě nikdy nepodvedl, jako to dělají jiní muži svým manželkám. Nedomnívám se, že by toho byl schopný,

pokud ovšem nebudeš příliš dlouho zkoušet jeho trpělivost. Jsi jeho manželkou, vaše děti jsou mými dědici a jenom ty to můžeš změnit.“

Od té doby o tom Anne, ani Adam už nikdy nemluvili. Nicméně když jednou navštívila jednu nemocnou ženu v údolí, všimla si vysoké urostlé hnědovlasé ženy s modrýma očima, která na ni zírala. „Kdo je ta žena?“ zeptala se své služebné Hannah. Hannah s odpovědí chvíli váhala. „Jeannie Moreová,“ špitla. Hraběnka ke svému údivu pocítila zvláštní úlevu. Svoji sokyni si představovala jako přitažlivou krasavici, a už vůbec ne jako tuto prostou silnou ženu. To zjištění ukonejšilo její ješitnost.

Anne si byla jistá, že si její švagrová úmyslně vybrala za kapitána zbrojnošů Hughe Morea, aby ji naštvala. Janet věděla, že Adamův nevlastní syn přivádí Anne k šílenství, ale rozhodla se pro něho z toho důvodu, že právě příbuzný by byl nejdůvěryhodnějším kapitánem. A navíc měla Reda Hughe ráda. Statný modrooký rusovlasý obr byl naprosto oddaný, vyzařovalo z něho osobní kouzlo a dokonce se dvořil Marianině dceři Ruth.

Několik příštích měsíců trávila Janet hodně času na staveništi svého nového domova. Budoucí sídlo pojmenovala Sithean, což v galštině znamenalo Vílí pahorek. Název vybrala proto, že dům byl stavěn na ostrůvku, na kterém, jak tvrdili venkované, prý v dávných dobách žily víly.

Ostrůvek ležel asi čtvrt míle od přístupného břehu jezera, takže musel být vystavěn zpevněný most, který spojil ostrov s pevninou. Hrad, který byl vybudován na zúženém konci ostrova, byl ze tří stran obklopen vodami

jezera. Zbývající půda byla pečlivě obdělána a v jedné části ostrova byly dvě pastviny pro koně, ovce a dobytek. V závěrečné fázi byla po obvodu celého ostrova postavena silná kamenná zeď se strážními věžemi.

„Takové vydání,“ naříkala jednoho dne Anne.

„Postavila jste ho tak, aby odolal obléhání.“

Janet cítila, jak její vztek narůstá, ale uvědomovala si, že mírná reakce podráždí švagrovou více než ostrá odpověď. „Jsem sama, takže v této těžké době představuji snadnou kořist pro lupiče. Nebo byste byla raději, kdybych i nadále žila pod jednou střechou s vámi a Adamem?“ zašvitořila s úsměvem. Při pohledu na Anninu tvář potlačila smích. „Anne, buďte ke mně jednou upřímná. Přiznejte si, že už počítáte dny, kdy se budu moci do Sitheanu nastěhovat.“

„Utrácíte peníze, jako kdyby byla vaše pokladna bezedná.“

„Také že je.“

„Měla byste myslet na svého syna.“

„Na syna?“

„Pokud budete takhle utrácet, jaké ho asi čeká dědictví?“

„Charles zdědí Sithean a mé peníze.“

„Mluvíte, jako kdybyste byla královna!“

„Jsem,“ připustila Janet a na zlomek okamžiku jí oči zastřel smutek. Ale Anne Leslieová nebyla natolik pohotová, ani dost intuitivní, aby si toho všimla.

„Pchá,“ zasyčela Anne. „Jste šílená!“

„Potom byste neměla vyhledávat moji společnost,“ pravila Janet a vykročila ke dveřím.

Nechápu, co Adam na té ženě vidí, blesklo Janet hlavou. Můj bože, jestli nebude Sithean co nejdříve dokončen, neručím za sebe a zabiju ji! Popadla plášť a zamířila ke stájím. „Haló, Gordy! Osedlej mi Ďábla!“ Čeledín utíkal splnit její rozkaz a o pár minut později ujížděla Janet tryskem na velkém černém hřebci v doprovodu Hughe Morea. Zamířili do lesů směrem k Sitheanu. Spadané mokré lupení tlumilo dusot kopyt. Když se blížili ke kopcům nad jezerem, Janet zpomalila.

„Zmírni tempo, mladíku,“ řekla polohlasem a pohladila hřebce po šíji. Na hřebeni kopců zastavila, shlédla dolů a upřela zrak na své panství. Byla vděčná za to, že už brzy se dočká vlastního domova. Stavba by měla být dokončena před Vánocemi a pak tam přijede Charles s Fionou a dětmi. Chystala se Charlesovi sdělit, že jednoho dne bude Sithean patřit jemu, a pokud bude chtít, může se stát jejich novým domovem už nyní.

Nebýt malého domku v Edinburghu, který Fioně zanechali její rodiče, Charlesova rodina by byla naprosto závislá na pohostinnosti Glenkirku. Nicméně Janet věděla, že se Charlesovi, ani Fioně v Edinburghu nelíbí, takže nechala v Sitheanu také postavit jedno velké křídlo pro synovu rodinu, aby měli své soukromí. Pokud Charles její nabídku přijme, mohli by dům ve městě pronajmout za dobrou cenu.

Ďábel začínal být neklidný, a tak Janet povolila otěže. Klusem sjeli z kopce k jezeru a přejeli přes most. Když zastavili, Red Hugh jí pomohl seskočit z koně.

„Vidím, že jste dnes pěkně nabroušená. Ani se nemusím ptát, s kým jste mluvila.“

„Můj ty bože!“ vybuchla Janet. „Ta žena by připravila o trpělivost i svatého! Ta stará kobyla! Teď prohlašuje, že utrácím spoustu peněz na stavbě Sitheanu. Ale co jí je do toho? Jsou to snad její peníze? Ne! Jsou to moje peníze! Moje! Ta potvora!“

Red Hugh se od plic zasmál. „Ano,“ podotkl.

„Častokrát jsem zažíval stejné pocity. Můj otec nás chodíval navštěvovat a nezřídka se stalo, že vypadal tak rozzuřeně, že jsem se raději někam schoval a čekal, dokud ho maminka neobměkčila.“

„A jak to prováděla, chlapče?“

„Určitě stejným způsobem, kterým jste i vy nepochybně zbavovala vašeho pána zádumčivé nálady,“ zazubil se Hugh.

„Ty lumpe!“ smála se a plácla ho po zádech. „Pojď, synovče. Jestliže se mám do Vánoc nastěhovat, musím zkontrolovat, jak stavba pokračuje. Běž mi najít předáka.“

Zatímco se Red Hugh vydal hledat předáka, Janet vyšla do druhého poschodí domu, který byl postaven ve tvaru písmene H. Když vstoupila do galerie, která tvořila spojovací linku písmene H, ústa jí roztála ve spokojeném úsměvu. Zlatavé sluneční paprsky pronikaly okny, která byla uspořádána po obou stranách dlouhé místnosti tak, že žádná nebyla naproti sobě. Vysoká okna měla tvar obráceného U a volná místa na stěnách měly už brzo zakrýt obrazy a tapiserie. V každém rohu nechala Janet

postavit krb. Galerie se tak stane útulným místem na posezení.

Právě tady ji našel Hugh s předákem a několikaminutový rozhovor proběhl k její spokojenosti. Předák ji ujistil, že dům bude v brzké době dokončen.

„Asi dnes večer trochu pozlobím Anne a obléknu si nové zelené sametové šaty,“ řekla synovci, když se vraceli zpět.

„Doufám, že mají dostatečně hluboký výstřih podle poslední módy.“

„Zajisté. Prý často mluvíš s mojí Ruth,“ změnila Janet téma.

„Rád si s Ruth povídám.“

„V případě, že nemáš v úmyslu se s ní oženit, ujisti se, že povídání je to jediné, co s ní míníš dělat. Marian je mojí služebnou a současně přítelkyní. Pohlížím na Ruth, jako kdyby byla moje vlastní dcera. A nedopustím, aby ji někdo svedl.“

„Ano, má paní,“ zakřenil se Red Hugh.

„Ty drzý opičáku,“ zazubila se na něho Janet. „Myslím to naprosto vážně. Co kdybychom si teď trochu zazávodili? Můj Ďábel proti tvému Bleskoví!“

Oba koně vyrazili vpřed. Ani jeden z jezdců neviděl muže stojícího se svým koněm na nedalekém kopci. V uplynulých několika týdnech osamělý jezdec párkrát toto místo navštívil, ale Janet a její synovec se cítili na své vlastní půdě tak bezpečně, že ho vůbec nezpozorovali.

„Domnívám se, že nastal ten správný čas k návštěvě Glenkirku,“ řekl pán z Grayhavenu svému koni.

Kapitola 42

Kdyby se Anne Leslieová tak otevřeně nepletla Janet do života a nebyla stále naštvaná, že se místo staré a chudé švagrové v jejich domě objevila krásná a zámožná žena, možná by si ten večer nedala Janet tolik záležet na svém vzhledu.

Když v době večeře se zpožděním vstoupila do hlavní síně, všichni přítomní v tu chvíli zmlkli.

Oblékla si sametové šaty v odstínu lesní zeleně s hlubokým výstřihem obšitým zlatou nití, maličkými topazy a perlami. Na hlavě měla zelený sametový čepec, jehož okraj byl ozdobený zlatou krajkou s perličkami a ze zadní části splýval jemný průsvitný závoj, který jí zakrýval vlasy. Kolem štíhlého krku měla perlové korále.

Adam spěchal, aby svoji sestru zavedl ke stolu, kde se Anne stěží obtěžovala kývnout jí na pozdrav. Ještě předtím, než ji Adam usadil na její místo, představil ji svému hostu. „Janet, toto je lord Hay, pán z Grayhavenu.“ Automaticky napřáhla ruku a zvedla zrak k zeleným očím částečně zakrytým povislými víčky, které spočinuly na jejím dekoltu příliš dlouho. „Coline!“

„Tak přece si vzpomínáte.“ Rty mu rozvlnil úsměv.

„Když jsme se naposledy setkali, byla jste malá holka.“

„A vy velký neohrabaný kluk, můj pane.“

Když se Janet posadila, přesunul si židli vedle ní a nabídl jí svůj pohár. Lokla si a rty se jí zkřivily úšklebkem.

„Ano,“ přitakal s úsměvem. „Lady Anne o vínech nic neví.“

„Laskavý způsob, jak naznačit, že má drahá švagrová není štědrá hostitelka. Můj otec míval ve zvyku kupovat jen ty nejkvalitnější věci, zatímco Anne nakupuje jen to nejlevnější.“

„Vidím, že jste se vůbec nezměnila, má drahá. Jste pořád stejně upřímná. Ještě si vzpomínám na váš výstup na královském dvoře, kdy jste se poprala s okouzlující lady Gordonovou kvůli tomu mizerovi lordu Bothwellovi. Kolik vám tenkrát bylo? Deset? Jedenáct?“

Janet se zasmála. „Nevěděla jsem, že jste tam tenkrát byl. Stalo se to těsně před naším odjezdem do San Lorenza.“

„Dělal jsem doprovod svému bratranci, hraběti z Errollu. Ten večer, kdy jste bojovala s lady Gordonovou, jsem byl také v hlavní síni. O této události se ještě hodně dlouho hovořilo, a když jste se ztratila, opět se o tom mluvilo.“

„Neztratila jsem se, milý pane. Unesli mě a prodali do otroctví. Naštěstí jsem byla provdána za urozeného pána a vedla jsem spokojený život,“ upřesnila s důstojností sobě vlastní. „Vy jste se také zajisté oženil, že?“

„Dokonce třikrát, jakmile jsem překonal zklamání z toho, že jsem vás ztratil.“

„Prosím?“

„Velmi jsem vás obdivoval a můj otec plánoval, že si promluví s vaším otcem a domluví nám sňatek. Jenomže dříve, než k tomu mohlo dojít, jste odjela do San Lorenza a už jste se nevrátila.“

„A tak jste se místo toho třikrát oženil a všechny ženy jste přežil. Měla jsem štěstí, že jsem vám unikla, můj pane. A co vaše děti?“

„Zůstaly naživu jenom tři, dva synové a dcera, která je jeptiškou. Kolik dětí máte vy?“

„Svému pánovi jsem porodila čtyři syny, z nichž dva byli zabiti ve válkách, a dceru. Ze synů žije ten nejstarší a ten nejmladší. Mám devět vnoučat a vlastně mám ještě další dvě od Charlese.“

Očima opět sklouzl k měkkým oblinám jejího poprsí.

„Nemohu uvěřit tomu, že jste babičkou a ještě k tomu jedenácti harantů,“ poznamenal.

„Jste přehnaně troufalý, můj pane.“

„Stejně jako vy, madam. Pokud si nepřejete, aby byla vaše ňadra obdivována, neměla byste je tak veřejně vystavovat. Nicméně rád bych viděl více.“

Janet pocítila horkost ve tvářích, a aby zakryla svůj stud, zakousla se do kuřecího křidélka. „Vzala jsem si na sebe tyto šaty jenom proto,“ pravila tiše mezi jednotlivými sousty, „abych rozzuřila Anne.“

„A uspěla jste, má drahá. Od chvíle, kdy jste vstoupila, nepřestala po vás vrhat vražedné pohledy. Vždy se považovala za krasavici a vy jste ji o její doménu připravila.“

„Od prvního dne, kdy jsem přijela, mě nesnáší. Představovala si mě jako nějakou zchudlou, ubohou starou chudinku, kterou jenom nerada bude živit a poskytne jí střechu nad hlavou – a za svoji křesťanskou štědrost očekávala nadšené ovace! Nedokáže mi odpustit, že jsem ve svém věku ještě přitažlivá a navíc bohatá žena!“

„Vždyť nejste stará, madam. Abych se přiznal, vážně přemýšlím o tom, že bych si s vámi rád užil v posteli.“

„Pane! Jsem deset let vdova a babička,“ zhrozila se Janet.

„Madam! Vidím plná ňadra mladé ženy, útlý pas, který by mé ruce snadno obemkly, a vsadím se, že pod vašimi sukněmi bych našel dlouhé nohy a zaoblené boky. Rád bych všechna ta místa objevoval, Janet.“ Sklonil se k ní a políbil ji na krk. Zachvěla se, protože jí jeho rty spalovaly pokožku, načež se odvrátila a začala se bavit se svým bratrem. I přesto nemohla neslyšet tichý smích Colina Haye.

Jeho očividná touha ji přivedla do rozpaků. Turci byli sice smyslní muži, ale nikdy veřejně neprojevovali náklonnost k opačnému pohlaví. Nebyla zvyklá na svobodu, která tady panovala. Červenala se, když viděla, jak muži kolem ní otevřeně obdivují ženy a dokonce je hladí.

Později ten večer pěl starší minstrel písně, jež ji v myšlenkách vrátily zpět do dětství, které tady prožila. Stála u krbu, otočená zády do místnosti, a upřeně hleděla do divoce tančících oranžovočervených plamenů. Vtom

sebou trhla, když ji Colin Hay pevně objal rukama kolem pasu. Přitáhl si ji k sobě.

„Chci vás!“ zašeptal.

„Nechte mě,“ zasyčela, „nebo budu křičet!“

„Dnes v noci za vámi přijdu,“ řekl tiše a pustil ji.

Rázně vykročila vpřed, aby vyhledala svého bratra a popřála mu dobrou noc. Adam Leslie se ženou seděli na stupínku a naslouchali zpěvu.

„Dobrou noc, Adame, a vám také, Anne.“

„Ale co tak brzo, má drahá?“ podivil se Adam.

„Adame,“ promluvila lady Anne sladkým hlasem, „jen nech sestru jít. Ve svém věku potřebuje vydatný spánek.“

„Ale já ještě nejdu spát, Anne. Jdu si dopřát teplou lázeň. Už půl hodiny nosí vaše služebnictvo vodu v kbelících nahoru do mé ložnice. Možná byste taky někdy mohla koupel vyzkoušet. Nejenomže zvláční pokožku a udržuje mladistvý vzhled, ale také člověka zbaví pachů.“ Medový hlas lady Janet nikoho neoklamal.

Ze stínu se vynořila Ruth, aby doprovodila svoji paní do západní věže. „Vypadáte jako bouřkový mrak, madam.“

„Ovšemže vypadám jako bouřkový mrak! Strávila jsem příjemný večer, během kterého jsem odrážela jedovaté narážky své švagrové a neslušné návrhy lorda Haye,“ vychrlila ze sebe Janet.

Ruth se zachichotala. „Pokud jde o lorda Haye, všichni muži tady jsou vilní. Je to tady velmi odlišné od našeho starého domova.“

„A tobě se to líbí, že, Ruth? Jsi šťastná?“ usmála se Janet.

„Ach, ano, madam. Líbí a jsem šťastná!“

Když došly do západní věže, prošly předpokojem a vystoupaly po schodech do ložnice, kde na ně čekala Marian, podřimujíc v křesle. Plameny v krbu šlehaly vysoko a příjemně sálaly, protože Janet odmítala úsporná opatření lady Anne a dřevěnými polínky nešetřila. Před krbem stála velká kulatá dubová vana, ze které stoupala pára.

„Pomoz mi se svléknout, Ruth, a pak odveď matku do postele.“

Mladší žena pomohla Janet ze šatů a pak do vany. Poté opatrně vykartáčovala zelené šaty a šla je pověsit do šatny. Když se vrátila, položila průsvitnou černou hedvábnou noční košili a župan na postel své paní.

„Marian,“ křikla Janet tiše. Žena se probudila. „Jdi už spát, má přítelkyně. Ruth, zaveď matku do postele a pak ještě přijď za mnou.“

Janet si vychutnávala teplou lázeň, prosycenou sladce voňavým mýdlem, a ticho noci. Ve svém novém domě si nechala postavit pravé turecké lázně, ale prozatím jí tato vysoká dřevěná vana vystačí. Náhle ucítila průvan, když se otevřely dveře. Do ložnice vstoupil lord Hay.

„Dobrý večer, má drahá. Je vana dost velká, abych se tam vešel i já? Ach ano, vidím, že se k vám mohu přidat.“ Svlékl si dlouhé sako a košili a chystal si stáhnout punčochy.

„Okamžitě odejděte!“ vykřikla Janet. „Pokud neodejdete, začnu křičet!“

„Nebuďte hloupá, má drahá. Vždyť by vás nikdo neslyšel,“ prohodil, a než se nadála, stál tam nahý.

„Ruth se za chvíli vrátí a doběhne pro pomoc.“

Vystoupal po dvou schůdcích k vaně a ponořil se do horké vody. „Řekl jsem Ruth, že má volno, takže teď už určitě spí ve své panenské posteli.“

„Jak jen se opovažujete?“ zaječela Janet.

Colin si přitáhl její vzpírající se tělo k sobě. Sklonil hlavu, načež ji jemně, ale zároveň majetnicky políbil na ústa. Pak jeho sevření povolilo. „Teď mi, zlatíčko, umyjte záda.“

Vztekle na něho turecky řvala, ale Colin Hay se jenom usmíval.

„Tak dobrá,“ řekl, „nejdříve je umyji já vám.“

Prudkým pohybem ji otočil, namydlil jí záda, důkladně je umyl a nakonec opláchl. Poté si ji zase otočil tváří k sobě, uchopil do dlaní její ňadra a začal jí dráždit bradavky. Janet se od něho odtáhla, popadla kartáč a divoce jím mávala.

„Vy bastarde!“

„Má záda čekají, madam.“

„A vylezete potom z vany?“

„Ano.“

Vzápětí zaútočila na jeho široká záda a zběsile je drhla, až mu naskákaly rudé fleky. Když skončila, mlčky vylezl

z vany, vzal ručník a začal se utírat. Nedokázala potlačit to nutkání a pozorovala ho, protože kromě Selima nikdy žádného nahého muže neviděla.

Colin Hay byl muž vysoký minimálně šest stop a tři palce. Věděla, že je mu padesát pět, ale postavu měl štíhlou a svalnatou. Hladkost pokožky narušovalo jenom několik starých jizev od meče. Černé vlnité vlasy měl protkány stříbrem pouze na spáncích. Pohlednou tvář měl ošlehanou větrem. Vysoké široké čelo doplňoval dlouhý rovný nos, plná ústa a zpoza víček lemovaných hustými řasami, které byly vždy napůl zavřené, vykukovaly neobvyklé, listově zelené oči.

Stál vzpřímeně a upřeně jí hleděl do tváře. Janet zrudla, protože pod jejím fascinovaným pohledem se jeho mužství ztopořilo a zvětšilo. Zdálo se, že od něho nedokáže odtrhnout oči.

Zasmál se a natáhl k ní ruku. „Pojďte,“ vyzval ji.

„Nemíním opustit vanu, lorde Hayi, dokud se neobléknete a neodejdete z mé ložnice,“ pronesla chladně.

Dvěma ráznými kroky se ocitl u vany, stoupl si na schůdky a začal ji tahat z vody. Když se mu to podařilo, zabalil její stále se bránící tělo do ručníku a násilně ji posadil před krb. Pod jeho zlým pohledem se ani neodvažovala cokoliv namítnout. Srdce jí splašeně bušilo vztekem a strachem.

„Madam, nepokoušejte moji trpělivost! Jak jsem se už dříve zmínil, mám v úmyslu dnes v noci se s vámi milovat. Bůh ví, že jsem na tuto chvíli čekal dlouhých čtyřicet let!“

„Máte mě za hlupačku?“ vybuchla. „Očekáváte, že vám uvěřím, že jste po mně celé ty roky toužil jenom proto, že jste mě kdysi zahlédl na královském dvoře? Nehledě na vaše tři manželství se vsadím, že jste spal v každé ženské posteli v celém kraji. A mě si teď přidáte do své sbírky. Než abych toto dopustila, raději vás zabiju!“

Sotva dořekla poslední slova, vrhla se po něm a ručník, který zakrýval její nahotu, sklouzl na podlahu. Když se sehnula, aby ho sebrala, pán z Grayhavenu ho odhodil stranou, načež ji popadl a odnesl na postel. Vrhl se na ni, ale Janet se ze všech sil bránila, škrábala ho a bušila do něho pěstmi.

Roztáhl jí nohy, vklouzl mezi ně a přehodil si je přes ramena. Zaječela, když si uvědomila, co má v úmyslu, a snažila se mu vymanit. Její snaha byla marná, protože velkými dlaněmi pevně svíral její pozadí. Žhavým jazykem ji začal laskat po celém těle. Napětí povolilo a přestala se ovládat. Sténala touhou a zároveň hanbou, když se jeho jazyk opakovaně bořil do jejího pulzujícího ženství. Vyklenula tělo proti jeho ústům, ale unikl jí a líbal ji na tváře smáčené slzami. Vzápětí do ní prudce pronikl. Jeho zprvu pomalé pohyby se stávaly rychlejšími a rytmičtějšími. Pohyboval se dráždivě, smyslně a s hříšnou vášní. Její slastné vzdechy mu bouřily krev, a když ji rozkoš odnesla za hranice snů, rychle se k ní připojil.

Jejich přerývaný dech několik minut narušoval ticho v ložnici. Poté rozechvělá Janet vstala z postele a stoupla si ke krbu. Po tváři jí stékaly slzy.

„Vy, lidé ze Západu, tvrdíte o lidech z Východu, že jsou to necivilizovaní bezvěrci, ale během mého života v

Barbarii se ke mně žádný muž nezachoval tak jako vy dnes večer. Když jsem byla ještě panna, má nevinnost byla opatrována a respektována. Jako manželce svého pána a později jako jeho vdově mi byla prokazována čest. Vy jste barbar, lorde Hayi! Užil jste si se mnou, tak teď konečně vypadněte!“ vypravila ze sebe rozhořčeně.

Místo toho, aby ji poslechl, vstal z postele. Vzápětí stál u ní, vzal ji do náruče a položil na postel. Opět se bránila, ale jejím marným pokusům se pobaveně zasmál. Začal polibky zasypávat její tělo od hlavy až k patám. Jeho statný trup zakryl její štíhlý. Hluboko v nitru pocítila narůstající touhu. Z úst jí vyšlo zasténání a snažila se touhu deroucí se na povrch potlačit. Nedovolil jí to a s obratností, která ji vystrašila, ji pán z Grayhavenu opět znásilnil.

V mlčenlivosti vyčerpaně odpočívali na posteli. Janet dala dohromady poslední zbytky sil a přesunula se na druhý konec lůžka. Přetáhla si přes sebe pokrývku a vzápětí usnula. Věděl, že bitva ještě neskončila, ale nechal ji v klidu. Částečně se zakryl cípem pokrývky a usnul.

Když se probudil, svítání právě začalo pomalu vytlačovat temnou noc. Jakmile se obrátil, spočinul pohledem na spící Janet. Ležela na zádech. Sice na svůj věk nevypadala, ale ve spánku připomínala mladinkou dívku. Nádherné vlasy měla rozprostřené kolem hlavy. Očima putoval po jejím úchvatném těle, kterého se před pár hodinami tak krutě zmocnil.

„Můj bože, Jan,“ zašeptal. „Jste výjimečně krásná.“

„Můj manžel mi kdysi řekl to samé, Colly.“

Trhl sebou. „Nevěděl jsem, že jste vzhůru.“

„Spala jsem, dokud jste nepromluvil. Byla jsem zvyklá, že mě každý den budila otrokyně, která přišla k mé posteli a řekla, že je čas vstát. Takže hlas mě zaručeně probudí.“ Natáhla se, aby si přes sebe přehodila pokrývku.

„Ne!“

„Prosím, můj pane.“

„Proč chcete zakrýt to, co jsem už viděl?“ opáčil, přivinul si ji k sobě a zatímco ji jednou rukou kolébal, druhou jí začal laskat ňadra.

„Coline, ne! Už ne!“ prosila. „Až do včerejší noci jsem poznala pouze jednoho muže, svého manžela. Dvakrát jste mě zneuctil a to stačilo. Více bych nesnesla.“

„Jste deset let vdovou, drahoušku. Kdyby byl býval ovdověl on, myslíte si, že by žil tak dlouho v celibátu?“

„Udělal jste ze mě děvku.“

„Udělám z vás svoji ženu.“

„Nikdy“

„Proboha, madam! Chováte se, jako bych vás tím, že jsem vám nabídl své jméno, urazil!“

Rozesmála se. „Ach, Colly! Copak to nechápete? Celý můj dosavadní život ovládali muži. Teď si konečně poprvé mohu sama určovat vlastní osud. Ani Adam, ani Charles by se neodvážili zasahovat mi do života. A takto se mi to líbí! Kdybych se za vás provdala, měl byste právo ovládat nejen mě, ale i mé peníze. Zase bych ztratila svoji svobodu,“ vysvětlovala.

„Proboha, Janet, chci vás pro sebe!“

Když si přitiskla jeho hlavu na svoji hruď, pomyslela si: A proč by ne? Brzo zestárnu, tak proč bych nemohla využít potěšení, které mi život nabízí? Nemá manželku, které by ublížil, a chci ho stejně, jako on chce mě. Možná dokonce ještě víc!

„Budete mě mít pro sebe, můj pane, a všichni muži ve Skotsku vám budou závidět – včetně samotného krále –, protože krásná a zámožná lady Leslieová bude vaší milenkou.“

„Janet!“

„Ale jakmile mě jednou podvedete s jinou ženou, můj pane, v mé posteli už nikdy neulehnete.“

Zabořila ruku do jeho tmavých vlasů a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Poprvé ho dobrovolně políbila. Zadržel překvapením dech, když začala žhavými polibky zasypávat jeho tělo. Jakmile se ocitla pod ním, pohyboval se stále více dráždivěji. „Ještě ne,“ šeptala mu do ucha.

„Proboha, Jan,“ zamumlal chraplavým hlasem,

„drahoušku, prosím! Přivádíte mě k šílenství!“

Janet se zasmála. „Ještě chviličku, můj pane. Dopřejte mi to potěšení najít si svůj vlastní ráj.“

Když o chvíli později jeho výkřik extáze přerušil ticho v pokoji, krátce nato se komnatou rozlehl její smích. Spal natolik tvrdě, že neslyšel, když vstala z postele. Vana ještě stála před krbem. Nabrala z ní vodu do velkého kotlíku, který zavěsila nad ohniště, a když byla voda horká, nalila ji zpět. Vklouzla do ní a rychle se umyla, protože vlažná voda chladla a po ránu nebylo v pokoji

příliš teplo. Když se osušila, oblékla se do noční košile a županu, které jí Ruth včera večer připravila, a vrátila se do postele. Přikryla se, a když usínala, s jejími rty si pohrával úsměv.

Předcházející večer Ruth, i přes její nevinnost, neunikl pohled plný smyslnosti v očích lorda Haye. Probudila se dříve než matka, ustrojila se a tiše jako myška vyběhla po schodech nahoru do ložnice své paní. Chvilku naslouchala, a když neslyšela žádné podezřelé zvuky, opatrně otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Janet byla schoulená na posteli a spala. Lord Hay ležel vedle ní roztažený na břiše. Zavřela dveře a seběhla dolů do kuchyně. Bylo časně ráno, takže se tam pohybovalo jenom pár lidí.

Ruth vzala kus studeného masa, čerstvě upečený chléb, velký plást medu a džbán světlého piva. Vše naskládala na tác a spěchala zase nahoru. Naštěstí cestou nikoho nepotkala, takže nemusela vysvětlovat, kam nese tolik jídla. Její úleva se změnila v hrůzu, když došla k Janetině ložnici a viděla hradního poskoka, němého Jocka, jak dovnitř nosí vědra s vodou.

„Neupusť ten tác, děvče, nebo tě plácnu!“

„Matko, já –“

„Obávala ses, že by mě to šokovalo, tak jsi to chtěla přede mnou zatajit. Bože, dítě! Věděla jsem, že si dříve či později najde milence. Už nežijeme v harému a potřebuje muže. Bez něho by byla osamělá. Necamrej tu vodu, Jocku! Netvař se tak vyplašeně, dcero. Jock to na ni nepoví. Ona jediná se k němu chová vlídně. Jakmile zaslechne její hlas, tvář se mu rozzáří. Jaká škoda, že

nemůže mluvit. Odnes jim ten tác a z kredence ještě vyndej víno.“

Z vany stoupala pára a v krbu plápolal oheň. Ruth postavila tác na stůl a z kredence vzala karafu s vínem a dva poháry.

„Pojď sem, Ruth,“ vyzval ji lord Hay.

Stydíc se, se sklopenýma očima přešla k posteli. Pán z Grayhavenu se posadil, natáhl ruku a vhodil jí za výstřih dvě zlaté mince. Když se jeho ruka dotkla její hrudi, ruměnec zabarvil Ruth tváře.

„Coline!“ Janetin hlas vyzněl pobaveně a zároveň mírně káravě. „Neškádlete prosím moji Ruth.“

Colinovi zajiskřilo v očích. „Napadlo mě, že by mi mohla kartáčem vydrhnout záda, zlato. Co ty na to, Ruth?“

Ruth vypadala vyděšeně, a když ji Janet propustila, prchala pryč.

„Colly! Ruth je panna a slušně vychovaná dívka.“

„Pochybuji, že zůstane pannou dlouho, když vidím, jaké pohledy na ni vrhá Red Hugh.“ Stočil se k Janet a objal ji v náruči. „Jste teplá, hebká a,“ odmlčel se a uznale popotáhl nosem, „krásně voníte.“

„Než jsem šla spát, vykoupala jsem se.“

„Vykoupejte se teď se mnou.“

„Nemám potřebu se znovu koupat.“

„Ale brzo ji mít budete,“ zasmál se a hladově ji políbil. Jeho polibky se stávaly hlubšími a omamnějšími.

„Zvíře,“ zamumlala a pohyby jejího těla se srovnaly s jeho rytmem.

„Teď máte důvod ke koupeli, drahoušku,“ poznamenal s úsměvem o pár minut později.

Janet mu oplatila úsměv, a když vlezla do vany, zeptala se ho: „Vy nikdy neuznáváte ‚ne‘ jako odpověď?“

„Ne,“ odvětil a vzápětí se ponořil do horké vody.

Janet vzala do ruky tvrdé mýdlo s vůní lučních květin, které předtím donesla Marian, a důkladně se namydlila. Pak podala mýdlo lordu Hayovi, opláchla se a vylezla z vany. Osušila se, odešla do šatny a o pár minut později vstoupila do ložnice oděná ve světle růžovém hedvábném kaftanu a měkkých střevíčkách. Lord Hay se mezitím utřel ručníkem a oblékal se. Janet se posadila ke stolu.

„Dáte si víno nebo světlé pivo, můj pane?“

„Světlé pivo.“ Posadil se naproti ní.

Naplnila pohár světlým pivem a podala mu talíř, na který položila plátky masa, chléb a půlku plástvu medu. S chutí se pustil do jídla a třemi dlouhými doušky vyprázdnil pohár, který Janet vzápětí znovu dolila.

„Vy se se mnou nenajíte?“

„Čekám, až mi Marian přinese kávovar. Asi má obavy, aby nenarušila naše soukromí.“

„To je holý nesmysl,“ vyštěkla malá žena, která právě proběhla dveřmi. „Dalo mi práci zastavit lady Anne.“

„Ježíši! Ona je tady?“

„Byla, madam. Byla. Ale naštěstí se mi ji podařilo vyhnat.“

„Co ji to proboha popadlo? Ode dne, kdy jsem přijela, mě tady ve věži navštívila pouze jednou. Proč právě teď? Proč právě dnes ráno?“

„Protože věděla, že jste se včera večer koupala, má paní, a dnes ráno přistihla němého Jocka, jak zase nosí nahoru vodu. Kromě toho také od včerejšího večera nikdo neviděl lorda Haye, takže vás podezírá.“

„Závidí mi! Jak ses jí zbavila?“

„Prostě jsem jí pověděla, že nesmí dovnitř, protože se právě koupete. Byla pěkně rozzuřená.“ Marian se zachichotala.

Janet se k ní přidala. „Děkuji ti, má dobrá přítelkyně.“ Marian postavila kávovar na stůl.

„Udělám si kávu sama,“ řekla Janet. „Jdi a hlídej u dveří, aby sem ta dračice nevpadla.“

„To je turecká káva?“ zeptal se Colin, když Marian odešla. „Ano. Poslala mi ji má přítelkyně Esther Kirová.“

„Mohla byste udělat dva šálky?“

Pokývla hlavou. „Kde jste se dozvěděl o turecké kávě?“

„Kdysi jsem cestoval po Středozemí. Narodil jsem se do méně urozené rodiny, což znamenalo, že jsem musel shánět peníze, jak se dalo. Takže pokaždé, když jsem se ženil, bral jsem si výhodnější partii a každé věno mi umožnilo uskutečnit obchodní výpravu na Východ. Stejně jako vy, madam, jsem velmi zámožný.“

„Copak jste ani jednu ze svých manželek nemiloval?“

„Moireach, má první žena, bylo nevýrazné a nudné stvoření, které zemřelo při porodu mé stejně nudné a nevýrazné dcery Margaret. Margaret se stala jeptiškou. Pravidelně každé dva roky mě navštěvuje, přičemž se pohoršuje nad způsobem mého života, mojí milenkou a stavem mé duše. Pokaždé odjíždí se slibem, že se za mě bude modlit, což, tím jsem si jistý, dělá.

Svoji druhou ženu Euphemii jsem zabil, když jsem ji načapal v posteli s vrchním čeledínem! Ta jedna neukojitelná mrcha! Naštěstí jsme neměli děti.

Nejblíže k lásce mělo manželství s poslední ženou Ellen. Byla to milá, jemná a vlídná žena, která udržovala nejen naši domácnost, ale i můj život v dokonalém pořádku. Porodila mi dva syny, Jakuba a Gilberta, a nikdy nevyváděla kvůli mým milenkám, ovšem za předpokladu, že jsem se choval uvážlivě. V zimě před pěti lety zemřela,“ domluvil a obrátil se k Janet. „A vy, má drahá, milovala jste svého manžela?“

V ložnici se rozhostilo napjaté ticho, které Janet po chvíli přerušila jediným slovem. „Ano.“

„Pouze ‚ano‘?“

Usilovně se snažila urovnat si myšlenky. „Každým dnem jsem svého muže milovala stále více, a když zemřel, bývala bych ho také následovala. Nebýt mého syna, který mě stáhl z okraje hrobu, nebyla bych teď tady.“

Sevřel její dlaň ve své a jeho oči se vpily do jejích.

„Jestliže mi dokážete věnovat pouhou setinu té lásky, má drahá, budu neskonale šťasten.“

Usmála se a podala mu šálek s kouřící kávou. „Led, můj pane?“

Z misky, kterou mu nabídla, vzal kostičku ledu a vhodil ji do šálku, načež kávu naráz vypil.

„Nyní, můj pane, předtím, než se Anne vetře do mé ložnice a způsobí tady –“

Aniž by ji nechal domluvit, s úsměvem ve tváři vstal a zamířil k Ruth, která vešla dovnitř a cosi uklízela do kredence. „Ruth, jdi se přesvědčit, zdali se ta dračice nepotlouká někde kolem,“ řekl a pohladil ji po zádech. Dívka se zachichotala a vytratila se z pokoje.

„Jste neuvěřitelný muž,“ smála se Janet. „Jak Marian, tak Ruth vám zobou z ruky. A obzvláště má drahá Marian, o které jsem si myslela, že mi neodpustí, jakmile zjistí, že mám milence.“

„Je s vámi od úplného začátku?“ chtěl vědět.

„Kromě prvního roku. Byla dárkem od mého muže, když se dozvěděl, že čekám dítě. Koupil nejen ji, ale také jejího manžela.“

„Jak se jmenoval?“

„Marianin manžel? Alan Browne.“

„Váš manžel,“ řekl tiše. „Vždy se o něm zmiňujete jako o ‚mém muži‘ nebo ‚mém pánovi‘. Nikdy mu neříkáte křestním jménem.“

„Ne,“ připustila, „neříkám.“

„Váš Charles a můj mladší syn Gilbert byli ve škole dobrými přáteli. Přibližně za rok po Charlesově příchodu vypukla ve škole jakási epidemie. Všechny děti

onemocněly, ačkoliv průběh nemoci se u každého lišil, a bratři nestíhali o nemocné pečovat. Požádali proto rodiče, aby jim přijeli pomoci, ale má Ellen tenkrát právě přišla o další dítě, takže jsem se sbalil a odjel do školy, kde jsem se staral o Gillyho. Charles byl také nemocný, ale protože Anne byla zaneprázdněna péčí o Iana a Agnes, pečoval jsem i o vašeho syna. Charles v deliriu mluvil turecky, a protože jsem ve Středozemí cestoval, rozumím turecky,“ vyprávěl lord Hay.

Janet bez hnutí seděla a naslouchala jeho hlubokému hlasu.

„Řekl několik věcí, které mě zmátly,“ pokračoval,

„zmiňoval se o svém otci sultánovi, o své tetě Zulejce, která zemřela v Mozaikovém dvoře, bratrovi Sulejmánovi a své sestře Nilufer. Nejvíce hovořil o své matce. Plakal, protože musel matku i otce opustit a protože si myslel, že je už asi nikdy neuvidí. Neustále se znepokojoval, aby se nikdo nedozvěděl, kdo opravdu je, protože jinak by matka zemřela. Nikdy jsem o tom s nikým nemluvil, dokonce ani s Charlesem.“

„Za to vám děkuji, Coline. Tyto věci patří do minulosti a nejsou důležité.“

„Jsem zvědavý muž, Janet. Chci znát odpovědi na své otázky.“

„Nemáte na ně právo, můj pane Hayi.“

„Ale mám,“ odpověděl tiše. Posadil se na postel, přitáhl si ji vedle sebe a otočil tváří k sobě.

„Včera večer jsem vám řekl, že jsem čekal čtyřicet let na chvíli, kdy se s vámi vyspím, a vy jste tomu nevěřila,

ale opravdu jsem nelhal. Když jste před mnoha lety byla s otcem na královském dvoře, nespouštěl jsem z vás oči. Byl jsem právě ve věku, kdy jsem se začal zajímat o dívky, a obzvláště vy jste mě velmi zajímala. Jako dítě jsem si s vámi několikrát dokonce hrál, ale tenkrát na královském dvoře jste už nebyla dítě, ale ani žena, a já jsem překračoval hranici mužství. Proboha! Když si vzpomenu, jak troufale jste se postavila králově sestřenici! Ještě dlouhé týdny po vašem odjezdu do San Lorenza vám na dvoře přezdívali Leslieovic malá divoška. Po nějaké době se roznesla zpráva, že jste se zasnoubila s dědicem toho zatraceného vévody, a o pár měsíců později následovala zpráva o vašem únosu. Král se nabídl, že mi najde výhodnou partii, ale o žádnou ženu jsem nestál. Oženil jsem se až v pětadvaceti, a to jenom proto, abych potěšil svého otce, který si zoufale přál vnoučata, dědice Grayhavenu.

Má druhá žena Euphemia Keithová byla rusovláska. Myslím, že jsem se s ní oženil proto, že jsem si v ní představoval vás.“

„A byla mi podobná?“ chtěla vědět Janet.

„Ne. Vůbec ne. Když jsem se spřátelil s Charlesem, ukázal mi ten jedinečný medailonek s vaším portrétem, který jste mu věnovala, aby měl na vás vzpomínku. Kdo vás namaloval?“

„Firousi.“

„Kdo byla ta žena?“

„Byla mojí spoluzajatkyní.“

„Byla také tak krásná?“

„Byla nádherná! Mnohem krásnější než já. Drobná blondýnka s očima v barvě tyrkysu. Firousi byla mojí nejlepší a nejdražší přítelkyní.“

„A Zulejka?“

Janet se neubránila úsměvu. „Jste vytrvalý jako teriér, který pronásleduje krysu.“

„Povězte mi to!“

„Ne, Colly. Opravdu to nejde. Politické důsledky, které by to přineslo, si ani nedokážete představit.“

„Jestliže to, o čem se domnívám, že je pravda, pravdou skutečně je, pak by takové informace, pokud by skončily v nesprávných rukách, mohly být velmi nebezpečné, má lásko. Nevěřím, že jste byla provdána za hodného křesťanského kupce. Byla jste pravděpodobně jedna z několika žen jakéhosi mocného muže. A domnívám se, že Charles byl ve své rodné zemi princem.“

„Charles je Skot. Tohle je jeho země,“ opáčila ostře.

„Větší část života prožil tady. Kdybych ho bývala tenkrát nepropašovala do Skotska, byl by teď mrtvý. V každé zemi se najdou nespokojenci, a kdyby bylo známo, že je Charles naživu, jeho bratr by mohl být vystaven nebezpečí. Necháme toho, Colly! Nebudu už o tom hovořit!“

Nechtěl se jen tak vzdát, ale vtom se do pokoje vřítila Marian. „Madam, ta žena je zpátky. Nemohu ji dostat pryč z předpokoje.“

Janet vstala a přešla k velké draperii visící vedle krbu. Natáhla se a prstem se dotkla vyřezávaného bodláku na

krbové římse. Pak odtáhla draperii na stranu a ve stěně se objevily skryté dveře.

„Sejděte o dvě patra níž, můj pane, a na druhém odpočívadle vyjděte ven dveřmi po své levici.“

Zvedl její ruku ke svým rtům a vtiskl jí letmý polibek na dlaň. Vystrčila ho ze dveří a rychle za ním zavřela. Pak se otočila k Marian a řekla: „Vyřiď lady Anne, že ji mohu přijmout.“

Kapitola 43

Nastal podzim a stromy se postupně zahalovaly do nádherných odstínů žluté, zlaté, tmavě červené, červenohnědé a hnědé. Svěží krátké dny přecházely v dlouhé chladné noci. Janet slíbila každému zedníkovi buši bílé mouky a vykrmené prase, pokud bude její dům dokončen do svátku svaté Margaret. Podařilo se to a ten den po mši osobně předala každému z nich slíbenou odměnu. K tomu navíc přidala zlatou minci, přičemž předák byl bohatší o pět zlatých mincí. Kromě toho byl také příjemně překvapen, když se dozvěděl, že je pozván na oslavy.

Veškeré náklady mu byly proplaceny na místě. Radost mu trochu pokazila jeho spokojená klientka, která trvala na tom, že počká, zatímco on vyplatí své muže. Zedníci se potěšené uchichtávali, protože kdyby lady Janet bývala na předáka nezatlačila, možná by jim ani nezaplatil. Věděli, že teď jejich rodiny přežijí bez problémů dlouhou zimu.

Sithean měl být slavnostně otevřen třicátého listopadu v den svatého Andrewa. Během dalších dvou týdnů měl být dům kompletně zařízen a mělo se najmout služebnictvo. Anne tvrdila, že její švagrová bude mít problémy s hledáním nového služebnictva, protože venkované jsou líní a o práci nestojí. Nicméně se mýlila. Lidé v hojném počtu proudili k Janet a během jediného dne bylo služebnictvo vybráno. O lady Leslieové bylo známo, že je spravedlivou zaměstnavatelkou, která platí roční mzdu při přijetí. Pokoje pro služebnictvo měly krby, takže bylo jasné, že v nich bude teplo a sucho.

Týden předtím, než se měla Janet přestěhovat do nového sídla, požádala svého syna, aby za ní po večeři zašel.

V krbu v její ložnici vysoko šlehaly plameny. Připravila pro ně tureckou kávu.

Když se posadili a popíjeli sladkou hustou kávu, Charles promluvil jako první: „Nikdy jsi mi neřekla, proč ses vrátila domů. Jsi tady šest měsíců a ani jednou ses ani slůvkem nezmínila.“

„Díky mému vměšování si tvůj bratr vzal druhou ženu Khurrem. Právě ji jsem vybrala, aby ho odlákala od Gulbehar. Nicméně se ukázalo, že má bohužel sklony k monogamii. Jednoduše přesměroval svoji oddanost z pasivního kotěte na ctižádostivou tygřici. Khurrem porodila tvému bratrovi tři syny a dceru. Gulbehar žije v Magnesii, kde tvůj synovec, princ Mustafa, vládne za svého otce. Když tvůj strýc Adam přijel do Istanbulu, aby mě hledal, považovala jsem to za znamení a předstírala jsem vlastní smrt, abych se mohla vrátit domů. Měla jsem na výběr, buď odjet, nebo se zbavit Khurrem. Minulý rok

se mě dvakrát pokusila otrávit. Vím, že ji Sulejmán zbožňuje, a nedokázala bych mu ublížit. Takže jsem se rozhodla vrátit se domů do Skotska.“

„Nechal bych tu dívku pověsit,“ řekl Charles tvrdě.

„Ale,“ usmála se Janet. „Teď promluvil pravý Turek! Svého otce nezapřeš, princi Karime.“

„Když jsi mě poslala pryč, matko, bylo mi teprve šest, ale nic jsem nezapomněl. Pověz mi, jsou mé tety Firousi a Sarina ještě naživu?“

„Ano. Žijí s dvojčaty a jejich rodinou. Sarina vychovává svého vnuka Sulejmána.“

„A můj otec? Jak zemřel? Dozvěděli jsme se jenom to, že je Selim mrtvý. Následoval nespočet oslav a mší díkůvzdání až do doby, kdy Sulejmán vystrčil drápky a zaútočil na Bělehrad.“

„Zemřel na rakovinu, která celé ty roky stravovala jeho žaludek. Byl právě na válečném tažení.“

„Budu se za něho modlit, matko.“

„Tak to budeme dva. Já se za něho modlím každý den.“

„A přesto sis našla milence.“

Na zlomek okamžiku se jí zablýsklo v zelených očích, načež jí výraz ve tváři zjemnil úsměv. „Šokuje tě to, že, můj synu? Jak typicky turecké. Tvá teta Anne je pevně přesvědčená, že lidé z Východu jsou ďábelská, prostopášná stvoření. Jak by byla překvapená, kdyby věděla, že jejich morálka je mnohem vyšší než morálka Skotů. Ano, Charlesi, lord Hay je mým milencem a víc ti

k tomu nepovím. Nic ti do toho není. Nicméně očekávám, že budeš ke Collymu zdvořilý.“

„Mám lorda Haye rád, matko. A vždy jsem ho měl rád. Doufám, že se za něho jednoho dne provdáš, pokud tě požádá o ruku.“

„Už mě požádal.“

„Matko!“

„Ale odmítla jsem. Netoužím se provdat. A už dost, Charlesi! Neprosila jsem tě, abys sem přišel jenom proto, abychom debatovali právě o této záležitosti. Chci, abys věděl, že se do Sitheanu nastěhuji ihned poté, co bude třicátého listopadu slavnostně otevřen. Celé východní křídlo jsem zařídila pro tebe, Fionu a děti. Protože dům jednou zdědíš, můžeš tam bydlet už teď. Nechci, abys byl závislý na pohostinnosti Glenkirku, a také vím, že se Fioně v Edinburghu nelíbí. Kdybys dům v Edinburghu pronajal, budeš z něho mít pěkný příjem.“

„Matko! Co ti na to mohu říct? Ani se nemusím ptát Fiony. Díky tobě budeme konečně mít opravdový domov!“ zvolal nadšeně, načež se mu vzápětí tvář protáhla zklamáním. „Ale nebudeme si moci dovolit ho udržovat.“

„To nebude zapotřebí, můj synu. Sithean patří mně, takže jsem zodpovědná i za údržbu a služebnictvo. Každý rok posílá tvůj bratr na můj účet u Kirových velmi štědrou částku a kromě toho jsem si s sebou vzala všechny šperky.“

Uchopil obě její ruce do svých a políbil je. „Děkuji ti.“

„Jdi to povědět Fioně. A nemusíš se bát, že byste tam neměli soukromí. Východní křídlo je celé vaše, zatímco já budu obývat západní. Ještě si o tom promluvíme zítra ráno.“ Doprovodila ho ke dveřím a vtiskla mu letmý polibek na tvář. „Dobrou noc, můj synu. Vyřiď Marian, ať se za mnou staví.“

„Udělala jste správnou věc, madam,“ švitořila Marian, když o pár minut později vstoupila do pokoje. „Sir Charles se štěstím vznáší v oblacích.“

„No tak, Marian, přece sis nemyslela, že stavím tu velkou kamennou stodolu jenom pro sebe.“

„Vždyť je to hrad pro šlechtu, madam.“

„Že?“ broukla spokojeně Janet.

„A jak to dokončíte? Ne! Nic mi neříkejte. Určitě se do roka stane hrabětem. Když se vám v očích objeví ten pohled –“

Janet se neubránila úsměvu. „Dnes chci světle zlatou hedvábnou noční košili a župan. Je úplněk, takže předpokládám, že lord Hay dnes večer přijde.“

Marian pomohla Janet s vysvlékáním. Poté přinesla ze šatny malou vanu a postavila ji před krb. Naplnila ji horkou vodou a přidala pár kapek voňavého oleje z křišťálového flakónku. Janet se postavila do vany a služebná ji omývala měkkou houbou.

„Připadá mi až neskutečné, že může žena vašeho věku vypadat tak mladě jako vy,“ mumlala Marian, když zabalila svoji paní do nahřátého ručníku. Když ji pečlivě utřela, nalila si do dlaní světle zelený krém ze zlaté láhve a začala Janet jemně masírovat. Masáž zahájila od jejích

chodidel a pomalu postupovala nahoru ke krku. Potom svoji paní usadila k toaletnímu stolku a kartáčovala její nádherné vlasy, dokud se oslnivě neleskly.

„Postavte se, madam.“

Chomáčem jehněčí vlny jí po těle nanesla velmi jemný voňavý prášek a hedvábnou látkou jí ho vetřela do pokožky. Pak pomohla Janet obléci si noční košili z průsvitného světle zlatého hedvábí, jejíž živůtek byl ozdoben krajkou a na ramenech a v pase se stahovala stužkami. Janet si ještě vzala čepec olemovaný tenkým proužkem tmavé soboliny, který se uvazoval pod krkem hedvábnou stužkou.

„Nevím, proč si dáváte tak záležet,“ prohodila Marian.

„Vždyť to z vás v mžiku stáhne.“

„Nebyl můj pán Selim stejný?“

„Ano. Všichni muži si jsou v tomhle podobní.“

Marian odnesla vanu zpět do šatny a vrátila se do ložnice. „Řekla jsem Ruth, aby vám přinesla víno, chléb a kousek skopového. Vše je připravené v kredenci. Jeho lordstvu určitě po jízdě v chladném počasí vyhládne,“ oznámila své paní.

„Kde je Ruth?“

„V posteli. Sama. Postarala jsem se o to! Nicméně jsem přistihla Reda Hughe, jak kolem ní čenichá.“

„Neměla bych nic proti jejich manželskému svazku, ale varovala jsem ho, aby se ji nepokoušel svést.“

„Děkuji vám, madam. Je to hodný hoch, ale – je zkušený a má Ruth je tak nevinná.“

„Vůbec se tím neznepokojuj, Marian. Miluji Ruth jako svoji vlastní Nilufer. Nedovolím, aby jí někdo ublížil.“

„Já vím, má paní. Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc, Marian.“

Janet přešla ke krbu a v nádobě, která stála na krbové římse, nabrala dlaň plnou aloe, kterou vhodila do ohně. Stála u okna a hleděla do černé noci osvětlené stříbrným světlem. Měsíc stál vysoko. Věděla, že přijede. Už déle než měsíc ji tajně navštěvoval a vstupoval do hradu tajnými dveřmi v západní věži. Kromě ní a Colina věděla o tomto vstupu jenom Marian a Ruth. Janet ho náhodou objevila jako dítě.

Když pocítila chlad průvanu, otočila se. Stál zády k tapiserii a stahoval si rukavice. Odhodil je spolu s pláštěm na dřevěnou židli u krbu.

„Dneska je venku hrozná zima, zlatíčko!“ Rozpřáhl ruce. „Pojďte mě zahřát.“

„Abych zmrzla? Ne, děkuji, můj pane. Až roztajete, zvážím vaši nabídku.“ Přešla ke kredenci, vyndala karafu a pohár, do kterého nalila víno. Pak mu číši podala.

„Nemáte hlad? Je tady čerstvý chléb a skopové.“

„Najím se později,“ řekl a vyprázdnil obsah poháru.

„Vaše noční košilka přímo volá po znásilnění. Jestliže ji nechcete mít potrhanou, svlékněte si ji.“

Rozvalil se na posteli a uhrančivým pohledem ji sledoval. Štíhlými prsty si rozvázala stužku u čepce, který spadl na podlahu. Setřásla stužky z ramen a rozšněrovala šňůrku v pase. Zadržel dech, když noční košilka pomalu sklouzla přes její zralá ňadra, oblé boky a

dlouhé nohy a zahalila štíhlé kotníky. Vystoupila ze světle zlatého hedvábí a šla k němu na postel. Lehla si na záda a vzhlédla k němu. „Dobrý večer, můj pane Hayi.“

„Madam.“ Zasmál se, sklonil hlavu a postupně ji políbil na obě bradavky, které se okamžitě ztopořily. „Takhle se mi to líbí,“ poznamenal a líně se usmál. Slezl z postele, aby se vysvlékl.

Nedočkavě ho stáhla dolů k sobě a o chvíli později tam leželi v objetí, uspokojeni a vyčerpáni. Několik minut jenom jejich dech narušoval ticho v pokoji. „Je vám už teplo, můj pane?“ zeptala se Janet.

„Ano. A dostal jsem hlad.“ Vstal z postele a zamířil ke kredenci, odkud si vyndal chléb a skopové maso.

„Doneste mi prosím víno, Colly,“ požádala ho, a když jí podal pohár, pomalu z něho upíjela. „Tak jsem Charlesovi oznámila, že se může i s rodinou nastěhovat do východního křídla v Sitheanu. Má obrovskou radost.“

„Aby ne! Jste zatraceně štědrá a já budu mít lepší pocit, když budu vědět, že je v domě muž.“

„Red Hugh je muž a také tam bude bydlet.“

„Ještě stále jede po Ruth, že?“

„Ano, ale bude se s ní muset oženit, aby dostal to, co chce. Marianina dcera není žádná prostopášnice připravená na rychlovku za plotem.“

„Ožení se s ní?“

„Domnívám se, že ano. To, co v ní má, by těžko hledal v jiné ženě, dokonce i kdyby byla ještě pannou. Můj synovec si to sice ještě neuvědomuje, ale je zamilovaný!“

„A mladá Ruth,“ pokračoval Colin, „nejprve, nepochybně podle vašich instrukcí, bude dohánět ubohého Hughe k šílenství a nakonec ho dotlačí k oltáři. Jste zlomyslná žena, má Jan!“

Po tváři se jí rozšířil úsměv. „Od vás to zní tak ohavně! Prostě si nepřeji nic jiného, než aby byli šťastní.“

„Jestliže je podporujete, určitě budou, má drahá. A pokud budete souhlasit a provdáte se za mě, budu také šťastný.“

„Coline, miláčku, můžete mít mou lásku, mé tělo, moji naprostou pozornost – a ano! – dokonce i mé peníze! Ale nikdy se už neprovdám! Je velmi příjemné být vaší milenkou, ale je dokonce mnohem příjemnější být si svojí vlastní paní.“

„Jen tak lehce se nevzdám,“ podotkl a v očích se mu zajiskřilo.

Odložila pohár na stolek u postele a vztáhla k němu ruce. Přijal její pozvání. Milovali se něžně, pomalu, aby si navzájem prodloužili tělesnou rozkoš, a když měsíc začal blednout, vyčerpáním usnuli.

Kapitola 44

Sithean byl slavnostně otevřen v den svatého Andrewa roku patnáct set třicet tři, když od Janetina návratu domů uplynulo šest měsíců. Po velkolepé kolaudaci se konala hostina. Lady ze Sitheanu přijala do své nové domácnosti kuchaře, doručovatele, tucet služebných a pomocnic do kuchyně, pradlenu a její dvě pomocnice, tři ženy, které se měly starat o dobytek, hlavního čeledína a tři pacholky,

hajného a dva pomocníky, dvacet zbrojnošů a jejich kapitána, osobní sluhy pro sebe, dvě chůvy a kněze. Celkem měla být zodpovědná za stravování, oblečení a ubytování padesáti tří lidí, nepočítaje její vlastní rodinu, která se nyní skládala z ní, Charlese, Fiony a jejich dvou dětí, Patricka a kojence Charlese. Její domácnost byla poměrně početná.

Hostiny se zúčastnila její rodina a několik přátel. Hrabě z Glenkirku přišel s hraběnkou. Ian a jeho žena Jane, která čekala další dítě, se dostavili i se svým pětiměsíčním synem Patrickem. Říkali mu „malý Patrick“, aby si ho lidé nezaměňovali s jeho starším bratrancem Patrikem, Fioniným a Charlesovým synem, kterému měly být v lednu dva roky. Janetina neteř, sestra Mary Agnes, přijela z kláštera nedaleko Edinburghu v doprovodu své přítelkyně, sestry Margaret Mary, jež byla Colinovou dcerou. Pán z Grayhavenu přijel se svými dvěma syny – dědicem Jamesem, který si přivedl svoji nevěstu Jean Gordonovou, a mladším synem Gilbertem, který byl zasnoubený s Alicí Gordonovou, Jeaninou mladší sestrou.

Gilbertovi Hayovi bylo dvacet, a ačkoliv se možná z dvanáctileté Alice Gordonové jednoho dne měla stát přitažlivá žena, teď ho vůbec nezajímala. Jak výtečně se tady bavil, se ukázalo o několik měsíců později, když se dvě z Janetiných služek přiznaly, že jsou těhotné, a každá z nich se slzami v očích jmenovala mladého pána Gilberta jako viníka.

„Nemohl si jednu noc nechat to své kopí schované v kalhotách?“ spustila Janet na lorda Haye. „A nejenom jedna dívka, ale hned dvě! Tušíte vůbec, jak je obtížné je

vycvičit? Proboha, proč jste zasnoubil nadrženého kohouta s dvanáctiletým dítětem? Jejich svatba připadá v úvahu až za dva roky, takže mezitím svede každou pannu v okruhu padesáti mil a založí si svůj vlastní klan!“

Začátkem ledna se Ruth Browneová provdala za Adamova nevlastního syna. Přesně jak lord Hay předvídal, Ruth nejprve doháněla Reda Hughe k šílenství a pak ho dotlačila k oltáři. Vlastně za to mohla Hughova matka, která se zčistajasna provdala za místního farmáře, který nedávno ovdověl.

„Vždy budeš v našem domě vítán, Hughie, ale vidíš, co mám práce s Geordiovými dětmi. Vaření a ostatní práce v tak velké rodině zaberou více času, než když jsme byli jenom dva. Nechápu, proč se nechceš oženit s tou roztomilou Ruth od lady Janet. Je to šikovná dívka a určitě ti vytvoří útulný domov. Možná ti její paní dá dokonce malou chaloupku,“ řekla svému synovi.

„Ach, stačila by mi ta, ve které jsme žili.“

„Ne, můj synu. Tvůj dědeček nám dal tu chalupu, ale nikdy nebyla naše. Když jsem se provdala za Geordieho, vrátila jsem ji tvému otci. Dokud se neoženíš, tvým jediným domovem zůstanou kasárny.“

Red Hugh More přemýšlel o matčiných slovech celou cestu zpět do Sitheanu. V noci se převaloval ve studené tvrdé posteli a poslouchal chrápání a sténání mužů, kteří neměli službu. Příští den neustále myslel na dívku s roztomilou tvářičkou, hebkými hnědými vlasy a veselýma modrýma očima. Tentýž den večer už byl rozhodnutý. Navštívil svoji tetu a rovnou přešel k věci.

„Chci se oženit s Ruth Browneovou.“

„Hovořil jsi s ní?“ vyzvídala Janet.

„Ne. Nejprve jsem chtěl získat vaše svolení. Pokud budete souhlasit, promluvím si s paní Marian a pak s jejím svolením požádám Ruth o ruku.“

„Výtečně, Hughi. Máš mé požehnání. Marian, pojď sem,“ křikla na služebnou, která přišla ze šatny, kde právě kartáčovala Janetiny šaty. „Hugh žádá o tvé svolení, aby se mohl oženit s Ruth. Dala jsem mu své požehnání, ale pokud si opravdu nepřeješ, aby se stal tvým synem, nenech se ovlivnit mým rozhodnutím.“

Marian si prohlížela mohutného muže. „A co,“ začala kysele, „můžete nabídnout mé dceři kromě pochybného jména a vaší maličkosti? Kde budete bydlet? Vždyť nemáte dům.“

Šokovaný Hugh stál se staženým hrdlem a nervózně přešlapoval na místě. Janet věděla, že další krok je na ní, a promluvila.

„Jako svatební dar nechám Hughovi postavit malou chaloupku ve své nové vesnici Crannog. Kromě toho budou mít také v mém domě své pokoje, kde budou moci v případě potřeby přenocovat. A jako svatební dar dostane Ruth věno, drahá Marian.“ Otočila se k Hughovi.

„Nebude to skromné věno, synovče. Kromě oblečení, povlečení, nádobí a kuchyňských potřeb dostane osmdesát pět zlatých mincí, perlový náhrdelník, náhrdelník z perských lazuritů, zlaté náušnice a dva zlaté náramky. A Hughi, můj bratr mi slíbil, že tě legálně uzná za vlastního – samozřejmě bez nároku na dědictví – a od toho dne budeš znám jako Hugh More-Leslie. Pokud jste

oba dva spokojeni a se vším souhlasíte, měli bychom se jít nyní přesvědčit, zdali tě bude Ruth chtít.“

„Jestli vás nebude chtít, tak já ano,“ zachichotala se Marian. „Máte také mé požehnání, synu, ale chovejte se k mé dceři slušně, jinak toho budete litovat.“

Hugh odešel, aby našel svoji nevěstu. Marian se posadila na židli naproti své paní. Oheň v krbu vesele plápolal.

„Osmdesát pět zlatých mincí,“ prohodila Marian. „Sice mi to chvíli trvalo, madam, ale myslím, že jsem na to přišla. Čtyřicet let jsem s vámi sdílela vaše zajetí. Můj manžel, nechť mu Bůh dá rozhřešení, sloužil před svou smrtí dvacet dva let mému pánovi Selimovi. Naše jediné dítě se narodilo v zajetí a je mu nyní dvacet tři. Nedávají snad všechna tahle čísla dohromady osmdesát pět?“

Janet se usmála. „Je vidět, že jsi pomáhala Alanovi s účty mého pána. Ano. Došla jsi k naprosto správnému závěru. Chtěla jsem, aby měla Ruth do začátku nějaké peníze, a mělo by to být uvedeno v předmanželské smlouvě. Můj synovec si alespoň bude muset dávat pozor, jak se chová, protože jinak mu přestane jeho žena dávat peníze!“

„Tak tohle mohlo napadnout jenom vás, madam.“ Mezitím si už Hugh More-Leslie vyléval své srdce

Ruth. Poté, co ho Ruth záměrně nechala chvíli na pochybách, nakonec s jeho návrhem s radostí souhlasila.

Ve svatební den dopadaly sluneční paprsky na čerstvě napadaný sníh, který se oslnivě třpytil. Svatební obřad se konal v kapli svaté Anny v Sitheanu a vedl ho hradní

kaplan otec Paul. Nevěstu dovedl ženichovi sir Charles Leslie. Po obřadu se konala hostina, kterou Janet uspořádala v hlavní síni západního křídla.

Sice to byla malá oslava, ale probíhala za bujarého veselí a skončila rozmařilým odvedením nevěsty a ženicha na manželské lože. Protože byla zima a nový dům pro novomanžele se mohl začít stavět až na jaře, prozatím bydleli na hradě.

Janet, Marian, Jean, Fiona a Jane strčily nevěstu do svatební komnaty, kde ji zbavily svatebních šatů a oblékly ji do překrásně vyšívané vlněné noční košile. Poté jí vykartáčovaly dlouhé vlasy a uložily ji do postele. Krátce nato se otevřely dveře a Charles, Ian a Adam se smíchem od ucha k uchu vtlačili usmívajícího se Hughe do pokoje.

„Přejeme vám jen samou radost,“ řekla tiše Janet, načež vyhnala ostatní ven z pokoje, dříve než by mohly nějaké neslušné poznámky přivést Ruth do rozpaků. „Dobrou noc, mé drahé děti,“ rozloučila se a zavřela za sebou dveře.

Následující den časně ráno navštívily matky nevěsty a ženicha novomanžele. A o pár minut později hrdě vlálo z okna ložnice v ledovém větru bílé prostěradlo poskvrněné panenskou krví.

Po oslavách spojených s příchodem nového roku se život zklidnil. Janet, ze vzdoru ke svému třídnímu postavení, zakoupila početné stádo ovcí, které chtěla chovat na vlnu.

Zima byla velmi chladná a krajina byla pokryta vrstvou sněhu. Kdyby lady Leslieová nebyla bývala oblíbená u

venkovanů, stěží by získala nejlepší pastevce v oblasti, kteří se starali o její stádo. Naštěstí se jí to podařilo a na rozdíl od ostatních chovatelů, kteří přišli o více než polovinu z nově narozených jehňat, v jejím stádu jich zůstaly naživu tři čtvrtiny.

„Proč,“ zeptala se Janet Marian jednoho květnového rána, „se ta nevinná stvořeníčka skotačící na pastvině rozhodnou přijít na svět právě v kruté zimě?“

„Protože jsou hloupá, madam! Není pro to jiné vysvětlení,“ vyštěkla Marian.

Ovce možná byly hloupé, ale lady ze Sitheanu oplývala moudrostí. Její obchod vzkvétal. Poté, co byly ovce ostříhány, muži a ženy z Janetiny vesnice Crannog, která vyrostla na břehu jezera přímo naproti hradu, vlnu vyprali, usušili a pročesali. Celý postup se zopakoval, aby byla vlněná vlákna velmi jemná. Potom se vlna barvila speciálními barvami, které si Janet sama připravila a jejichž složení bylo jejím tajemstvím. Asistoval jí při tom němý Jock z Glenkirku, který nyní pracoval u ní. Jeho úkolem bylo barvy namíchat. Jock sice nemluvil, ale nebyl ani hluchý, ani hloupý. Měl také jemný smysl pro humor a chichotal se, když slyšel pochvalné poznámky týkající se jasnosti barev vlny. Představoval si, jak by se asi lidé tvářili, kdyby se dozvěděli, že barvy byly smíchány s ovčí močí.

Po barvení se vlna spředla a vesničané ji tkali. Každá tkalcovská rodina měla vlastní tkalcovský stav, který nebyl umístěný přímo v chalupě, ale v přístavku. Předcházelo se tím potřísnění látky jídlem, pitím nebo poškození žhavými uhlíky. Kratší kousky vlny se používaly k výrobě plsti, z delších vláken se tkala měkká,

velmi jemná vlněná látka, jejíž prodej zprostředkovávala rodina Kirových v Edinburghu.

Kirovi představovali Janetino jediné spojení s minulostí. Přes jejich banku přicházely finanční prostředky z Istanbulu a také přes ně dostávala dopisy od své nejdražší přítelkyně Esther. Tyto dopisy byly zdrojem její největší radosti a zároveň bolesti.

Janet byla doma právě rok, když jí posel přinesl dopis od Esther. Společně s Marian a Ruth se usadila u arkýřového okna ve svém soukromém předpokoji, a když otevřela velkou obálku, začala nahlas číst.

Drahá madam,

usoudila jsem, že nyní nastala nejvhodnější doba k napsání dopisu. Posílám tento dopis po svém synovci Aaronovi, který ho bude mít neustále u sebe, a v případě, Že by loď během plavby do Leithu napadla některá z přátelských lodí Khaira al-Dina Paši, nebo stejně přátelské lodě křesťanských národů, okamžitě dopis zničí. Nicméně až budete číst tato slova, velebte Boha, nebo Alláha, nebo Jehovu, nebo kohokoliv jiného!

Ženy se pobaveně zasmály a pak Janet pokračovala.

Váš syn pro vás velmi truchlil. Tím, že vás odstranil ze svého prostředí, jste pro něho opravdu mrtvá. A Khurrem té situace samozřejmě využila. Nebyla jste pryč ani týden, když jsme dostali vzkaz, že syn starého šáha Ismaíla, princ Tahmasp, porušil příměří uzavřené před mnoha lety se sultánem Selimem. Princ dobyl Bitlis a jeho jezdci byli viděni v Bagdádu.

Sultán Sulejmán tam na Khurremin podnět vyslal Ibrahima Pašu, aby potlačil vzpouru. Nejprve jsem nechápala, co tím Khurrem sleduje, ale po měsících pečlivého sledování dění nyní s jistotou vím, že hodlá zničit Ibrahima. Mýlila jste se, madam, když jste se domnívala, že její jedinou ctižádostí je vládnout harému. Bude vládnout říši, ale ne tak chytře jako vy, ale otevřeně a neohroženě. Gulbehar a Cyra Hafise tady už nejsou, takže v cestě jí stojí pouze Ibrahim Paša a princ Mustafa. Mám o ně velký strach. Postarala se o to, aby s Ibrahimem odjel potlačit vzpouru také Iskander Chelebi.

„Proboha,“ zašeptala Janet. „Ten zpropadený pokladník a Ibrahimův největší protivník!“

„Pokračujte, madam,“ prosila ji Marian. Janet četla dál.

Ibrahim měl nařízeno, aby rovnou zamířil do Bagdádu. Ale cestou do Bagdádu zabočil do hor obklopujících jezero Van v blízkosti Bitlisu a upevnil frontové postavení. Potom se svojí vojenskou jednotkou přejel hory a zamířil k Tebrízu, kde vládne princ Tahmasp.

Janet souhlasně pokývla hlavou. „Uvažuje přesně jako Selim,“ poznamenala.

Nicméně poslové, kteří se vrátili k sultánovi, tvrdili, že Ibrahim zešílel z moci a prohlašoval, že on sám dosáhl vítězství, kterých osmanský sultán nemůže už nikdy dosáhnout. Dokonce ukázali Sulejmánovi příkaz, který podepsal Ibrahim jako ‚seraskerský sultán‘. Khurrem mi ten lístek ukázala a já jsem žasla nad tím, že je Ibrahim

tak smělý. Khurrem si mě oblíbila a zdá se, že je pro ni důležité, že jsem její přítelkyní. Myslím si, že to tak cítí, protože vy a já jsme byly tak důvěrné přítelkyně, a já jí projevuji jistou dávku úctyhodnosti. Cyra Hafise je sice přes rok mrtvá, ale Khurrem se jí stále bojí.

Mimochodem, ten podpis byl dokonalým podvrhem. Nikdy by mě nenapadlo, že je Iskander Chelebi tak talentovaný. Takové zprávy, přestože byly nepravdivé, sultána rozrušily natolik, že nakonec nechal Khurrem v paláci a odjel za Ibrahimem.

Bagdád je opět v bezpečí a Iskander Chelebi byl popraven poté, co byl přistižen, jak kradl peníze z vojenské pokladny a také se tajně domlouval s Peršany na tom, jak porazit našeho sultána. Ale ještě předtím se snažil do celé záležitosti zaplést Ibrahima. Říkal, že vše plánovali společně a že Ibrahim najal muže, kteří měli zabít Sulejmána. Kdyby Ibrahim a Sulejmán nebyli bývali tak dobrými přáteli. – Přesto mám o vezíra obavy.

S pomocí vaší dcery a jeho ženy jsem ho varovala, ale jeho ego mu nedovolí brát hrozbu v podobě Khurrem vážně. Z jistého pohledu by se právě tohle mohlo stát tragickou chybou.

Otrokyně, která Khurrem češe a pečuje o její vlasy, je Židovka. Jakmile jsem to zjistila, požádala jsem Khurrem o svolení vykoupit dívčinu svobodu. Souhlasila za podmínky, že dívka osobně zaučí jinou otrokyni. Sarai, tak se ta dívka jmenuje, nebyla proti. Je mi velmi vděčná za to, že jsem jí získala svobodu a zaměstnala ji ve svém domě.

Nedávno se mi zmínila o tom, že se Khurrem otevřeně chlubila, že se s ní sultán ožení. Já sama jsem o tom nic neslyšela, přestože mé návštěvy v Eski Serai byly častější. Je to, samozřejmě, absurdní! A nyní, má drahá paní, předtím, než zakončím své psaní, bych vás ráda požádala, abyste ode mě pozdravovala moji dobrou přítelkyni Marian a její dceru Ruth. Nechť vás všechny Bůh opatruje.

Vaše věrná přítelkyně, Esther Kirová

Tři ženy seděly několik minut v naprosté mlčenlivosti. Poté ze sebe Janet vychrlila proud nadávek. Když přestala, vstala, natřásla si sukně a zeptala se: „Vyrazil už posel na zpáteční cestu?“

„Ještě ne,“ odvětila Ruth s bílou tváří.

„Neodjede, dokud nenapíšu vzkaz, který předá Kirovým v Edinburghu. Protože je už dosti pozdě, zdrží se přes noc a za rozbřesku vyrazí. To mi poskytne dostatek času, abych sepsala něco rozumného. Jdi mu to vyřídit, Ruth.“

„Ano, má paní,“ hlesla Ruth a vyklouzla z předpokoje.

Janet začala přecházet po pokoji sem a tam. „Jak jen mohl být můj a Selimův syn takový slaboch a hlupák? Charles strávil v Turecku pouhých šest let života, a přesto, když jsem mu pověděla o tom, co mi Khurrem provedla, prohlásil, že by ji nechal pověsit! V žilách mu koluje více turecké krve než prvorozenému synovi jeho otce. Žádný Osman se nikdy neoženil s ženou. Zostuzuje tak vzpomínku na všechny ženy, které porodily osmanské dědice, včetně mě, Firousi, Sariny a Zulejky! To v žádném případě nedovolím! Že se ta drzá ženská vůbec opovažuje něco takového naznačit! Proklínám ten

den, kdy jsem ji spatřila v domě své dcery a zachránila ji před jistou temnotou!“

„Nemůžete nic dělat, má paní. Khurrem má teď výhodu,“ pronesla Marian nelítostně. „V osmanském Turecku jste mrtvá žena.“

„Ne dokud dýchám,“ opáčila Janet tvrdě. „Ihned mi přines papír a inkoust! A pak odejdi, abych mohla v klidu napsat dopis. Dokud ho nenapíšu, nikdo sem nesmí vstoupit. Nikdo! Kdyby přijel lord Hay, pověz mu, že nikoho včetně jeho nepřijímám až do doby, kdy dokončím tento úkol. Pokud se pokusí vejít dovnitř, zavolej stráž!“

„Ano, madam,“ přitakala Marian a podala své paní pouzdro s psacími potřebami.

Když se za ní zavřely dveře, Janet několik minut seděla bez hnutí a zamyšleně hleděla na list papíru, který měla před sebou. Potom vzala do ruky brk a začala psát.

Má drahá Esther,

Váš dopis mě velmi rozrušil, jak jste nepochybně usoudila podle mé okamžité odpovědi. Ke svému dopisu přikládám vzkaz pro svého syna, který si předtím, než ho doručíte, přečtěte.

Pověřila jsem vás těžkým úkolem, má přítelkyně. Musí se vám podařit sejít se s mým synem v naprostém soukromí. Posílám pár drobných dárků typických pro naši zemi. Můžete mu povědět, že jsou od lorda Leslieho, skotského zástupce, který ho navštívil minulý rok. Jakmile se tato záležitost vyřídí, napíši více o svém životě. Vy, ani

mé sestry si o mě nemusíte dělat starosti, protože se mi daří dobře.

Mám také jednu radostnou novinku. Nejdražší Ruth se začátkem ledna provdala za kapitána mé stráže a nosí pod srdcem dítě, které se narodí na podzim. Budu nyní končit s naprostou důvěrou ve vás, že mě nezklamete.

CH, sultánova valide

Janet odložila vzkaz pro Esther Kirovou stranou, vzala další list pergamenového papíru a pustila se do psaní druhého dopisu.

Můj synu,

doneslo se mi, že se Khurrem v harému otevřeně chlubí, že se s ní oženíš. Pokud je to pravda, čemuž nevěřím, zakazuji ti to! Jak se opovažuješ zostudit vzpomínku na Cyru Hafise?! A na všechny ostatní ženy, které porodily svému pánovi syna, včetně ubohé Gulbehar, která je matkou tvého dědice Mustafy. Nebo má snad být odstrčen stranou, až provedeš tu hroznou věc? Žádný sultán od dob Osmana nepovažoval za nutné oficiálně stvrdit svůj vztah s ženou. Možná jsi už zapomněl, že jsem ti ze své velké lásky k tobě dovolila ponechat si ženu, která se mě pokusila dvakrát otrávit. Vytratila jsem se z tvého života, aby ve tvé domácnosti opět zavládl klid. Vzdala jsem se všeho ve tvůj prospěch. Svého jména. Místa svého posledního odpočinku vedle tvého otce. Svého domova, přátel, dětí, vnoučat. A svého postavení. Neočekávám za tuto nesmírnou oběť žádnou odměnu, ale být zneuctěna takovýmto způsobem, to je více, než mohu snést. Jestliže tu hloupost provedeš, máš na svědomí moji smrt.

CH, sultánova valide

Janet si s úsměvem znovu oba dopisy přečetla, a když zapečetila dopis pro Sulejmána, přiložila ho ke vzkazu pro Esther Kirovou a obálku zapečetila pečetí rodiny Leslieových. Poté vzala třetí list pergamenového papíru a napsala pár řádek rodině Kirových v Edinburghu.

Je nezbytně nutné, aby byl tento vzkaz co nejrychlejší cestou doručen do Istanbulu. Mé osobní poděkování patří Aaronovi Kirovi za úsilí, které vynaložil v mém zájmu.

Janet Leslieová

„Marian, pojď za mnou!“ Dveře se otevřely.

„Dostal posel něco k jídlu?“

„Ano, madam.“

„A postarali se o jeho koně?“

„Ano, madam.“

„Přiveď ho za mnou.“

„Ano, madam.“

O pár minut později před ní klečel mladý chlapec s černými vlasy a zářivýma tmavýma očima. „Jak se jmenuješ, hochu?“

„Aaron Kira, má paní.“

„Jsi synovec Esther? Ano! Teď vidím tu podobu. Netušila jsem, že jsi tak mladý. Prokázal jsi mi velkou službu, chlapče, a ráda bych tě požádala ještě o jednu. Zítra za úsvitu za mnou přijdeš a já ti předám důležitý balíček se vzkazy, který odvezeš zpět do Edinburghu. Musíš jet jako o závod, Aarone Kiro. Můj kapitán Hugh

More-Leslie ti řekne, kde přesně se nachází stanoviště, na kterých si budeš moci vyměnit koně.“

Chlapec k ní vzhlédl s rozzářenýma očima. „Dorazím do Edinburghu dříve než vítr, má paní.“

Janet se pobaveně zasmála. „Kolik je ti let, Aarone Kiro?“

„Čtrnáct, má paní.“

„Myslela jsem si to. Kdysi jsem měla čtyři syny, a pokud si dobře vzpomínám, právě v tomto věku jsou chlapci báječně sebejistí.“

„Kde jsou nyní vaši synové?“ zajímalo Aarona.

„Dva již zemřeli a jeden žije tady se mnou.“

„A ten čtvrtý?“

„Je velmi daleko, hochu.“ Jemně ho pohladila po hlavě.

„Jdi, chlapče. Protože vyjedeš za rozbřesku, musíš si pořádně odpočinout. Ráno dostaneš snídani a kuchař ti přibalí jídlo na cestu. Tady máš pár mincí, které se ti mohou hodit, pokud budeš cestou něco potřebovat koupit.“

Vzal ji za ruku a podle východního způsobu si ji přitiskl dlaní na čelo, načež vycouval z pokoje.

„Esther by na něho byla pyšná, že, Marian?“

„Ano. Je to milý hoch. Ach! Málem bych zapomněla! Je tady lord Hay. Zavedla jsem ho do malé jídelny a dala jsem mu polévku.“

„Dobrá. Běž se podívat, jestli už dojedl. Potom můžeš jít spát. Vlastně ještě zařiď, aby Aaron dostal ráno najíst

a také nějaké občerstvení na cestu. Ať mu Hugh ještě dnes večer řekne, kde jsou stanoviště na výměnu koní. A zítra ráno za mnou Aarona přiveď.“

„Co jste napsala mému pánovi Sulejmánovi?“

„Napsala jsem mu, že zakazuji jakékoliv formality mezi ním a Khurrem.“

„Poslechne vás?“

„Modlím se k Bohu, aby poslechl!“

„Já také. Dobrou noc, madam.“

„Dobrou noc, Marian.“

Kapitola 45

Do Sitheanu se chystal přijet sám král. Poslal vzkaz, že se vrací z návštěvy Skotské vysočiny do Edinburghu a bude projíždět přes pozemky Leslieových. Anne zuřila, že král nebude pobývat v Glenkirku.

„Nepochybně se hraběnčina pověst hostitelky donesla Jeho Veličenstvu,“ smál se lord Hay.

„Možná,“ připustila Janet, „ale spíše se mi zamlouvá představa, že náš Jakoubek přijede navštívit mě. Když jsme se setkali na královském dvoře, udělal mi velmi lichotivou nabídku. Náš král je nenasytný kohoutek!“

„A je také chamtivý parchant, pokud jde o peníze,“ prohodil Colin. „Jeho chtivost je neuvěřitelná. Své bohatství navyšuje tak, že zabavuje půdu své šlechty. Posedlost po penězích asi zdědil po anglickém dědečkovi Jindřichovi VII. Podařilo se mu už zničit hraběte z

Bothwellu, z Mortonu a z Crawfordu, stejně jako mnohé ostatní, které bych mohl jmenovat. Douglasovi byli postiženi mnohem hůře, ačkoliv si to vlastně zasloužili. Škoda, že náš Jakoubek nevyvolal válku. Nadělal si mezi svými lidmi tolik nepřátel, že by nikdo z nich za něho nebojoval.“

„A vy, můj pane?“

„Pouze v případě, že by byla země napadena. Na rozdíl od prominentnějších členů své rodiny se netoužím zaplést se Stewartovci.“

Janetiny rty rozvlnil úsměv. „Ani já ne, má lásko. Jediné, co si přeji, je žít spokojeně ve svém malém vlastním světě.“

„Pokud je to tak, raději nedovolte Jakoubkovi odhadnout své bohatství, protože jinak byste se musela vrátit zpět do západní věže v Glenkirku pod ostražité oko lady Anne.“

„Pojďte do postele, můj pane.“ Stáhla si župan a otočila se k němu tváří, čímž vystavila plná ňadra jeho pohledu.

„Ježíši, kdyby Jakoubek viděl to, co právě vidím já, má hlava by už nespočívala na ramenech!“

„Vy lichotníku!“ Zalezla si do postele a lord Hay ji následoval. „Připomeňte mi, že musím zítra najmout několik dalších dívek, které budou Jeho Veličenstvu krátit dlouhou chvíli. Nemáte u vás nějaká hezká děvčata?“

„Má drahá, to vám nemohu říct. Stala jste se mojí milenkou za podmínky, že nebudu mít jiné ženy. Vážím si vás natolik, že bych se neodvážil ohrozit naši dohodu.“

„Vaše slova mě opravdu dojala, Colly. Ale mínila jsem to tak, že nechci, abyste spal s jinou ženou. Dívat se na ně můžete, jak se vám zlíbí.“

V očích mu zajiskřilo. „V tom případě mi Gilbert naznačil, že máme v domě dvě dívky, sestry, které by stály za zmínku. Pošlu vám je.“

Skotský král Jakub V. zavítal do Sitheanu patnáctého listopadu. Ten rok byl podzim poměrně dlouhý a neobvykle teplý, takže stromy byly ještě obsypány zlatými a šarlatovými listy a na jejich pozadí se vyjímal nevelký hrad z šedého kamene usazený na zeleném ostrůvku uprostřed modrého jezera. Lady ze Sitheanu přivítala svého lenního pána, kterého doprovázel pouze lord Gordon, hrabě z Huntley, a půl tuctu dvořanů. Když si král všiml Janetina úžasu nad nepočetnou skupinkou, usmál se a pronesl: „Nerad bych zneužíval vaší pohostinnosti, lady Leslieová. Ostatní členové mého doprovodu odjeli na hrad Huntley. Stejně jsou jenom na obtíž!“

Janet se zasmála. „Můj král je v Sitheanu vždy vítán, ať už přijede sám, nebo se svým dvořanstvem. Nyní mě prosím následujte, můj pane. Provedu vás po svém sídle.“

Jakmile vstoupili dovnitř, Janet králi objasnila, že hrad byl záměrně postaven ve tvaru H, aby její syn Charles mohl se svojí rodinou obývat východní křídlo, zatímco ona bydlí v západním křídle.

„Vy a lord Gordon budete ubytovaní v západním křídle, pane. Domnívala jsem se, že by Vaše Veličenstvo ve východním křídle obtěžoval křik a hlahol dětí.“

„Kolik je tam dětí, madam?“

„Jsou to moji vnuci – Patrick, kterému jsou skoro tři, a jeho bratr Charles, kterému je rok a půl. Potom syn mého synovce, také Patrick, který je stejně starý jako malý Charles, a jeho sestřička Mary, které je teprve pět měsíců. Má snacha je opět těhotná a má služebná právě porodila první dítě, rozkošného chlapečka.“ Odmlčela se a král se usmál.

„Právě jste mi představila obrázek dokonalé rodiny,“ poznamenal.

Zavedla ho do hlavního předpokoje ve východním křídle, kde krále a hraběte z Huntley představila Adamovi, Anně, Ianovi, Jane, Charlesovi a Fioně.

„Zveme vás na zítřejší hon, pane. Pánská jízda!“ řekl hrabě z Glenkirku.

Mladý král byl potěšen a dobrá nálada mu vydržela celý večer. Večeře proběhla v rodinném kruhu a slavnostní večeře v Sitheanu, která se měla uskutečnit následujícího dne, se měli zúčastnit i zástupci nižší šlechty z okolí. Po večeři byli Jakub a lord Gordon zavedeni do svých apartmá. Janet důrazně varovala Colina, aby za ní po dvě noci, kdy bude král v Sitheanu, nechodil. Během králova pobytu si nepřála ve svém domě žádný skandál.

Když si později ten večer všimla, že se dveře do její ložnice otevírají, vylekala se, načež nevěřila svým očím, když spatřila krále. Vyskočila z postele. „Můj pane! Je něco v nepořádku?“

Jakub na ni vrhl oslnivý úsměv. „Má postel je příliš studená.“

„Ale pověřila jsem několik hezkých děvčat, aby zpříjemnila prostředí komnat Vašeho Veličenstva,“ opáčila přísným tónem.

„Nevyhovují mi.“ Jantarovýma očima přejel po jejím nedostatečně zahaleném těle.

„Musím vám opět připomenout, můj lenní pane, že bych mohla být vaší matkou.“

„Přesto spíte s lordem Hayem.“

Jeho uvažování ji překvapilo, nicméně její odpověď vyzněla chladně. „Lord Hay je mým vrstevníkem.“

„Je to stejné, jako když jste byli mladí?“

Ztěžka polkla. „Ano.“ Když jí vzápětí došlo, co tím myslel, kousla se do rtu, aby potlačila smích.

„Proboha, madam! Jestliže spíte s lordem Hayem a je to stejné, jako to bývalo, proč nechcete spát se mnou?“

„Protože nejsem lehká žena, pane. Kromě toho nespím s chlapci, a pokud chci milence, raději si ho vyberu sama.“

„Nikdy jsem vás nepovažoval za kurtizánu, má drahá. Tvrdíte mi, že byste mohla být mojí matkou, přesto mojí matkou nejste. Toužím se s vámi vyspat od chvíle, kdy jsem vás před sedmi měsíci poprvé spatřil na královském dvoře. Proč si myslíte, že jsem se rozhodl přerušit svoji cestu právě v Sitheanu? Teď už bylo dost řečí, madam, a je mi zima. Běžte do postele!“

Neodvažovala se cokoliv namítnout. Král sfoukl zapálenou svíčku na stolku u postele a vzal Janet do náruče. Stáhl jí průsvitný župan a laskal zralá ňadra. Vzrušeně cosi mumlal a zabořil tvář do jejího těla. Ležela

tiše, aniž by ho povzbuzovala nebo odrazovala. Vtlačil koleno mezi její nohy, roztáhl je, a když si posunul její tělo pod sebe, prudce do ní pronikl.

Ze všech sil se snažila ovládat, ale tělo ji zradilo. Přizpůsobila muži svůj rytmus, a když o pár minut později zasténal vyvrcholením, převalil se na záda a okamžitě usnul. Když se Janet druhý den ráno probudila, král byl pryč.

To ráno po mši na počest svaté Margaret odjeli muži na lov do kopců obklopujících jezero. Král se k Janet choval stále stejně zdvořile. Večer se v Sitheanu konala slavnostní večeře pro urozené rodiny z blízkého okolí. Mezi hosty byl také lord Hay. „Dnes večer?“ zeptal se jí Colin při tanci.

„Ne, drahý! Král odjíždí zítra, takže až zítra večer, má lásko!“

Zanedlouho poté, uprostřed tiché noci, se v její ložnici opět objevil Jakub. Když uspokojil svoji touhu, zase okamžitě usnul. Janet nevěděla, zdali má být ráda, nebo má být smutná z toho, že zakázala lordu Hayovi, aby ji navštívil. Následující ráno se jí král zmocnil naposledy a pak se chystal k odjezdu.

Když se loučili v hlavní síni východního křídla, Jakub s úsměvem pronesl: „Lady Leslieová, více než čtyřicet let svého života jste obětovala Skotsku. A taková oddanost nemůže zůstat bez povšimnutí. Sithean je příliš honosným sídlem pro pouhého ‚sira‘ Charlese Leslieho. Proto tímto jmenuji vašeho syna hrabětem ze Sitheanu a vás, madam,“ odmlčel se a v očích mu zajiskřilo,

„hraběnkou ze Sitheanu.“

Janet poklekla a políbila ho na ruku. „Můj pane, opět jste mě uvedl do oněmělého úžasu.“

Shovívavě pokývl hlavou a pomohl jí vstát. „Kdybych byl o deset let starší, pán z Grayhavenu by neměl šanci!“ řekl tichým hlasem a vzápětí hlasitě dodal: „Na shledanou, madam! Doufám, že se zase někdy sejdeme na královském dvoře.“

Jakmile král odjel, odebrala se Janet do svého apartmá a dopřála si dostatečně dlouhou a příjemnou koupel v tureckých lázních. Ležela na mramorové lavičce a opodál na rozpálených kamenech syčela pára. Napadlo ji, jaké má štěstí, že je už neplodná. Také přemítala o svém varování lordu Hayovi týkajícího se ostatních žen. Když si uvědomila tu rozporuplnost situace, rozesmála se.

Nejdražší Colly, pomyslela si. O dvou nocích, které strávil Jakub Stewart v mé posteli, se nedozvíte. Nejenom protože by vás to ranilo, má lásko, ale nevěřil byste, že navzdory skutečnosti, že mají Stewartové pověst úchvatných milenců, se náš Jakub zrovna moc dobře nepředvedl.

Když lord Hay ten večer přijel, jeho milenka ho něžně přivítala.

„Kdybyste byla o deset let mladší, drahoušku, možná bych vás podezíral. Co jste proboha provedla, že byl Charles jmenován hrabětem?“

„Strávila jsem čtyřicet let v tureckém harému,“ zasmála se.

„Čarodějnice!“ Povalil ji na postel a vášnivě políbil.

„Jeho Veličenstvo se zmínilo o tom, že jsem naší zemi obětovala více než čtyřicet let. Předpokládám, že tím měl na mysli, že kdyby býval jeho otec neposlal mého otce jako velvyslance do San Lorenza, zůstala bych doma, neunesli by mě a neprodali mě do otroctví. Když se nad tím zamyslíte, Colly, Stewartové jsou mi cosi dlužní.“

„Byly ty roky v cizině tak zlé, má lásko?“

„Ne, Colly. Za těch čtyřicet let jsem tam nezažila jediný špatný rok, s výjimkou dne, kdy zemřel můj manžel. A to je všechno, co vám o tom povím, můj drahý.“

Další den nastala prudká změna počasí. Pršelo a ochladilo se. Během pár dní byly barevné stromy holé. Janet zorganizovala výpravu dětí na sběr ořechů, protože se obávala, že zima bude dlouhá a chladná. Dobře se o svůj lid starala a oni ji měli rádi. Stodoly a sklepy hradu byly plné zásob pšenice, žita, ovesné mouky, nasoleného a uzeného masa a ryb, jedlých kořínků, jablek, cukru, sušených broskví, hrušek, švestek a hrozinek. Ženy ve vesnici konzervovaly ovoce, maso a také vyráběly mýdlo. Nikdo na půdě Sitheanu nebude hladovět. Příděly potravin se budou vydávat podle potřeby měsíčně. Mléko se přidělovalo každý den a díky štědrosti své paní měla každá rodina několik kuřat.

Hraběnku z Glenkirku rozčilovalo bláznivé plýtvání manželovy sestry a Janet se tomu jenom smála. Anne se tolik podobala starším příslušníkům šlechty. Nechápala, že venkované, kteří netrpí hlady, mají střechu nad hlavou, teplo a dostatečné oblečení, pracují mnohem lépe než hladoví a zmrzlí chudáci. Hlad a zima krmily zoufalství, revoltu a fyzickou slabost, kterou nejen bohatí, ale také církev nazývali leností. Janet neměla

trpělivost s tímto přístupem, ale mlčela a vydala se vlastní cestou. Jestliže její rodina bohatla, bylo to pouze díky její chytrosti a její politice spočívající ve vynaložení vlastního úsilí, čímž dávala příklad venkovanům. Právě tuhle zkušenost se naučila od Osmanů.

Na Nový rok daroval lord Hay své milence zlatý prsten osázený rubíny a zlatohnědý sametový plášť olemovaný tmavě hnědou sobolinou. Druhého února se stal poprvé dědečkem, když žena jeho nejstaršího syna porodila chlapečka, kterého pojmenovali Jakub. Šestého března se Fioně narodil třetí syn Andrew, takže se Janet stala po dvanácté babičkou.

Uprostřed jara konečně přišla zpráva z Istanbulu. Mladý Aaron Kira, který osobně převzal Janetiny dopisy, se vydal sice kratší, ale nebezpečnější cestou. Normálně by odplul z Leithu, plavil by se Lamanšským průlivem, přes Biskajský záliv a Gibraltar do středozemní oblasti. Loď by pokračovala v cestě Středozemním mořem, Egejským mořem, Dardanelami a Marmarským mořem do Istanbulu. Ale místo toho se odvážný a nápaditý mladík plavil na lodi, která patřila Kirovým, do baltského přístavu Hamburk. Tam zakoupil menší plavidlo a rekrutoval asi půl tuctu mladých bratranců Kirových, lačnících po dobrodružství, aby ho doprovázeli. Plavil se podél baltského pobřeží k ústí řeky Visly a pak k jejímu hornímu toku. Tam zanechal plavidlo i s pěti chlapci a s bratrancem Moishem se vydal do blízké kozácké vesnice, kde koupili koně, a vydali se na cestu. Projížděli Sulejmánovou říší a Kirovi tam vlastnili síť stanovišť pro posly, kde si mohli vyměnit koně. Během pár týdnů Aaron Kira a jeho bratranec dorazili do Istanbulu.

Esther žasla nad tím, že vidí svého synovce po tak krátké době, ale jakmile si přečetla vzkaz od Janet, pochopila to. Požádala o pomoc Janetinu nejdražší přítelkyni Firousi a vyčkávala, dokud si nebyla jistá – díky svým vlastním špehům –, že Khurrem nebude v blízkosti Sulejmána. Když ta chvíle nastala, byl sultán pozván ke své tetě, aby tam strávil příjemný večer ve společnosti svých nevlastních sester a jejich dětí. Aniž by měl sebemenší podezření, vydal se na návštěvu a po večeři ho Firousi tajně postrčila do soukromého pokoje. Tam se setkal s Esther Kirovou, která mu poté, co mu projevila nejhlubší úctu, předala dopis bez jakéhokoliv vysvětlení. Rozlomil pečeť a přitom už tušil, že Esther určitě dopis z příkazu jeho matky četla a znovu ho zapečetila. Esther pozorovala jeho tvář, která měnila barvu z bílé na rudou, načež zase zbledla.

„Musím dopis zničit, jakmile si ho přečtete, můj pane sultáne.“

„Proč?“

„Protože sultánova matka Cyra Hafise je mrtvá, můj pane.“

„Víte, co se v tom dopise píše, Esther?“

„Ano, můj pane Sulejmáne. Vaše matka mi také napsala.“

„Už jsem se s Khurrem oženil.“

„Já vím, můj pane.“

Nevypadal překvapeně. Esther Kirová, stejně jako matka, věděla, jak se dozvídat novinky. „Co mám dělat, Esther? Pokud se k matce donesou klevety, že jsem se

možná s Khurrem oženil, co se stane, až se dozví, že jsem se opravdu oženil?“

„Oženil jste se s Khurrem v tajnosti, můj pane. Rozveďte se s ní stejným způsobem.“

„Před dvěma měsíci nás oddal jistý starý muž, který ale krátce nato zemřel. A žádné svědky jsme neměli, takže beze svědků se s ní nemohu rozvést.“

„Já budu vaším svědkem, můj pane. Pokud budu stát za závěsem, Khurrem se nic nedozví.“

„Khurrem se na mě bude zlobit, Esther. Dlouhé měsíce pořád naléhala, abych se s ní oženil.“

„Jistěže se bude zlobit, můj pane. Neměl jste jejímu naléhání podlehnout. V případě, že bude cokoliv namítat, nezapomínejte, že jste sultánem! Kromě toho, povýšil byste ji nad svou matku?“

O několik dní později stál sultán Sulejmán se svojí manželkou, se kterou se oženil před dvěma měsíci, v kiosku skrytém hluboko v zahradách Eski Serai.

„Zapuzuji tě. Zapuzuji tě. Zapuzuji tě,“ pronesl vážným hlasem.

Chvíli na něho vyděšeně zírala a pak se rozesmála.

„Můj pane, nemusíte mě zase takhle strašit.“

„To není hra, Khurrem. Rozvedl jsem se s tebou.“

„Ale to beze svědka nemůžete udělat!“ zalapala po dechu.

„Jeden byl ukrytý za tapiserií a právě odešel zadními dveřmi. Pokud si to okolnosti vyžádají, tento svědek bude předveden.“

„Proč, můj pane? Proč? Domnívala jsem se, že mě milujete!“

„Miluji tě, má holubičko, ale nemohu tě pozvednout nad svoji matku, zemřelou valide.“

„Sultán Selim nikdy nemiloval vaši matku tak, jako vy milujete mě! Ani nemohl! Vždyť měl čtyři ženy a bůhví, kolik měl dalších konkubín.“

„Má matka byla u otce na prvním místě a nejenom proto, že mu dala čtyři syny. Zulejka mu porodila také čtyři. Byl si dobře vědom její výjimečnosti, stejně jako já. Oženil jsem se s tebou jenom proto, abys mě přestala obtěžovat. Rozvádím se s tebou, protože jsem přišel k rozumu. Pokud se o tomto tématu přede mnou jedinkrát zmíníš, ženo, nechám tě zašít do pytle a hodit do moře! Poklekni a děkuj Alláhovi, že jsem z tebe udělal svoji druhou ženu!“

Vzápětí se Sulejmán vyřítil z kiosku a zanechal za sebou velmi vyděšenou Khurrem. Sultán býval obvykle snadno zvladatelný, a pokud na ni měl někdy zlost, tak to bylo jedině poté, co hovořil se svojí matkou. Nechť ji Alláh proklíná. Teď to ta stará babizna na ni zkoušela i z hrobu! Možná, že měl Sulejmán nakonec jakousi páteř. Khurrem pokrčila rameny. Můžete žít s mužem mnoho let, a přesto ho neznáte. Ach, dobrá, v budoucnosti bude prostě opatrnější. Kromě toho, Sulejmán byl natolik laskavý, že se s ní rozvedl v soukromí. Postarala se, aby se zprávy o jejich svatbě rychle roznesly. A kdo by potřeboval vědět, že už nejsou manželé? Svědek, ať jím byl kdokoli, nic neprozradí, pokud ho nevyzve sám sultán. Byla v bezpečí a pravdu se nikdy nikdo nedozví.

Tentýž den se Aaron Kira a jeho bratranec Moishe vydali na zpáteční cestu k hornímu toku Visly, přes Hamburk do Sitheanu ve Skotsku.

Kapitola 46

Rok 1536 byl pro Janet nabitý událostmi. Pátého dubna porodila Ruth druhého syna Hughe. Marian byla jako u vytržení. „Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím jedno vnouče, natož dvě,“ řehtala se.

O tři měsíce později obdržela lady Leslieová tragickou zprávu, kterou jí doručil David Kira, bratr Esther, jenž před mnoha lety pomohl Charlesovi uprchnout z osmanského Turecka. V okamžiku, kdy se objevil ve dveřích, věděla, že přináší špatnou zprávu. Srdce jí začalo bušit jako na poplach. Pokusila se poznamenat cosi zdvořilého, ale když si David Kira všiml její bílé tváře, promluvil.

„Nejedná se o sultána, má paní. Jde o Ibrahima.“ Viditelně se jí ulevilo. „Zemřel?“ zeptala se. „Ano.“

„Jak?“

„Lidé tvrdí, že rozsudek smrti vynesl sultán.“

„Nikdy! Nikdy! Vždy byl příliš měkký na to, aby rozhodoval o cizím životě – obzvláště o životě někoho, koho měl velmi rád.“

„Veřejně se rozhlašuje, že popravu nařídil. Musí se to tvrdit, aby byla zachována důstojnost trůnu. Pravda je ale příliš hrozná. Sultán byl nachlazen, a jako to často

dělával, pozval i tentokrát Ibrahima na večeři. Stejně jako jindy spal Ibrahim v předpokoji u sultánovy ložnice. Tu noc přišla Khurrem za svým pánem a podle mých informací ho jakýmsi lektvarem omámila tak, že tvrdě usnul. Potom vzala jeho pečetní prsten a vyplnila příkaz k popravě Ibrahima Paši, který stvrdila Sulejmánovou pečetí. Příkaz poslala popravčím a vrátila se do svého apartmá. Příští ráno bylo velkovezírovo tělo nalezeno před dveřmi divanu. Asi ze všech sil bojoval, protože sultánův předpokoj byl plný krve.“

Janetina tvář ztvrdla jako kámen. „A má dcera a její děti?“ otázala se po chvíli.

„Nemusíte se o ně obávat. Jsou v bezpečí. Můj informátor zaslechl sultána, jak varoval Khurrem, že bude následovat příkladu svého dědečka, sultána Bajezída, pokud se bude příliš zajímat o Nilufer nebo její děti.“

Janet se chmurně usmála, když si připomněla, jak Selimův otec uškrtil svoji druhou ženu Besmu poté, co se pokusila zavraždit Selimovy čtyři ženy a jejich děti. Pohlédla na Davida Kiru. Její zelenozlaté oči byly jako led.

„Je možné Khurrem otrávit?“

„Není, madam. Nepozře žádné jídlo, dokonce ani sušené ovoce, dříve než ho někdo jiný ochutná. Stále je obklopena stráží složenou z černých a bílých eunuchů a zřídkakdy opouští palác. Je naprosto nemožné ji zavraždit.“

„Ježíši! Ježíši! Teta mého pána mě upozorňovala, že ve svém srdci tíhnu k etice západního křesťanství. Měla

jsem Khurrem dávno zabít a nedopustit, aby zničila říši a mého syna. V cestě jí stojí jenom Mustafa. Davide! Esther musí mého nejstaršího vnuka varovat! A musí být za každou cenu ochraňován. Představa, že by se Sulejmanovým následovníkem stal Khurremin rozmazlený nejstarší syn, je příliš děsivá. Protože se neodvažuji Sulejmanovi znovu napsat, Esther mu musí povědět, že pokud by se něco stalo, vstanu z mrtvých a prohlásím, že mě Khurrem nechala zavřít a předstírala, že jsem zemřela. Určitě by se našlo více těch, kteří by se radovali, že Cyra Hafise žije, než si dokáže Khurrem vůbec představit.“

David Kira splnil svoji povinnost. Svět se prozatím nedoslechl o žádných skandálech v Osmanské říši a Janet se zase jednou mohla soustředit na svůj nový život.

V říjnu se narodil Adamův pátý vnuk a druhý syn Iana a Jane, kterého pojmenovali Jakub. Obchod s vlnou prosperoval. Na Vánoce se konečně Gilbert Hay oženil s Alicí Gordonovou.

V květnu roku 1538 se král Jakub podruhé oženil se zámožnou a urozenou francouzskou vdovou Marií z Guise-Lorraine. Celé Skotsko mělo z jejich svatby velkou radost, protože králova první žena zemřela o dva roky dříve, po šesti měsících manželství.

Několik dní po svatbě se Ruth narodila první dcera, kterou pokřtili Marie, ale přezdívali jí Molly. Devět měsíců a tři dny po svém svatebním dnu porodila manželka Gilberta Haye malého Gilberta. Čtvrtý syn Charlese a Fiony David se narodil prvního listopadu. Přestože Fiona byla pyšná na své syny, přála si dceru.

„Jmenovala by se jako vy,“ usmála se na tchyni,

„Janet.“

Hraběnka ze Sitheanu se zasmála. Byla polichocena, potěšena a tajně se cítila velmi povýšeně kvůli poslednímu dopisu, který dostala od Esther Kirové. Sulejmánova flotila pod vedením Khaira al-Dina dosáhla významného vítězství u Prevesa. Císař Svaté říše římské Karel V, vládce Benátek a sám papež vyslali své spojené flotily proti Sulejmánovi – a prohráli! Benátky jako přímořská velmoc byly zničeny a musely Turkům zaplatit tři sta tisíc zlatých dukátů. I přes propagandu, kterou do světa rychle vypustila křesťanská Evropa, skutečností bylo, že od Gibraltaru na západě po Famagustu na východě bylo Středozemní moře osmanským jezerem.

„Jak vás to může těšit?“ divila se Marian.

„Proč bych se měla starat o to, co se stane Němcům a Italům?“ vyštěkla Janet. „Víš moc dobře, čeho se dopustili v Tunisu. Ti ušlechtilí křesťanští rytíři se zachovali k obyvatelům města tak vlídně, že matky s dětmi v náruči raději skočily z městských hradeb, než aby dále snášely další surovosti.“

V roce 1539 došlo k malé vzpouře na severu Skotska, která přerušila mírové období, jež bylo na vrchovině udržováno dlouhé roky. Lidé v Sitheanu a Glenkirku na vlastní kůži žádné následky nepocítili a žili v poklidu a spokojenosti.

Ianovi Lesliemu se v tom roce narodil třetí syn Donald a žena Gilberta Haye porodila druhého syna Františka. Královna Marie dala Skotsku dalšího Jakuba. V roce 1540 žena Jakuba Haye porodila dalšího syna Ewana,

Ruth se narodila druhá dcera Flora a Fioně se také nakonec narodila dcera, kterou pokřtili po její babičce Janet Mary, ale říkali jí Heather kvůli vřesově modré barvě jejích očí.

Pár týdnů po narození vytoužené dcery dostala Fiona horečku omladnic. Poslali pro doktora do Edinburghu, který prohlásil, že porodila příliš hodně dětí během krátké doby. Nebylo jí pomoci a o několik dní později zemřela.

Janet se s její smrtí těžce smiřovala. Roztomilá Fiona, která pro ni byla dcerou více než její vlastní dcera.

Charles Leslie byl zdrcen. Se svojí ženou se znal od dětství a brali se před necelými devíti lety. Život bez Fiony si nedokázal představit, a když mu jeho teta, hraběnka z Glenkirku, týden po pohřbu rázně navrhla, že by pro něho bylo nejlepší, aby se hned oženil, muselo ho pár mužů držet, aby jí neublížil. Řekla mu, že jeho děti potřebují matku a že by se svým titulem a penězi, které jednoho dne zdědí po své matce, neměl mít problémy sehnat vhodnou dědičku. Charles poslal tetu i její vhodnou dědičku k čertu a rozzuřený se vyřítil ven z hradu.

„Proboha, Anne!“ zvolala Janet. „Vždyť Fiona byla pohřbena ani ne před týdnem! Bolest ze ztráty milované ženy časem pomine a Charles se možná znovu ožení, ale nyní mu musíme dopřát čas na truchlení.“

„Raději by to měl udělat co nejdříve! Ti jeho čtyři vzpurní chlapci potřebují tvrdou disciplínu. Fiona na ně byla příliš měkká. A jaká žena může vyrůst z jeho dcery,

když bude vyrůstat v mužské domácnosti bez ženského vzoru?“

Janet vyklenula obočí. „A co jsem já, drahá sestro?“

„Snad nemyslíte vážně, že zamýšlíte vychovat ty děti sama?“

„Dokud se Charles znova neožení, tak proč ne?“

„Proč ne? Proč ne? Protože jste stará žena! Na konci roku vám bude šedesát!“

„Ve svých devětapadesáti jsem mladší než vy v padesáti dvou, má drahá! Co je to vlastně věk, Anne? Jenom ubíhající čas. Záleží na tom, jak se cítíte, a já se cítím báječně!“

Anne podrážděně rozhodila rukama a zamířila ke dveřím, přičemž ji doprovázel pohrdavý smích Janet Leslieové.

Ve skutečnosti ale měla Janet do statečnosti daleko. Dobrý Bože, pomoz mi, modlila se v duchu. Téměř celý svůj dosavadní život jsem strávila službou ostatním, vychovala jsem pět vlastních dětí, vedla jsem domácnosti v různých palácích a určitou dobu jsem i vládla. Několik uplynulých let jsem konečně byla poprvé v životě svobodná a tolik jsem si to vychutnávala! Nicméně moc dobře věděla, že tady není nikdo jiný, kdo by ji zastal, a že nemůže svého truchlícího syna, ani svá vnoučata zklamat.

Děti byly příliš malé na to, aby vyrůstaly bez matky. Ale alespoň osmiletý Patrick, malý Charles, který právě oslavil sedmé narozeniny, a pětiletý Andrew si uchovají vzpomínku na svoji milou matku. Osmnáctiměsíční

David a novorozená Heather bohužel ne. Ta představa ji rozesmutnila.

Lord Hay, který tiše vešel dovnitř, jí položil paži kolem ramen. „Zvládnete to, drahoušku.“

„Ach, Colly! Obávám se, že stárnu.“ Po tváři se jí skutálela slza.

„Vy?“ zasmál se. „Nikdy, můj miláčku! Pokud se dožijete stovky, ani pak nebudete stará! Nikdy nezestárnete!“ Hrabě, v jehož tmavých vlasech začaly probleskovat šedivé pramínky, ji sevřel v náruči a utěšoval. „Dokážu se vžít do vašich pocitů, má lásko. Domníváte se, že nevím, jak jste Fionu milovala?“ Pohladil ji po vlasech. „Přejde to. Přejde to. Právě teď je nejdůležitější postarat se o děti. Určitě jsou po matčině smrti zmatené.“

V bezpečném objetí svého milence se Janet poprvé od Fioniny smrti rozplakala. Jejím tělem otřásaly mohutné vzlyky a komnatou se rozléhal její pláč. Postupně se uklidňovala a zabořila opuchlou tvář do hrudi lorda Haye.

„Asi vypadám strašně,“ zamumlala.

„Nikdy jste nevypadala nádherněji, má drahá,“ podotkl a zaklonil jí hlavu. „Provdejte se za mě, Jan.“

„To nejde, Colly! Držím smutek.“

„Tomu nemohu uvěřit!“ opáčil.

„Čemu?“

„Uvědomujete si, že je to poprvé za sedm let, co jste mě neodmítla rázným ne?“

Zachichotala se. „Je to jenom proto, že jsem momentálně oslabená.“

„Nikdy, madam! Vsadím se, že jste nikdy nebyla oslabená.“

Ten výbuch pláče jí prospěl. Zanechala syna Charlese jeho truchlení a začala přeorganizovávat chod domácnosti. Nicméně jediné věci se odmítla vzdát, a to bylo její soukromí. Nepřestěhovala se do východního křídla, ale dveře mezi oběma křídly byly neustále otevřené.

Každé z mladších dětí mělo vlastní chůvu. Patrick a malý Charles dostali už v šesti letech vlastní pokoje a vychovatele. Starší chlapci obědvali v poledne se svojí babičkou, a pokud byl právě doma, tak i s otcem.

Nicméně hrabě se v Sitheanu zdržoval zřídkakdy. Odjel na královský dvůr a nabídl své služby králi. Snažil se zapomenout na Fionu a čtyři syny, kteří mu ji připomínali. Svoji dceru odmítl uznat. Nebyla právě ona zodpovědná za smrt své matky? Pak si jednoho dne přivezl domů lady Dianu Fergussonovou.

„Máš v úmyslu se s ní oženit?“ chtěla vědět Janet.

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl bezstarostně. „Diana je má nejnovější konkubína.“

„Pak si tedy vezmi tu svoji urozenou děvku a odejdi z mého domu,“ nařídila. „Nedovolím, abys ubližoval dětem. Právě se začínají pomalu vzpamatovávat ze ztráty své matky.“

Hrdě se napřímil a na zlomek okamžiku jí připomněl Selima. „Připomínám ti, matko, že jsem hrabě ze Sitheanu.“

„To je sice pravda,“ přitakala, „ale Sithean patří mně, Charlesi. A mohu ti připomenout, že hrabětem ze Sitheanu ses stal jenom díky mně. Nikdy jsi nepřemýšlel, jak jsi přišel ke svému titulu?“

„Král řekl, že jsi obětovala čtyřicet let svého života Skotsku.“

„Můj bože, Charlesi! Královi je jedno, jestli jsem čtyřicet let nežila ve Skotsku. Jakubovi záleželo na tom, aby mohl strávit dvě noci v mé posteli! Samozřejmě, že jsem o jeho pozornost neusilovala. Když mi vlezl do postele, raději jsem spolupracovala, než abych křičela o pomoc.“ Při pohledu na jeho šokovanou tvář se rozesmála. „Odvez lady Fergussonovou zpět do Edinburghu, Charlesi. Je mi jedno, s kým spíš, můj synu, ale když už musíš přivézt nějakou lehkou ženu domů, přiveď takovou, která nepůsobí tak očividně.“

Charlesovi zacukalo v koutcích úst. „Proboha, matko! Žádná se ti nevyrovná! Mám od tebe pozdravovat krále?“

„Ne, ale vyřiď královi a jeho královně, že se za ně modlím. Přijít o jedno dítě je hrozné, ale ztratit oba malé prince – ach dobrá, jsou oba mladí. Určitě budou mít další děti. Buď vděčný za to, co máš, Charlesi. Co se stalo, stalo se. Hlavně z toho neobviňuj Heather, ani chlapce. Fiona si děti přála, a obzvláště dcerušku, která jako by jí z oka vypadla.“

Charles se vrátil na královský dvůr a zásoboval hraběnku ze Sitheanu zprávami, ze kterých usoudila, že

už brzo zasáhne válka i Skotsko. Před koncem roku postihla Leslieovy další tragédie. Anne, hraběnka z Glenkirku, se během zářijových dešťů nachladila a zemřela. Janet a Anne nikdy nebyly přítelkyně, ale náhlá smrt její švagrové ji přinutila smířit se s možností vlastní smrti.

V roce 1542 zmítaly Skotskem náboženské bouře. Obyvatelstvo toužilo po reformě. Král Jakub se vyslovil pro Řím a spojenectví s Francouzi. Nicméně anglický král Jindřich neohroženě dosáhl nezávislosti papežství a dychtivě hledal pochopení u svého synovce. Domluvili si schůzku v Yorku a Jindřich, který přijel přesně v domluvený čas, se rozzuřil, když se dozvěděl, že jeho synovec nedorazí. Skotský koncil nedoporučil královi sejít se se strýcem, protože se šířily klevety o možném únosu. Královna a kněží se ve skutečnosti obávali toho, že by Jindřich přesvědčil svého synovce, aby následoval jeho příkladu ohledně Říma. Bylo by bývalo lepší, kdyby si královna a nervózní kněží připomněli, že Anglie leží blíž než Řím.

S příchodem nového roku se Jindřich cítil mizerně. Jeho pátá manželka Kateřina Howardová, „Růže bez trnu“, byla přistižena při cizoložství a na Tower Green jí byla setnuta hlava. Osamělý, nemocný a rozčarovaný Jindřich hledal útěchu ve válce. Sotva se zima ujala vlády, vojsko pod vedením sira Roberta Bowese překročilo hranici do Teviotdale. Tam byli nemilosrdně poraženi armádou lorda Gordona, Jakubova oddaného hraběte z Huntley.

Jako další se do potyček zapojil vévoda z Norfolku, jehož dvě neteře Anne Boleynová a Kateřina Howardová si nezískaly zrovna nejlepší pověst, protože jako jediné

dvě z Jindřichových manželek byly popraveny. Jeho vojsko vypálilo Roxburgh, Kelso a několik menších měst. Poté Jindřich začal ohrožovat svrchovanost Skotska a skotský král byl přinucen bojovat.

Jakub svolal armádu, jeho opět těhotná manželka ho políbila na rozloučenou a vydal se do boje. Když dorazili až k Fala Moor, odmítli ozbrojení muži z řad šlechty postupovat dál. Prohlásili, že nebudou prolévat skotskou krev za Francii, a vrátili se domů. Ale o tři týdny později, dvacátého prvního listopadu, opouštěl Jakub v čele armády složené z deseti tisíc mužů, které naverboval s pomocí kardinála Beatona a hraběte z Moray – druhého Jakuba Stewarta, Edinburgh.

Královu armádu se také vydali posílit Charles, jeho strýc Adam, jeho bratranci Ian a Hugh. Přidali se k nim rovněž Jakub a Gilbert Hayovi. Pán z Grayhavenu byl v té době nemocný, takže zůstal v Sitheanu. Rozhořčeně protestoval, ale Janet, majíc zlou předtuchu, mu do vína zamíchala lektvar na spaní, po kterém prospal dva dny.

Ale její snaha byla marná. Když se Colin Hay časně ráno dvacátého třetího listopadu probudil, tiše vyklouzl z Janetiny postele, teple se oblékl, vplížil se do stájí, a když osedlal svého koně, opustil Sithean a vydal se za ostatními.

Na bitevní pole dorazil právě ve chvíli, kdy nemohl dělat nic jiného než pomoci Redu Hughovi a přeživším mužům z kontingentu Leslieových a Hayových posbírat těla jejich padlých. Členové obou rodin sice unikli tragédii u Floddenu, ale padli u Solway Moss. Mezi mrtvými byli Adam Leslie, hrabě z Glenkirku, jeho syn a dědic Ian, jeho synovec Charles Leslie, hrabě ze

Sitheanu. Dále Jakub Hay, dědic Grayhavenu, jeho bratr Gilbert a skoro dvě stovky mladých mužů a chlapců ze tří panství. Muži, již přežili, dopravili těla mrtvých zpět do Glenkirku, Sitheanu a Grayhavenu.

Epilog

srpen 1566

Jedno slunečné teplé odpoledne vstoupil Patrick Leslie, čtvrtý hrabě z Glenkirku, do chladné vlhké hrobky rodiny Leslieových, nacházející se pod oltářem v rodinné kapli. Tucet lamp tlumeným světlem osvětlovalo tmavou místnost.

V tichosti seděl na mramorové lavičce, která sloužila k modlitbám a meditacím, a upíral pohled na destičky u jednotlivých hrobů. Až na jednu výjimku bylo na destičkách uvedeno jméno zemřelého a datum jeho narození a úmrtí.

Byl tam hrob jeho pradědečka Patricka, prvního hraběte, po kterém byl pojmenován. Zemřel ve spánku v osmdesáti letech. Hrabě si na vysokého prošedivělého starého muže s hustými vlasy a hlubokým hlasem sotva pamatoval. Vedle něho odpočívala jeho manželka Agnes Cummingsová.

Vedle jejího hrobu byly hroby jeho dědečka Adama, jeho otce Iana a syna jeho pratety Janet, Charlese. Všichni muži padli v bitvě u Solway Moss v roce 1542 a odpočívali vedle svých manželek – jeho babičky Anne MacDonaldové, vedle jejíhož hrobu byl malý hrobeček jejího nejstaršího syna, který zemřel ve třech letech, Fiony Abernethyové, Charlesovy ženy, která zemřela krátce po porodu pátého dítěte, a jeho vlastní matky, Jane Dundasové, která se na nádvoří zhroutila mrtvá k zemi,

jakmile se doslechla o tragédii u Solway Moss, a zanechala po sobě pět sirotků.

Společně s Charlesovými dětmi je vychovávala jejich prateta Janet Leslieová. Při vzpomínce na ni se jeho srdce nadmulo láskou. Bylo jí tehdy šedesát dva let – úctyhodný věk –, ale ani ten jí v tom nezabránil. Když se v Sitheanu objevili vzdálení příbuzní, kteří si chtěli všechny děti odvézt, okamžitě rázně zasáhla a vzala si děti do své péče.

Tenkrát, když ho jako teprve devítiletého chlapce šokovala ztráta obou jeho rodičů a chtělo se mu plakat, prateta ho opatrně, ale přísně varovala, že urození muži, bez ohledu na věk, neroní slzy na veřejnosti. A pak ten den pozdě večer usedavě vzlykal v jejím milujícím objetí.

Ona a jenom ona sama byla zodpovědná za jejich štěstí. Jeho sestry a sestřenice se všechny provdaly za milující zámožné muže. Jeho bratři a bratranci Leslieovi, Janetina vnoučata, vedli také spokojené životy.

Jediná vzpomínka, kterou si v mysli uchová až do své smrti, byla skutečnost, že se mu zdálo, že prateta Janet nikdy nezestárla. Pokud si dobře vzpomínal, její vlasy měly jemný odstín broskvové barvy a oči měla zelenozlaté. Z jejího portrétu, který visel v hlavní síni a byl namalován, když jí bylo třináct a byla právě zasnoubena, poznal, že kdysi byly její vlasy ohnivě zlaté, jako jsou jeho.

„Bůh vám žehnej, Cyro,“ vylekal ho jeho vlastní hlas, načež se zasmál. Nikdo ho neslyšel, a dokonce, i kdyby slyšel, nepochopil by, že Patrick znal úžasné tajemství minulosti své pratety.

Pomalu vyndal z kapsy dopis – dopis od Esther Kirové pro jeho pratetu. Jejich dopisy se očividně minuly – dopis pro Esther, ve kterém ji informoval o Cyřině smrti, a dopis od Esther pro Cyru, ve kterém se zmiňovala o smrti sultána Sulejmána, jenž zemřel čtrnáctého dubna 1566.

Ti, kteří budou v následujících letech číst epitaf

„Narodila se jako Skotka a zemřela jako Skotka“, ji budou považovat za ubohou smutnou starou pannu. Nikdy by je ani ve snu nenapadlo, jak fantastické roky od narození až do své smrti prožila. Jakmile mu došla ta ironie, ztichlou hrobkou se podivně rozléhal jeho smích.

Otřel si rukávem oči a zamířil ke dveřím. „Odpočívej v pokoji, Cyro,“ řekl, a když vystoupal po schodech, prošel kaplí a vyšel ven do jasného srpnového odpoledne.